שאלה: ענווה וגאווה: אני בת 14. כבר בערך שנה או שנתיים אני משתדלת מאד לעבוד על מידת הגאווה. זה לא שאני נוהגת להתרברב לפני כולם שאני הכי טובה, לא עד כדי כך. בדרך כלל אני גם לא מחצינה את הגאווה הזו. הבעייה שלי היא עם גאווה במחשבה. אני יודעת היטב ש"אנוכי עפר ואפר" ובאמת כל הצלחותיי, כשרונותי ומעשיי כולם רק מתנה מהקב"ה, ואין מה להתגאות במתנה. אבל בכל זאת לפעמים היצר הרע גורם לי להרגיש גאווה, ולא נוח לי עם זה. זה מרחיק אותי מה ואני לא רוצה בזה. דוגמה לנקודה רגישה שלי בנושא היא הצלחה(ב"ה) גדולה שלי בתנ"ך. זכרון וידע רב שיש לי בנושא התנ"ך. בשיעורי נביא אני מוצאת אתך עצמי יורה את התשובות בלי בעיה. גם במבחנים ובחידונים אני ב"ה מצליחה. ודווקא עם הגאווה שלי בזה הכי קשה לי. אני רוצה ללמוד תנ"ך מתוך רצון כנה, ולא בשביל כבוד ומתוך גאווה, לא על מנת לקבל פרס. ניסיתי לשתוק בשיעורים, לרסן את עצמי לחשוב על עצמי רע, אבל קודם כל זה לא תמיד מצליח לי לשתוק כשהתשובות נמצאות לי על קצה הלשון, וגם אני יודעת שזה לא טוב לעשות כך, כל הזמן מדברים על שצריך להעריך את עצמך, ושצריך לאהוב את עצמך וכו. וזה כל כך מבלבל! אני יודעת שיש אמצע בין השניים, אבל איך מוצאים אותו? ואיך מצליחים לשים את הגבול? איך אני יכולה להיות ענווה באמת מהשורש ולא רק מהחיצוניות, ושהענווה גם תשאר ולא תברח לי? השאלות האלו מעסיקות אותי זמן רב ולאחרונה שמעתי עליכם ואני מקווה שתוכלו לעזור לי. חשוב לי לציין ששנה הבאה אני עוברת ללמוד באולפנה חדשה שכמעט אף אחת לא תכיר אותי בה, ואני רוצה לדעת איך לא לפספס את ההזדמנות להתחיל מחדש. מצפה לתשובה. ב
תשובה: וואו.! אני נפעמת מעצם השאלה שלך, מהמילים שכתבת, מהכנות שלך! מהרצונות להיות פשוט טובה וענוה! איזו מדהימה את שכל כך אכפת לך, שאת חותרת להיות הכי אמיתית שיש, בלי זיופים, בלי עיגולי פינות. כמה בגרות, ומודעות עצמית! וכמה ידיעת האמת בתוכך וחיפוש תשובות. שאגב, הרבה מהן נמצאות כבר בתוך השאלה שכתבת בעצמך! הרבה אנשים מסתפקים בלעבוד על עצמם רק במה שנראה לעין, לעיני אחרים. ואת, הולכת עד הסוף.עד רמת המחשבה וכוונות הלב! ואם חשבת שזה מובן מאליו.אז דעי שלא, זה כ"כ לא. אז קודם כל אשרייך באמת על ההשתדלות ועל הרצון לתקן ולאזן! בטוחה שבכוח זה תצליחי לנתב את כוחותייך למקומות טובים ביותר!:) אחד הדברים הממש מאתגרים שניתנו לאדם בעולם הזה הוא תיקון המידות. לא סתם נכתבו עבורנו כ"כ הרבה ספרים ללמד ולהדריך אותנו איך לאזן בין הצדדים הקיצוניים שלנו, ואיך להעלות את השורש הטוב שבכל מידה ולהשתמש בה כראוי. זהו תהליך מאתגר של למידה. למידה של האדם את עצמו- מהם כוחותיו ואיפה נקודות החולשה שלו מופיעות, איך לטפח את כישרונותיו מבלי לאבד את הערך הטוב שבהם בגלל גאות הלב, ולמידה של דרכי התמודדות ושיפור. ואולי לפעמים לוקח זמן לעבור תהליכים כאלו ולמצוא יציבות ואיזון, אבל כל צעד קדימה, כל השתדלות, כל מחשבה טובה, כל שינוי ולו הקטן ביותר, מעצבים בסופו של דבר את האני הפנימי הנקי של האדם, וזה אפשרי בהחלט ובסופו של דבר גם משתלם ומשמח!:) אז את השלב הראשון והחשוב ביותר כבר עברת, את יודעת לזהות בעצמך את הנקודות הרגישות, יש לך שימת לב לעיניין ואת יודעת לחוש בינך לבין עצמך מתי התחושה הזאת (של הגאווה) באה לך לא בטוב, לא במקום. וכידוע המודעות היא חצי מהפיתרון! השלב הבא- והוא המרכזי בסיפור הזה, הוא ההבנה שתכל ס כולנו שווים לפני הקב"ה. אולי בעולם החיצוני קיימים אצלנו מדדים של מה נקרא הצלחה ומה כישלון, מה נקרא למעלה ומה למטה. מי נחשב יותר או פחות. והרבה פעמים מתוך הסתכלות כזו מתגנבת לה הגאווה אל הלב. אבל בעיני ריבונו של עולם כל המדדים האלו עובדים אחרת. מצד האמת אין לבנאדם יתרון על פני חברו, אין יותר ואין פחות. מצד האמת, כל אחד מאיתנו הוא חלק ממשהו גדול יותר ולכל אחד ניתנו הכישורים היחודיים לו בכדי להיטיב לעולם. ואם מפנימים שכולנו שווים אז ממילא מבינים שאין פה מקום לגאווה כלל. כל מידה שיש באדם היא כוח, היא עוצמה! כל מתנה שניתנה לך מהקב"ה, כל כישרון   הם במובן מסויים - תפקידים כאן בעולם! זה אומר שכל החכמה שקיבלת, ובכלל כל כישרון אחר שיש בך, הוא כוח של הטבה, של הענקה, כוח שיכול להצמיח פירות מתוקים מאוד בעולם! וכבני אדם, אנושיים, כשיש לנו משהו טוב ומיוחד בידיים הרבה פעמים אנחנו נופלים למקום של גאווה ובטעות מייחסים את הכוח הזה לעצמנו, באופן פרטי, שמנותק מההסתכלות הכללית, מזה שאני בעצם חלק ממערכת שלימה כאן בעולם. ונכון, אמרת בצדק- זה כ"כ מבלבל! איפה הגבול? איפה באמת מוצאים את האיזון בין הגאווה ותחושת העליונות שיכולה להופיע בתוכנו לבין אותה הערכה עצמית פשוטה ואמיתית שצריך אותה כמובן, ושהיא באמת ענווה בריאה ונקייה? מסופר על ר  שמחה בונים מפשיסחא שהיה אומר לתלמידיו: כל אחד מכם צריך שיהיו לו שני כיסים ובהם שני פתקים שתוכלו להשתמש בכל אחד מהם לפי הצורך. בכיס האחד מונח המאמר: "בשבילי נברא העולם" ובכיס השני מונח המאמר "ואנוכי עפר ואפר". ואולי זה לב העיניין! אולי כאן נמצאת התשובה להתמודדות הזאת כולה. אין באמת סתירה בין הערכה עצמית לבין ענווה, יש רק צורך בתימרון ואיזונים. משה רבנו היה העניו מכל אדם ועדיין מנהיג ישראל עצום ומשמעותי! בתוך כל הבילבול, בתוך כל הגבולות שמטשטשים לפעמים. במיוחד כשאנחנו מול חברה, בכיתה, בזמן שהתשובות עומדות לנו ממש על קצה הלשון, או אפילו סתם ברגעי הזדמנויות להביא את מי שאנחנו לידי ביטוי. דווקא שם אנחנו נדרשים לתרגל את אותה  צומת פתקים  ולבחור! זה דורש מאיתנו להסתכל על הדברים בהסתכלות רחבה- שמצד אחד הקב"ה העניק כוחות וכישרונות מדהימים ולגמרי מותר לך לשמוח בהם מאוד, אבל לדעת לזכור גם שהם תפקיד, שקיבלת אותם בכדי להיטיב בעולם. ברגע שאדם לומד לייחס את הכוחות שלו לקב"ה ולא לייחס אותם רק לעצמו, הוא מתחבר לעובדה שכל מה שהוא עושה יהיה מתוך מגמה של הבנת הערך, וכך זה הכי אמיתי. כמו לראות את עצמך כשליח כאן בעולם. ונראה לי שזו ההבנה שמאחדת את "בשבילי נברא העולם" עם "ואנוכי עפר ואפר". הרמח"ל בספרו "מסילת ישרים" בפרק כ"ב מבאר על מידת הענווה ואומר שהיא תלויה קודם כל במחשבה ואח"כ במעשה. בהתחלה צריך האדם להיות עניו במחשבתו ואח"כ יסגל לו דרכי התנהגות של ענווה. ולשם את חותרת. (כיוונת לדעת גדולים!) לכן הייתי ממליצה ללמוד על הנושא, לחזק את רמת ההבנה ומתוך כך תהיה השפע בשטח גם על המעשים. זה יכול לתת המון! כדאי ללמוד את פרק כ"ב "במסילת ישרים" הרמח"ל כותב שם דברים נפלאים. ואת "תיקון המידות" של הרב דוד אביחיל, ואפשר גם ללמוד את איגרת הרמב"ן. דבר אחרון. אמרת שכל העיניין הזה מרחיק אותך מה. ואני דווקא רוצה להציע לך לנצל את אותם רגעים של בילבול וקושי למפגש עם הקב"ה. דווקא מתוך ההתבוננות והפנמה של כל הנקודות שהעלנו ומתוך לימוד, יכולים ליצור קרבה מיוחדת. עבודת מידות באופן כללי היא לפעמים כמו סוד בינך לבין ה. ויש בזה מיוחדות ויופי שאין בשום מקום אחר!:) אז יקרה, שיהיה בהצלחה עם תחילת האולפנא החדשה! מרגישים ממך שאת מיוחדת וטובה! מאמינה בך שתדעי להשתמש בכוחותייך מתוך אמת, בשמחה ובטוב! המייל שלי פתוח בפנייך לכל שאלה או בירור, אם תירצי את יותר ממוזמנת!:) מיכל יסכה Michal66n gmail.com