שאלה: תורה מול חיים - המשך: לר שרלו בעבר שאלתי את הרב לגבי ההגדרה של "תורה שהיא דרך חיים" והבאתי לדוג דיון על שמיעת קול אישה ברדיו שאינינו מכירים. דייקת בדברי ואמרת שמה שהתכוונתי זה האם הולכים רק אם הנמצא בספרות ההלכה, או הולכים בעיקר עם זרם החיים מסביב ע"פ הכללים הידועים בהלכה. אמנם, אני התכוונתי לשאול היכן אנו שמים את הדגש העיקרי? האם על דרך החיים האידאלית שהתורה מנחה, או שאנו שמים את הדגש העיקרי על זרימת החיים בה אנו חיים, המציאות בה אנו חיים? כמובן שאי אפשר לפסוק הלכה מבלי להתבונן במציאות, מצד שני אי אפשר להיות פוסק הלכה מבלי להיכנס לאוהלה של תורה. מדבריך הבנתי שתי דברים. א- לא הבנת את דבריי, ותיארת הדרך של קדושה שתיארתי בתור צימצום האדם, דבר שלא בא בחשבון. וזה כנראה בגלל חוסר הבהירות בדבריי, שאותם הבהרתי בשאלה זו למעלה. ב- לפי גישתך ל"תורה שהיא דרך חיים" היא בעיקר בנתינת דגש שווה ערך, ולדעתי אף מעבר, לרצונתיו של האדם לרצון התורה. לפי דעתי הסבר המדרש צריך להיות אחרת. אנסה לבאר על פי הבנתי בהגות של המהר"ל והרב קוק. יסוד בסיסי הוא שיש לאדם צד גשמי וצד אלוקי. הצד הגשמי הוא טבעי והצד הרוחני הוא על טבעי. (לצורך העניין הצד הגשמי למשל הוא התענגות מאישה וקולה.) ועם ישראל הוא עם שתכונתו הרבה יותר על טבעי משאר האומות ולכן התורה הייתה, שהיא על טבעית, היא חלק אינטגרלי מאיתנו. ועל כך בא המדרש לומר שלישראל הייתה אחיזה בתורה כבר לפיי כן בהרגשותיהם, רצונותיהם, והשאיפות שלהם, ולכן במתן תורה זה היה כאילו בכפייה, כי בתכונותינו היינו חייבים לקבל את התורה. ובעצם על פי גישה זו, התורה כולה כבר הייתה טמונה בעם ישראל, רק כדי להוציא אותה לפועל היינו צריכים את התורה שתדריך אותנו לכך, וכל מה שהיה לנו לפני כן זו אחיזה של שתי טפחים. (לפי פירושי, הכוונה באחיזה זה היכולת לבטא את הדבר ר הנכון, כי ללא אחיזה אין סדר.) אך יש להדגיש שיש חשיבות מרובה בשילוב של הנפש והגוף, כי המטרה היא להעלות את הגשמיות לרמה של קדושה. הקדושה בדרך כלל מתגלה בעולם הרוח ובעולם החומר מתגלים היצרים והתאוות, אך ישראל קיבלו את התפקיד המיוחד לגלות את הקדושה בעולם הרוח והחומר גם כאחד. ולכן, כאשר ההנאה החומרית מכוונת כראוי לכיוון של קדושה יכולה להיות שותפות של ממש עם הקב"ה לגלות את הקדושה בעולם, וזה למה למשל מקדשים על היין. לאחר הצבת דבריי אנסח מחדש את שאלתי: היכן הרב שם את הדגש העיקרי ב"תורה שהיא דרך חיים"? האם על דרך החיים האידאלית שהתורה מנחה אתנו, או שאנו שמים את הדגש העיקרי על זרימת החיים בה אנו חיים, המציאות בה אנו חיים? כי ניתן לפרש את זרימת החיים לרוב בתור תנועה רוחנית פנימית, אך מנגד ניתן לפרש את תנועת החיים הקיימת בתור מונעת מתאוות ויצרים. וכך גם בדגש על התורה, כי ניתן לפרש את התורה ללא התחשבות בחיים הזורמים ולהגיע למצב שהאדם רואה סתירה בין חייו לבין דרך התורה. לדעתי אי אפשר לטעון שהדגש הוא שווה, כי קשה מאוד להגדיר את השוויון בין שתי הדברים.
תשובה: אתה בוודאי יכול להבין את המדרש כך, אולם הבנת נכון שאני לומד את המדרש אחרת, ורואה בקריאה שלך קריאה "מגויסת". הנושא בכללו נקרא "דרך ארץ קדמה לתורה". כתבתי על כך ארוכות, במסגרות שונות, וכן בספרי הראשון "וארשתיך לי לעולם", אך עוד יותר בספר "בצלמו". אדגיש רק כי אין מחלוקת ששני הטפחים של הקב"ה הם שני הטפחים שלמעלה, לאמור: אין מדובר בשוויון, ולא כפי שתארת את דבריי. התורה היא העליונה. אולם אנחנו מביאים את עצמנו, על כל הרבדים שבנו, ולא כפי שכתבת שאנו מביאים למפגש הזה את רבדי התורה שכבר נמצאים בנו, ולמעשה אין משמעות למה שאנחנו עצמנו מהווים. לא כל כך הבנתי את השאלה שאתה מנסח. הטענה שלי היא שדרך החיים האידיאלית נוצרת מאותו מפגש מופלא שבין התורה ובין מי שאנחנו עצמנו. התורה ניתנה לנו על ידי ריבונו של עולם, ואנחנו ניתנו לעצמנו על ידי ריבונו של עולם שטבע בנו את צלמו, והמפגש בין תורתו של הקב"ה ובין מי שאנחנו הוא היוצר את התורה האידיאלית. אני אפוא שם את הדגש במפגש הזה. לא בשני הטפחים שלמעלה, שכן אין לנו אפשרות ללמוד תורה ולהתקשר בה אלא לפי מה שאנחנו עצמנו מהווים  לא בשני הטפחים שלמטה, בשל העובדה שאז התורה לא באה לידי ביטוי. אלא   במפגש. גם לו תנועת החיים הייתה מונעת אך ורק מתאוות ויצרים היינו מביאים אותה למפגש הזה, שכן ללא תאוות ויצרים שום דברים לא יתנהל בעולם (אתה בוודאי מכיר את דברי ח על התוצאות של בקשת עקירת יצרא דעריות ויצרא דעבודה זרה). לו הם היו החיים בלבד   כאמור גם אז הם היו משתתפים בקריאת התורה. אולם בניגוד למה שכתבת, שני הטפחים שלמטה מכילים בתוכם גם מוסר טבעי, רגישות אנושית, כוחות יצירה, מחשבות עצמאיות, חרות פנימית ועוד ועוד   ואז הבאתם למפגש את התורה נעשית חשובה עוד יותר. לעתים נוצרת הרמוניה. לעתים סתירה. אבותינו הגדולים חיו לעתים בהרמוניה ולעתים בסתירה. כך גם אנחנו. על כן, השאלה אם הם שווים אינה המשמעותית בסיפור החיים שלנו. בוודאי שדבר ד  הוא בשני הטפחים שלמעלה. אולם גם כשאין שוויון, יש חיים של מפגש. האם הדברים מובנים יותר עכשיו?