שאלה: אינטרנט במגזר הדתי-לאומי: לכבוד הרב יובל שרלו ה והברכה! הנני מפנה אליך את שאלתי לאחר שכבר פירסמתי אותה בפורום 'חינוך' במורשת, להלן השאלה: במסגרת עבודת הסמינר בקורס 'תקשורת מתווכת מחשב' באחת האוניברסיטאות בארץ בה אני לומדת, הנני עורכת עבודה בנושא "אינטרנט במגזר הדתי-לאומי", אבקש לדעת האם ישנם התייחסויות הלכתיות, דעתניות וביקורתיות מנקודת מבט דתית לגבי נושא זה, אשמח להתעדכן בכך. ב ובכבוד רב דגנית
תשובה: עד כמה שידוע לי דיון מקיף ומסודר על האינטרנט עדיין לא נעשה. אני מכיר מאמר של הרב אבינר בעניין, ששולל באופן חד משמעי את הגלישה. מאמר זה הופיע באינטרנט, הדואל הוא: אני מצרף מאמר (שלא פורסם) על הצ'אט. זהו מאמר זמני, לפני דיון מורכב יותר. המאמר היה אמור להתפרסם בחנוכה ב'הצפה', אך בשל מאורעות השעה דחיתי את שליחתו. אני מקווה שיש בו ראשיתו של דיון. צ'אטים - יוונות דורנו? הקביעה כי לא טוב היות האדם לבדו, חורגת מהיזדקקותו לעזר כנגדו, אל עבר הצורך בחברה וביחסים עשירים עם בני אדם. הכלי העיקרי ליצירת מערכת הקשרים שבין בני אדם הוא הדיבור, ונלוו לו אמצעים אחרים, כמו הכתב והצילום. כלים אלה נושאים בחובם עוצמה רבה, אך גם סכנה שאין להתכחש להן - למן עבירות חמורות הנעשות על ידי מי שמוות וחיים בידיו - הלשון - ועד לבזבוז זמן ולביטולו. מכוחן של הסכנות נולדו הלכות והנהגות רבות הבאות להדריך את האדם להשתמש בכלי המיוחד הזה המייחד את מהותו כאדם, כמו הלכות לשון הרע ורכילות, הלכות הלבנת פני חבירו ודיני אמת ושקר, ועוד ועוד. עם התפתחות רשת האינטרנט וחדירתה המעמיקה לבתים בישראל נוצר מנוף נוסף לפיתוח יחסים אלה, הוא חדרי הדיבור - הצ'אטים. ההיקף העצום של אתרים המאפשרים שיחות וירטואליות מדגיש את הצורך שלא להתייחס לסוגיית האינטרנט רק דרך האתרים והדפים השונים, אלא לבחון בעיניים רוחניות גם את הטכניקה החדשה ליצירת קשר בין אדם לאדם. לכאורה לא היה מקום לייחד לצ'אטים מקום בפני עצמו בהנהגות ההתקשרות שבין אדם לחבירו, שהרי מדובר בעוד טכניקה לקשר חברתי, ואותן סוגיות הקיימות בשיחות טלפון קיימות גם כאן. דורות רבים נאבקו גדולי ישראל על טוהר הלשון והמחשבה, והלכות לשון הרע ושאר דברי המוסר וההנהגה קיימים גם כאן. אף על פי כן, ניתן לסמן בצ'אטים פגעים חמורים פי כמה מכל צורה אחרת של התקשרות אנושית: א. הזהות הבדויה: חלק ניכר, ומחקרים מדברים על רוב מוחץ, אינו מזדהה בדמותו האמיתית (דבר שהוא גם מומלץ מסיבות שתפורטנה להלן). בשל כך, אין מדובר בקשר אנושי אמיתי, אלא בשעות של זיוף, שאינן מביאות בכנפיהן את התועלת שבשיח חברים, ורק מאדירות את התסכול והבדידות. התרומה המצויה בשיח חברים בדרך כלל נעדרת מדרך זו. ב. טוהר הכתיבה: העובדה כי מדובר בזהות בדויה מנפצת מחסומים טבעיים רבים של בושה וצניעות. החלק הפומבי של הצ'אטים מלא ניבול פה. גם הצ'אטים לדתיים רוויים בהקשרים לא צנועים, אם כי בהיקף מועט יותר, אך גם שם הנושא הוא הנושא העיקרי, והוא נידון בקלות ראש וברדידות. ללא מחסום הבושה הטבעית מדובר בחדר שיחות פרוץ ומדורדר בעוצמה נוראה. ג. סוטים: העובדה כי מדובר בזהות בדויה מאפשרת לסוטים רבים להשתלב. אלה רובצים שעות על גבי שעות, אורבים לתמימים, וחודרים אט אט לעולמם עד כדי שעבוד מוחלט. זו גם הסיבה המחייבת שימוש בזהות בדויה. ד. בזבוז הזמן: כל קשר חברתי מפנה את תשומת לבו של האדם מעניינים חשובים נוספים, אך חשיבותו מביאה ליעוד זמן מסוים כלפיו. ברם, העיסוק בצ'אטים הוא ארוך מאוד מעצם מהותו, והוא נערך בשעות המאוחרות של הלילה, הן בשל שיקולי עלות, והן בשל שיקולים נוספים. מדובר בתרבות חיים לילית, הגוררת בעקבותיה נזקים מרובים, למן אי-הקימה לתפילה ועד לשעבוד היום כולו לצורך הלילה. גם הרדידות של חלק ניכר מהשיחות מוסיפות צוננין לאמבטיית השטחיות. הפגיעה בתלמוד תורה, בתיקון המידות ובעשיית חסד גדולה פי כמה וכמה. ה. אין בנמצא גדרים הלכתיים העשויים להתמודד בבעיה זו - לכאורה אין איסור ל"התייחד", ועבירות לשון הדיבור אינן מוטמעות בהקשר זה. ריבוי הבעיות מחייב לבחון הוצאת פסק הלכה גורף האוסר להתקרב לכלי זה - לא מדובשך ולא מעוקצך. אף שאולי יש ביכולתו להוות כלי להפגת בדידותו של האדם, נזקיו כפולים פי כמה וכמה מריבוי שיחה, שאף הוא אינו טוב, ולא מצאתי טוב לגוף יותר מהשתיקה. בשל כך נכון היה לכאורה להינזר ממנו לחלוטין, מה עוד שהוא חלק מרשת גדולה שהיא בעייתית פי כמה, בשל האחוז הניכר של התעבורה בה המוצף עריות ואלימות. ברם, פסק הלכה גורף כזה אינו יכול להתעלם מהבעיות שהוא מביא בכנפיו: א. עצם העובדה כי אנו מקדשים מלחמה כנגד כלי הוא בעייתי מהבחינה ההלכתית עצמה. באופן כללי, אנו מבחינים הבחנה חדה בין כלי לבין תוכן, ומכירים בכך כי אין דבר שאין לו שעה. אמנם ביחס לטלוויזיה יש הטוענים כי במהותה היא כלי רע, ללא קשר עם התכנים הקיימים בה. באותה דרך ניתן לקבוע כי כלי זה במהותו הוא גרוע. ברם, קשה לקבל את הדברים, כי בעוד הטלוויזיה ככלי גרועה היא גרועה בשל הפסיביות שבה, כאן מדובר במנגנון דיבור, ואין להעלות על הדעת לאסור את הדיבור או את המכתב, בשל העובדה כי יכול הוא להיות עושר שמור לבעליו לרעתו. ב. בראיה כוללת, שוב ישתכנעו ילדינו כי עולם ההלכה ניצב תמיד בתחום ה"אסור". אף אם יישמעו לפסק זה, תלך ותגבר ההכרה כי אין לה להלכה אלא רצון לכבוש את הכל ולאסור על האדם את כל אשר הוא רואה לנכון לעשות. אין בפסיקה זו דבר מה המציב אלטרנטיבה חיובית, אלא רק תוחם את העולם. ג. כשם שמצווה לומר דברים הנשמעים כך מצווה שלא לומר דברים שאינם נשמעים. כלל הלכתי זה אינו מתיר חס וחלילה לפוסקי ההלכה לומר דברים שאינם נכונים רק כדי שישמע הציבור, ונראה שאין הוא מתיר אפילו לשתוק באופן מתמיד. נהפוך הוא - כלל זה קובע כי על פוסק ההלכה לבחון האם דבריו מיועדים רק לחלק קטן מהציבור שישמע לו, ובכך הפוסק מפקיר את רובו של העולם החי על פי ההלכה, או שדבריו מיועדים לציבוריות המלאה של האומה. האינטרנט חודר לכל בית, חלק ניכר מילדינו משתמש בו למטרת יצירת קשרים חברתיים - הטלת איסור כולל על הצ'אטים עשויה להביא להתדרדרות נוספת במעמדם של פוסקי ההלכה, ודוגמה לדבר קיימת, כנראה, בעולם החרדי, בשל אי הציות לחלק מהפסיקות הפומביות, לדוגמה בנושא המחשב, ואנו מצויים עימם בסירה אחת, אף אם דרכינו המעשיות חלוקות. מובן כי הליכה בדרך הפוכה, היא הכניעה למציאות הנתונה בשל הפחד כי דברינו לא יישמע חמורה פי כמה, ואל לו לפוסק ההלכה לחשוש מאמירת דבר ד' האמיתי והישר, בד בבד עם בחינת יעד הפסיקה, שהוא הציבור המאמין הרחב, ולא רק קבוצה מצומצמת. אם כן, מה ניתן לעשות כדי לעמוד באתגר הגדול שעומד בפנינו? כיצד ניתן להביא להקפדה ולהחמרה הלכתית שתכניס גם את השימוש בצ'אטים תחת כנפיה המבורכות של ההלכה, ולא תותיר אותו מחוץ לגבולה? איך נעמיד משימה רוחנית מתמדת, שיסודה בבחירה החופשית הטובה, בפני ילדינו, ולא נעצום את העיניים בפני הסכנה הרוחנית הגדולה המצויה בשימוש זה? דומה שמוטל עלינו לעשות שני דברים, בלי להפחית מאומה מהחובה המתמדת של עידוד ההתקשרות לתלמוד תורה והתמדה בה, שהיא ראש המעלות ועומדת כנגד כולם: ראשון בהם הוא לטפח את שני תחומים מועדפים. עוד קודם לבחינת האיסורים, יש צורך להעמיד את הדבר הרצוי והנכון בהקשר של רשת האינטרנט. ראשון בהם הוא עידוד הקמת פורומים, והפניית עיקר העיסוק לדרך זו. באופן כללי מדובר בכלי נאות, המאפשר דיון בעל משמעות, מחשבה ביקורתית ולא שיחה מיידית, וידיעה כי הדברים הם חלק ממהלך כולל של בירור סוגיה. ככל שיגבר מספר הפורומים הרעיוניים העמוקים, הדנים בנושאים שבני הנוער מוצאים בהם את עולמם, כן תגבר הסלידה הפנימית מהכיעור שבצ'אטים, וכן יהוו אלה מוקד להתקדמות רוחנית, דווקא מכוחם של הקשרים החברתיים. תחום שני הוא טיפוח אתרי צ'אט בהם שותפים מדריכים מחנכים ורבנים, אשר מנווטים את הדיון לדיון בנשואים כבדים באמת. הניווט אינו יכול להיעשות מכוחה של סמכות או בכפיה, שכן טכנולוגיה זו כלל אינה מאפשרת שימוש בכלים אלה. אנו צריכים להתרגל לעולם בו כמעט ולא ניתן לכפות דבר - זהו עולם בו החרות שוררת בו, וכמעט ואין בו כלי אכיפה. ברם, ככל שיהיו יותר בעלי רמה והנהגה רוחנית ברשת, כן עשויים האתרים להפוך כלים אלה למנוף חיובי, והיחס ההלכתי אליהם יוכל להיות יחס בונה ומכוון. לאחר הקמת האלטרנטיבה נראה כי ניתן להעמיד כללים הלכתיים אלה כיסוד איתן וכגדר מפני העליבות והזילות: 1. כשם שאין לאכול אוכל ללא השגחה וללא הנחיה הלכתית, כך אסור, ואולי באיסור חמור יותר, להיכנס לצ'אטים לא מוקפדים ולא מושגחים ברשת הציבורית. לא פחות מההקפדה על הנכנס לפה, חייבת להיות הקפדה על היוצא ממנו. בשל כך נראה כי יש להתרחק באופן מוחלט ולאסור, מבחינה הלכתית, כניסה לכל צ'אט שאין בו השגחה תמידית על השיח הציבורי שבו. אף שלא ניתן לקבוע כללים לחדרים הפרטיים, סביר להניח כי בכל מקום בו השיח הציבורי יהיה בעל רמה ונקי מניבול פה, הדבר ישפיע גם על כל המשתתפים בו. אם נזכה גם להקים שיח ציבורי מעניין ומשמעותי סביר להניח כי השותפות בו תהיה בעלת משמעות חינוכית גדולה. במקביל, יש להעמיד צוות של אברכי הישיבות ובוגרות המדרשות המוכנים לקבל על עצמם תורנות בניהול צ'אטים, שהיא עבודה חינוכית ממדרגה ראשונה. 2. חדירות הרשת מחייבת שלא לחשוף פרטים אישיים, שם וכתובת, כרטיס אשראי או מספר טלפון. יחד עם זאת, מלבד שינוי השם ופרטים מזהים בולטים, יש לספוק כי אסור להיכנס לרשת בזהות בדויה לחלוטין, וגם כאן חלים דיני אמת ושקר. על אדם להציג את עצמו כפי שהוא, מלבד שינוי פרטים מזהים בולטים. 3. הלכות דיבור חלים גם על הלכות צ'אט, וביניהם דיני לשון הרע, רכילות, ניבול פה, גילוי סוד וכדו'. בכל כניסה לצ'אט יש לחזור על עיקרי הדינים כדי להטמיע את הזהירות בעבירות חמורות אלה. 4. יש לחדש איסור הלכתי גם על חדרים פרטיים, בהם יחולו דיני "ייחוד וירטואלי". קשה מאוד להגדיר ייחוד זה, ואין להיחפז בקביעת כללי ההתנהגות בתחום שהוא חדש ומחייב הכרעות הלכתיות של גדולי הפוסקים. ברם, עד שאלה ינוסחו זה המקום בו דווקא השכנוע והקמת גבהות רוחנית של ממש תהיה המקור להתנהגות הראויה בחדרים הפנימיים. 5. על כל הנכנס לרשת לקבוע לו מלכתחילה את היקף הזמן שהוא נכנס לרשת, ולעמוד בקביעה זו. לא להיגרר ולא להיסחף אחר שיחות. קביעת ח כי אין לאדם לעשות את צרכיו קודם שיתפלל ערבית, צריכה להנחות אותנו כי אין להאריך הרבה בשיחה באופן המביא לאי תפילת שחרית. 6. בכל דרכיך דעהו הוא פרשה קטנה שכל גופי תורה תלויים בה, גם באינטרנט. התייחסות הלכתית כזו או דומה לה מחזקת את ההכרה כי ישנם גבולות שלא ניתן עוד להתעלם מהם. דומה שיש לחדול מרפיון הכוח, אשר מעמיד אותנו פעמים רבות בפני עובדה מוגמרת, ואינו מאיץ בנו להתמודד ולהעמיד אתגרים רוחניים לרמה הרוחנית המאפיינת את רוב ילדינו ותלמידינו. אנו יכולים להציב את הקו המבחין בין אסור למותר. אמנם, יש לדעת כי אין מדובר בהלכות של ממש, שכן אלה נתונים לגדולי הדור המופקדים על קביעת הלכות חדשות במציאות משתנה, אלא בכיוונים רוחניים, אשר עשויים להפוך את הרשת למקום של רוממות רוחנית, ואולי גם לקידוש ד' הנובע מרמה גבוהה, נקיות הלשון וערכיות. את האתגר הזה אנו צריכים להציב בפני ילדינו, ולגרום להם לרצות להיות מיוחדים בקדושת ישראל. הבשורה שבפינו תתבסס על הצבת אלטרנטיבה לאווירת האינטרנט, ולא על ידי כניסה המצמצמת עוד יותר את היקף המגע שלנו עם העולם. ניסוח כללים אלה ישיב את חובת הניווט ההלכתי שבין רוממות רוחנית ומוסרית, לבין החרות והרצון החברתי. בכך לא נעצים את תופעת כניסת ההלכה אל ד' אמות מצומצמות, אלא נגדיל תורה ונאדירה, דווקא מתוך התייחסות רוחנית וצנועה בחג בו אנו חוגגים את נצחוננו על היוונים, אל לנו להתעלם מתרבותם המבקשת אף היום להשכיחם תורתך. המאבק נגד תרבות זו לא יעלה יפה אם הבשורה שתהיה בפינו תהיה שלילה מוחלטת, כפי שלא עלה יפה המאבק בהשכלה ובציונות. מאידך גיסא, כניעה למציאות נתונה מגונה בהרבה. האתגר העומד בפנינו הוא העמדת דרך יהודית ייחודית של בכל דרכיך דעהו, שרק היא מסוגלת להפוך ברכה לקללה, ולרומם את ילדינו דווקא דרך רשת האינטרנט.