שאלה: כללי: זה ממש מפריע לי כל ההבדלים בין החרדים לבינינו. אני כן מאמינה בדרך שלנו אך אנחנו בעצם סוג של זרם חדש ביהדות שרוב הרבנים לא קבלו. וגם את הרבנים שלנו לא מקבלים במיוחד הרב קוק שרוב הרבנים התנגדו אליו באופן חד משמעי.
תשובה: במישור הרעיוני אין כל מחלוקת בין החרדים לדתיים הלאומיים. לדוגמה כולם מסכימים שהקב"ה הנחיל לנו את ארץ ישראל וציונו ליישב אותה ומזה כמובן נגזרת החשיבות של מצוות השירות בצבא (מעבר למצוות הצלת נפשות ומצוות לא תעמוד על דם רעך.) וכך גם ביחס ללימודי מקצוע ופרנסה רבים הם מאמרי ח המשבחים את האדם הנהנה מיגיע כפיו וכך נהגו גם בציבור החרדי עד לזמן הקמת המדינה - רובם ככולם עבדו אלא שבעקבות תנועת ההשכלה החילונית שרבים עזבו תורה ומצוות ובעקבות השואה הנוראה שהחריבה ברגע אחד עולם תורני שלם על ישיבותיו ורבניו, ראו מנהיגי ורבני הציבור החרדי צורך לעשות פעולה יוצאת דופן על מנת להתמודד עם מציאות קשה זו ולכן כהוראת שעה קיבלו מספר החלטות א. הפניית כל הציבור אך ורק ללימוד תורה כאשר זה כולל גם את אלו שאינם מוכשרים לכך מפאת החשש שיתקלקלו מהחילונים ב. מסיבה זו עודדו הפרדת הקהילות והסתגרות פנימית בשכונות נפרדות ובכלל זה אי שירות בצבא גם בדרך זו יש הגיון חשוב ויש לה מקום כפי שהדריכו אותם גדולי התורה ואכן הציבור הדתי לאומי מכבד את הדברים הטובים שיש בדרך זו אלא שלדעתנו זה נכון במבט הפרטי והקצר אך במבט כולל ולטווח ארוך יותר יש תועלת גדולה בשמירה על ההדרכה המקורית של התורה גם כשיש צורך בהתמודדות קשה עם התרבות המערבית ומתוך הבנה שתנועת ההשכלה החילונית לא נוצרה עם הקמת המדינה אלא הרבה לפני כן, ודווקא מתוך הקהילות החרדיות בגרמניה ואירופה היו כ - 60 אחוזים של התבוללות ונישואי תערובת עם גויים כך שכנראה הבעיה איננה חוסר הסתגרות אלא להפך חיסרון בהצבת חזון חדש, ועל פי הגותו של מרן הראי"ה קוק זצ"ל יסוד המשבר נובע משאיפה פנימית להתקדמות ועשייה חיובית כחלק מהתקדמות שלבי הגאולה הכוללים שיבה לארץ וגילוי דבר ה  במציאות הגשמית כמו שנאמר "ואתם תהיו לי ממלכת כהנים וגוי קדוש" דהיינו ממלכה שלימה הכוללת את כל מערכות החיים אבל באופן של קדושה (ולא ממלכת כוללים העסוקים בהתגוננות ושימור הקיום המינימלי עד בא גואל ) ולכן בסיכום אין כאן מחלוקת על עצם הציוויים של התורה אלא על דרך היישום בפועל והבנת התקופה יתר על כן אין זה נכון שהציבור החרדי מקיים מצוות יותר מהציבור הדתי לאומי. - להפך הציבור הדתי לאומי מקיים יותר מצוות אלא שאצל החרדים ישנם הרבה החמרות חיצוניות שאינן קשורות לעיקר הדין ולכן זה נראה שכביכול הם מקיימים יותר מצוות כמו למשל בתחום הכשרות בפועל רוב החומרות של החרדים הם הידורים והחמרות שאינם קשורים לעיקר הדין (הראיה שישנם הרבה בדצי"ם ולא גוף אחד משותף - כי כל אחד מקפיד על דבר אחר משמע שלבד"ץ השני ההקפדה של הבד"ץ הראשון לא כל כך חשובה. וא"כ יוצא שמדובר בחומרות מיוחדות ) ואם כן המשקל התורני של החמרות אלו אינו משמעותי. ומנגד יש בציבור החרדי הליכה להקל בעיקרי מצוות כגון ישוב הארץ, פרנסה, גמ"ח משמעותי כגון הפרשת מעשר כספים (שמסתמכים על שיטות מקלות )אי נשיאה בעול הציבורי כגון שירות לאומי והגנה על העם והמדינה - לדוגמא עשיית מילואים חודש בשנה פירושה גמילות חסד בגופו במשך חודש שלם לילות כימים של שמירה בחורף ובקיץ בגשם ובחום. רק שרובנו מקבלים את זה כמובן מאליו ולא מתייחסים לזה כאל "מצווה" חשובה כפי שאכן היה ראוי. וכן בעניין מצוות הצדקה - גם מאות גמחי"ם של מוצצים וחיתולים אינם מתקרבים לתרומה קבועה של מעשר כספים הניתנת לביצוע כמובן רק בקרב מי שעובד. אישית אני מכיר עשרות רבות של משפחות שאמנם אינם לבושים עם חליפה ומגבעת ולעיתים אפילו הכיפה שלהם די קטנה אך בפועל הם תורמים אלפי שקלים מידי שנה לישיבות ומדובר באנשים מהשורה - לא בעשירים גדולים. ואפילו בתחום הצניעות (לצערנו יש חרדיות הלבושות באופן לא צנוע כגום פיאות מודרניות בגדים יקרים מאד ומנצנצים חצאית קצרות וכו  וכנגדם בנות דתיות לאומיות שהם הרבה יותר צנועות. ) כך שכשעושים סיכום אמתי של רמת השקעה וקיום המצוות עצמם ( ללא הוספת חומרות שמשקלם נמוך כי אינם מעיקר הדין )יוצא שהציבור הדתי לאומי מקיים את כל המצוות שהחרדים עושים רק בתוספת מצוות רבות אחרות. אמנם הרצינות בהשקעה בלימוד התורה וכן העקשנות בשמירת המצוות בולטים בקרב הציבור החרדי ויהי רצון שנזכה ללמוד אחד מהשני ולקחת את הדברים הטובים שיש בכל אחת מהדרכים. מעטים הם שחלקו בצורה מוחלטת על דרכו של הרב קוק והם במקרה הטוב היו גדולים בחלקים מסוימים שבתורה אך רוב הגדולים העריכו את דרכו כדרך מרכזית וחשובה דידו הרב איסר זלמן מלצר אמר לגאון המפורסם רבי חיים עוזר גרודז ינסקי מווילנא: אנחנו נחשבים גדולים עד שאנו מגיעים לידית דלת חדרו. שם הוא הגדול לבדו. כשהשתתף במסעות רבנים, ברחבי הארץ ובאמריקה, השתתפו עימו עוד רבנים גדולים - הרב אפשטיין ראש ישיבת סלבודקה, הרב מקובנא בעל ה דבר אברהם, אבל היה ברור כי הוא הבכיר שבהם. הרבי מגור העיד כי הרב קוק זוכר את כתבי אביו בעל ה שפת אמת  יותר טוב ממנו עצמו. גאון הקבלה, בעל ה לשם שבו ואחלמה  העיד עליו, ששום סוד לא נעלם ממנו. אחד הרבנים שעסקו בקבלה התקשה במציאת מקורות לכתבים שבידו. הוא פנה למקובלים מובהקים שבירושלים, ולא יכלו לעזור לו. יעצוהו לפנות לרב קוק, והוא הופתע לגלות כי הרב, שהיה עסוק מבוקר עד ערב בתפקידו כרב ראשי בתשובות הלכתיות ובעסקי ציבור, זכר מקורות לכל קטעי המשפטים שהזכיר. סיפר בחור שלמד ב ישיבה לצעירים  של מרכז הרב, שפעם התלבט בדרכו. הוא פנה אל הרב שלמה זלמן אוירבאך זצ"ל ושאלו, שמא כיוון שרוב ה גדולים  אינם הולכים בדרכו של הרב קוק, גם הוא צריך ללכת בדרכם של הרוב. ענה לו הרב אוירבאך, "מה אתה מדבר? בזמן הרב, רובם של גדולי ישראל כולם היו בטלים אצלו. מרן הרב קוק זצ"ל ערך את חתונתו של הרב אוירבאך זצ"ל, וגם את חתונתו של יבדל"א הרב אלישיב שליט"א. הוא היה רבם. כן פנה אליו ה חזון איש  בתואר "הוד כבוד מרן שליט"א". חת"ם סופר, שחי לפני כמאתיים שנה (תקכ"ב-תקצ"ט), היה אחד מגדולי הדורות האחרונים. לתשובותיו יש משקל רב בפסיקת ההלכה עד ימינו. עד היום יוצאי הונגריה, סלובקיה וטרנסילבניה מחשיבים אותו לרבם המובהק. הוא כיהן במשך יותר משלושים שנה כרבה של פרשבורג וראש הישיבה הגדולה שהקים בה. ניתן לקבוע שברוב הסוגיות המרכזיות, תלמידי הרב קוק ממשיכים את דרכו (כמו גם את דרכם של שאר גדולי ישראל) הרבה יותר מאשר הציבור החרדי. ונתחיל לפרט: יחס לעבודה ולימודי חול החת"ם סופר עודד את מרבית תלמידיו לעבוד ולקבוע עיתים לתורה, וזאת משום שדאג לפרנסתם של תלמידיו, ובניגוד למקובל היום בציבור החרדי שמעודדים את הרוב ללמוד בכולל. אמנם הוא סבר שבחוץ לארץ, מי שיכול להתקיים בלא לעבוד ובלא להזדקק לקופת הציבור, עדיף שיעסוק בתורה כדברי רשב"י (ברכות לה, ב). הוא לא התנגד ללימודי מדעים מצד עצמם וקל וחומר לצורך פרנסה, אלא שהוא חשש שמא יחברום לרעיונות של כפירה. ולכן דאג לשכור לבניו מורים שילמדום לימודי חול תחת השגחתו. גם תלמידיו הגדולים, רבי יהודה אסאד ומהר"ם שיק, שלחו את בניהם ללמוד בישיבתו של הרב ד"ר עזריאל הילדסהיימר באייזנשטאט, ששילבו בה לימודי חול. ואף בנו ממשיכו של החת"ם סופר, בעל הכתב סופר, חשב מתחילה למנות את הרב הילדסהיימר כיד ימינו (לימים הרב ד"ר הילדסהיימר היה לאחד מגדולי התורה, ומנהיגם של רבני ויראי גרמניה). אילו יוזמות חדשות שלל החת"ם סופר חשש בצדק מההשפעה של תרבות הגויים על קהילות ישראל, שהיו מיעוט קטן בקרב הגויים, והצליחו לשמור על עצמן רק על ידי המסורת שבמרכזה לימוד התורה וקיום המצוות. לכן הוא שלל בחריפות כל יוזמה שבאה על ידי הרפורמים, שעיקר מגמתם הייתה ליצור תנאים שעל ידם יוכלו היהודים להשתלב בגויים ובגלות. אבל הוא לא שלל יוזמות חדשות שבאו ממקור ישראל, כדי לקדם את הציבור מבחינה רוחנית או חומרית. מתוך כך הוא כמובן שלל את דרכו של משה מנדלסון, שהושפע מתרבות הגויים, אבל שלא כמו רבים מהחרדים הוא התייחס אליו בכבוד. בתשובה (יו"ד שלח) שבה הוא שולל את דעתו בזכות הלנת המת שלושה ימים, שנגררה אחר העמדה המקובלת אצל הגויים, הוא מכנה אותו "החכם רמ"ד" (רבי משה דעסאוי). הוא גם הגן על שי"ר שהיה רבה של פראג (עם נטייה חזקה להשכלה). יחסו לארץ ישראל ולגבי ארץ ישראל אין מה לדבר. חת"ם סופר היה אחד מגדולי מחבבי הארץ. ספר שלם אפשר לקבץ מדבריו על ערכה של ארץ ישראל. בעקבות ח והרמב"ן הוא כתב שעיקר קיום התורה והמצוות הוא בארץ ישראל (דרשות חת"ס יח, א), ודימה את חוץ לארץ לקבר (שם עו, א). עוד כתב שה"קרקע של ארץ ישראל יותר קדושה מהשמיים של חוץ לארץ" (שם שכד, ב). וזה מתקשר עם הדברים המופלאים שהזכרתי בשמו בשבוע שעבר, על ערך העבודה בארץ ישראל. "שהעבודה בקרקע גופה מצווה, משום יישוב ארץ ישראל, ולהוציא פירותיה הקדושים." ולא זו בלבד אלא שהוסיף וכתב: "ואפשר אפילו שארי אומנויות שיש בהם יישוב העולם - הכול בכלל מצווה". וכפוסק הלכה יש לדייק בדבריו, שלא הסתפק בכך שהאומנויות השונות הן מכשירי מצווה, אלא כתב שאפשר שהן מצווה ממש. כלומר, אם הן מכשירי מצווה, אזי מעלתם נמדדת רק לפי מידת התועלת שבהם ליישוב הארץ, אבל אם אפשר להשיג את אותה המטרה על ידי עבודתם של אחרים, אין צורך בכל האומנויות הללו. אבל אם הן עצמן מצווה של יישוב הארץ, ממילא יש בהן קדושה עצמית. בכל אופן עולה מדבריו, שכל התורם לשגשוגה של מדינת ישראל מקיים מצווה גמורה של יישוב הארץ (חידושיו לסוכה לו, ב). ובספרו  תורת משה  לפרשת שופטים הוסיף שאף לימודי המקצוע הם מצווה: "ולא לבד עבודת קרקע, אלא לימוד כל האומנויות משום יישוב וכבוד ארץ ישראל, שלא יאמרו לא נמצא בכל ארץ ישראל סנדלר ובנאי וכדומה ויביאום מארצות רחוקות, על כן היה לימוד כל אומנות מצווה.". יש לציין שעמדתו השפיעה על תלמידיו ותלמידי תלמידיו, שאחוז העולים מקרבם לארץ היה גבוה יחסית. עוד צריך להוסיף שגם שיטת הלימוד הליטאית, הרווחת כיום בציבור החרדי, שונה בתכלית משיטתו של החת"ם סופר, שהדגיש את הלימוד אליבא דהלכתא. יחסו לאמנציפציה כמסיחה את הדעת מארץ ישראל בהתייחסותו לאמנציפציה (מתן זכויות שוות ליהודים), אמר (שם צג, א): "משל לבני מלך שגלו מעל שולחן אביהם והלכו מגולה אל גולה וסבלו צרות הרבה וקיבלו הכול באהבה ביודעם כי סופם לחזור לגדולתם. ויהי כאשר עברו עליהם ימים רבים של צער, והאב נכמרו רחמיו עליהם, שלח להם בעלי מלאכה שיבנו להם בית מלכות בגולה שלהם, ושלח להם ממון רב שיחיו ברווח ולא בצער. הבנים המשכילים האלה קיבלו את הממון ואת בעלי המלאכות. וגם כתבו לאב כתב ושבח על כל הטובה. אך במסתרים בכתה נפשם בכי רב. ושאלו להם: על מה נהפכה שמחתכם לרועץ? והשיבו: אתם (השואלים) שוטים, הלוא כל הצרות שעברו עלינו עד עתה אינן שקולות כצרה הגדולה הזאת. הנה אנחנו גולים וסורים זה זמן רב וסבלנו הכול בטוב, כי חשבנו, קרבה שנת פדותנו וגאולתנו. והנה אחרי כל הצרות האלה שולח לנו אבינו לבנות טירת מלכים בגולה. ועד מתי נהיה עוד פזורים? וכי מפני זמן מועט שולח לנו ממון הרבה ובונה פלטרין? אין זה כי אם ח"ו דעתו להזניחנו בגולה! על כן עלינו לבכות ולהתאונן (על אריכות הגלות), ומכל מקום חלילה לנו לבעוט ושלא לקבל טובת וחסדי אבינו, על כן כתבנו כתב אבל במסתרים תבכה נפשנו על גודל השבר הזה. "כן אנחנו בעוונותינו הרבים, סבלנו גלויות ושמדות וצרות רבות ורעות זה קרוב לאלפיים שנה, והכול סבלנו, כי אמרנו: קרוב קץ פדות נפשנו. והנה עכשיו הטה ה  עלינו חסד בעיני שרים ומלכים בכל העולם, ולחדש עלינו גזירות טובות. נודה לה  על כל הטוב, ונודה למלכי העמים אשר אנו יושבים בצלם, אשר שמו עיניהם לטוב עלינו. אבל במסתרים תבכה נפשנו, כי כבר זקנה אומתנו. ועד מתי עוד נהיה פזורים ולא נקווה לשוב לציון?. ואין להאריך והדבר מובן". סיפרו תלמידיו שדרשה זו נאמרה בשנת תקצ"ג, בעקבות אספת ראשי המדינה שהחליטו על הענקת זכויות ליהודים, ואז פנו מנהיגי הציבור למאור הגולה, החת"ם סופר, בבקשה שיאמר דברי לשרים. וכך עשה, ובסוף הדרשה סיפר משל זה בקול בכי, ובעל פה עוד הוסיף דברים על מה שכתב בספר דרשותיו, ובסיומם אמר: "אחי ועמי, נישא לבבנו וכפינו יהיו שטוחות אל אבינו שבשמיים, נא תרחם עלינו להחזיר אותנו לארצנו, שמה נהיה סמוכים על שולחן אבינו. כי לא יזנח לעולם ה  ונצח ישראל לא ישקר ובא לציון גואל במהרה בימינו אמן" ( חוט המשולש  לרבי שלמה סופר). כל זה להיפך מעמדת חלק מהחרדים שמחשיבים עצמם כתלמידיו ואינם שוללים את הגלות, וחלקם אף הלכו מלכתחילה לארה"ב לבנות שם היכלות ולמאוס בארץ חמדה ולנאץ את מדינת ישראל. על מה שהוא בכה הם שמחים. הרב מפרשבורג ויחסו לישיבת מרכז הרב ממילא יובן שלא לחינם בחר רבי עקיבא סופר זצ"ל, בעל  דעת סופר, נינו של החת"ם סופר וממשיכו העיקרי כרבה של פרשבורג, להתקשר בעת עלותו לארץ לישיבת מרכז הרב, בה התפלל בקביעות שחרית במשך קרוב לעשרים שנה. ושיבח את התפילה ויראת השמיים של הבחורים. סיפר הרצי"ה קוק, שבימי מחלתה האחרונה של אמו נכנס הרב מפרשבורג כמה פעמים לבקרה. וכשנשאל: מה לתלמיד חכם לבקר אישה חולה? השיב: "אשת חבר כחבר". מי ממשיך כיום את דרכו של החת"ם סופר אמנם צריך להודות, הציבור הדתי-לאומי ברובו אינו מקפיד בכל פרטי ההלכה כדרכו של החת"ם סופר, וגם לא מתייחס מספיק בקדושה למלאכת יישוב הארץ, אלא מושפע במידה רבה מהלכי הרוח הרווחים בחברה הלא דתית. אבל הציבור התורני (חרד"לי) הוא הממשיך הנאמן של החת"ם סופר. הדבר בא לידי ביטוי ביחס החשוב כלפי לימוד התורה ויישוב הארץ ובנקיטת הזהירות הנדרשת כלפי הסביבה החילונית  במתן תמיכה תורנית לחיילים במסגרת ישיבות ההסדר, ובליווי החיילים שהולכים למסגרות כלליות על ידי רבני המכינות  בייסוד מסגרות לימודיות המשלבות תורה ומדע כמו  מכון לב  וסביבה תורנית תומכת באוניברסיטאות ובמכללות. והתוצאות החינוכיות בהתאם: אחוזי עזיבת הדת בקרב הציבור התורני (חרד"לי) נמוכים מאשר בחברה הדתית-לאומית מחד ובחברה החרדית מאידך. אייל משה