שאלה: מבולבל: הרב, אני תלמיד ישיבה תיכונית בכיתה י ב, ואני אחד כזה שתמיד מחפש את האמת וחוקר ושואל שאלות ואני מרגיש שחלק מהעבודת ה שלי זה לחפש אותו. זה מתבטא בעובדה שהתחלתי להיות מבולבל בכיתה ט, שאלתי שאלות, חיפשתי הוכחות לוגיות לקיומו וכפרתי בהכל(מיותר לציין שהתחלתי לחלל שבת בעקבות זה?) בקיצור סוף כיתה ט נרגעתי והתחלתי להתחזק יותר, כיתה י נהייתי מדריך בבני עקיבא ומאז ועד לא מזמן האמנתי ותמיד דיברתי אל ה במחשבות שלי, התייעצתי איתו ושיתפתי אותו בקשיים(הוא עדי שהיו לי וואחד קשיים) בחופש הגדול התחלתי לראות סרטונים רבים של הרב אמנון יצחק לגבי הוכחות לוגיות לקיומו של אלוהים, אחרי הרבה זמן שלא התעסקתי בזה. סרטונים שהעשירו מאוד את הידע שלי. במקביל, התחלתי בנוסף לזה לראות שיעורים מערוץ מאיר(קצת אחרי המחצית השנייה של החופש הגדול) ערוץ מאיר הכניס בי תפיסת אלוקות קצת אחרת ממה שהכרתי לפני כן, תפיסה בה לא רואים את אלוקים כאבא אוהב שמביט בי מהשמיים ומתאכזב כשאני עובר עברה או כמלך עם כתר שיושב על ענן ושולח בי את זעמו כשאני מתחצף. ברור לי שאנשים לא באמת רואים אותו ככה אבל בדרך כלל מסתכלים עליו בצורה דומה. הם הציגו בפניי גישה שמסתכלת על האלוהים בצורה יותר שכלית, יותר פילוסופית ולוגית בלי יותר מידי משלים. נכנסתי למושגים של אינסוף, אידיאות וכאלה. מאוד התחברתי לזה. מאז אני לא מדבר יותר אל אלוהים במחשבותיי, לא מתייחס אליו כאל אבא אוהב, לא כאל אל שמתנהג כמו מלך בשר ודם ולמען האמת זו לא הבעיה. אני די ר עם זה וזה הרבה יותר הגיוני לי. הבעיה היא שאתמול(יום ב של ראש השנה) הלכתי לבית כנסת גדול של רב מסוים מקהילה מאוד גדולה(פרט שאתה יכול להתעלם ממנו אם באלך:בית כנסת של חרדים) שם ראיתי אנשים שמסתכלים למעלה, מכווצים את הפנים, מנענעים אגרופים בכוונה. הרגשתי מוזר. כאילו אני רואה את זה בפעם הראשונה, את אותה גישה שאני חייתי רק לפני שנה. רק לפני כמה חודשים גם אני עצמתי עיניים וכיווצתי פנים(עליי לציין כי הייתי קצת יותר עדין מהמתפלל הממוצע) ופתאום זה נוחת עליי, גישה שעד עכשיו ראיתי אותה כמטופשת באה ונותנת לי סטירה בפנים. אולי זה בגלל שהיו שם יותר ממאה אנשים שעשו את אותו הדבר ובגלל זה החוויה היתה כלכך דרמתית. אבל בקיצור - זה הרגע בו הפסקתי להאמין באלוהים. לא יודע למה. זה פשוט קרה. ואני לא חושב שהוכחות לוגיות זה האישיו פה. זה משהו קצת יותר עמוק. קראתי היום גם קצת ויקיפדיה לגבי ס מ שם טוענים שבקבלה של ימי הביניים ראו אותו כישות עצמאית ורעה בהשפעת הנצרות. נכון שהוסיפו את המילה כביכול אחרי המילה רעה אבל זה בכל זאת מדאיג. שורה תחתונה. אני לא מצליח להאמין, כי זה נראה שהיהדות לא סגורה על עצמה בשאלה - מה זה אלוהים? זה שברא את העולם, אוקיי, אבל מה זה אלוהים? זה שנתן לך נשמה אני לא יכול לקלוט בכלל מה זה נשמה מימלא, אז מה זה אלוהים? זה שנתן לך רוח וזה שנתן לך נפש. אוקיי, אבל מה זה אלוהים??? אל שמתנהג כמו בנאדם, או ישות אינסופית ונצחית שאני כבנאדם וכיהודי רק צמצום שלה ששואף לאותה שלמות? תחליטו! נ.ב. מי שהכניס אותי לתפיסה הזאת זה הרב ראובן פיירמן שליט א בעיקר. אם אתה במקרה מכיר.
תשובה: אחלק את תשובתי לשתיים: בחלק השני אשיב לשאלתך. בחלק הראשון אני מבקש להגיב לסיפור הדברים שלך. קרא לך משהו בראש השנה. הופתעת מסגנון תפילה שונה ממה שאתה בנית לעצמך במשך שנה. אתה מודה שעד לפני שנה גם אתה התפללת כך. אתה מספר: "הרגשתי מוזר" אכן אדם צריך להקשיב לרגשות שלו, לבחון אותם ולהבין מה הם אומרים לו. אתה לא בחנת, לא בדקת, מיד החלטת לוותר על הכל: "הפסקתי להאמין". אני שואל האם לדעתך כאשר לאדם נשוי יש קושי באהבתו לאשתו - הוא מיד מתגרש ממנה? אם לחייל יש ערעור על התנהלות הצבא - הוא מייד עורק מהצבא? מדוע לא תאמר לעצמך "יש לי קושי באמונה שלי"  "משהו התערער בביטחון שלי"  "אני אבחן ואבדוק את העניין!" אבל בגלל כל קושי אתה מוותר על אמונת ישראל שבך. מדוע לא תתן אמון בגדולי ישראל, אנשים מוסריים מאוד וחכמים מאוד בכל הדורות כולל הדור שלנו שדבקים באמונתם - כולם טפשים? כולם טועים? כולם לא מרגישים ולא מבינים מה שאתה מבין?       באשר לשאלה שלך על רגש באמונה. אתה טועה בכך שאתה קושר בין רגש באמונה ובין פניה אל מישהו מוגדר. יש לנו רגשות עזים וחזקים גם כלפי ישויות רחבות וגדולות יותר מאדם. אדרבא כלפיהם יש רגש יותר חזק מאשר כלפי אנשים. אדגים לך זאת מעולם שאינו קשור באמונה:  אהבת מולדת. ברור ש מולדת  אינה איש או אשה. מולדת היא מושג מופשט. עם זאת המולדת מעוררת רגשות עזים ביותר (ובצדק) מפני שהיא משהו הרבה יותר כולל ורחב מ אני  המצומצם. אני קשור אל המולדת, היא יקרה וחשובה לי מאוד. קל וחומר, אנשים מרגישים רגשות עזים מאוד כלפי אלוקים, למרות שישותו הרבה יותר כוללת, רחבה ועמוקה מישות מוחשית אנושית. כנספח אני מביא לך מספר שורות משירי מולדת שממחשים את גודל האהבה הרגשית כלפי המולדת: ציון תמתי, ציון חמדתי לך נפשי מרחוק הומיה. תשכח ימיני אם אשכחך, יפתי, עד תאטר בוא קברי עלי פיה.     ללכת שבי אחריך, לנשום את השמש הצורב, לחלום אותם מול שמיך, לכאוב אותך ושוב להתאהב.     אדמה-אדמתי, רחומה עד מותי, רוח רב חרבוניך הרתיח. ארשתיך לי בדם שאדם ונדם על גבעות שיך-אברק וחרתיה.     בהרים כבר השמש מלהטת ובעמק עוד נוצץ הטל, אנו אוהבים אותך מולדת, בשמחה, בשיר ובעמל. ממורדות הלבנון עד ים המלח נעבור אותך במחרשות, אנו עוד נטע לך ונבנה לך, אנו ניפה אותך מאוד. אם קשה היא הדרך ובוגדת, אם גם לא אחד יפול חלל, עד עולם נאהב אותך מולדת, אנו לך בקרב ובעמל!     קום והתהלך בארץ בתרמיל ובמקל. וודאי תפגוש בדרך שוב את ארץ ישראל. יחבקו אותך דרכיה של הארץ הטובה, היא תקרא אותך אליה כמו אל ערש אהבה.     מי אוהב אותך יותר ממני? מי מצחיק אותך כשאת עצובה? עד מתי תהיי שלי? ולמה את שותקת?     אם משוררים חילוניים מסוגלים לאהוב את מולדתם בלי גבול ובלי בושה, וודאי מאמינים יכולים לאהוב את אלוקיהם בלי גבול ובלי בושה. אגב, אין סיבה שלא תדבר אל אלוקים במחשבותיך ותתרגש בתפילותיך. זה לא סותר מציאות אלוקית עליונה, רחבה וכללית מעל ומעבר למחשבה על ישות  כמו אנושית. שנה טובה!