שאלה: גניזה: שאלות ותשובות הלכתיות שהורדו מאתר זה האם חייבים בגניזה? האם אפשר לגרוס אותם? חזי
תשובה: מה ההבדל בין שאלות מאתר זה, לכל דפי פרשת השבוע? בהזדמנות אחרת כתבתי התייחסות לכל נושא הגניזה, ואצרף לכאן, שם תמצא גם מענה לשאלתך. איסור איבוד דברי תורה דרשוהו ח מדין "לא תעשון כן לה' אלוקיכם"). הרמב"ם (הל' יסודי התורה פ"ו ה"א) פסק שכל המאבד שם מן השמות הקדושים והטהורים שנקרא בהם הקדוש ברוך הוא לוקה מן התורה, שהרי הוא אומר "לא תעשון" וכו', כתבי הקודש כולם ופירושיהם וביאוריהם אסור לשורפם או לאבדם ביד, והמאבדם ביד מכים אותו מכת מרדות, עכ"ל. מבואר בדבריו שבספרים נדפסים כשלנו האיסור הוא מדרבנן, (כן מבואר בחינוך מצוה תעז, ובתשב"ץ ח"א סי' ב). אך המגן אברהם (סי' קנד ס"ק ט) הוכיח מדברי הרמב"ם שאסור לאבד מן התורה, ולא רק מדרבנן. אבל הפרי מגדים תמה עליו איזה איסור שייך בתשמישי קדושה. מ"מ מבואר ברמב"ם שכל קדושת בית הכנסת, אם אין בה איסור תורה, (כן כתב החזון איש (יור"ד סי' קסד אות ג).   פסק השולחן ערוך (או"ח סי' קנד סעיף ה), ספר תורה שבלה מניחים אותו בכלי חרס וגונזים אותו בקבר תלמיד חכם. כתב המשנה ברורה בשם האחרונים (ס"ק כד), והוא הדין שאר ספרים שבלו שצריך לגונזם ואסור לשורפם, אע"ג שכוונתו שלא יבואו לידי בזיון, מ"מ דרך השחתה עביד, וכתב הרמב"ם שהמאבד כתבי הקודש עובר בלאו ד"לא תעשון כן לה' אלוקיכם", והוא הדין בכל תשמישי קדושה יש ליזהר בזה. הכף החיים שם הוסיף שאין חיוב לגונזם בכלי חרס, אבל אסור לשורפם. בו"ת חלקת יעקב (ח"ג סי' קסא) כתב שספרים שבלו מותר לקוברם, אבל ספרים שלמים שראויים לשימוש אין לקוברם, מפנמי שעובר על איסור מחיקה, ובפרט אם יש בהם שם השם, אלא יגנזם במקום המשתמר. הפרי מגדים (סוף סי' קנג) כתב שלא רק ספרים שיש בהם שם השם, אלא גם ספרים כגמרות, מדרשים, ספרי הלכה, וכדומה, יש בהם קדושה ואסור לאבדם. כמו שמצאנו בהלכות שבת גבי דליקה שמצילים ממנה ספרי קודש, אף אם נכתבו בלשון נכרית. כמו שכתב שם רש"י (שבת קטו,א), כל כתבי הקודש מצילים אותם מן הדליקה, ואפילו תנ"ך, ולא תימא תורה לחוד הוא דשרי למיטרח ולאצולי, אבל לא שאר ספרים. (ראה שו"ת מהר"י אסאד יור"ד סי' שד שחולק). אבל בשו"ת שבות יעקב (ח"ג סי' י) מצדד להתיר לאבד כתבי הקודש שנתרבו ואין אפשרות לגונזם, וכתב שמוטב לאבדם, מאשר שיגיעו לבזיון גדול יותר. בשו"ת כנסת יחזקאל (סי' לז) הביאו וחלק עליו, וכן דעת רוב האחרונים (כף החיים סי' קנד ס"ק לז, שו"ת חסד לאברהם תנינא או"ח סי' יז, שו"ת לבושי מרדכי יור"ד סי' מא ועוד). וראה בשו"ת מנחת יצחק (ח"א סי' יז-יח) שדן אודות עיתונים שיש בהם דברי תורה, ועוסק בחידוש הט"ז שדברי תורה הנדפסים בדפוס יש בהם קדושה, ואף על פי שלא נכתבו לשם קדושת האותיות. בשאלה זו כבר דנו הנצי"ב (בשו"ת משיב דבר ח"ב סי' פ) והרי"א מקובנה (שו"ת עין יצחק ח"א סי' ב) שחידשו שאם מתכוון בפירוש שאינו מקדש את השם אינו קדוש. בשו"ת חוות יאיר (סי' קסד) פסק שכל כתבי הקודש ודברי התורה הקדושה בהם היא מן האדם, אבל בדפוס אין קדושה. אמנם החזון איש שם הקיל אלא התרתי לטיבותא, כלומר בדפוס שאינו בכוח בני אדם, וגם שהספר נדפס שלא על מנת ללמוד בו. לכאורה כתבה הכתובה בעיתון, בודאי שאין בהם דין קדושה כלשהו.   במחלוקת השבות יעקב והכנסת יחזקאל שהבאנו לעיל, מדובר היה בשריפת גמרות, ועל כן התיר לטלטלם ולשורפם, כדי שלא יבואו לידי בזיון חמור יותר. בעין יצחק כתב שאף בכתבי הקודש שמותר לאבדם אסור לבזותם, ובזיון חמור מאיבוד. וכפי שכתב החזון איש שם שאם אנו רואים שמתבזים הספרים יותר, מוטב שישרפו, מלהיות למירמס. לכן נראה, ואף שקשה להתיר שריפה ואיבוד בידיים, מ"מ אפשר להכניס את העיתון לשתי שקיות, ולהניחם באשפה. כי ערימות הגניזה גדלות מיום ליום. ובדבר שלא נכתב בקדושה, אפשר להקל.