שאלה: הרהורים לכיוון חזרה בשאלה: קוראים לי נועם, בן 21, ותלמיד שיעור ד בישיבת הסדר. התגייסתי בתום שיעור ב לצבא ושרתי כתומך לחימה בתפקיד מש"ק דת בחטיבה מרחבית בגבול הצפון. במהלך התפקיד נתקלתי ואף נאלצתי לעבוד עם אוכלוסיות שונות ממני לחלוטין (דרוזים ובדואים, בנות). ולכן, על אף שהרגשתי שזה מוריד אותי רוחנית, הייתי בקשר די טוב עם הבנות בבסיס. כמו-כן, העובדה שהיו לי קשיים נפשיים רבים במהלך השירות, והייתי זקוק לאוזן קשבת, גרמה לי פעמים רבות למצוא אותה בדמות שיחה עם בנות ששרתו איתי. נכון שזה אסור אך האם הקב"ה רוצה שארגיש לבד וזה יפגע בתפקיד שלי ובעבודת ד שלי?! חשבתי לעצמי. אז נכון שלא הקפדתי על ההלכה בנושא זה, אבל מי אמר שבאמת לכך הקב"ה התכוון? יכול להיות שמה שלימדו אותי בישיבה סותר את האמת הפנימית שלי ואת הצורה שלי לעבוד את הבורא בדרכי?! בעיקר היה לי קשה עם העובדה שלחבר ה החילוניים טוב עם עצמם, הם שלמים עם מה שהם עושים ואני לא תמיד שלם עם האמונה שלי. התעוררו במוחי מספר שאלות: מדוע טוב להם בחיים ותמיד הם שמחים ואני מרגיש שיש לי כל מיני מעצורים בדמות ההלכה שמונעת ממני, בצורה כזו או אחרת, להיות חלק מהחברה בצורה טובה. לקראת תום השירות, הרגשות היו מעורבים: מחד שמחתי שאני סוף סוף חוזר לכור מחצבתי הרוחני, לישיבה. מאידך, כבר השלמתי במידת מה עם המסגרת הצבאית, הנוחה, בצורה כזו או אחרת. וכן, לא רציתי כ"כ לשוב לאותה הישיבה. הדבר החריף שבעתיים עת עלו במוחי שאלות אמוניות קשות כתוצאה מהצבא ובגלל השכחתם אי שם במוחי במהלך השרות הצבא. חשבתי ללכת למכון מאיר לבדוק ולראות אבל חששתי ממעבר ישיבה בגלל שמבחינה חברתית טוב לי בישיבה ואני חושש מההסתגלות במקום חדש. לאחר שיחה עם רב מהישיבה שלי שהמליץ לי לא לעבור ישיבה אלא להתמקד בלימוד אמונה אישי, נשארתי בישיבה אבל בלב לא שלם. בחודשים של החזרה לישיבה הייתי חייב לדבר עם מישהו מבין עניין שיעזור לי לפתור את השאלות שיש לי והאוזן הקשבת היחידית שהייתה לי היא החברים שלי מהישיבה, שהקשיבו אך לא ידעו כיצד לעזור לי ולענות לי על הקשיים שיש לי. נקודה שמאוד הפריעה לי בישיבה היא דווקא חוסר הרצינות של התלמידים בה. אני מרגיש שהרבה תלמידים באים סתם לישיבה ולא באמת נאמנים לעצמם: הם לא באמת לומדים תורה וגם אם כן זה מתוך הכרח. מחשבות אלו גרמו בין השאר להשנאת הישיבה בעיני. הבטחתי לעצמי שוב ושוב שבפעם הבאה שאני מרגיש שצריך לעזוב אני עוזב את הישיבה ולאחר כ-5 פעמים שזה קרה הגיעו מים עד נפש. בבין הזמנים הראשון שהיה, יצא לי לחשוב על זה ולהגיע להבנה ברורה: מה שהישיבה לימדה אותי לפני הצבא לא הכין אותי כהוא זה לחיים האמיתיים וגם לא לצבא. הישיבה נתנה להבין מה זה בן תורה אמיתי- מה זה האידאל. איפשהו צץ אפילו כעס מסוים על הישיבה שאינה עזרה לי לפתח את אישיותי העצמית ומתוך כך ללמוד תורה אלא להיפך, גרמה לי להתחבר למה שהרבנים חשבו שנכון בשבילי, מבלי להכיר אותי באמת. אני מעריך את אלו שפרשו מהישיבה, מתוך הבנה שלהיות בעלי בתים פשוטים שלומדים כל בוקר שניים מקרא ובשבת מקדישים מעט זמן לתורה, זה לא מילה גסה- בניגוד למה שלימדו אותנו בישיבה. אני חש שהר"מ שלי, שהוא תלמיד חכם עצום ורב מעלה, לא ידע לגעת בי בנקודה הנכונה. שלא יבינו אותי לא נכון, אני רוצה מאוד ללמוד גמרא, אני מבין שדרך לימוד ה עיון היא חשובה, אני הקטן רק חושב שאם הייתה לי הדרכה נכונה, הכל היה נראה אחרת. אם היו מסייעים לי לבנות בניים אמוני חזק- היום אמונתי הייתה שרירה וקיימא. נכון ישנם תלמידים מעטים, שאם הרבנים ישבו עמם לשיחה, יאמרו להם שהם חשים שאינם מסוגלים ללמוד גמרא בעיון, אך האם החשש מפני מצב שחלק מהשיעור לא ילמד עיון, פוטר את הרבנים מלשבת עם תלמידיהם לשיחה. פרשתי את קשיי ואת כאבי על המצב באיזה פורום באינטרנט וכך כתבו לי: כנראה אינך דופק מספיק על הדלתות הנכונות וכמו שאמר רבי אלעזר בן דורדיא: "אין הדבר תלוי אלא בי". אז נכון, לא פניתי בצורה מפורשת לרב בישיבה שלי לפתרון הבעיה, אך זה מכיוון שפעמים רבות בשיעור ב ניגשתי ולא קיבלתי תשובה מספקת וראויה, אלא רק ההמלצות כגון : תשתפר בלימוד התורה וכו. אני יושב וחושב על תום השנה הבאה, על איך אסתכל על 5 השנים שעברתי ומתמלא מיד דאגה. אני חושש שכצעד ראשון יש חשש שאחליט להוריד את הכיפה. אני מרגיש שאיני מוכן כלל ועיקר לחיים ושאין מי שיעזור לי בכך. יותר מכך איני בטוח שאני רוצה להמשיך את חיי עם אותה השקפה דתית, שהתערערה איפשהו בלבי. גם את החברים הכי קרובים כמעט ואיני משתף בשום דבר מחשש שאינם יבינו למרות האמרה דאגה בלב איש ישיחנה.
תשובה: אני מבין את התחושה שלך, המשותפת לרבים אחרים. אכן יש צורך בחיזוק היחס האישי בישיבות ההסדר, וגם בשיעורי הכנה מסודרים לקראת נושאים שהתלמיד יפגש עימם בצבא ובאזרחות. החל מנשים וכלה באתגרי אמונה בעידן הפוסט-מודרני. ההלכה היא יסוד החיים, משום שבה אתה דבק בריטואל של קודש השומר עליך מלעבור לתרבות אחרת מאורה של תורה ומדרכי אבותיך ששמרו על יהדותם בגלות בחירוף נפש. עליך לבנות את עולמך במשולש יציב- לימוד תורה יומי קבוע (אפילו מועט), דביקות בסביבה חברתית ערכית ודתית, לקיחת אחריות על כל מעשיך בהווה ובעבר. אל תאשים אחרים גם אם הם אכן אשמים. אתה לבדך עכשיו צריך לקום ולבנות עצמך, ולכן אחריות היא ההתחלה לכל דבר. החברה החילונית שסועה ומוכה בפנימיותה, די שתביט במדיה שלהם ותבחין היכן עולם התרבותי מונח ובמה עוסקים הילדים חוץ מכדורגל מגיל צעיר. הצד הציוני מוטל בספק, הצד היהודי אינו ברור כבר. עלינו המלאכה להאיר את החברה הישראלית בקודש ובאיזון נכון, ואנו צריכים אותך איתנו. אם תזכה להיות בעל בית הלומד דף יומי ונהנה מיגיע כפיו, אשריך בעולם הזה ובבא. בהצלחה