שאלה: אי-ביצוע שליחות כגורם הפסד: נער שנשלח ע"י מעבידו למספר שליחויות התבקש בין היתר לקנות למעבידו חומר גלם שהיה במבצע ליום אחד. כשחזר העובד לעסק נזכר כי שכח את העניין והמבצע תם. כעת על בעל הבית לקנות את המוצרים ב-600 שקלים יותר. האם על הנער לשלם למעבידו את הסכום? אשמח לקבל מקורות.
תשובה: התשובה בקצרה: הנטיה ההלכתית היא לחייב את השליח משום שהזיק בגרמי את המשלח, אך הלכה למעשה ראוי לעשות פשרה ולחייב את השליח בשני שליש מן הסכום, כלומר ב- 400. תוספת עיון לביאור התשובה: ישנו מקרה ממש דומה בגמרא במסכת בבא מציעא (דף ע"ג עמוד ב'): "אמר רב חמא: האי מאן דיהיב זוזי לחבריה למזבן ליה חמרא ופשע ולא זבן ליה, -משלם ליה כדאזל אפרוותא דזלשפט". כלומר, אדם נתן לחברו מעות זוזים כדי שילך ויקנה לו יין בזול לפי שהיה אז זמן הבציר, וחברו לבסוף לא קנה לו יין באותו הזמן, פסק רב חמא שצריך השליח לשלם למשלחו יין כמחיר הרגיל שבשוק. הגמרא בהמשך מביאה את דעת רב אשי החולקת על רב חמא ופוטרת את השליח משום שאף אם היתנה בפירוש שאם לא יביא יין במחיר הזול ישלם מכיסו את ההפרש יש לפוטרו, משום שהוי אסמכתא, כלומר, הוא לא באמת גמר דעתו להתחייב לשלם את ההפרש כי ידע שאין קניית היין תלויה רק בו ואינה רק בידו, אלא שתלוי הוא ברצון המוכרים, ואולי לא יסכימו למכור לו, וההלכה נפסקה כרב אשי. נחזור לרב חמא, כאמור הוא סובר שיש לחייב את השליח בהפרש, והיקשו עליו הראשונים מדוע ניתן לחייבו הרי הנזק שנגרם על ידו למשלח הוא גרמא בלבד ולכן פטור? בדרך ישוב הקושיא נחלקו הראשונים לשתי גישות עיקריות: את הגישה הראשונה מייצג הרא"ש, שבאמת מדין גרמא יש לפוטרו אלא שמדובר כאן שהיתנה בפירוש שמקבל על עצמו לשלם את ההפרש במקרה ולא יביא יין ולכן חייב, אך רב אשי חולק משום שקבלה זו אינה מועילה משום שהיא אסמכתא. הגישה השניה היא דעת הריטב"א בשם רבו, שהטעם שרב חמא רצה לחייב את השליח היא מדין ערב, שהרי המשלח סמך על דיבורו של השליח שיבצע השליחות, ואם היה המשלח יודע שלא יעשה את השליחות היה מטילה על מישהו אחר או מבצע אותה בעצמו, לכן חייב השליח מדינא דגרמי. אמנם רב אשי סובר שיש לפטור את השליח משום שהנזק אינו ברור כלל כי הצלחת הקניה אינה תלויה רק בשליח אלא גם ברצון המוכרים. החתם סופר (חלק ה' חושן משפט סימן קע"ח) דן בגמרא זו, ואומר שהדיון כאן הוא בדין מבטל כיסו של חברו (המובא בירושלמי), כלומר, מי שמשהה אצלו את מעותיו של חברו הוא פטור מלשלם לו את הרווח שהיה יכול להרוויח בזמן זה, משום שלא הפסידו אלא רק מנע ממנו רווח. אולם מוכח שם בגמרא שאם הרווח היה דבר ודאי וברור הרי שכן צריך לשלם לו על מניעת הרווח, ונחשב שהזיקו בגרמי וחייב. ולבסוף מסכם החתם סופר את ההלכה בלשון זו: "הנותן מעות לשלוחו ליקח לו פירות או סחורה וישב והלך לו ולא קנה כלום וביטל כיסו, אם אין הזיקו של זה ברור - אין לו בו כלום. אבל אם הזיקו של זה ברור, והשליח היה יכול על זה בודאי ופשע ולא עשה, מבואר מהריטב"א הנ"ל שחייב לשלם, ולפי עניות דעתי כל הפוסקים מודים לו. מכל מקום הואיל ולא מצאתי כן להדיא, וכן במרדכי דבבא קמא סימן קט"ו לא משמע קצת כן, על כן כשיבוא לידי אראה לפשר ולבצע על כל פנים". במקרה שלנו, מדובר בנזק ברור שהרי ודאי שאם השליח היה הולך לחנות בזמן המבצע היו נותנים לו את המוצר במחיר הזול, ומה ששכח נחשב פשיעה. אולם, ישנם רבים החולקים (החזון איש ועוד) על החתם סופר וסוברים שדעת הריטב"א היא דעת יחיד ודעת שאר הראשונים שאין לחייב השליח ללא תנאי מפורש אפילו בנזק ברור.לכן דין זה נתון למעשה במחלוקת הפוסקים. דברינו עד עתה אמורים בשליח בחינם, אולם בשליח המקבל שכר על השליחות יכול המשלח שהוא המעסיק לומר לו 'בשביל מה אני משלם לך משכורת כדי שתזכור ותבצע את השליחות, אם לא ביצעת אין לך משכורת'. וכן כתב בספר נתיבות המשפט שאם מדובר בשליח בשכר על השליח לשלם את הנזק המלא. אמנם ישנם החולקים גם עליו וסוברים שאין הבדל בין שליח בחינם לשליח בשכר, ואת שניהם לא ניתן לחייב ללא תנאי מפורש. לכן למעשה, היות והדבר נתון במחלוקת הפוסקים הדין עם המוחזק, והיות והמשכורת היא ביד המעסיק הוא המוחזק ויכול לומר שקים לו כדעת החתם סופר או כנתיבות המשפט, וכל שכן שיכול לצרף את שתי הדעות יחד. ובקשר לגובה החיוב, היות והחתם סופר כתב בסוף דבריו שיש לעשות פשרה, לכן כתבנו שיש לחייב רק בשיעור שני שליש כנהוג בפשרות. הרב ניר אביב.