שאלה: רוצה להתגבר על האדישות ולהפתח?:! קודם כל שה יברך אותכם על עבודת הקודש שאתם עושים, באמת! אז ככה, כבר הרבה זמן שאני רוצה להשתנות ולהפתח רגשית, ואני נשארת תקועה. ברוך השם יש לי חברות בכיתה, אוהבים אותי אבל אני לא מראה רגשות וכולם חושבים שאני אדישה ואני צוחקת איתם על זה. רציתי לשתף ולפרוק משהו שכתבתי:.אני לא יודעת למה, למה אני אף פעם לא מראה את מי שאני באמת? למה אני לא חושפת לעולם שום רגש שעובר עלי? ממה אני כל כך מפחדת? למה זה נראה כאילו לכולם כל כך קל לחשוף את הרגשות שלהם, לשתף ולהתחבר,ורק אני עדיין תקועה?! איך פתאום בזמן לא מוגדר הפכתי להיות בנאדם כזה,מפעילה לסבילה, לאחת שנותנת להכל לעבור לידה בלי לשים לב, מבלי להתאמץ או להאמין בעצמי? עוד חודשיים אני עולה לשביעית. כן, גדלנו. ומה אז? גם אז כשכולם ימשיכו עפ התהליכים הרגשיים שלהם, עם ההתפתחות וההתבגרות, גם אז אשאר תקועה ומכוסה במסכות של אדישות? אף פעם לא אדע מה אני רוצה מעצמי ובשביל מה אני פה בכלל?למה כשאני מתרגשת לא רואים את זה וכשבאלי סתם לשתף מה עובר עלי אני אףפעם לא אעשה את זה?! כולם מעדיפים להאמין שאני אדישה וזהו, כזאת אני, וגם אני מתחילה להאמין להם. אבל בתוך תוכי אני יודעת: אין כזה דבר אדישות! אין בנאדם אחד בעולם שאין לו רגשות! פשוט לא כולם מראים את זה, ובמקרה שלי, זה לא מבחירה מודעת ורצונית. אני רוצה להגיד שנמאס לי, אבל אני יותר רוצה להתגבר על זה, להפתח ולהתפתח, להיות בנאדם נורמלי למרות כל הקשיים.
תשובה: לך יקרה! התפעלתי מאוד ממכתבך. את בחורה מדהימה. יש לך עומק. עומק שכלי ועומק רגשי מיוחדים. מודעות עצמית יוצאת דופן. רצון להתקדם. שימת לב לפרטים. אכפתיות. חברותיות. אינטיליגנציה רגשית גבוהה מאוד. את פשוט בחורה מיוחדת ומדהימה!! ולשאלתך: גם אני, כשהייתי בערך בגילך, חברותיי מהשכונה ירדו עליי שאני "אדישה". יצא לי אז, בערך בגיל 17 עד גיל 18, שם של "אדישה". היום אף אחד לא אומר לי את זה. אולי זה עבר עם הגיל   שנפתחתי מעט, אולי עם המשקפיים   שגרמו לי לזהות מרחוק אנשים יותר טוב ואז להתייחס יותר מוקדם בכמה שניות   ואולי מסיבות אחרות. אינני יודעת, אבל זה עבר. הריני לומר לך: את לא בחורה אדישה. ההיפך. את בחורה מאוד מאוד רגישה. באופן מיוחד. ולכן, דווקא בגלל זה, את מאוד רגישה לדקויות. חשוב לך כל דבר. חשוב לך התגובות של הסביבה כלפייך. את לא אדישה כלפי כך שאומרים לך בחברה שאת "אדישה"!!!! את לוקחת את זה ללב!!! לסיכום: את בכלל לא מתחילה להיות בחורה אדישה. ובעניין של החצנה של הרגשות מבפנים החוצה. האמת היא שאפשר לעבוד על החצנה מהירה יותר וחמה יותר של רגשות. אפשר. אבל הכי חשוב   לעשות את זה מתוך מקום של קבלה עצמית: "אני מדהימה. ברוך השם. נורמלית ומדהימה ביחסי החברתיים" (לא כל אחת בגילך יכולה להעיד על עצמה שיש לה חברות בפשטות שאת מעידה על כך! לי בגילך זה לא היה כל כך פשוט!). יש הרבה אנשים שמרגישים שהם רוצים יותר להחצין רגשות. זה ר. זו לא עבודה של רגע אחד. זו עבודת חיים   לאט לאט מתקדמים בעזרת השם, ברגע שרוצים את זה ומכוונים כלפיי זה. הכי חשוב שלא לתת להלקאה עצמית לשלוט בנו. הלקאה עצמית   לא בונה אותנו. גם כלפיי עצמנו   לעבוד רק מתוך אהבה. לקרב את עצמנו (!). כן, לאט לאט, כולנו פה בעולם, מתקדמים בלהחצין רגשות. כל פעם אנחנו מעיזים יותר. תחילה כלפיי אנשים שפחות מפחידים אותנו. אחר-כך כלפיי אנשים שיותר מפחידים אותנו. לאט לאט. בשלבים. בעזרת השם. ייתכן, אולי, שהיתה לך בעבר חוויה של איזו שהיא טעות חברתית שעשית, ולכן את כל כך "בתוך" החוייה של "אני לא ר חברתית" למרות שאני יכולה להעיד עלייך, מתוך מכתבך, שאת יותר ר מ ר. ייתכן שבעקבות אותה חוויה את היום מאוד מאוד זהירה מלעשות טעויות חברתיות בתגובות שלך. ולכן, אולי, נזהרת מלהחצין רגשות. ולכן, גם, לוקחת אולי מעט "כבד" את תגובת הסביבה שאומרת לך (והחברה טועה כאן בגדול!) שאת אדישה. הרבה אנשים מפחדים להגיב בחום בצורה משוחררת בגלל שהם התרגלו לפחד שאולי צורת התגובה שלהם תהיה טעות, או לא הולמת, או לא מתאימה, וכד. ולכן: לשחרר. מותר לטעות. מותר להיות "אדישים". כן, יש גם אנשים שיש להם תקופות בחיים שבהן הם פחות נוטים להחצין רגשות. זה ר. מותר גם שייצחקו עליך   חברים לא מפסיקים לכבד את מי שעושה פאדיחה (לפעמים דווקא ההיפך   אותם הכי אוהבים). יקירתי, את בחורה מדהימה, מיוחדת, ומוכשרת מאוד מאוד. אני מאחלת לך את כל הטוב שבעולם!!! רינה,