שאלה: זמן - אולי לא אספיק את הכל?: ב ה. בזמן האחרון אני חושבת הרבה על הזמן, אני חושבת על זה שהכל מוקצב, כל דבר שיש לי -בין אם מדובר בחיים, באנשים עד לחפצים ומקומות. לא מפחיד אותי המוות שלי אלא מפחיד אותי שלא הספקתי לעשות את מה שרציתי, מה שחלמתי כל הזמן לעשות. מפחיד אותי לפספס אנשים ופתאום לגלות שהם סיימו את החיים.מפחיד אותי שהיה לי משהו שיכלתי לעשות ולא עשיתי ואני כבר לא יכולה, מפחיד אותי שיש לי חפצים שאני לא חושבת אבל פתאום הכל יכול להעלם להישרף להיאבד ולא יהיה לי יותר לעולם. ואם לא דיברתי היום עם מישהו או שלא מספיק התייחסתי אולי חלילה זה יגמר כאן ולא יהיה לי אפשרות לתקן, ושאולי המקום שאני נמצאת בו מחר יכול מחר להיגמר ולהיסגר ואם לא ככה אז בכל מקרה עוד מעט זמן אני אסיים להיות פה ואולי אני לא אספיק לעשות את כל מה שתכננתי? מה לעשות? אני מנסה לנצל ולבנות סדר שאני אספיק לעשות כמה שיותר אבל הרבה דברים גם לא תלויים בי.
תשובה: לשואלת היקרה יפה לראות אדם שאכפת לו מחייו, יפה לראות שאיפות גדולות, הזדהיתי עם כל מילה. פשוט שאלה יפה. אכן, החיים מזמנים לנו לא פעם תחושות מעורבות ביחס אליהם. מצד אחד ישנה מלאות בחיים לא מעט אופציות, לא מעט רצונות, לא מעט שאיפות אנשים מקומות. ומצד שני חיינו קצובים, ימינו חולפים ומתישהו ככל הנראה זה יקרה לנו- נסיים את שלב א  של מסע חיינו. המחשבה אודות הסיום אכן יכולה להבהיל. התחושה הזו שמציפה אותנו היא תחושה עמוקה ואמתית, החששות שלנו הן לגיטימיות בעיקר בקרב מי שתופסים את חייהם ברצינות ולא כסתם צירוף מקרים. השאלה היא באמת איך אנו פועלים מהמקום הזה? איך אנו יוצאים מתוך החשש? מתוך הפחד הזה? התשובה לכך היא-אמונה. הקב"ה ברא את העולם בצורה דינאמית, לעולם יש תפקיד ויש לו יעד. העולם כפי שאנו קולטים אותו שהוא הוא עולם משקר- "עלמא דשקרא". אנו חושבים שאדם למשל נפטר-אך בעצם הוא מזומן לחיי עוה"ב. אני חושב שהשמש שוקעת-אך היא זורחת בקצה השני של העולם. אני בטוח כי המחוג בשעון לא זז והנה חלפה לה שעה. כל אלו באים להביא את האדם למיצוי והגשמה עצמית! אם הייתי חי לנצח סביר להניח שהייתי מוצא את עצמי יושב בטל לא פעם. אם השמש תמיד הייתה זורחת לא הייתה לי ההבנה כי ישנו זמן של רוגע. כך ברא הקב"ה את העולם. עולם המוגבל בזמן ובמקום בכוונה-כדי שנביא את עצמינו לידי עשייה לידי פיתוח עצמי (ובסופו של דבר גם לאומי-עולמי). אך עלינו לזכור, הקב"ה לא מצפה מאתנו להיות הכי טובים-אלא הכי טובים- שאנו יכולים. אנו צריכים להאמין ברוגע ובשלווה שלא הכל תלוי בנו בסופו של יום "הכל בידי שמים-חוץ מיראת שמים" היראת שמים מסמלת את המאמץ, את הדרך שהאדם עושה אבל תוך אמונה של אני משתדל- והקב"ה יעשה את שלו. אנשים שאצטרך לפגוש-אפגש בהם, אירועים שאמורים להבנות אותי-אעבור מה אעשה עם אותם אנשים איך אתייחס לאותם אירועים כמובן שזוהי בחירתי! כך שזה מכניס אותנו לקצת יותר נחת-אני עושה במסגרת שלי מה שאני יכול והקב"ה עושה גם הוא את תפקידו נאמנה. עלינו קצת יותר לסמוך על מי שאמר והיה העולם. עלינו לצאת מהפחד של שמא אפספס-אלא לתפוס את המציאות כ-"אני עושה" "ומה שצריך להיעשות יעשה גם כן." כמו כן,עלינו למצוא נתיב דרך שהיא דרך המלך אפשר ללכת בה בנחת להספיק להסתכל על הצדדים וגם להסתכל אחורה על הדרך שעשיתי. כשאנו חיים במרוץ החיים אנו לא יכולים ליהנות מהדרך שלנו ואז גם יוצא שכרנו בהפסדנו זו לא עבודת ה -זו עבדות לזמן. עכשיו ננסה לחשוב יחד. מה גורם לנו לתחושה של פספוס? מה גורם לנו לתחושה הזו שתיארת בצורה כל כך מדהימה? חיים של תוצאות- לכל אחד מאתנו יש יעדים, בין מטרות אותם הוא רוצה לממש ובין כאלו שנדרש ממנו מצד החברה העולם לממש. בצורה די ברורה אנו חיים בעולם בו התוצאה היא החשובה. אם קמתי כל יום לתפילה-אני צדיק, אם לא-לא. אם הצלחתי במבחן-(ולא משנה כמה למדתי) סימן שאני מוצלח נכשלתי-אני כישלון. הכל נמדד בתוצאה וזה מה שהעולם דורש מאתנו. אך בואי נחשוב האם זו האמת? האם אני, האדם-נמדד בתוצאה או בדרך? אם השתדלתי לקום כל יום ופספסתי יום יומיים-אז השתדלתי, ונכשלתי יומיים-האם הם אכן כישלון חרוץ? ההיפך הוא הנכון -היומיים הללו מלמדים אותי הרבה על עצמי. מה מפיל אותי, מה מקשה עליי הזמן הזה של החוסר הצלחה של הכישלון-הוא אדיר. אם לא הצלחתי במבחן לא מוריד מהיכולות שרכשתי לי בשקידה, בהתמדה. ואם נכשלתי אז גם בענווה ושוב אם נכשלתי זה מקום לחשוב-האם למדתי טוב וכו. החמרה עצמית לעיתים אנו מחמירים עם עצמינו. אם לא עמדתי בקריטריונים של עצמי אני מאכזב. אם לא עמדתי ביעדים שלי אני מוצב אוטומטית באור שלילי של עצמי. עליי לחשוב לפני כל יעד-האם הוא ריאלי? האם הוא טוב לי? האם הוא כרגע אמתי? אנו חייבים לזכור כי איננו "סופרמן" אנו צריכים חיים בריאים-חיים של מעשה-תוך שמחה. כמו כן אדם גם חייב לדעת להתפרק, להשתחרר ולפעמים כן-לעצור ממרוץ החיים-שוב, בשביל להמשיך בו-בשמחה. אנו חייבים לזכור כי ישנם דברים שאנו רוצים-ואנו עושים השתדלות! וההשתדלות עצמה היא כבר עצומה גדולה ואדירה-אדם נמדד בדרך שלו. אז לסיכום :) -תחושת הפחד שלא אספיק להכיר, לראות, לפעול-היא אמתית, היא טובה ובעיקר צריכה להעלות אותנו לשלב הבא-שלב האמונה בה. -עלינו לזכור כי לא התוצאה היא החשובה אלא הדרך. התוצאה היא טובה היא מוצלחת-אבל היא רק תוצאה אנו נבנים אנו נהיים מן הדרך. -הצבת יעדים מטרות היא טובה-רק צריכים להיות ריאליים וצריכים לעשות זאת ממקום בריא-לקבל את העובדה שאנו בני אדם!! אנו מוגבלים ולכן אנו משתדלים. -חשוב לתת לעצמינו גם חופש לנשום כך סתם לצאת ממסגרת הלוזים וכו  ופשוט להירגע. -הכי חשוב לא להחמיר עם עצמינו- הקב"ה רוצה שנפעל אבל לא מחפש רובוטים. ההספק של האדם בעולם לא נקבע לפי מידת הספק כבישת היעדים שהוא קבע לעצמו אלא לפי כמה שהשתדל לעשות טוב להתקדם ולקדם וזה מספיק לחלוטין. ר  צדוק אומר-"וגם ביום יש פעמים עננים המונעים האור אבל לא מחשיכים. והם לטובה." ז"א שגם בדרך שלנו אנו לא תמיד מצליחים לא תמיד הכל ברור כיום אלא יש דברים שמונעים ממני את העשייה הבהירה לי כל כך-ואותם הדברים שגורמים לי קצת לבלום, קצת להירגע-הם לטובה. אל תפסיקי בדרך המדהימה שלך. אשריך על המחשבה ועל הרצון לממש את עצמך כל יום מחדש! אין לך ממה לפחד-יש לך רק במה לשמוח. חנן Hananb1081 gmail.com