שאלה: ספורט: האם יש להלכה בעיה עם ספורט לשם מקצוע? מה המקור לכך?
תשובה: להלן הסבר מספר בינה לעתים מאת הרב זאב סולטנוביץ ועיינו בספר באתר ישיבה אייל משה "הכהנים המוזכרים בספרי החשמונאים, מנילאוס ויסון, שני שמות יווניים מובהקים הלקוחים מהמיתולוגיה היוונית. - החלטתם כראשי הקהל הייתה לבנות איצטדיון אל מול בית המקדש בירושלים לתחרויות סוסים, שהיו מקובלות בכל הערים היווניות ההלניסטיות ולתרגילי ספורט. היה מקובל שהספורטאים, בדרך כלל גברים, יהיו ערומים לגמרי, כדי שדבר לא יפריע להם בריצה ובהיאבקות. אלו מוסדות החינוך, מוסדות הציבור, שלא רק שהושקע בהם כסף רב, אלא אף ניתן אישור לבנותם בקרבה כמעט מיידית לבית המקדש בתוך ירושלים, ובתוך תחום יהודה בכלל. משמעות המפגש בין התרבויות ההתנגשות בין התרבות היוונית, או יוונות בכלל, לבין ישראל וישראליות, חשובה לנו לא רק מפני שאנו מציינים כל שנה את ההתנגשות הזו ואת הניצחון בחג החנוכה, אלא בעיקר מפני שהדבר יכול לסייע לנו להבין את מצבנו התרבותי הנוכחי, שדומה במידה רבה להתמודדות עם ההלניזם, (אם כי ההיסטוריה אינה חוזרת על עצמה באופן מדויק.) להתנגשות ולחיכוך הזה היו וישנן תוצאות רבות ערך עד היום הזה. לאמיתו של דבר, התרבות המערבית הנוצרית כפי שהיא נקראת היום, היא תוצאה של אותה התנגשות ואותה השפעת גומלין בין הרוח היוונית והרוח הישראלית העברית. וודאי שהתרבות האירופית, התרבות המערבית, היא תוצאה ישירה של שני היסודות כבדי המשקל האלה. ולכן, אפשר לומר שכאשר אנו מעיינים היום באותם יסודות של קשר וסכסוך, אנו מעיינים בעצם גם ביסודות שרלוונטיים ממש לימינו, לכל אחד מאיתנו. אם היום, 20 -30  מאוכלוסיית ישראל מתעניינת במשחק כדורגל - עלינו לזכור שערכה של פעילות מהסוג הזה, הפעילות הספורטיבית, הוא תוצאה ישירה של התרבות היוונית. התיאטרון הממוסד למשל, שהוא בעל חשיבות לא מבוטלת כיום, וגם אם לא באולם התיאטרון, אלא באמצעות קולנוע וטלוויזיה, כל סוגי ההמחזה, ההמחשה, העלילות השונות שבאות לעניין, לסקרן, לגרות, אולי להרגיז - כל התחום הזה גם הוא בשפעת התרבות היוונית. שלא לדבר כמובן על דברים נוספים שהם בתחום האמנות בכלל: האדריכלות, האמנות, הפילוסופיה ועוד. כפי שהעיר אחד הפילוסופים החשובים של המאה העשרים, וויטהד: "כל הפילוסופיה המערבית כולה אינה אלא הערות שוליים לאפלטון". גם אם נאמר שהוא הגזים ברטרוספקטיבה של 2500 שנה, בכל אופן, ללא ספק, לדבר הזה יש השפעה עצומה.כמובן, ישנה השפעה עצומה לתנ"ך, למוסר היהודי, לערכים של חזון, של מונותאיזם, דת האחדות ועוד ועוד, שהשפיעו השפעות עמוקות, ישירות ומסועפות על התרבות המערבית, האירופית והאמריקאית. אנו רואים בעולם בכלל ובמדינת ישראל בפרט התמודדות בין שני היסודות הללו, בין שני השורשים האלה של המציאות התרבותית - חברתית. לדוגמא: המושגים "משטר" ו"דמוקרטיה" הם מורשת יוון. מצד שני, המושגים של "שוויון בפני החוק", "צדק" - הם ערכים יהודיים, שכל אדם נברא בצלם, שכל אדם הוא בר שפיטה, באותן הקטגוריות המשפטיות, אפילו הוא מלך, מנהיג או איל הון. כלומר, ישנו איזשהו שילוב של שני היסודות הללו, בין אם זה לשביעות רצוננו או לא, ועל כך אפשר וראוי לדון ארוכות. היווצרותה של התרבות ההלניסטית לפני כ2500- שנה, באו במגע שני העולמות הללו. נדון כיצד זה היה, ונחלק זאת למספר היבטים: ראשית, המצב הגיאופוליטי, כלומר הפוליטיקה שעל פני כדור הארץ. במאה הרביעית לפני הספירה החל אלכסנדר מוקדון בכיבושיו. הוא יצא מיוון, עבר לאסיה, כבש את האימפריה הפרסית האדירה, הגיע לצד מזרח עד נהר גנגס בהודו ובמערב כבש את כל ארם נהריים, ארץ ישראל, מצרים ועוד שטחים בצפון אפריקה. תוך שנים אחדות של כיבוש מוצלח מאוד נוצרה מדינה עצומת מימדים. אין עוררין על כך שאלכסנדר היה מצביא גאוני מכל הבחינות, גם מבחינת הכנת הצבא, גם מבחינת קריאת שדה הקרב והכושר להוביל ולהנהיג. אבל הוא לא היה רק מצביא גדול. אלכסנדר היה אחד האנשים המלומדים ביותר בתקופתו. הפילוסוף אריסטוטלס, או אריסטו כפי שקוראים לו בדרך כלל, היה המחנך הפרטי שלו. אביו של אלכסנדר, המלך פיליפוס השני, שכר את אריסטו להיות מחנכו הפרטי. וגם כאשר אלכסנדר יצא למסעותיו ולכיבושיו, הוא המשיך להתכתב עם מחנכו, ואפילו שלח לו דגימות של בעלי חיים וצמחים מארצות רחוקות, כדי לסייע למורו הגדול בעבודתו המדעית. ומדוע נקודה זו מודגשת? לא כדי להתפעל מאלכסנדר באופן אישי, אלא מכיוון שהתרחש כאן דבר שהוא מעבר לכיבוש והשלטת שלטון היחיד שלו, שלא החזיק מעמד זמן רב. אלכסנדר מת צעיר מאוד. סיבת מותו אינה ברורה, יתכן שהרעילו אותו ויתכן שמת במגפה. המדינה הגדולה והעצומה הזו התחלקה בין ראשי הצבא שלו שנקראו דיאדוכים. מכל מקום, היתה זו חלוקה פוליטית. הדבר החשוב ביותר הוא שאלכסנדר, בתור איש תרבות מובהק, עשה פעולה שהיתה מורכבת משני חלקים: החלק האחד היה השלטת התרבות היוונית, השפה היוונית, האדריכלות, המיתולוגיה היוונית וסדרי החיים היווניים, והחלק השני היה לקלוט וללמוד מן התרבויות הקדומות. ובכן, השלטת התרבות היוונית והאדרתה, מצד אחד, ומן הצד השני הרצון לקלוט מתוך התרבויות הקדומות של המזרח - מהתרבות הפרסית, מהתרבות הבבלית ומהתרבות המצרית - כל זה יצר את מה שאנחנו קוראים היום התרבות ההלניסטית. מעצמת על מבחינה פוליטית, כיבושיו של אלכסנדר מוקדון יצרו מצב מיוחד במינו, מצב שאנו מכירים אותו כיום טוב יותר מאשר בעבר. זהו מצב של מעצמת-על אחת בעולם. לפני זמן לא רב היו שתי מעצמות-על: ארצות הברית וברית המועצות. אבל לאחר היחלשות ברה"מ וירידת קרנה, אנו בעצם חיים היום בעולם שמושפע בעיקר ממעצמת-על אחת. ישנן מעצמות נוספות, כלומר מדינות חזקות מאד: רוסיה נחשבת למעצמה, למרות שמצבה אינו טוב  סין היא מעצמה עולה  גם למדינות אירופה המבוססות, העשירות, המתוחכמות והמפותחות - אפשר להתייחס כאל מעצמות: אנגליה, צרפת, גרמניה. גם ליפן ניתן להתייחס כמעצמה, אם לא צבאית - לכל הפחות כלכלית. אבל מעצמת-על יש אחת: ארצות הברית.הדבר בא לידי ביטוי בשטחים רבים: בשטח הפוליטי, בשליטה חופשית בארגון האומות המאוחדות, בברית נאט"ו, ביכולת לייצר קואליציות ולתקוף בכל העולם כולו: אם בעיראק ואם ביוגוסלביה, או לשגר חילות משלוח לכל מקום. היא שולטת בזכות עוצמתה הצבאית האדירה, ובזכות עוצמתה הכלכלית העצומה. ההשפעה באה לידי ביטוי כמובן גם מבחינה תרבותית. לאמיתו של דבר, כמעט בכל מדינות העולם קיימת התופעה של השתלטות התרבות האמריקאית. כמעט בכל מדינות העולם לא מרוצים מכך, מכיוון שעמים אחרים, צרפתים, איטלקים, אנגלים, גרמנים וכו  - כולם חשים שההשתלטות הזו, למרות שאיננה נעשית באופן אלים, גורעת מהייחודיות הלאומית והתרבות הלאומית. אבל העוצמה הכלכלית האדירה של אולפני הקולנוע והטלוויזיה של ארה"ב, המסוגלים לייצר כמות אדירה של תוצרת, יוצרת תנאים שכמעט אי אפשר לעמוד בהם, ותעשיות הקולנוע, הטלוויזיה והתיאטרון בכל ארץ אחרת מתקשות להתמודד עם שפע כזה של היצע, שיש בו גם איכות - לפחות על פי טעם ההמון. זאת השפעה שאי אפשר להתעלם ממנה: האמריקניזציה של התרבות העולמית. באופן מוזר ומופלא, אזרחי מדינות רחוקות ביותר, מתושבי לפלנד שבסקנדינביה שליד חוג הקוטב הצפוני ועד לפולינזים שבאיי האוקיינוס השקט - מכירים גיבורי תרבות אמריקאים: שחקנים, דמויות של סדרות ואופרות סבון. בעצם מדובר על אנשים בינלאומיים. נמצאה אם כן, איזושהי נוסחה מעניינת, נוסחה שהומצאה על ידי כשרונות אדירים שהושקעו בתעשייה הזאת במשך עשרות רבות של שנים. אגב, רוב המפיקים, התסריטאים, הבמאים והמלחינים המוכשרים הם יהודים. אמנם, החזות היהודית והשם היהודי - לא מוצאים חן כל כך בעיני הגויים, ולכן אין שחקנים יהודים רבים. בכל אופן, הם מובילי התרבות העולמית. משהו מעין זה קרה לאחר ההשתלטות של אלכסנדר מוקדון על חלק ניכר מהעולם הקדום. המיתולוגיה היוונית, התיאטרון, סגנונות הבנייה - כל זה התפשט בעולם הגדול הזה, מהודו ועד האוקיינוס האטלנטי. בכל מקום שארכיאולוגים חופרים, מוצאים שרידים של התרבות הזאת: אותו סגנון אדריכלי, אותו סגנון של ספרות, ואותו סגנון, פחות או יותר, של חיים. קיימת הכתבה של טעם, הכתבה של דרכי התנהגות. ההכתבה אינה אלימה בהכרח, אבל היא שייכת למעמד השליט, למעמד הגבוה, וממילא מחקים אותה. זהו המצב הגיאופוליטי: אלכסנדר מוקדון הקים מעצמת-על שהתפצלה אח"כ למספר מעצמות חזקות, אך נותרה בוודאי תרבות-על, שאפשר היה לקרוא לה תרבות כלל עולמית. היהדות בתקופת בית המקדש השני היתה אי זעיר של שוני בתוך האוקיינוס התרבותי הזה, שהורכב מיסודות דומים ומשותפים של עמים אליליים, ואף שלא היתה ביניהם זהות מוחלטת, מכל מקום היה ביניהם דמיון רב, תמיד היה ראש האלים, היו אלילות, אלילים, אלילי משנה. חלקם היו אחראיים על כוחות הטבע, חלקם היו אחראיים על סוגים של הצלחה, של מלאכות. בתרבות ההלניסטית נעשה מאמץ למצוא את המשותף ולומר שראש האלים היווני, זאוס, וראש האלים הפרסי, מיטרא, וראש האלים המצרי, אוזיריס - הם בעצם שמות שונים לאותו דבר, שלושה שמות, ארבעה שמות, חמישה שמות לדבר אחד. כלומר, נמצא אותו בסיס משותף, כאילו אמרו: הסגנונות שונים, השמות שונים והשפות שונות, אך התוכן הוא אותו תוכן. נמצא בסיס משותף בין התרבויות הקדומות לבין התרבות הכובשת. החידוש של ההלניזם התרבות הכובשת הביאה איתה חידושים מאוד משמעותיים, כמו משחקי ספורט שלא היו מוכרים כענף בפני עצמו בתרבויות האחרות, וכמו התיאטרון. יש לזכור שהתיאטרון היה בדרך כלל במקום פתוח, והביא הרבה מאוד אנשים לסוג זה של בידור והתייחסות, כאשר לפני כן בתרבויות אחרות, אנשים כה רבים היו מתאספים רק לשם איזשהו פולחן דתי. בתרבות היוונית, לראשונה, היתה הפרדה ברורה בין הפולחן הדתי לבין המחזה, התיאטרון. בתרבויות אחרות היו אלמנטים ומרכיבים תיאטרליים במקומות הפולחן הגדולים, אולם אף פעם זה לא הופרד להיות דבר בפני עצמו. זה היה חידוש גדול של התרבות היוונית. מה היה ערכו של החידוש? בפעם הראשונה, לפחות על פי הידוע לנו, אדם רגיל יכול היה להתרגש ממשהו שאינו קשור לדת. נכון, שבתרבות היוונית של 500-700 שנה לפני כן, זה היה קשור לדת. גם הספורט היה ענין דתי פולחני, כמו המשחקים האולימפיים שהיו לכבודו של ראש האלים. האלים שכנו לפי האגדה היוונית על ההר אולימפוס, ולמטה בתחתית ההר, ליד המקדש שהוקם לכבודו של זאוס האולימפי, התקיימו המשחקים האלו לכבודו של זאוס. אבל זה היה בהתחלה. אחר כך זה הפך להיות דבר בפני עצמו, ובכל ערי יוון, ומאוחר יותר במושבות היווניות, ולאחר כיבושו של אלכסנדר בכל מקום ומקום - הוקמו איצטדיונים, היפודרומים ותיאטרונים. אם כן, לראשונה אדם רגיל יכול היה להתרגש מאוד, להיכנס לאקסטזה ולהזדהות עם משהו שלא היה קשור בדת. מי שמחפש את היסוד הראשון למה שנקרא היום תרבות חילונית, ימצא אותו כאן. זוהי תרבות שאיננה קשורה לדת - היא יכולה לעסוק בדת, היא יכולה להשתמש בדת, בסיפור הדתי, באדם הדתי, אבל להציג אותו במקום אחר. זה חידוש בעל משמעות שלא פגה עד היום. אם אנו שואלים את עצמנו: במה ממלא האדם המודרני את חייו הרוחניים, אם הוא אינו אדם דתי? אם הוא אדם דתי, לא חשוב מהי דתו, יש לו איזו פעילות שנותנת סיפוק לנפשו. אך אם הוא איננו אדם דתי, וכמובן הוא אדם, דהיינו הוא בעל נפש, ויש לו צורך בעניינים רוחניים, בעניינים תרבותיים, במה הוא ממלא אותם? בתרבות היוונית נמצא המענה לצרכים הללו, כל אדם לפי טעמו ולפי מסגרתו החברתית. אחד ימצא את סיפוקו בתיאטרון, אחר בקולנוע, שלישי בצפיה בטלוויזיה, והרביעי בספורט. כלומר, אנשים מוצאים טעם כלשהו בפעילות שאיננה פעילות תועלתית, הרי בתיאטרון לא מייצרים נקניקים, ובמגרש ספורט לא עושים מכוניות. להיפך, אנשים משלמים כסף אף שבידוע שלא יקבלו מוצר גשמי. אבל מה הם כן יקבלו? גירוי, הזדהות, התלהבות, ולכל הפחות הסחת הדעת. אם כן, עם התפשטות התרבות היוונית והתגבשותה לתרבות ההלניסטית, נוצרו יסודות של חיי תרבות וחיי רוח שאינם בהכרח קשורים בדת. באותם ימים לא היתה תרבות חילונית לגמרי, כלומר, לא היו אנשים שהפקיעו את עצמם לגמרי מחיי דת. אולי היו יחידים, אבל בוודאי שלא היה מדובר על המונים. אך בכל אופן זה היה משהו חדש ושונה. מאז ניתן היה לתחום את הדת במקום מסויים. בערך ארבע פעמים בשנה היתה נערכת תחרות של מחזאים. הוקמה ועדה שבחרה את המחזות הטובים יותר, המשכנעים יותר בשתי קטגוריות, טרגדיות וקומדיות, ואז המוני אנשים הלכו לראות את המחזות. בדרך כלל לא היה זמן לתרבות פנאי, לאו דווקא בגלל הפולחן, אלא בעיקר בגלל המלאכה. אנשים עבדו מבוקר עד ערב. הרוב הגדול עבדו קשה, ולא היה להם זמן לשום דבר אחר מלבד הפרנסה, אוכל נפש, בניית בית ודברים נצרכים. העיקר היה לספק את הצרכים. תרבות הפנאי - כפי שאנו קוראים לה היום, נוצרה מפני שהיום יש כמעט לכל אדם מספר שעות פנאי בכל יום (אם הוא עצמאי - הוא עובד יותר שעות, אם הוא פקיד מדינה - אזי העצמאים עובדים בשבילו והוא יכול שלא לעבוד. ).במרכזי התרבות שבכל המרחב ההלניסטי הזה נחשב לכבוד גדול אם יש בהם תיאטרון, ספריה, היפודרום, איצטדיון וגימנזיום - מקום לחינוך גופני לנוער שהורחב אח"כ למעט לימודים עיוניים. כמובן שהיו בה גם מקדשים אליליים. זה היה הדגם של העיר היוונית בכל מקום והוא שיקף את התפישה היוונית הכוללת. דינאמיות הזמן ביהדות מתפתח, משתנה ונע לכיוון מסויים. בהלניזם אין לזמן תפקיד בעיצוב אמיתות הנצח, וממילא העולם קדמון, דבר לא קורה בו באמת, מעגל סגור ללא שינוי, ללא התחלה וללא סוף. כל מה שמתרחש בעולם אינו בעל משמעות ואינו מתפתח לשום כיוון. ואם כן, כל הנראה כמשתנה ומתפתח אינו אלא אשליה של החלשים או שעשוע של החזקים. כמו בסיפורו של סיזיפוס המעלה את האבן אל ראש הגבעה ואז היא מתגלגלת שוב אל מורדותיה, ושוב עליו להעלותה. וחוזר חלילה. מתפישה זו נובע יסוד המיתוס היווני על יחסם האכזרי והשרירותי של האלים לאנשים המוגבלים, בני חלוף, כפי שהדבר מתבטא באופן מושלם בטרגדיה היוונית. התיאטרון זו המצאה יוונית. זו עבודה שכלית של יכולת הפשטה, של יצירת דמויות שאינן ריאליות ואינן קשורות לעבר או להווה, אלא דגמים שנועדו להציב מראה לנפשותיהם של הצופים. המחזה הוא יצירת חיים שלמים ועלילה שלמה המשתרעת על פני עשרות שנים בתוך שעתיים של צפייה. דרוש כישרון רב כדי לקחת את המשותף הכללי מהחיים, לתמצת אותו ולהוציאו מכל מרחב החיים, כך שלמרות שעברו רק שעתיים, הנה במחזה חלפו שבעים שנה. הסוד הוא ש מה שהיה הוא שיהיה, ולכן אין משמעות למסגרת הזמן. המחזה יצר משהו שמזכיר לאלפי אנשים שונים במשך מאות שנים את החיים שלהם. החיים אינם משתנים בעצם. אותם יצרים, אותם מצבים נפשיים, חרדה, שמחה ותשוקה, הכל קיים והופך למושג מופשט שאפשר להציג. השיא בטרגדיה היוונית הוא המצוקה המוחלטת. האלים ובני האדם ניסו הכל, מיצו את כל האפשרויות והגיעו למבוי סתום, הגיעו לאותה נצחיות של מעגל סגור שאין בסופו תקווה, אין התקדמות, אין צבירת נסיון או רכוש. יש אמנם דמיון של התקדמות, אך בסופו של דבר זהו מבוי סתום מוחלט. וכשדבר זה מתברר לגיבור ולקהל נוצר השיא. כל זמן שהגיבור חושב שהוא מתקדם ומשנה משהו לטובה, עדיין יש תקווה, אך כאשר מתברר שמה שרצה למנוע הוא בלתי נמנע - זו הטרגדיה. הטרגדיה חשובה ביותר להבנת התרבות היוונית, משום שהיא פופולרית מאוד בקרב ההמונים. גם הקומדיה היא טרגדיה, רק במהופך. על אותם דברים אפשר לצחוק ולבכות. עד היום מציגים בתיאטרונים חשובים טרגדיות יווניות. זהו שיא של יצירה. יחידי סגולה, גדולי נפש עיצבו תרבות זו. עד היום העלילה הטראגית בספרות יפה, במחזאות ובקולנוע, נחשבת לשיא של יצירה עמקנית. הדגם היהודי של ההוויה הוא התנ"ך, דרמה מופלאה של יחסים בין אדם לאלקים שיש לו תחילה בבראשית, יש מגמה התפתחותית בעלילתה, ותכלית מופלאה בחזון הנביאים של אחרית הימים יהדות הציבה בפני העולם תפישה אחרת לגמרי - החזון. כלומר, העתיד אינו חזרה משופרת של ההווה והעבר בלבד כפי שהדבר נתפש במושג הזמן המעגלי שהתגבש במדע והתרבות היוונית 1. החזון הנבואי היהודי זהו עתיד של אחרית הימים, גאולה וישועה לאדם ולעולם, הן בתחום החומר והן בתחום הרוח. מכאן נובע רעיון המהפכה, שהרי הנטיה למהפכנות מוכרחה לנבוע מתפישה נפשית ששינוי מהותי במציאות אכן אפשרי, והמהפכן הוא רק מוציא לפועל את האפשרות על ידי המאמץ האישי או הקבוצתי. לא מקרה הוא שאנו מוצאים מהפכות ורעיונות מהפכניים רק בעידן שלאחר פרסום היהדות בצורות שונות כמו הנצרות והאיסלם, בעידן זה הדגם המהפכני זו יציאת מצרים והדגם של המהפכן הוא אברהם העברי. אם כן, איפוא, החזון היהודי איננו רק תוספת כמותית של הבנה נוספת או הסתגלות טובה יותר לתנאים הקיימים וניצולם המשופר, אלא זהו רעיון מהפכני, שלפיו אפשר שדבר אחד יהיה לדבר אחר 2. התשתית הדתית והמוסרית שעומדת מאחורי הרעיון הזה, הוא רעיון שהיוונים אף פעם לא הבינו אותו. זהו ענין התשובה, וגם ענין החטא. ודאי שהיוונים ידעו שאנשים עושים דברים לא נאותים. השאלה הגדולה היא איפה ממקמים את הסיבה למעשה הלא נאות. היוונים ניסו למקם את זה תמיד בטעות. זאת היתה טעות, תקלה שנובעת מחוסר ידע. ואז כמובן, אם ילמדו שוב את הענין - יכול להיות שהטעות תתוקן ולא תחזור בשנית. לכן שינוי המעשים והחטא נתפש בתפישה היוונית כמו בעיה של תלמיד שעושה תרגילים במתמטיקה: הוא לא הגיע לתוצאה הרצויה. מדוע? הוא טעה, לא חשב מספיק טוב. צריך לתרגל איתו שוב. בסוף הוא יגיע. רעיון התשובה ורעיון החטא היהודי הוא רעיון אחר לגמרי. זה לא בדיוק ענין של טעות רגילה, כי מדובר במהות האדם, בהכרעה רצונית ומוסרית, בין אם הוא מודע לה במלוא משמעותה ובין אם לא. ההגדרה של החוטא היא: "יודע את ריבונו ומתכוון למרוד בו" 3, כלומר לא רק מפני הטעות האדם חוטא, הוא הכריע כאן הכרעה משמעותית לרע, זוהי עוצמתו של האדם. ובאותה עוצמה הוא יכול גם לשוב בתשובה! הוא יכול למרוד, הוא מסוגל לחולל מהפכה שלילית, והוא מסוגל לחולל גם מהפכה חיובית של תשובה ותיקון. משמעות החטא הרבה יותר עמוקה. היא מגלה את מהות האדם, ואף יותר מכך, את מהות ההוויה, על ידי ההתבוננות בנפש האדם ומעשיו. ומשמעות התשובה היא החזון האדיר ביותר, הבשורה העמוקה ביותר שיכולה להיות. הרי יש פתגמים עממיים של כל העמים הקדומים והחדשים על הענין הזה. ואפילו הנביא אומר: "היהפוך כושי עורו ונמר חבורבורותיו" 4, הלא זה טבע?! ועל זה אומר המשל הנבואי: כן! "זאב וטלה ירעו כאחד ואריה כבקר יאכל תבן" 5. הדבר אפשרי! אין זה עקרוני אם המשל הנבואי, הוא כפשוטו או שהוא משל לרשעים שיחזרו למוטב כדברי הרמב"ם. העיקר כאן היא המהות של המהפכה, שעניינה הרצון, ההכרעה המוסרית, קבלת האחריות של האדם על עצמו ומתוך כך על כל מלוא ההוויה. המסר, המשמעות המוסרית האדירה, האפילה בהרבה על המפתח האינטלקטואלי הנפלא שבחשיבה האנליטית. מה גם שלאמיתו של דבר, החזון הזה איננו דוחה את החשיבה האנליטית ככלי התמודדות, אך הוא דוחה אותה מכל וכל כתפישת עולם כוללת ומהותית. זהו הענין: דחייה מכל וכל של החשיבה האנליטית כתפישת עולם כוללת ומהותית. כאן ההתנגשות התרבותית, זהו הקרב: האם המצב הנתון הוא זה שקובע, או שהאדם הוא הקובע את המצב. היווני רואה בטבע המוחש והגלוי את הדגם להבנת האדם וחייו, העברי רואה בנפש האדם, הסוערת, המשתנה והשואפת, את הדגם להבנת האדם והעולם