שאלה: מסיימת באולפנא כיתה יב ומפחדת מה עולם של המבוגרים : (: אני בכיתה י"ב ועומדת לסיים את האולפנה,קשה לי לתאר כמה זה קשה לי,לחשוב שאני הולכת לסיים את הבית ספר 5 שנים שהיו פשוט מאושרות-להיפרד מהחברות וכל אחת הולכת למקום אחר בארץ,אני יודעת שנשמור על קשר.אבל זה לא יהיה אותו הדבר,ובנוסף-לצאת לעולם אל החיים האמיתים,אל העולם של המבוגרים,זה מאוד מפחיד אותי. רציתי לשאול מה אני יכולה לעשות כדי להמעיט את הפחד והקושי כמה שיותר?
תשובה: לך, הודיה יקרה! כשקראתי את שאלתך הזדהיתי עם התחושות שהצגת בשאלתך, כן גם לי המעבר לשירות היה קשה והמעבר מהשירות למדרשה היה עוד יותר קשה בשבילי וכן הלאה. אני חושבת שרובנו מפחדים חוששים מעזיבת מקום אהוב ומהתחלת מקום חדש. טוב לנו במקום הנוכחי, ואנחנו אומרים לעצמנו, מי אמר שיהיה לנו טוב במקום החדש? בתפקיד החדש? עם אנשים חדשים? התחושות הן תחושות טבעיות לחלוטין. טוב מאד שאת מעלה אותן ושואלת מה ניתן לעשות איתן, לא כל אחד אוזר את האומץ להעלות את השאלות ואת התחושות הללו. שכוייח על האומץ להתמודד עם התחושות הללו. אנסה להעביר את המחשבות שעלו לי בעקבות שאלתך. אני חושבת שהשאלה שלך מתחלקת לשני חלקים, אחד, הפרידה מהאולפנה ומהחברות והשני, היציאה ל חיים האמיתיים. ברור ששני החלקים קשורים זה בזה ובכל זאת ננסה להתייחס לכל אחד בנפרד. הפרידה. הפרידה היא קשה. אנחנו נמצאים יום יום עם אנשים שאנחנו אוהבים, אנשים שחשובים לנו ו"פתאום" אנחנו צריכים לחיות ביום יום בלעדם, לבד כביכול. נכון, זה קשה. אבל אני רוצה להציע כמה הצעות בשביל להקל על הפרידה: ראשית, ב"ה יום יש המון דרכים לתקשר, גם אם לא נפגשים בפועל, וואטצאפ, סמס, טלפון, מיילים ב"ה לא חסר דרכים. ואם רוצים לשמור על קשר מצליחים, יהיה קשה לשמור על קשר עם כל הכיתה או השכבה אבל עם בנות מסוימות שחשובות לך, אפשר בהחלט לשמור על קשר. אפשר לקבוע שמדברים פעם בשבוע  יום  חודש ואפילו אם לא מדברים רציף אפשר להפגש בחופשים, שיש לכן זמן, ולעשות דברים ביחד, אפשר להתייעץ עם חברות בנושאים מסוימים שיש לי בהם התלבטויות. אני יכולה לספר לך על עצמי שעברו כמה שנים מהאולפנה ומסגרות אחרות שהייתי בהן ועדיין ב"ה יש לי כמה חברות מכל מקום ואנחנו נפגשות מדי פעם או שמדברות בטלפון כל כמה זמן, ואפילו אם לא נדבר חודשיים או יותר נרגיש בנוח לדבר שוב אחרי חודשיים ויותר. כל סוף היא התחלה חדשה. זה אמנם נשמעת קלישאה ומן הסתם שמעת את זה הרבה פעמים אבל ננסה להסביר בכ"ז כי זו הסתכלות שחשובה לעניינו. כשאנחנו נמצאים במקום מסוים אנחנו לרוב מוציאים כוחות מסוימים לפועל, אנחנו נכנסים לתוך משבצת מסוימת. למשל, לפעמים מגלים שמישהי יודעת לכתוב יפה שירים, אז זהו היא ה-כותבת של השכבה, אבל רגע אולי היא יודעת גם להציג? אולי יש מישהי אחרת שיודעת גם לכתוב יפה כמוה? לכן, אני חושבת שעשה איתנו הקב"ה חסד בכך שאנחנו מגיעים בחיים למקומות חדשים שלא מכירים אותנו בהם וכך כוחות אחרים יוצאים לפועל. הסיטואציה המסוימת הזו מאפשרת לנו לגדול ולהתפתח בתחום מסוים, מה שאולי הסיטואציה הקודמת שהיינו בה לא אפשרה. עוד יותר בשירות לאומי, בשירות את מגלה כמה כוחות יש בך שלא ידעת על קיומם. פתאום את מגלה שאת טובה בזה וגם בזה וגם בזה וכל זה גילית מתוקף תפקידך לעשות את הדברים הללו. נכון, קשה לסיים מסגרת מסוימת. אבל יחד עם זה כדאי לזכור את ההזדמנויות שעומדות לפתחנו בהתחלה חדשה, כמה כוחות יכולים ועתידים לצאת לפועל בדבר החדש שאני עומדת להתחיל. עד כאן דנו בפרידה. עכשיו נדון מעט ביציאה לחיים. את צודקת. את יוצאת עכשיו ל"חיים האמיתיים", אחרי שהיית 12 שנים ויותר בבית גידול. לא נתכחש לקושי שביציאה הזו. ובכל זאת, ה12 שנים הללו נתנו לך כוחות ויכולות כדי שתוכלי לצאת ל"חיים האמיתיים". מן הסתם את יכולה לחשוב עם עצמך כמה קיבלת בבית ובמוסדות שלמדת בהם, כמה ידע וכלים שאיתם ניתן להתמודד בחיים עם כל הכוחות הללו שצברת במהלך חייך עד עכשיו, תצאי ותאירי את העולם. זה נראה לי בלתי נמנע לצאת לעולם, הרי למה גדלנו אם לא בשביל לצאת ולפעול בעולם?! אם את מרגישה שאין לך מספיק כלים להתמודד, זה הזמן! בכמה חודשים שנותרו עד השירות, תלמדי בעצמך, תפתחי את עצמך, אם יש משהו לא מובן לך או משהו לא מבורר אצלך עם עצמך, זה הזמן! (להמלצות על מה ללמוד את מוזמנת לפנות אלינו או אלי במייל שכאן למטה) נצלי את הזמן שנותר לך לחיזוק דברים שאת רוצה לחזק, אבל חשוב להדגיש זה לא אומר שבמהלך החיים האמיתיים לא לומדים ומתקדמים, ח"ו, ברור שגם במהלך החיים משתדלים להתפתח ולבנות את עצמנו. בכל זאת, אם יש עכשיו משהו שמציק לך, כדאי לברר אותו עכשיו ולא לחכות לשירות שאז יותר קשה למצוא זמן וחוץ מזה זה ירגיע אותך, שתבואי יותר רגועה לשירות, יותר מבוררת וברורה בדעותייך. דבר נוסף, אני מניחה שבחרת מקום שירות שאת אוהבת, רוצה בו ומאמינה בערכים שהוא מקנה וכך כל אחד שבוחר מקום לימודים עבודה שירות הוא בוחר אותו כי הוא רוצה בו, אפילו אם זו הייתה בחירה של ברירת מחדל, עדיין זו הייתה בחירה, לבחור בברירת המחדל הזו ולא לשבת בבית. לכן אם נחדד לעצמנו שאנחנו הולכים למקום שבחרנו בו ושאנחנו רוצים להיות בו, נראה לי שהתמודדות בו תהיה קלה יותר. מפני שקל לנו לקחת אחריות ולהתמודד עם מה שאנחנו בחרנו. ועוד דבר שקשור לזה, מעבר לכך שבחרנו במקום המסוים הזה, תמיד יש סיבות לבחירה הזו ולכן כדאי להזכיר לנו תמיד למה אנחנו במקום הזה?, למה בחרנו בו? איזו חשיבות אנחנו רואים בו? כשיש ערך מאחורי הדברים קל לנו להתמודד יותר. אולי לא ממש קל במובן ממשי אבל קל בתודעה ובחשיבה שלנו. הקשיים מתקטנים כשיש ערך גדול מאחורי הקשיים. לדוגמה, אולי יהיה קשה בדירה בהתחלה ורק אחרי שבוע הדיבור יזרום בין הבנות בדירה אבל אם אני יודעת למה אני בדירה הזו, למה אני בתקן הזה שמצריך שאהיה בדירה הזו. החשיבה הזו גורמת להסתכל על הקשיים ועל כל הדברים האחרים בפרופורציה. תמיד בחיים כדאי לאמץ את החשיבה הזו, שתביא אותנו לקחת את הכל בפרופורציות המתאימות לכל דבר בחיים. לסיום, נציע דבר פרקטי שיכול לסייע לתחילת השירות, אולי ישמע לך ילדותי אבל לי ולאנשים שפגשתי בחיים זה עזר מאד. להביא לחדר בדירה דברים שאת אוהבת מהבית, דברים שייעשו לך תחושה טובה של בית, של שייכות. לדוגמה, דובי  מצעים  אוכל שאת מאד אוהבת  תמונות של חברות (מתקשר לנושא הראשון, של החברות) כל דבר שייעשה לך טוב ויהפוך את החדר ממנוכר לכיפי ואהוב. הצענו כאן כמה רעיונות שיכולים לסייע בהתמודדות שהצגת בשאלתך, נקווה שיסייעו. שימי לב, יכול להיות שלא הבנתי את שאלותייך ואת תחושותייך באופן הנכון. לכן את מוזמנת לשאול, להעיר או סתם להגיב במייל האישי שלי על הנכתב כאן. שיהיה המון בהצלחה! שיהיה סיום טוב והתחלות טובות! הרבה שמחה וטוב, רינת rinathaber gmail.com.