שאלה: מה אומרת לעצמה רווקה מבוגרת?: לרב, ראשית אני מודה לרב על זה שנתן לי לשלוח אליך ישירות את שאלתי. אנסה לנסח את השאלה בקצרה.זאת שאלה של חיזוק אני רווקה בגיל ה39.למרות כל המאמצים למצוא את אותו אדם, שיחי לצידי כדי להקים בית.כשר עם אמונה ומצוות. ולא מצאתי.!לא מצאו אותי.עדיין לא הזמן. אני מרגישה,שננתי את חיי למען דרך חיים למען צניעות וטהרה, ולמרות כל זאת יש הרגשה נוראה של פיספוס,ניבון וחוסר ביטוי של עצמי. אני מרגישה שנכעתי למציאות הקיימת. מרימה ידיים ומקבל את הדין שאולי אף פעם לא אפגוש את אותו אדם.יש רגעים שאני בכלל שואלת את עצמי האם בכלל בחרתי בדרך הנכונה.??? אין ספק שאילו לא היית האמונה, לא הייתי מגיע לרגע הזה ובמצב שלי! איך אפשר למצוא את נקודת האור,גם כאשר אתה ישב בערב שבת לבד? אין פה בקשה לרחמים, ב"ה יש לי הכל פרנסה,בריאות,שמחה,אבל בכל זאת ישנה הרגשה של כלום. איך אפשר לעודד את כל אותן בנות שנמצאות באותו מצב,חלקן מרצון וחלקן מחוסר מזל? לילה טוב
תשובה: "כי האמנם ישב אלוהים על הארץ   הלוא השמיים ושמי השמיים לא יכלכלוך אף כי הבית הזה אשר בניתי" בדברים אלה מדגיש שלמה את ההבדל המהותי בין בני האדם לבין ריבונו של עולם. הוא יושב בשמיים ומנהיג את העולם באמיתתו, ואנו ישובים על הארץ. חומת הברזל המפסיקה בינינו מונעת מאתנו להבין את דרכיו ואת רצונותיו. המדרש אומר כי התורה פתחה באות ב' כדי ללמוד מה אנחנו יכולים ללמוד (מכאן והלאה) ומה אין אנו יכולים, דבר המבוטא בקיר האחורי של האות. אף על פי כן ישנה רגל קטנה המושכת לאחור ומלמדת אותנו כי ישנו משהו מעבר למציאות אותה אנו רואים. עובדה זו יכולה להוביל אותנו לאחת משתי מסקנות. ראשונה בהן היא מסקנה המובילה לייאוש. כיוון שריבונו של עולם הוא המנהיג את העולם ואין אנו יודעים את דרכיו, אין לנון אלא לשאול מה יתרון לאדם בכל עמלו שיעמול תחת השמש ולהתייאש. פעמים רבות "היאוש נעשה יותר נוח", אבל הוא אינו מוביל לשום מקום. אפשרות שניה היא לראות בכך משימה המוטלת על כתפינו. אנחנו נעשה את כל שאנו יכולים, וד' יעשה הטוב בעיניו. אנסה לשלוח לך בהמשך השבוע מאמר על חנה, שאף היא עמדה בפני מציאות שלכאורה היא לא יכלה להתמודד איתה, אך למעשה היא שברה שערי שמיים במעשיה על הארץ. ההבדל בין שתי הדרכים גם מגשים את עצמו. ייאוש ועצבות אינם רק תגובה אלא יצירה. האדם יוצר דמות שאין לה עוד יכולת לצאת ממציאותה. לעומת זאת, הדרך השניה יוצרת אדם מאמין ובוטח שהכל אפשרי, נושך שפתיים וקם הלאה, מתוך אמונה שדווקא אמונה עמוקה זו היא העשויה לשבר את המחיצות כולן. איך עושים זאת בפועל? דומני שיש ללכת בשתי דרכים. ראשונה בהן היא להאמין שזה אפשרי, ולהחליט שעד לכיליון הקיצים כולם אנחנו מנסים. ברם, יש לעשות גם צדדים מעשיים. חלק אחד נתון בלבך פנימה   ככל שאת תשדרי יותר פתיחות ורוגע, יותר אמונה ורצון, פחות ייאוש ויותר אופטימיות   הדבר יקל גם על התמודדות עם הבעיה וגם על פתרונה. מובן שאין את צריכה לעצות אלה, כיוון שאת יודעת אותן בעצמך, וחווית אותם במשך שנים רבות. אף על פי כן, אינו דומה שונה פרקו מאה פעמים לשונה פרקו מאה ואחת, והדברים נכונים לומר אותם בכל ליל שבת מחודש של התמודדות. עניין שני, והוא עדין ביותר, הוא להוריד סטנדרטים. אין ספק כי תחושתך הפנימית היא כי לא חיכית עד לגיל זה כדי להתפשר. ברם, הזמן בו אנו חיים מלמד כי הנישואין הם תהליך ולא קו סיום. ניתן לבנות בית המבוסס על קשר יותר רחוק בהתחלה, עם אדם שאת יכולה לזהות בו תכונה אחת בלבד, והיא היכולת להשתנות. וכך משרטטים אותו אט אט ובונים אותו בהתמדה. רק לאחר העשייה הזו יש לפנות אל ריבונו של עולם בתפילה. התפילה אינה מחליפה את העשייה האנושית ואינה זורקת את הבעייה לקודשא בריך הוא, אלא היא מהווה כותרת ועטיפה עליונה למעשי האדם. אני מקווה שיש בדברי פתיחת מה. מובן כי את יכולה להמשיך ולכתוב. בעזרת ד' נרקוד בחתונתך. כיוון שאת עצמך אמרת כי מדובר בבעייה המטרידה בנות רבות, אודה לך על רשותך לפרסם את הדברים באתר, כמובן ללא שום סימן זיהוי, ואפילו לא דוא"ל.