שאלה: שבת: רציתי לשאול האם מותר להשתמש במגבונים בשבת? לפעמים אני קוראת בכמה מקומות שמותר, ולפעמים שאסור. ואם כן, האם מותר לי להוריד בשבת איפור בעזרת המגבון? (כמובן שבשבת לא מתאפרים, הכוונה לאיפור שנשאר מיום שישי, ובבוקר לאחר השינה נמרח בצורה גסה על הפנים) והמשך יום טוב :)
תשובה: א. לגבי מגבונים ישנה מחלוקת ולמעשה אפשר להקל, כי מטרת השימוש במגבון במקום השטיפה במים, כדי שלא ישארו נוזלים על הגוף. ורוצים שתהיה קצת לחות על המגבון, כדי שיוכלו לנקות אבל לא כדי להוריד ממנו לחות. בנוסף לכך, בדרך כלל המגבונים המצויים אצלנו אינם ספוגים בכל כך הרבה נוזלים, עד שהקינוח יגרום בהכרח ליציאת נוזלים, כי יתכן מאוד שהנוזלים שעל פני המגבון מספיקים, והקינוח אינו חזק מספיק להוציא גם מן הבלוע בפנים. ואפילו אחר סחיטה בכוח, יצאו רק טיפות בודדות. ב. אם את מורידה את כולו על ידי מים וסבון מותר ונחשב הדבר כניקוי הפנים מלכלוך הדבוק בהם ובשש"כ יד, סא, הקל בזה. וכ"כ בארח"ש טו, נט, וביארו בהערה פה, כי רק בכותב מצינו מלאכה הופכית של מוחק, ולא בצובע. ולכן אפילו הייתה ההורדה על מנת לעשות שוב לק, מותר. ואף שלרמב"ם אסור לכחול משום כותב, כאן אין מורידים את הכחול כדי לכותבו מחדש, אלא רק כדי לנקות את הפנים, ועוד שלדעת רוב הראשונים גם כוחלת אסורה משום צובע. אמנם רשז"א חשש לאיסור מחיקה. (ואפשר אולי להשיב, כי רק כאשר יש מחיקה על מנת לכתוב באופן קבוע יש איסור מחיקה שלא על מנת לכתוב, אולם בכוחלת שאין כתיבה קבועה, לא אסרו מחיקה כלל). והרב קרליץ התיר להסיר איפור ולקה (במנחת איש יד, 24). ובילקוט יוסף שג, ט, החמיר עפ"י אביו מחשש ממחק. ולהלן הרחבה ומקור התשובות מספר פניני הלכה מאת הרב אליעזר מלמד שליט"א ולהרחבה עייני בספרים באתר ישיבת הר ברכה אייל משה נחלקו הראשונים אם הסוחט בגד לצורך נוזלים היוצאים ממנו עובר באיסור תורה של דש. לדעת הרמב"ם (ט, יא), רמב"ן (שבת קיא, א) ורש"י (קמה, א  פטור ), אין בזה איסור תורה, אבל כפי הנראה יש איסור חכמים. והטעם, שאין איסור תורה בדבר שאינו גידולי קרקע (רמב"ן), או מפני שהנוזל הספוג בבד לא גדל בתוכו (רש"י). ורק על סחיטת זיתים וענבים עוברים באיסור סחיטת דש מהתורה (קמה, ב). לעומתם דעת רוב הראשונים, שהסוחט בגד לצורך מימיו עובר באיסור תורה של דש. שהואיל ורגילים לסחוט בגד, הרי שסחיטתו כמוה כסחיטת זיתים וענבים. וכך דעת ר"ת  רשב"א כתובות ו, א  רא"ש שבת כב, ד  התרומה סי  רמד  מאירי שבת קמה, א, ועוד. ויש שאסרו להשתמש במגבונים לחים, הואיל ותוך השימוש בהם נסחטת מהם לחות, וכיוון שרוצים בלחות הזו, הרי עוברים בכך על איסור דש. וכ"כ בארחות שבת יג, מו, והסביר את דבריו בהערה פא, שהואיל והמגבונים ספוגים בנוזלים רבים, אין זה דבר שאינו מתכוון אלא פסיק רישא שהנוזל ייסחט. מה עוד שברוב המקרים הוא מתכוון לסחוט, כי הוא רוצה שהנוזלים הבלועים במגבון יצאו וישפרו את הניקוי. וכ"כ במנחת איש יג, מח, שאסור להשתמש במגבונים, מפני שעיקר שימושם בשביל לחותם הפנימית והוי סוחט. וכ"כ בחוט שני ב, עמ  רט, שאם תוך השימוש נסחטים נוזלים מן המגבונים אסור להשתמש בהם מהתורה. (אלא שלא פירטו כמה לחות או נוזלים צריכים לצאת כדי שיהיה אסור, האם טופח על מנת להטפיח, או טיפות ממש). ובשבט הלוי ח, נט, כתב, שאם הלחות החיצונית של המגבון מספיקה לצורך הניגוב, ואין לו צורך להוציא נוזלים מתוך המגבון, אזי למרות שיתכן שתוך הניגוב ידחוק את המגבון וייסחטו נוזלים, הרי זה דבר שאינו מתכוון ומותר. אך סיים שלפי מה שנתברר במציאות, שהמגבון ספוג בהרבה נוזלים, כמעט ואי אפשר שלא יסחוט בעת הניגוב, ולכן הוא קרוב לפסיק רישא, ויש להחמיר. וחזר על דבריו בחלק י, נח. כיוצא בזה כתב במנחת יצחק י, כה, שהואיל ויש ספק אם מותר להשתמש במגבונים אלו, ואין בזה צורך כל כך כי אפשר לשטוף את התינוק במים, אין להקל בזה. לעומת זאת בשו"ת הר צבי א, קצ, נטה להתיר לקנח בשבת בנייר רטוב, כי די לו במים שעל הנייר. ואף שתצמח תועלת מן המים שיצאו מהנייר, יש מקום לומר שאין לו בזה הכרח, וכיוון שאינו מתכוון לסחוט אין איסור. ועוד אפשר לומר, שכיוון שמים אלו הולכים לאיבוד, אין בסחיטתם איסור דש. אלא שלא ברור לגמרי שהם נחשבים כהולכים לאיבוד, שכן יש בהם תועלת לצורך הניגוב. ואין לגזור שמא יבוא לסחוט, כי גם אם יסחוט, לא יהיה בזה איסור תורה, הואיל והמים לא גדלו בנייר, והרי הם ככבשים ושלקות לשמואל, שאין חיוב על סחיטת מימיהם. ואמנם בבגדים, למרות שהמים לא גדלו בהם, לדעת רבים אסור לסוחטם מהתורה משום דש, שכן דרך לסוחטם, אבל בנייר שאין דרך לסוחטו אין איסור תורה, ולכן אין לגזור שמא יבוא לסוחטו. ובשו"ת ויען יוסף או"ח קסג (לרבי יוסף גרינוולד מפאפא), כתב שאם המים שיוצאים מהנייר הולכים לאיבוד, אין בזה איסור. ולמדו מזה היתר למגבונים אף שהיה אפשר לטעון כנגד, שהמים מועילים לניגוב, כפי שהעלה בדרך ספק בהר צבי. ובאג"מ או"ח ב, ע, התיר לשרות מגבת נייר במים כדי לקנח בה את השולחן, כי "מסתבר דבנייר אין להחשיב זה לסחיטה דלא נבלע בתוך הנייר". ולמרות שגם בשיער אין המים או השמן נבלעים, ובכל זאת אסרו חכמים, זה מפני ששיער רגילים לסחוט ואילו נייר אין רגילים לסחוט "לא לצורך המים ולא למלבן ואינו מתכוין לזה. וגם אפשר דליכא פסיק רישא בנייר, שאין מחזיקין בחזקה אלא לפי מה שמזדמן, שודאי אין לאסור בלא מתכוין לסחוט". וכן התיר בשש"כ יד, לג, לרחוץ את הפנים או את הידיים בממחטה שספוגה במי בושם, כי מי הבושם אינם נסחטים מן הממחטה ואין כאן איסור סחיטה. וכן מובא שם מרשז"א בהערה צד, שדין זה דומה למה שכתב במ"ב תריג, כה, שמותר להעביר על עיניו מפה שקינח בה ידיו ורגליו בערב יוה"כ, למרות שהיא עדיין לחה קצת מקינוח הידיים של אתמול, ואין חוששים לסחיטה. והוסיף רשז"א בשש"כ ח"ג, שאם אינו סוחט ממש את המגבון, לא יוצא ממשות מהנוזלים שבפנים, ואפילו אם יוצא קצת אין זה פסיק רישא, כי לא תמיד יוצא. ועוד הוסיף, שאפילו אם סוחט את המגבון בחוזק כדי לנקות לכלוך, כיוון שהנייר וגם הנסחט הולכים לאיבוד ולא נשאר כי אם ריח בלבד שאין בו ממש, אפשר דאין זה דומה כלל למפרק שנשאר בעין כדי להשתמש בו אח"כ, אלא שעל סברה זו לבד לא סמך, שכן אסר לנגב בצמר גפן שטבול במים או באלכוהול. אלא החילוק העיקרי, שצמר הגפן ספוג בהרבה נוזלים והוא יותר אוורירי, ואילו הנייר ספוג במעט, ואינו אוורירי כל כך. וכן מובא מרשז"א במאור השבת מכתבי הרשז"א כא, א-ב. וכן התיר ברבבות אפרים ח"ו קצד, ג, שלא שייך בזה סחיטה, הן לניקוי תינוק והן לניקוי שולחן, רק שלא ידחוק. ואין לחוש לדברי רב אחד שאסר. וכ"כ בשו"ת מראה הבזק ג, מח, ובתנאי שאין טיפות זבות מן הממחטה בעת השימוש. ואם טיפות זבות, במקום הצורך אפשר להקל בקינוח זהיר, שאין הכרח שיגרום ליציאת טיפות. וכן התיר במנו"א ח"ב, יב, 20, כי אין הכרח שהמים הבלועים יצאו, והוא משתמש במים שעל פני המגבון. והוסיף שאין לאסור שמא יבוא לקנח בחוזק ויסחוט, שאפילו אם יקנח בחוזק יש אומרים שאין בזה איסור תורה, כיוון שהמים לא גדלו בנייר. ואף לסוברים שיש איסור דאורייתא של דש בסחיטת בגדים, "יש לומר שנייר שבלע משקה אינו עומד לסחיטה כל כך, והוי ליה כתותים ורימונים ולא דמי לבגד רטוב שעומד לסחיטה כדי ללבושו". ובילקוט יוסף שב, לא, כתב בשם הגרע"י שהמיקל במקום הצורך יש לו על מה לסמוך ובלבד שיקנח בנחת. אבל בילקוט יוסף כרך אוצר דינים לאשה ולבת עמ  שצא  חזר בו (אבל לא בשם אביו הגרע"י) וכתב "ואם היה אפשר לקנח בנחת באופן שלא יהיה פסיק רישא שיצא המים, אין הכי נמי היה מקום לדון בדבר, אבל זה דבר שאי אפשר ליזהר בו ויש בדבר חשש איסור תורה".