שאלה: זעקה: לכבוד הרב שרלו שאלתי איננה הלכתית אך קשורה להלכה. ישנו רושם מסויים, שתחושתי היא שתמיד היה "רשום", בתוך הרגשותיי הפנימיות. אני רואה את שיגרת חיי ההלכה, אני קורא את המאמרים והשו"תים, אני מקיים את המצוות ואני משתדל לערב את דעת התורה בכל אשר אני הולך. ועם כל זאת- משהו בי זועק, ולא רק ממני, אלא זו מעין צעקה, מחרישת אוזניים שמפלחת את האויר- ואני מרגיש שאני שומע אותה וכל שמסביבי- מחרישים. אני זועק- מה עם האהבה? האנרגיות של חום והבנה ורצון לעזור שמתפשטות בתוכך ומבקשות לצאת- להעניק אהבה לכל אחד ולכל דבר- ללא קשר למינו או למוצאו או זנו? אני זועק- מה עם היופי, שמפעים אותי ופורט על מיתרי נפשי בעדינות רכה אך בעוצמה מכאיבה? היופי שנמצא בכל- גם בנשים וגם בשערם וגם בקולם? מה עם כיף? כיף ללא משמעות, ללא מטרה, שלא מוביל לא לתורה ולא ללימוד תורה אלא סתם, כי זה כיף! ולצאת מהכבדות בספונטניות, למלאות צו פנימי שלא כתוב על מגילה וקלף? לא לחשוב על כל מהלך אלפי פעמים ופשוט לעשות- כי אפילו מחשבה של רגע.ועבר הרגע. לשיר, לשיר אל העולם, בשיא העוצמה, לא רק כביטוי עצמי אלא כדי שכולם ישמעו, יגידו "וו'או!" ויעשה להם טוב בלב? ומה אם אני בחורה שמרגישה בדיוק אותו דבר? מה עם ליצור ולהתבטא- ללא גבולות, ללא בושה, ללא הטפה? לרקוד, לתת לגוף לשיר את השיר שלו ולא לקפץ במעגלים מונוטוניים לצלילי "משיח משיח" המאוס! לזרום אל המחר, לתפוס את הרגע, ופשוט להיות.אני. הזעקה ממשיכה.ומחרישה את קולות הרב.
תשובה: לעתים נדירות זוכה אדם לשאול שאלות דור. אין מדובר בעוד תחושה חד פעמית, כי אם בעניין המקיף את החיים כולם, ונוגע בשורשי הקיום. עיון מלא בסוגיה מחייב שנה שלמה, וכמה קבצי ספרים, ומה שהלב חושק הזמן עושק. על כן ננסה רק לסמן ראשי פרקים, ואם תרצה המשיך בדיון תוכל להרחיבו. שאלה זו נגלתה לעולם היהודי דרך תלמידיו של ניטשה. שני הבולטים בהם היו ברדיצ'בסקי וברנר. יצירתו של הראשון מלאה בתחושות האלה אותם אתה מציין. הוא התנגד לאמונה ולחיי הדת בעיקר בשל העובדה שהם ניתקו את האדם מהחיים והתחושות הקיומיות ביותר. ברנר עוד הגדיל זאת. באחד המקומות המיוחדים בהם ביקר ברנר את הרב קוק זכר צדיק לברכה הוא טען כלפי הרב קוק בדיוק את טענתך: אין אנו חפצים בסינתזה. לדעתו, הסינתזה נושאת בחובה את המוות ואת הקטנת החיים  היא גורמת לאדם לדכא כוח מסויים על חשבון השני. עדיף ללכת עם כוח אחד עד הסוף ולחוש את עצמיות החיים עד תומם, אף אם לא כל האמת מקופלת בהם אלא רק צד אחד, מאשר לבקש את האמת ולקזז באופן מתמיד, עד שנכבית אש התמיד של החיים. אף על פי כן, לא קיבלה תורת ישראל דרך זאת באופן עקרוני, אם כי פתחה פתח מסוים אותו אזכיר בהמשך. ניתן להתייחס לסירובה של תורת ישראל לקבל זאת בשלושה כיוונים שונים. ראשון בהם הוא לטעון לעיוות שבתפישה זו. רבים מתלמידי הראי"ה סוברים כך. דרך זו רואה במה ששאלת סימוא עיניים, והליכה אחר התפרצות רגשית ונפשית, המעוותת את המציאות. דווקא ההרמוניה הפנימית היא העולם האמיתי והכן, ואילו ההליכה לקצוות מעניקה אמנם תחושה עמוקה של חיים, אולם היא בת חלוף, ובהסתלקותה אנו מגלים כי אין בה אלא שקר בלבד. החיפוש אחר ההרמוניה וההתאמה הטבעית שבין התורה לאדם הוא עיקר הייעוד, והוא המבטיח שלא נלך אחר השקר שבקצוות, כי אם אחר האחדות הכוללת. למעלה מזאת   הדרך אותה אתה מבקש חותרת תחת חוויות עמוקות של קדושה וצניעות, שדווקא הפרישות היא מולדתן. אלה מתאימים יותר לנפש האדם מההליכה לקצוות, ובשל כך ראויים יותר למימוש ולקיום. מובן שמשנה זו זקוקה לבירור ארוך, וכפי שכתבתי בתחילת דבריי מדובר בסוגיית חיים ולא בשו"ת אך זה הכיוון הכללי. כיוון שני ומנוגד לו מכיר היטב בחוויה אותה אתה מתאר. אין הוא טוען כי ההרמוניה היא האפשרות היחידה של הקיום, אך דווקא היא הרצויה בעיני ד'. חלק בלתי נפרד מחווייתה אמונה היא חווית העקידה. אני מבקש להדגיש כי מדובר בחוויית עקידה, לאמור: לא רק בכיפת קומה, אלא בחוויה עמוקה של קבלת מרות ריבונו של עולם. ריבונו של עולם קרא לאדם לעקוד את הקצוות על מזבח האמונה. לא השקר שבקצה הוא הסיבה לוותר עליו (כבהתייחסות הקודמת) כי אם האור המאיר שבמפגש בין הקצוות, בו ריבונו של עולם חפץ. אין אנו מכחישים את חווית החיים במצויה בקצוות, ואת הרצון העז ללכת עד הקצה כפי שתיארת. אנו עוקדים רצונות אלו מול חיי האמונה, כי על ידי כך אנו זוכים לעשות את רצון ד' באמת. מנוסח הדברים אתה למד כי בימינו הבין היטב את השאלה הגרי"ד סולובייצי'ק, והוא זה שהתווה את הדרך. לדבריו יש גם נקודת מפגש בין שתי החוויות, אותן הוא משרטט בסוף ספרו "ובקשתם משם". כיוון שלישי אינו מבקש ליישב את הבעיה אלא להתברך ממנה. ייתכן ואין היא ניתנת ליישוב כלל וכלל. ברם, חוסר יישוב זה יכול להוביל את האדם לאחד משני קצוות. ראשון בהם הוא הייאוש והוויתור   או וויתור על חיי האמונה חס ו למען תחושת הקיום עד הסוף, או וויתור על הכרת החיים וסירוסם חס ו כדי להיות נאמן להלכה  או וויתור על תחושת ההחמצה וחיים של חיים בינוניים, שאין בהם טעם של ממש. ברם, חוסר היישוב יכול להוביל אתה אדם לחיים אחרים, בהם הוא מחפש באופן מתמיד את הדרך להביא לידי ביטוי את שניהם: הן את ההליכה עד הסוף והן את הקסם שבמפגש העוצמות  הן את הצניעות והקדושה והן את החיים. הן את הטהרה והן את העוצמות. ראשית דבר, סתירה זו מובילה אותו לקרוא מחדש את המקורות. הוא קורא מחדש את עצמו ומגלה גם את הזיוף המסוים המצוי בבקשת ההליכה עד הסוף. צדקו במקצת בעלי הדרך הראשונה שטענו כי מדובר בשיכרון חושים ולא בחוויה קיומית בונה ומקדמת. צדקתם היא רק במקצת, כיוון שבדרך כלל הטוענים זאת לא ידעו את החיים ואת שאלתך, אך עצם העובדה כי סימום החושים אף הוא חוויית חיים נכונה היא. גם העובדה כי בדרך שאתה מבקש אין אתה פוגש בחוויית הקדושה והצניעות, ועוד היא מסיטה אותך מאידיאליסטיות שאינה נובעת מתחושות אלא מעשיית האמת מצד עצמה, אך מחזקת את אי ההתמכרות לקצוות כפי שהן. אולם, אין בכך תשובה שלמה כיוון שדרך זו אינה כופרת בכך שיש חיים בקצה שלכאורה האמונה קוראת לאדם לוותר עליו, ודבר זה קשה מאוד מבחינה תפישתית ומעמעם את אור האמונה עצמה. מאידך גיסא, הדבר מחייב לקרוא מחדש את התורה, ולכוון לרצון ד' באמת. שם מתגלה כי הרבה מהדברים שאנו עוצרים את עצמנו בהם אינם מחייבים עצירה במקום בו עצרנו: לא במקוריות המחשבה הפנימית, לא ביצירה ההלכתית והמחשבתית וגם לא במגע עם החיים. הדברים נכונים בעיקר מהבחינה התפישתית, כלומר: בירור מחודש של משמעות הצורך לכוון בכל דבר לשם שמיים, והאם לא ניתן לחיות גם פרקי חיים של עונג צרוף, שאין בו דבר מצד עצמו. ברם, לעתים יש להם גם השלכה הלכתית. תחיית התרבות והאומנות, השירה והספרות, ועוד מרחבים עמוקים שמחכים לנו, ואינם מנוגדים לדרכה של תרות חיים, מבטיחים כי ניתן עוד להתקדם הרבה ולהוביל את הסתירה בה אתה חי אל אופקים חדשים של תחייה רוחנית ושל התחדשות. החתירה לקיומית עמוקה, לתפילה אותנטית, לחיים ההולכים עד כמה שניתן, למגע עם דמויות קצוותיות (האדמו"ר מקאצק, ר"נ מבראסלב, ר' אריה לוין וכדו') מפיקים את המיטב דווקא מאנשי הקצה ועוד ועוד. הפיכת השאלה שלך מזעקה לחוויית חיים וממצוקה לאושר עליון על ההנעה הפנימית הנוצרת ממנה היא היא האתגר הגדול של חיי האמונה בזמן הזה. הפוך את הזעקה מבוע יצירה ואת חוסר הנחת לתזזית רוחנית פנימית, ועל ידי כך תוכל לבוא בשערי האורה של הקיום.