שאלה: תפילה בחופש: אני בשבוע השני לחופש ולא התפללתי אפילו פעם אחת! אני מרגישה נורא. וכל פעם שאני אומרת לעצמי בבוקר שהיום אני יתפלל אני לא מקיימת את זה! אני מנסה כמה שאני יכולה ולא מצליחה.:( וגם למה בכלל צריך להתפלל? גם כשאני מתפללת אז אני מרגישה שאני מתפללת רק כי חייבים.אולי עדיף לא להתפלל??? אם תוכלו להחזיר לי תשובה כמה שיותר מהר אני יודה לכם כ"כ. אני על סף יאוש!!
תשובה: ראשית, כל הכבוד על הרצון הבריא והטהור לחזור להתפלל. חשוב שתדעי שיש הרבה מאוד בנות בעם ישראל שלא מזיז להם שהם לא מתפללות. זה שאכפת לך, ואת אפילו מרגישה נורא, עם כל התחושה הקשה   זה דבר נפלא ומיוחד. התחושה הזאת מבטאת שאכפת לך, שאת רוצה להיות טובה, להיות שייכת לטוב. זו תחושה שנובעת ממקום עמוק מאוד בנשמה שלנו. הרב קוק האריך להסביר בספרו  אורות התשובה  איזה ערך אדיר יש ל הרהור תשובה. ההרהור הזה נובע מהרצון האדיר שקיים עמוק בתוכנו   לשוב אל ה, להיות קרוב אליו ולחיות חיים עמוקים ומוארים באורו וטובו של ה. שאלת למה להתפלל? התשובה הבסיסית ביותר היא כי את רוצה להתפלל. נכון שבפועל את לא מצליחה, אבל התחושה הנוראית שלך - ייתכן שהיא עצמה מביעה את הרצון שלך כן להתפלל ולהיות קרובה לה, וזה כבר סיבה טובה לתת לעצמך את העונג הזה. אולי ננסה להבין מה זה בכלל תפילה? תפילה קודם כל לא מתחילה ממבחן שאני חייבת לעבור ואפילו לא ממצב קשה בו עם ישראל נתון. התפילה מתחילה מכך שהנשמה שלנו מתגעגעת לאבא שבשמיים. היא רוצה להיות הכי קרובה אליו שרק אפשר. וזה לא געגוע שבא והולך, זה געגוע תמידי ואין-סופי שלעולם לא פוסק. געגוע להיות קדושים וטהורים בכל החיים  בכל הכוחות והכשרונות, וברבדים הכי עמוקים והכי נמוכים שלנו. מדוע ה  מייסר אותנו ומערים קשיים בחיים שלנו? אחת הסיבות היא שלפעמים אנחנו קצת שוכחים את ה  ומתרחקים ממנו. במקרים כאלה החיים קצת מזכירים לנו מי מקור החיים שלנו ועושים לנו בעיות   מבחן, מחלה, צרות, מלחמות ועוד כל מיני מרעין בישין. כשקשה לנו, אנו פונים לבורא עולם ומבקשים ומתחננים לפניו. העמידה המדהימה הזאת מול הבורא, בשיחה  חופשית  הפונה אל האין-סוף כמישהו שמקשיב לכל הצרות שלנו (והוא באמת מקשיב! כל מילה!) מחברת אותנו אליו ומחזקת את הקשר (אגב, זה מזכיר לנו לשוחח גם אם אבא ואמא, חברים ומורים ולחזק איתם את הקשר. עצם השיחה בונה קשר). בחכמה מופלאה, הקשיים בנויים בצורה מקבילה לנקודות בהם אנו רחוקים מה. כשאנו מתפללים על הקושי, אנו מתקרבים לה  בנקודה בה התרחקנו, ומתקנים אט-אט את הקלקול הפנימי שהיה קיים. כל תפילה בונה עוד ועוד, וכשלבסוף התיקון מושלם ובנינו בתוכנו עולם פנימי טהור יותר המחובר לקב"ה, אין עוד צורך בקשיים והכל בא על מקומו ב אגב, אם הכל בא על מקומו ב   זה כמובן אומר לנו שגם בעולם הפנימי הכל בא על מקומו ב (יש בנושא עוד עומקים רבים, אך לא הכל אפשר לכתוב וגם לא הכל אני יודע. אם תהיי מעוניינת בהעמקה נוספת, את מוזמנת לכתוב לנו שאלה נוספת). עד כאן על רגל אחת על חשיבות התפילה. למעשה   קודם כל חשוב לדעת שתפילה בכל יום היא מצווה דאורייתא. מצד שני, בדיעבד לנשים מספיק אפילו ברכות השחר וברכות התורה. על זה את חייבת לשמור. אם ההלכה אומרת לנו לעשות משהו, זה אומר שזה מזון בסיסי לנשמה שהיא פשוט חייבת. זה לא איזה בונוס או משהו כזה. זה אויר לנשימה. לכתחילה רצוי להתפלל שחרית ומנחה. (פניני הלכה על חיוב נשים בתפילה - או מצד שני, אם ההלכה לא מחייבת את הבנות בזה, זה אומר שזוהי מעלה חשובה ונפלאה, אבל צריך לעלות אליה לאט לאט, מתוך חיבור ורצון. אני מציע לך קודם כל לנסות לעמוד במה שחייבים (רצוי להתייעץ בפוסק הלכה לגבי מה קודם למה. את יכולה לפנות לרב בית הספר שלך או למחנכת). אפילו אם זה בלי כוונה והכי מהר שרק אפשר להוציא מהפה   קודם כל, צריך לתת לנשמה שלך אויר לנשימה. במקביל, חשוב מאוד להעמיק בנושא התפילה. בד"כ אם קשה לנו להתפלל, זה בגלל שאנחנו לא מבינים למה חשוב להתפלל. אני ממליץ בחום על חוברת  אני תפילה  של  בשביל הנשמה  תנסי ספרים שונים, תראי אל מה את מתחברת. את יכולה לשאול את המחנכת מה היא ממליצה או לשלוח לנו שאלה נוספת. אפשר גם לקרוא תשובות נוספות באתר שלנו. תציבי לך יעדים ריאליים להתקדמות   הכי קלים, שבטוח תעמדי בהם, אך מצד שני שכן תחושי התקדמות. כמה מילים לגבי חופש   צריך לדעת שחופש זו תקופה לא פשוטה. היציאה מהמסגרת יוצרת ערעור של כל ההרגלים שהיינו בהם עד עכשיו ומאפשרת להגיע למחוזות שלא מצאנו את עצמנו בהם עד היום. בכללי, בכל מעבר ממצב למצב צריך להיזהר ולהתכונן לסיטואציה החדשה. כמובן, מתווסף לכך השיעמום וחוסר המעש, ובמידה ואת לומדת במקום דתי שבו את לומדת תורה מדי יום ויש מסגרת של תפילה, היציאה מהמסגרת והניתוק הפתאומי והמוחלט מתורה ותפילה הם בכלל מביאים למצב קטסטרופה. אבל, זה תלוי בך. החופש הוא גם הזדמנות מצויינת להגיע לדברים שבתוך המסגרת לעולם לא נצליח להגיע אליהם. למשל   אפשר לקבוע לימוד מרצונך האישי, להתפלל מרצונך האישי, להתנדב מרצונך האישי ועוד אין-ספור דברים שהיינו חייבים לעשות אותם כי הם חשובים, וכעת אנחנו יכולים לעשות אותם מרצוננו החופשי כי הם חשובים. הפעם, לא נעשה את זה כי המורה חושב שזה חשוב, אלא כי אני חושב שזה חשוב. החופש מאפשר לי להיות יותר עצמי ויותר אני, וכשאגיע שנה הבאה ללימודים   גם מה שאני יעשה כי אני חייב, אני יעשה אותו כי אני מבין שזה חשוב. החופש מבגר אותנו, נותן לנו אפשרות להיות ברשות עצמנו. החופש גם מאפשר לעשות דברים שאף פעם לא הספקנו   לקרוא ספר, לטייל, לעזור לאח הקטן שתמיד אין לנו זמן אליו או ליסוע לסבתא שמתגעגעת. כדי להצליח לנצל את החופש   כדאי לבנות תכנית חופש. להגדיר מה אני רוצה מהחופש הזה, ולבנות סדר יום כללי (בכיף, בלי לחץ ותכניות עמוסות מדי, אבל מצד שני כן כזה שממלא את היום ועושה חשק לקום בבוקר) ותכנית לכל יום. רצוי להכין דף עם משימות דברים כיפיים שאפשר לעשות וכו  ובמידה ומשעמם   לבחור משהו מהדף. אגב   הכי גרוע זה שעמום. תחושה זוועה, מדרדר לתהום. כדאי מאוד גם לשמור על רגעים של קודש   לימוד יומי (למשל   חוברת בשביל הנשמה שיצאה ע"י משרד החינוך    החופש הגדול ), תפילה, התנדבות ועוד. אם את ממש אמיצה וחזקה, כדאי מאוד גם לכתוב קצת יומן וחשבון נפש. זה עוזר מאוד לתפוס את עצמנו ולראות מה הספקנו ומה אנחנו מרגישים. בהצלחה! משה