שאלה: נשבע שלא לגלות סוד: ראובן אמר לשמעון יש לי סוד לגלות לך אך אעשה כן רק אם תישבע לי שלא תגלהו לשום אדם. לאחר ששמעון נשבע לו כן, סיפר לו ראובן שהצליח לגנוב מפלוני כך וכך ממון וחפצים. כעת שואל שמעון האם מותר לו לגלות לפלוני הנגזל היכן חפציו משום השבת אבידה או שאסור לו מפני שעובר על שבועתו?
תשובה: התשובה בקצרה: הנשבע צריך ללכת לחכם שימצא לו פתח להתיר שבועתו, ואז יוכל ללכת ולספר לנגזל היכן רכושו. התשובה בהרחבה: קודם לכל יש לברר עניין אופן השבועה, האם באמת נשבע בלשון שבועה התופסת על פי ההלכה. אנו נדון בהנחה שנשבע כדת וכדין שבועה שתפסה. פסק השו"ע בריש סימן כ"ח שכל מי שיודע עדות לחברו חייב לבוא להעיד אם תובעו שיבוא להעיד, שנאמר "אם לא יגיד ונשא עוונו". הסמ"ע (כח, ס"ק א) הביא דברי המהר"י וייל סימן מ"ב כתב שאם עד אומר שאינו רשאי להעיד מחמת שקבל עליו בסוד שלא לגלות הדבר, אז מי שאמר לו בסוד שלא לגלות הוא עצמו יתיר לו לגלות הדבר. והט"ז שם תמה שהרי אפילו התרה אינו צריך כמו שכתב הרמ"א ביו"ד (רכ"ח, לג) לגבי נתינת חרם, והוא הדין כאן כשיש עליו מצות "אם לא יגיד". אולם כל זה נכון אם קבל עליו שלא להגיד רק באמירה בעלמא, אך אם נשבע בפועל בדין שבועה שלא לגלות לשום אדם, כתב התומים (ס"ק א) שבזה יש חילוקים רבים. אם נשבע שלא להעיד והוא עד אחד, אזי חלה השבועה וצריך חרטה והתרה, ואין כאן נשבע לבטל המצוה שכיוון שהוא רק עד אחד אינו עובר על ואם לא יגיד. אמנם, אם יש שני עדים אם נשבע שלא להעיד הוי ליה נשבע לבטל המצוה, ולא חלה שבועתו. ואח"כ מוסיף התומים מקרה נוסף וכותב, "אבל בנשבע שלא לומר לשום אדם ואף לבית הדין להעיד, אם כן יש כאן לשון כולל, שמיגו שחל לאמירה לשאר אדם חל נמי על אמירה לבית הדין, ותלוי בשני התירוצים שכתבו התוס' בשבועות דף כד. ד"ה אלא הן. הנתיבות (כח,א) מוסיף שע"פ הרא"ש (תשו' כלל צט סימן יא) שאפילו עד אחד, ואפילו לא תבעו שיבוא להעיד, וכן בכל מקום שאינו חייב משום ואם לא יגיד, מ"מ חייב מדאורייתא משום השבת אבידה. ובמה שנאסר עליו באיסור כולל, כתב גם הנתיבות שתליא בפלוגתא האם חל בכולל במי שנשבע לבטל המצוה בשב ואל תעשה, והמח' מובאת בסימן ע"ג וסובבת סביב תירוצי התוס' הנ"ל. בסימן ע"ג סעיף ה' מיירי השו"ע במי שנשבע שלא למכור משלו לפרוע שום חוב, ואח"כ נשבע לפרוע לחברו לזמן פלוני וכשהגיע הזמן אין לי מעות וכבר נשבעתי שלא למכור משלי לפרוע לשום חוב. דעת הש"ך (עג, ס"ק יא) היא שכאשר נשבע סתם שלא לפרוע שום חוב וקדם חוב שמעון לשבועה לא חלה השבועה. גם הקצות (שם, ס"ק ג') הסכים לדברי הש"ך וכתב שכן הראב"ד. אולם החכם צבי השיג על הש"ך וכתב ואני אומר בחילוק זה חולקים עליו כל חכמי ישראל, התוס' בשם ריצב"א, והר"י הזקן, והרז"ה והרמב"ן, והר"ן והריב"ש, והב"י והרמ"א, ושאר כל הפוס', שמדברי כולם נלמד שאפילו בדבר שהוא חייב עכשיו, אם כלל בשבועה שהוא חייב דברים המותרים עם דברים האסורים, שבועה חלה אף על האסורים. לסיכום, ישנה כאן מח' הפוס' האם שבועה בלשון כולל תופסת כאשר השבועה מבטלת מצוה. עד עתה דברינו היו על סמך קביעת התומים, שמי שנשבע שלא לגלות לשום אדם הוי לשון כולל, ולא הוי שבועת שווא, אולם החכמת שלמה (כאן) מביא את התומים וחולק עליו, ומפנה לחיבורו באהע"ז (הל' גיטין,מהד' ח' סי' רס"ו) שם כתב שלא נחשב כולל שאינו דומה לכל כולל. ואם כן הוי נשבע לבטל המצוה בלשון רגיל ומיד כשנשבע יצאה מפיו לשווא ולא חלה השבועה כלל. האיסור לעבור על שבועה הוי דאורייתא, היות ומדובר במח' הפוסקים בדאורייתא אזלינן לחומרא, ואינו רשאי לספר לאחר אלא רק לאחר התרה ע"י מציאת פתח. אמנם לכאורה יש מקום לדון ולומר דהוי ספק ספיקא, ספק אם זו לשון כולל, ואף אם תאמר שזו לשון כולל ספק האם שבועה לבטל המצוה תופסת באיסור כולל. אלא שכבר כתב הש"ך שלא נעשה ס"ס בזה"ז מדעתנו, ולמרות שיש מי שחולק עליו נראה שיש להחמיר במילי דאורייתא, ובמיוחד היכא שאפשר למצוא פיתרון מרווח לכל הדיעות. ישנה עוד הגבלה במקרה ונשבע על דעת חברו המשביעו, שאז אינו רשאי למצוא פתח להתיר אלא מדעת חברו, וכאן ודאי שחברו לא יסכים להתיר לו. אולם, מלבד זאת שלא מדובר כאן במקרה כזה, גם אם היה מדובר במשביע על דעת חברו כתב הריב"ש בתשובה, שדין זה נאמר רק אם המשביע עשה טובה אחרת בשביל הנשבע כגון שנתן לו מתנה וכו', אולם אם השביעו ללא שעשה לו טובה אחרת אפילו השביעו על דעתו א"צ להתיר מדעתו, ויכול ללכת לחכם שיתיר לו ללא דעת חברו המשביעו. גם בנידון שלנו לא מדובר שעשה עמו טובה כל שהיא. העולה מכל האמור, שהנשבע צריך ללכת לחכם שימצא לו פתח להתיר שבועתו, ואז יוכל ללכת ולספר לנגזל היכן רכושו. יש לציין שאם הגנב סיפר לנשבע או הנשבע יודע מעצמו שהגנב עשה כן משום שהנגזל חייב לו ממון מן העבר אז ודאי שאין כאן מצות השבת אבידה ואינו חייב לספר לו. הרב ניר אביב