שאלה: היחס של המהר"ל לחומר ולגוף: כבר זמן רב שאני לומד ונפגש עם פסקאות שונות של המהר"ל, הן בלימוד על הסדר והן מפסקאות מזדמנות. במהלך הזמן נוצרה לי הרגשה, בתחילה בחרתי להתעלם ממנה כיוון שחשבתי שאני לא מבין מספיק וכד, אולם מזמן לזמן התחזקה בקרבי השאלה ורציתי לשאול את דעתו של הרב בעניין. כידוע לכולנו המהר"ל הוא יסוד גדול בלימוד האמונה שלנו, ועל כן לדבריו ישנה חשיבות גדולה. אולם אני מרגיש כשאני קורא את הפסקאות שישנה התנגדות גדולה של המהר"ל לכל קשר עם החומר (לדוג יש את הפרקים הראשונים בנתיב התורה, ואביא משפט אחד: "אין לתורה קיום אצל האדם כי אם על ידי סילוק הגשמי. כלומר לסלק הגוף לגמרי כאילו אינו"). אם נאמר בצורה בוטה אני מרגיש שהמהר"ל קצת חרדי ביחס לחומר ולא כל כך מסכים עם כל הדרשות שלנו על חשיבות החומר. כלומר, אני רואה שהמהר"ל כותב דברים חמורים על החומר, שכדי לצמוח בתורה או בקירבה לקב"ה צריך להקריב את החומר, להתנתק ולהתרחק ממנו לחלוטין. ככל שיותר תתרחק כך יותר טוב. וכנגד זה אני מכיר את דברי הראי"ה זצ"ל בחשיבות החומר ובאפשרות להשתמש בו כדי להתקרב לקב"ה. אם אני פשוט טועה בהבנה או שאני לא מכיר מספיק את תורת המהר"ל אשמח שתחדש לי. אם לא, אשמח לדעת מה דעת הרב בעניין, האם זו באמת תורת גלות ולכן אנו לא מוצאים את זה במהר"ל ומה המשמעות של אמירה כזו?
תשובה: בודאי שיש הבדל בין הסברת המהר"ל לבין הסברת מרן הרב. הרב ראה בגילוי הקב"ה בעולם הטבע גילוי שיש בו צדדים שהוא יתר על הגילוי בדרך ניסית. רעיון זה עד כמה שזכור לי לא נמצא במהר"ל. אולם מאידך לא נראה במהר"ל שהוא יוצא כנגד החומר מצד עצמו. עיקר ההתנגדות של המהר"ל זה על כך שהחומר נהיה גס. החומר צריך להיות זך ובתור שכזה הוא צריך לתת לצורה להופיע בו. אולם בחומר כשלעצמו חסרון אם הוא חומר דק. יש להבחין בין גשמיות, שאליה המהר"ל מתייחס כנוגדת את הרוח, לבין עצם החומר. ואביא לפניך מספר ציטוטים: נתיב הצדקה פרק א': ואמר ר"א (שם) אפי' בשביל צדיק אחד נברא העולם דכתיב וירא אלהים את האור כי טוב ואין טוב אלא צדיק שנא' אמרו צדיק כי טוב. כבר התבאר זה, כי הצדיק שהוא צדיק הוא אחד בלבד, ולפיכך כתיב (משלי י') זכר צדיק לברכה כמו שיתבאר וזה שמביא הכתוב לראיה וירא אלהים את האור כי טוב והאור הוא אחד, וכתיב האור בה"א הידיעה כי הידיעה מורה על דבר מיוחד ואילו חושך לא כתיב בה"א הידיעה. ומה שהצדיק הוא נקרא אור, כי כבר התבאר שראוי שיהיה צדיק נקרא אור מפני שהאור נבדל לגמרי מכל גשם וכל אשר יש בו גשם יותר אינו מאיר בלבד כי הגשמי יבטל האור, ודבר זה בארנו פעמים הרבה, שכן תמצא בעולם שכל אשר הוא גשמי יותר הוא עכור וחושך ביותר, עד הגלגלים שאין ספק שחומר שלהם זך ודק ביותר עד שכמעט אינו נחשב חומר, ולפיכך אמר (דניאל י"ב) והמשכילים יזהירו כזוהר הרקיע ונאמר כעצם השמים לטוהר. ויסוד האש שאין חומר שלו דק כל כך אינו מזהיר כל כך, ויסוד הרוח אין חומרו דק כ"כ, ויסוד המים חומרו יותר עב והוא גשמי יותר אינו מזהיר כל כך, והארץ שחומר שלה יותר עב ויותר גס הוא חושך לגמרי. ומפני זה האור בעצמו מסולק מן החומר לגמרי. דרך החיים פרק ב' משנה ה' ולא עם הארץ חסיד, כי האדם שיש בו החכמה, מצד כי גופו מחובר לשכל הנה יש בו זכות החומר, כי אין ספק כי לא ישוה גוף האדם וגוף הבהמה, כי גוף הבהמה מפני שאין גוף שלה קרוב אל השכל היא בעלת חומר עב וגס לגמרי, אבל גוף האדם מפני שהאדם הוא בעל שכל חומר שלו דק וזך, וכאשר הוא בעל חכמה לגמרי אז הוא מסולק מן עבות החמרי לגמרי, ומפני זה אפשר שימצא בו החסידות שהוא איש טוב עושה חסידות עם הכל, והיפך זה אין עם הארץ חסיד שהוא רחוק מן הטוב כי הוא בעל חומר גס ואיך יהיה בו החסידות, כי החסידות מצד אשר הוא אדם טוב והטוב ימצא כאשר הוא מסולק עבות החמרי עד שהוא קרוב אל השכלי ואז נמצא בו הטוב, וזה שהוא עם הארץ והוא בעל חומר איך יהיה חסיד לעשות לפנים משורת הדין, כי זה הוא מצד הטוב בלבד אשר הטוב אינו נמצא בחומר כמו שבארנו זה למעלה. ולפיכך אמר מי שאין בו השכל שהיא התורה אין בו יראת שמים מצד שהוא חסר השכל שהיא התורה, שעל ידי השכל יש בו יראת שמים, ואם אין בו השכל אין כאן יראה כמו שאמרו אם אין חכמה אין יראה, ומצד שאין אל האדם מעלת השכל הוא בעל חומר גס לכך אינו חסיד לעשות הטוב שהוא לפנים משורת הדין רק מצד הפשיטות מן החומר, וכל אשר הוא נוטה אל החמרי יותר אין בו טוב. ודבר זה תמצא מבואר כי כל הדברים אשר הם נבדלים מן החומר נקראים טוב, כי התורה בעצמה תקרא טוב כדכתיב (משלי ד') כי לקח טוב נתתי לכם תורתי אל תעזובו. ובמנחות (נ"ג, א') אמרו יבא טוב ויקבל טוב מטוב לטובים כדאיתא התם, וביאור דבר זה, כי ראוי היה משה לקבלת התורה שנקרא משה טוב, ומה שנקרא משה טוב מפני שהוא איש האלהים והיה כמו מלאך ונבדל מן החומר שהוא רע, ולפיכך ראוי היה לקבל התורה שהוא השכל האלהי נבדל לגמרי מכל גשם לכך נקראת טוב ונתנה לישראל כי ישראל נקראים אדם כדכתיב אדם אתם, כי לפי שאינם בעלי עבות החומר ולכך נקראים אדם שהאדם כמו שאמרנו למעלה אין לו חומר הבהמה, כך הם ישראל שהם עוד יותר נבדלים מן החומר לכך ראוים שיקראו אדם בשביל שהם נבדלים מן עבות החומר, שתראה מזה כי הטוב הוא שייך בדבר הנבדל מן החומר, וזה שאמר ואין עם הארץ חסיד, כי אין החסידות בכל מקום רק מדת טוב, שמדה זאת לא שייך בעם הארץ שהוא בעל חומר גס ואין לו זכות החומר רק גסות ועבות החומר. ומפני כך אינו חסיד לעשות לפנים משורת הדין, כי החסידות הוא מצד הפשיטות והזכות שהוא נבדל מן עבות החמרי. ואמר אחר כך ואין בור ירא חטא זכר החסידות קודם ואחר כך היראה, ויש לך להבין זה כי הוא דברי חכמה: המהר"ל בהתבוננות שלו על האדם מבחין בין הכוח הנפשי שהוא כוח רוחני יותר לבין הצד הגופני שגם בו מבחין בין גוף זך לבין גוף גס. וכך כותב בדרך החיים פרק ב' משנה ט': ושבח אחריו יהושע בן חנניא אשרי יולדתו. כבר אמרנו לך כי כח הנפש יש לו נושא כח גופני אשר הוא נושא לכח נפשי הנבדל, וכנגד זה אמר יהושע בן חנניא אשרי יולדתו, רצה לומר כי יש לו מעלה זאת כי יש לו זכות החומר, ולפיכך אמר אשרי יולדתו כי מורה זה על חומר טוב שבא ממנו, כי אם לא היה לאשה שיצא ממנה חומר טוב, לא היה יוצא ממנה אדם כמו זה שיש לו זכות החומר וטוב החומר, ובמסכת נדה בפרק המפלת (ל"א, א') אמרינן אשה מזרעת אודם שממנו עור ובשר ושערות ושחור שבעין וכו', הרי כל הדברים הבאים מן האשה הם חמריים כמו הבשר והעור, ואין ספק בזה כי האשה שהיא יותר חמרית מן הזכר שממנה החומר (הטוב) ולפיכך אמר יהושע בן חנניא אשרי יולדתו, כי יש לרבי אליעזר בן הורקנוס מעלת כח הנפש שהוא נבדל, ויש לרבי יהושע בן חנניא מעלת זכות החומר שנחשב נושא לכח זה הוא כח נפשי שבו שבח את רבי אליעזר. המהר"ל בהתייחסותו לאדם מרחיב על היות האדם בעל צלם אלוקים. צלם האלוקים שבו מתגלה במאור הפנים שיש לו. וכך כותב בח' לאגדות בב"מ: שופריה דיעקב מעין שופריה דאדם וכו'. פי' כי אדם נברא בצלם אלקים ומפני כך היה לצלמו יופי והדר דכתיב אצל צלם של אדם הוד והדר תעטרהו. ולפיכך היה לפניו של אדם ההדר והנוי וכל (מי) נוי והדר הוא אור וזהו אור הפנים שהיה לאדם הראשון שהיה אור פניו שלו מאירים בשביל הצלם האלקים שנברא בו, ואור זה שייך ליעקב גם כן ביותר, כי לדבר שהוא בלתי גשמי שייך אור ולא אל דבר גשמי, שכך תראה שכל אשר לו חומר יותר גס הוא עכור כי הארץ יש לה חומר עכור היא שחורה והמים שאין להם כל כך חומר גס הם מאירים יותר והאויר יש לה חומר זך יותר מאיר מפני שאין לו חומר גס והאש (היחורי)  היסודי  הוא יות ר  מאיר מפני חומרו הדק והגלגלים יש להם חומר דק עוד יותר לכך הם מאירים, שתמצא שכל אשר נבדל מן הגשמי מתיחס לאור עד שעל זה אמרו בפרקי דר"א שמים נבראו מאור לבושו של הקב"ה כאשר בארנו בחבור באר הגולה (סוף באר רביעי) ע"ש. ולפיכך יעקב שמעלתו ומדריגתו שהיה נבדל מן הגשמי לכך היה לו פנים מאירים וזה אמרם שופריה דיעקב מעין שופריה דאדם הראשון כי יעקב היה קדוש נבדל מן החומר לגמרי עד שהיה קדוש ודברים אלו מבוארים במקומות הרבה מאד: המהר"ל מבאר שיש דרך לאדם לזכך את חומרו. עיקר הדרך להזדכך הוא על ידי עשיית חסד. וכך דבריו בפרק א' מנתיב גמילות חסדים: אבל ר מפרשים הכתוב הזה כי בעל גמילות חסדים ראוי לכפרת החטא, כי בעל גמילות חסדים יש בו הטוב הגמור שהוא מטיב לאחרים, ולאדם כמו זה יש לו זכות ודקות החמרי ואינו אדם חמרי גמור, כי החומר אינו משפיע רק הוא מקבל תמיד. ודבר זה רמזו ר במה שאמרו (אבות פ"ב) אין עם הארץ חסיד, כי עם הארץ שהוא אדם חמרי אין לו מדת חסידות לעשות הטוב אל אחר, כי החומרי הוא מקבל ואינו משפיע לאחר, ולכך בעלי גומלי חסדים שעושים הטוב ומשפיעים לאחרים אינו חמרי רק יש לו זכות החומר, ובשביל זה מזכך גופו וחומרו מן החטא אשר הם פחיתות החמרי. וכן אמרו במדרש (ילקוט הושע תקכ"ב) כי חסד חפצתי ולא זבח אמר הקב"ה חביב עלי חסד שאתם גומלים חסד זה לזה יותר מכל זבח שזבח שלמה לפני אלף עולות יעלה שלמה פעם א' היה ר' יוחנן בן זכאי מהלך בירושלים והיה ר' יהושע מהלך אחריו אמר אוי לנו על הבית שהוא חרב מקום שמתכפרים בו עונותינו אמר לו בני אל ירע לך כי יש לנו כפרה כיוצא בזה ואיזה זה גמילות חסדים לכך נאמר כי חסד חפצתי ולא זבח ואומר כי אמרתי עולם חסד יבנה ע"כ. וכל זה מפני כי בעל גמילות חסדים אין לו מדה החמרית, רק יש לו זכוך החומר ובזה מזכך ומטהר את הגוף מן החטא כמו שהתבאר, ולפיכך בחסד יכופר עון. גם לפי המהר"ל יש את ארץ ישראל שהיא ארץ קדושה: ארץ צבי כתיב. יש מקשים וכי איך יתכן לפי השכל הכנס גשם בגשם, ולפיכך הם כמתמיהי' על דבר זה שהוא נמנע לפי הטבע. והנה אין להאריך במקום הזה כי כבר הארכנו בזה בהקדמת חבור גבורת ה' (הקדמה ב') ע"ש ובודאי לפי הטבע הגשמי היה קשה, אבל כל נס הוא דבר זולת הטבע הנהוג והנס הוא לפי שעה לא בהנהגת העולם שהוא תמידי, וכמו שבדרך הטבע שעור הארץ כך וכך וכן בעצמו שלא כדרך הטבע הארץ הוא יותר גדולה ואין כאן הכנס גשם בגשם, שאם היתה נשארת כך תמידית בטבעה היה קשה, אבל ענין זה לא היה טבעי כלל כי חזרה לכמות שהיתה, והדבר שהוא לפי שעה שלא בטבע הוא ענין זולת הטבע ואין זה כנס גשם בגשם, והיינו שאמר שנקראת ארץ צבי, כי צבי מלשון פאר הוא והדבר שהא פאר אינ גשם כלל. בא לומר שיש בארץ צד מעלה נבדלת בלתי גשמית, ומפני כך כאשר יושביה עליה היה נמצא בארץ מעלה נבדלת בלתי גשמית, והוא הגורם שהיתה מריוחת, וזהו בעצמו כמו שדרשו במקום אחר (כתובות קי"ב א') שנקראת ארץ צבי מה צבי ממהר במרוצתו כך א"י ממהרת לבשל פירותיה, כל ענין זה שבארץ יש צד מעלה בלתי טבעית, ומפני שהיה בה צד מעלה בלתי טבעית היתה ממהרת לבשל פירותיה, כי דבר הטבעי פועל בזמן ודבר שלא בטבע פועל מבלי זמן, וא"י אינה טבעית כמו שאר ארץ לכך לא היתה מאחרת בפירותיה: