שאלה: ההמותר לספר לשון הרע בפני שלושה?: אני לומד עכשיו בספר חפץ חיים הלכות לשון הרע ולא הבנתי את ההלכה הזאת: "ודע עוד, שכל ההיתר של סיפור שסופר בפני שלושה, הוא דווקא מצד המספר. אבל אם מצד השומע הוא יודע שהשומע יקבל את הסיפור בתור אמת, וייתכן שיוסיף דברים לגנאי, לאדם כזה אסור לספר שום רמז של גנאי על חבירו בשום אופן. והמספר לאדם כזה עובר ב"לפני עוור לא תתן מכשול". וכל זה שכתבנו שאסור לספר הלאה, אסור גם לספר שסתם נשמע כך על איש פלוני, גם בלי לספר בשם המספר הראשון. ולפי כל הפרטים שאמרנו, רואים כמה יש להתרחק מקולא זאת של לשון הרע שסופר בפני שלושה, כי אין כמעט מקרה במציאות שיושלמו כל הפרטים." עוד שאלה שקשורה בנושא, לא יודע אם הבנתי נכון אשמח לחידוד קטן. הבנתי שיש התר לספר אבק לשון הרע בפני שלושה. אני רוצה לראות את המקור של ההתר ולהבין קצת למה יש התר כזה, למה לא עדיף פשוט לא להסתכן ולא לדבר גם אבק לשון הרע? ולמה דווקא שלושה? 4 זה ר? אני חוזר בתשובה והנושא הזה של לשון הרע מאוד מאוד קריטי בחיי היום יום שלי ואני מאוד רוצה להבין כל הלכה לעומק ולכל פרטיה כי אני פוגש את כל הזמן, מראש ויישר כוח :)
תשובה: עוז היקר, אשריך שאתה מבקש להעמיק ולהבין! כל תרי  ג מצוות חשובות ויקרות, אבל יש מצוות כאלו שעומדות בבסיס הפרמידה, והקפדה עליהן מובילה את האדם לעליה מיוחדת. הלכות לשון הרע הן מסוג המצוות הללו. כשמקפידים עליהן   החיים נראים אחרת לגמרי! שתי השאלות ששאלת קשורות זו בזו. שתיהן מבוססות על הגמרא בבבא בתרא (לט,א) שאומרת:  דאמר רבה בר רב הונא: כל מילתא דמתאמרא באפי תלתא, לית בה משום לישנא בישא. כלומר: כל דבר שנאמר בפני שלושה אנשים ומעלה   אין בו משום לשון הרע. זה מתמיה מאוד, וכי מותר לספר גנות בפני אנשים? וכי מותר להחטיא אותם בשמיעת לשון הרע?! לכאורה ככל שמספר השומעים עולה, המספר מחטיא יותר אנשים ועונשו חמור יותר! החפץ חיים מביא כמה הסברים שהסבירו הראשונים לגמרא זו, ואביא את שני העיקריים. א. שיטת הרשב  ם (בבבא בתרא שם) והרמב  ם (הלכות דעות ז,ה): ההיתר הוא רק לשומעים. כלומר זה שסיפר לשון הרע בפני שלושה   עבר על איסור. בנוסף: אסור לשומעים להאמין לו. ההיתר היחיד הוא שהשומעים יספרו את זה הלאה. למה? כי מכיוון ששלושה אנשים ויותר יודעים על זה, הגנות תמשיך להתפרסם הלאה, והתורה לא אסרה לספר דבר שממילא יתפרסם. ממילא יוצא שההיתר לספר את הגנות מותנה בכך שגם בלי שנספר היא תתפרסם, ויוצאות מכך כמה הגבלות: רק כאשר בין שלושת השומעים לא היה יהודי ירא שמיים, כי אם יש כזה הוא בוודאי לא יעביר את הגנות הלאה, והיא לא תתפרסם. הגבלה נוספת: מותר לספר את הגנות רק במקומות כאלו שהגנות היתה מגיעה ממילא, ולא במקומות רחוקים יותר (היום ההגבלה הזו לא כל כך משמעותית, בגלל אמצעי התקשורת המפותחים). החפץ חיים מביא הגבלות נוספות, שכולן מבוססות על אותה נקודה: מותר לספר רק בנסיבות שזה היה מתפרסם ממילא. ב. שיטת התוספות (במסכת ערכין טו,ב) על פי הסבר החפץ חיים: ההיתר לספר הוא רק באדם שלא מתכוון לבזות את חבירו, והוא מספר דבר גבולי, שאיננו ממש גנאי   אלא תלוי ב איך  מספרים אותו. דבר כזה מותר לספר רק בפני שלושה, כי אז המספר יודע שמה שהוא מספר יגיע לאדם שמספרים עליו, והוא יגיד זאת באופן שלא ישתמע לגנאי (באופן דומה הוא מסביר את ההיתר לספר לשון הרע  באפי מרה, כלומר בנוכחות האדם עליו מספרים, שהופיע גם הוא באותה גמרא). ממילא היתר זה הוא רק כאשר אין בכוונתו לגנות ולהכפיש, ואין הוא אומר אותו באופן שזה יתפרש לגנאי. כמי פסק החפץ חיים? בהלכות לשון הרע, בכלל ב  סעיף ב  הביא את שיטת התוספות (שהובאה קודם כשיטה ב ), ופסק כמותה. מהסעיף הבא ואילך הביא את שיטת הרשב  ם והרמב  ם (שהובאה קודם כשיטה א ) עם הגבלותיה הרבות, לדוגמא: שאין בכוונתו שהגנות תתפרסם יותר. וכתב בסוף סעיף י  שכמעט ואין מקרים שעומדים בכל ההגבלות הללו, וגם אם כן   ספק האם ניתן להקל כשיטה זו, ולכן  השומר נפשו ירחק מזה. אם תרצה ללמוד עוד על העניין, יש פה קישור לשיעור של הרב שלמה לוי שנכתב על הנושא הזה: שיעור מס  48 עוסק בנושא של לשון הרע באפי תלתא (כדאי לך לקרוא את שלושת השיעורים 47   49, שעוסקים כולם ביסודות של הלכות לשון הרע). ובהצלחה רבה! אשריך, אשריך, אשריך, ו על השאלה המשמחת. אלעזר