שאלה: הרצון לתרום וליזום אני קצת מתוסכלת.: קודם כל אני חייבת לציין שהאתר הזה כ כ עוזר לי אני באמת נעזרת באתר שלכם כ כ הרבה הוא באמת כ כ עוזר לי אז באמת כל הכבוד על העבודת קוש שאתם עושים(: אז רציתי לשתף קצת מהתסכולים שלי בזמן האחרון אני פשוט חייבת לפרוק ולא ידעתי לאפה. נמאס לי לחיות את החיים הקטנים אני בת 17 אני מרגישה שבוערת בי אש כזאת ליוזמה ולתרומה לעמ י בקיץ גיליתי את הכוחות האלה שקיימים בי אבל הייתי צריכה לצאת מהמקום שבו אני גרה כדי למצוא את הכוחות האלה, כשיצאתי וגילית הרגשתי בפעם הראשונה בחיים שלי שאני סוף סוף ממשת את עצמי אבל אז חזרתי למקום שאני חיה בו במילים אחרות למציאות, ובאמת הייתי מתוסכלת להמון זמן עלזה שבמקום שבו אני חיה אני משחקת אותה מישהיא אחרת ובמקום שבו הייתי בקיץ הייתי האני האמיתי אני מרגישה כאילו במקום שבו אני חיה אני לא יכולה להיות היוזמת שאני גיליתי שאני ורק כשאני יוצאת למקומות שאפאחד לא מכיר אותי אני יוכלה להיות, אז כן הייתי מתוסכלת המון זמן עד שהחדרתי לעצמי את הרעיון של לחיות חיים משמעותים זה גם אומר בדברים הקטנים בחיים וכן הרבה זמן הייתי ר עם זה שכרגע אוליי אני לא יכולה ליזום ולתרום בצורה הגדולה אבל בגברים הקטנים אני כן למשל משפחה חברות וכו אני יכולה ואז השבת קרה איזה משהו ושוב האש הזאת שהצלחתי קצת לחבות חזרה ואני מתוסכלת מזה שאני תקועה בכיתה י ב בחברה שאני לא ממש מרגישה מימוש בה וישלי רצון כ כ גדול לתת מעצמי וליזום אני רוצה לעשות דברים בשביל עמ י אני יודעת שאני יוזמת אבל כרגע בחיים האש הזאת רק מתסכלת אותי על הפער הגדול בין הרצון ליכולת, לפעמים אני שואלת את הקב ה למה הייתי צריכה להוולד דווקא בחברה הזאת במקום שבו ממש קשה ליזום ולתרום? ואז אני מזכירה לעצמי שהעובדה שנולדתי כאן בסביבה הזאת זה לא סתם והמשפחה שנולדתי אלייה היא לא סתם אל אז אני שואלת אז למה הייתי צריכה לגלות את הרצון הזה כשאני בתקופה של כיתה י ב בחברה שקשה לתרום בה. אוף נמאס לחיות את החיים בצורה הקטנה אני רוצה לחיות חיים גדולים ולתרום לעמ י נמאס לי לתרום בדברים הקטנים אני רוצה לתרום בדברים הגדולים הלוואי שהייתי בחברה שהייתי מצליחה לתרום בה יותר הלוואי שהייתי במקום עם אנשים יותר בסגנון שלי. וכן ניסתי מלא זמן לחפש מקומות אבל לא הכי הולך לי. וכן אני יודעת שאסור להתייאש ואני צריכה להמשיך לנסות אבל זה מתסכל.
תשובה: לך יקרה, את פשוט מאוד וואו. הרצון שלך הוא וואו. הרצון הוא בעצם כל הדרך. עצם זה שיש לך את הרצון ליזום ולתרום, לבוא ולעשות, כבר מעיד על זה שבסופו של דבר את תצליחי להגיע לאן שאת רוצה ולהגשים את הרצון הזה שנמצא בך. להפוך את התסכול לסיפוק. תקשיבי, ותקשיבי טוב, עצם הימצאותך בעולם, בעצם זה שאת   את. שם מתחילה התרומה שלך. דווקא בחברה הספציפית הזאת. דווקא במקום בו גדלת, למשפחה אליה נולדת. היום שבו נולדת זה היום שבו הקב"ה החליט שהעולם לא יכול להתקיים בלעדייך, מוכר? אז מסתבר שיש קלישאות שבאמת יש מאחוריהן משהו. אבל את צודקת, זה לא מספיק. השאלה היא מה את עושה עם החיים האלו שניתנו לך. את יכולה לשבת רגל על רגל, ולחכות ולקוות שיהיו פה אנשים בסגנון שלך שאיתם תוכלי לתרום, ואת יכולה לחשוב איך במקום הספציפי שלך את מצליחה לתרום. הנשמה שלך רוצה לממש את הייעוד הגדול שלה בעולם. אבל מה לעשות, עשייה היא לאו דווקא משהו שיגיע בדברים הבומבסטיים, אלא גם בדברים הפשוטים. מבאס? בכלל בכלל לא. דוגמאות? בכיף. לך זה בדיוק 10 דקות לשטוף כלים, בעוד שלאמא שלך זה יהיה עוד מטלה ברשימת המטלות האינסופיות שלה. מה גם, שהיא כבר תנקה כיור ומטבח על הדרך ויקח לה עוד איזה שעה. שחסכת לה. לך זה שום דבר להביא לחברה שלך לצלם ממך את הסיכום של שיעור תנ"ך האחרון, ובשבילה זה לחסוך את הטירחה של למצוא מישהי אחרת לצלם ממנה, להרוויח את הנקודות שיהיה על זה שאלה במבחן, ולשמוח שיש לה את כל החומר מסודר. לך זה לא עולה לחייך למישהי בהפסקה. כלום שום דבר. לה? זה יכול לעשות את היום. נכון, גם דברים גדולים הם עוזרים מאוד, אין ספק בכלל. אבל לא צריך להיכנס לייאוש ולתסכולים מזה שעכשיו בחיים שלך את לא מנהלת את האגודה להתנדבות. בעצם   לא משנה איפה את שם את יכולה לתרום. שם את יכולה למצוא מה לעשות ואת מה לקדם. אני רק רוצה לחדד את הנקודה, שעצם זה שפנית, מראה על כל מיני מידות טובות (רצון להשפיע, אכפתיות, ענוה) ואת מוזמנת להמשיך ולהתקדם. ולכן אין לך שום סיבה להתייאש שאת כזאת תותחית. ואם מה שחיפשת זה דווקא את התשובה הפרקטית: לכי תתנדבי בxxxx. אנחנו ממליצים לך גם להסתכל בתשובה הזאתי: ברכה והצלחה,