שאלה: שיטת הרב שפירא בעניין אוצר בית דין: קבלתי את תשובת הרב לגבי דעת הגר"א שפירא המתבססת על כרוזים שנתפרסמו מהגר"א שפירא ומהגר"מ אליהו. דעתו של הגר"מ אליהו מפורסמת בספרו "מאמר מרדכי ושבתה הארץ" בעמ תקט. שם כתב הרב "שללא הצרוף של "היתר מכירה" גם העצה ששל "אוצר בית דין" לא מעלה ולא מורידה". זו אינה שמועה אלא מקור הכתוב בספר. בהתאם לזאת קשה מאד לומר שהגר"מ אליהו פרסם כרוז הקורא להשתמש באוצר ב"ד ללא היתר מכירה, וקשה לומר שתמך בהגמת גוף של אוצר ב"ד ללא היתר מכירה. וכמובן כוונתו בכרוז היא לקיים את המשק באוצר ב"ד על כל המגבלות בעבודות הנובעות ממנו, ולא להסתמך על הקולות שנותן היתר המכירה, אע"פ שודאי גם שם נעשתה המכירה. וכן היתה כוונתו ביוזמה של אוצר הארץ. זו גם דעתו של ראש ועדת השמיטה באותה שנה (תשמ"ז) הגר"ש ישראלי אשר לפי עדותו של הרב יואל פרידמן (מרבני מכון התורה והארץ) הורה להשתמש בהיתר מכירה ובאוצר ב"ד גם יחד. הרב פרידמן מעיד גם כי כך עשו בשמיטת תשמ"ז "במטעים האחרים, עדיף להשתמש בהיתר המכירה, ואת המלאכות ושיווק הפירות לעשות כאילו אין היתר מכירה, כהצעתו של מרן הגר"ש ישראלי שליט"א בסיכום השמיטה הקודמת. אמנם הנסיון שהחקלאים יצטרכו לעמוד בפניו, הוא לאין ערוך גדול יותר. אולם שתי השמיטות האחרונות הוכיחו שישנם חקלאים רבים שיש להם מסירות נפש כזו שיוכלו לעמוד גם בנסיון הזה.(מאמרו של הרב פרידמן הופיע ב"אמונת עיתך" עלון מס 2 שבט תשנה, וכן בספר "התורה והארץ" כרך ו שבט תשס"א עמ 383). לאור כל זאת מבואר שדברי הגר"א שפירא הן בכרוז, והן כשחזק את רבני מכון התורה והארץ בהקימם את "אוצר הארץ", הוא על הוספת אוצר ב"ד על גבי היתר מכירה כהנהגת הרב זצ"ל (כמבואר באגרותיו וב"קטיף שביעית" פרק כ"ב עמ 125 הערה 5). השאלה נשאלה בהמשך לשאלה "מהי שיטת הגר"א שפירא בענין אוצר בי"ד?"
תשובה: וברכת ד' כידוע הגר"מ אליהו זצ"ל חשש לדעת הרמב"ם לעניין ספיחים ולכן חשש מירקות של אוצר בית דין, הוא חזר בו כידוע וכתב את דבריו בספר ושבתה הארץ (עמ' קפח, מהדורת תשס"ח) שתחילה החמיר כדעת הרמב"ם אבל אחר שראה את הנעשה הקל כדעת הר"ש ואפילו הרמב"ם היה מודה לר"ש שאין ספיחים בנלקט בשביעית. במאמר מרדכי (סי 'יח) שם כתב את סדר העדיפויות לתוצרת בשביעית מביא את אוצר בית דין במקום השני ואילו ירקות היתר מכירה מופיעים במקום 7-8, תלוי מי העובד (יהודי או נכרי). בדרוג של הגר"מ אליהו זצ"ל מופיע אוצר בית דין ללא היתר מכירה וזה הופיע מיד לאחר מצעים מנותקים גוש קטיף. עיי"ש. הלכה למעשה הגר"מ אליהו זצ"ל סמך גם על אוצר בית דין ללא היתר מכירה, אולי הוא העדיף שיהיה גם היתר מכירה, אבל זה לא היה לעיכובא. יתר על כן עיקר אוצר ב"ד של אוצר הארץ היה בגבול עולי מצרים, שם כידוע אין איסור ספיחים. כמו כן אנו לא הורנו לחקלאי לעשות או לא לעשות היתר מכירה, כל חקלאי עשה כרצונו ולא הקפדנו בנושא, כך שיתכן שחלק גדול גם עשו היתר מכירה כחגורת בטיחות. לגבי המכתבים של הגר"מ אליהו והגר"א שפירא לא הזכירו ולא חייבו היתר מכירה, וכל מי שרוצה לשנות יכול לאמר סברות שבודאי גם עשו או לא עשו היתר מכירה, אבל הם בודאי לא הצריכו היתר מכירה ולא כתבו, וזו הייתה דעתם הלכה למעשה (אין זה סותר שדעת הגר"מ אליהו זצ"ל הייתה שעדיף לעשות גם היתר מכירה). גם עיין בספרו של הגר"י דאום זצ"ל עמ' 383-386 משנת השמיטה שם הוא מפרט את אוצר בית דין ללא היתר מכירה, וכידוע הרב דאום זצ"ל לא עשה דברים ללא הוראת הגר"מ אליהו זצ"ל (הוא ישב בלשכתו של הגר"מ אליהו זצ"ל). במכתב שכתבו הרבנים זצ"ל בשנת תשס"ו במפורש על פירות ללא היתר מכירה, "בלי להזדקק להיתר מכירה", ואם הבעיה בפירות אוצר בית דין היא המסחר (כפי שמופיע במאמר של הגר"מ אליהו זצ"ל שצוטט במכתב) מה לי ירקות מה לי פירות יש בעיית מסחר, והלכה למעשה הוא הורה לשווק פירות באוצר בית דין ללא היתר מכירה. כך שלא כל דבר שאדם כותב הוא הלכה למעשה עד שיאמר הלכה למעשה, ובכרוז מופיע מפורש לשווק דרך אוצר בית דין ללא הזדקקות להיתר מכירה. כמו כן הגר"מ אליהו זצ"ל קנה אוצר הארץ שנהג מאז הקמתו לשווק ירקות אוצר בית דין גם ללא היתר מכירה. וזו הייתה הלכה למעשה. כתבת במכתבך "וכמובן כוונתו בכרוז היא לקיים את המשק באוצר בית דין על כל המגבלות בעובודות הנובעות ממנו ולא להסתמך על הקולות שנותן היתר המכירה אע"פ שודאי גם שם נעשתה היתר מכירה", העלתה השערה מסוימת ותוך כדי דיבור כתבת "וכמובן" "שודאי". הרבנים לא הזכירו היתר מכירה (במכתב תשס"ז) כתבו "בלי להזדקק להיתר מכירה" ואתה כותב ומפרש את דבריהם ואפילו בלא ספק או סברא אלא: "כמובן" "ודאי", קצת יושר ואמיתיות דרוש גם למי שרוצה לחלוק ולפרש אחרת ובייחוד שרוצים לסרס את דבריהם, ולהכניס בהם משפטים שלא נאמרו, כאן אינך אומר "חסורי מחסרא והכי קתני" אלא "הפוך קתני". לגבי הגר"ש ישראלי זצ"ל, קצת מצחיק ומעליב להביא ראיה מרב פרידמן נ"י, כאשר הרב ישראלי זצ"ל כתב מפורש שזו העצה ההוגנת לעשות אוצר בית דין, וכמבואר בחוות בנימין, וכן עשה הלכה למעשה בשנת תשי"ט, הובא נוסח אוצר בית דין למי שלא מכר (בצאת השנה עמ' סו, כתב מנוי למי שלא מכר), ואין ספק ששם זה ללא היתר מכירה. וא"כ לבוא ולהסתמך על מה שאמר מי ששמע ממי ששמע, לעומת הוראות הלכה למעשה שהורה הגר"ש ישראלי זצ"ל, זה דרך מקצצי נטיעות ומסלפי עובדות. הרב ישראלי זצ"ל בשנת תשי"ט כתב על אוצר בית ללא היתר מכירה ובמשנתו האחרונה (תשנ"ג, חוות בנימין) כתב על אוצר בית דין ללא היתר מכירה, לא שינה בנושא זה את עמדותיו, ולהסתמך על ספורים והנחיות שנאמרו בשמו זה מעליב ומוריד את דרגת הויכוח. (אינני חולק שיתכן שיש גם עדיפות מסוימת עם היתר מכירה, אבל יש גם הרבה קשיים הלכתיים, ובייחוד שאם יש היתר מכירה אין קדושת שביעית, וד"ל). אע"פ שאני מעריך שלא יתקבלו דברי, אבל יש לבארם כדי להוציא מכל מספרי סיפורים ועובדות שלא היו ולא נבראו, ומכל מיני שמועות ששמעו בהקשר ורב מסויים אמר לי כך ורב אמר לי כך. הגמ' אומרת שאין מורים הלכה אלא עד שיאמר לך הלכה למעשה, ולא שמועות וחלקי דברים. למדו היטב דרשו משפט בברכת התורה והארץ הרב יהודה הלוי עמיחי מכון התורה והארץ