שאלה: ררוח וחומר - האם זה ר לרצות דברים חומריים?: אני מניחה שזו לא שאלה ששואלים לעיתים קרובות, אבל זה מאוד חשוב לי. האם זה ר לרצות דברים חומריים? וגם לכוון להשיג אותם? אני אסביר. כל פעם שאני רוצה משהו חומרי (יותר כבוד, להיות יפה יותר, יותר חברים וכאלה.), אני מאשימה את עצמי על כך, כי אני אומרת לעצמי שזה לא ר לרצות אותם. אבל זה באמת לא ר? זה לא טבעי שמישהי למשל תתלבש יפה יותר, כי היא רוצה להיראות טוב יותר? או שזה רע ושטחי?
תשובה: לך שואלת יקרה, משמח לראות שאת חושבת על הרצונות שלך והמחשבות שמתעוררות בך, ומבקשת להעמיק במניעים של חייך. את נוגעת בעניין חשוב ומשמעותי מאוד, ומרגישה בצדק שההגדרה של הרצונות שלך כ"שטחיים" חוטאת לאמת. כפי שנראה שאת יודעת, השאלה כיצד עלינו להתייחס לחומר עתיקה מאוד. מעניין לדעת שלאורך השנים השתנה היחס כלפיו, והיו דעות רבות ומגוונות בנוגע לחומר ולאופן שבו ראוי להתייחס אליו. בלי להיכנס לדיון הזה, אני חושב שכדאי לשאול האם התשוקות להיראות טוב, להיות חברה של רבים או מכובדת, הן בכלל חומריות? לכל תשוקה ורצון שעולה מתוכנו   יש שורש טוב (ואם תרצי   רוחני) והשאלה היא האם אנחנו מצליחים לממש אותו בצורה שתבטא את האפשרות שלו להיות טוב, או שנכשל ונחטא. לפני שאדגים ואסביר את המשפט הקודם, אני רוצה להבהיר שאני חולק את החלוקה שמזהה את החומר כרע ואת הרוח כטובה, ולדעתי היא גורמת לסיבוכים רבים. את מדברת על לבוש, ועל הרצון להתלבש יפה ולהיראות טוב. ואת נוגעת בנקודה שבוודאי שמעת דברים רבים נגדה. אנחנו חיים בחברה ששואפת להיות צנועה וענווה, ולא פעם ההשקעה בלבוש מתקשרת לראוותנות, לחוסר צניעות ולגאווה. והאמת היא שפעמים רבות מי שמתמקדת באופן שבו הדברים נראים מפתחת בה מידות רעות, אבל לא תמיד זהו המצב. השאלה המשמעותית היא: האם אנו רואים את הלבושים כדבר העיקרי, וחושבים שמה שמשנה הוא  כיצד הדברים נראים, או שמה שחשוב הוא הזהות העצמית שלהם. ואם נתייחס אליך, השאלה היא האם את - כאישיות וכנפש, מתלבשת באופן שעוזר לך לבטא את עצמך, או שאת משועבדת ללבוש ולאופן שבו רואים אותך מבחוץ, ומנסה ליצור דימוי שאיננו מתאים לך. את לובשת את הבגדים, או שהם אותך? כל לבוש מסתיר ומגלה. מסתיר את הגוף, ומגלה את הרצון והבחירה כיצד להתלבש. כאשר אנו פוגשים מישהו, הלבוש מסוגל ללמד אותנו עליו   על המקצוע שלו, החברה שאליה הוא משתייך וטעמו האישי. הלבוש הוא פתח שבאמצעותו אנחנו מתקשרים עם הסביבה, ולכן ראוי שנחשוב מה אנחנו משדרים ומביעים. ותמיד כשמשהו נוגע בכוח ובהשפעה רבה (ועולם הפרסום יעיד כמה עוצמה גלומה בבגדים), הוא קשור באופן הדוק לגאווה ולענווה, שעליהן נפנה לדבר.   בין גאווה להערכה עצמית מקננת בנו תשוקה לשאוב אלינו תשומת הלב, להיראות מהממים ולהיות במרכז העניינים. אנחנו מרגישים כי אנו ראויים לכל אלו, ויש בנו משהו שמגיע לו שיקשיבו לו. במילים פשוטות: אנחנו אוהבים את עצמו, או לפחות רוצים לאהוב את עצמנו ושאהבה זו תשתקף אלינו גם מהחברה שסביבנו. אבל כיצד עלינו להתייחס להשתוקקות לאהוב את עצמנו ולהרגיש שווים? הרב קוק התייחס לשאלה זו, והסביר שהאהבה העצמית יכולה להיות נפלאה או נוראה (שמונה קבצים א, קטו): "אהבת האדם את עצמו יכולה להשאר רק על המדרגה התחתונה שלה, שתהיה טבעית ונמוכה. ואותה האהבה בעצמה יכולה להיות גם כן קדושה ואידיאלית, כל מה שהאדם מזכך את עצמו". וההערכה הרבה שהאדם מייחס לעצמו מוצדקת, מפני שיש בו נשמה א-להית. ובלשון הרב קוק, "יש לנו סולם מוצב ארצה וראשו מגיע השמימה: המאור שבנשמתנו" (שמונה קבצים א, ט). השאלה הגדולה היא האם אנחנו מבינים שהנשמה שלנו, כלומר הקשר שלנו אל הקב"ה, הוא שמצדיק את הרצון שלנו לקבל מקום מרכזי, בו נוכל לממש את מה שקיבלנו מהקב"ה. הכשל של הגאווה נוצר כאשר אנו מייחסים לעצמנו את כל הכישרונות, היופי והאיכויות שיש בנו. והשורש הזה קשור גם אל התשוקה להיראות יפה. הלבוש והאיפור לסוגיו, נועד להדגיש ולהציג אותך באופן שמוצא חן, ולגרום לאור הפנימי שבך להאיר גם לסובבים אותך. לעומת זאת, הוא לא אמור להיות משהו שעומד בפני עצמו ולהשתלט על מי שאת. הלבוש אמור לשרת אותך ולגלות אור שמצוי בך, ולא לייצר מצג-שווא ואשליה של מי שאת לא. מכיוון שאת העיקר והלבוש טפל, כמובן שאת מרבית זמנך כדאי לך להשקיע במי שאת, ולהקדיש פחות זמן בחיפוש אחר בגדים. ההתעסקות הרבה בלבושים, עלולה ליצור מצב שבו החיצוני נתפס כעיקר והפנימיות טפלה, ולכן רבים נרתעים מהעיסוק בלבוש ומבקשים להתעלם ממנו לחלוטין. זו נקודה אחת הנוגעת ללבוש ומראה מדוע יש שורש גבוה ואמיתי ברצון להתלבש יפה.   אחת ומיוחדת בחברה ננתח גם את השאיפה שיהיו לך חברים רבים. מדוע את רוצה שיהיו לך הרבה קשרים חברתיים? יכול להיות שאת מעוניינת בכך בגלל מהרצון להרגיש חשובה ומכובדת. אבל הרצון הפשוט להתחבר לאנשים ולהיות חברה שלהם, הוא אחד הדברים היפים והמרגשים שיש בבני אדם. למען חברים אנחנו מוכנים להקריב ולהשקיע, ומי שיש לו חבר-של-אמת יודע שהוא לא משחק איתו משחקי כבוד. המשמעות של חברות היא שהחבר נמצא במרכז בדומה לי, ואנחנו לא מפתחים את החברות כי אנחנו רוצים להרגיש גדולים, חזקים ומוכשרים. חברים יודעים לשמוח בהצלחות אחד של השני, ולא משווים ללא הרף את המעמד שלהם לזה של חברם. פעמים רבות, בבסיס השאיפה להיות פופולרית מתחבא הרצון להיות עליונים על אחרים. הגאווה זקוקה לאחרים שיהיו נמוכים ממנה, ומי שיש לו חברים רבים מרגיש מוצלח וטוב יותר מאחרים. לעומת זאת, הענווה אינה משווה את עצמה לאחרים, ולא מקבלת את הערכה מבחוץ. כלומר, הרצון שיהיו לך חברים רבים הוא דבר נפלא (וממש לא חומרי), אבל בגלל הגאווה הוא בהחלט יכול להיות בעייתי. לקראת סיום אני רוצה לעורר מחשבה על המילים שלך "זה לא טבעי?", שמבטאות את ההנחה כי מה שטבעי הוא הנכון. אולם יש דברים טבעיים רבים שאנחנו חושבים שטוב ונכון לרסן. העובדה שמשהו טבעי לא אומרת שהוא טוב או רע, ולכן אנחנו חייבים לחשוב גם על המעשים הטבעיים שלנו ולתהות על קנקנם. אינני חושב שאת צריכה לכעוס על עצמך. צומחים בך רצונות טובים, שאת צריכה לשאול את עצמך כיצד את יכולה לגלות אותם בצורה חיובית. מצד שני, את גם לא צריכה לכעוס על עצמך בגלל שאת כועסת על עצמך. רוב הסיכויים הם שההתרעמות על עצמך התעוררה בגלל שהרצונות שלך זרמו לכיוונים שאת לא מעוניינת בהם, כאלה שהיו גורמים לך להתמקד בטפל ולא בעיקר. כלומר, מדובר על מנגנון הגנה נהדר, שרוצה בטובתך! אני מקווה שפתחתי פתח למחשבה על עולם המידות שלך, ועל עולם הערכים ה"שטחיים" וה"עמוקים", וקישרתי בין השטחיות לגאווה ובין הגאווה למה שאת שקרוי "עומק". אם את רוצה הרחבה, או כל עניין אחר: חננאל Hananel8 gmail.com