שאלה: רוצה לקיים מצוות אבל לא מפחד ויראה: כבר הרבה זמן אני חושבת עלזה שאני שומרת מצוות בגלל פחד מעונש כלשהו שיבוא לי אם אני לא ישמור.ושאני לא שומרת מצוות כי אני באמת רוצה,נגיד שבת,לפעמים בא לי לא לשמור כדי לראות מה זה יעשה לי,ואני לא יעשה אתזה בגלל פחד שיקרה לי משהו. ורציתי לדעת מה אפשר לעשות כדי שאני יקיים את המצוות כי אני באמת רוצה ולא מתוך פחד,
תשובה: לק"י לך! בתחילת התשובה חשוב לי להגיד לך שאני חושב שהרבה מאוד מקנאים בך על השאלה שלך. מקנאים בך שעל זה את חושבת ושזה מה שמעסיק אותך. אצלך המקום של הקשר עם הבורא כל כך ברור לך   את רוצה קשר איתו ואת רוצה שתרגישי שהוא כמה שיותר אמיתי. זה כל כך מתוק! כשקוראים את זה ופוגשים מי שאהבת ה  היא באמת מה שמוביל אותו. הרי זה אולי מה שמפריע לך, שאת מרגישה שאת כל כך רוצה לאהוב את ה, את רוצה שזה יבוא מתוך חיבור של רצון, אבל את מרגישה שיש את אותו "כפה עליהם הר כגיגית", כל אותם פחדים. מה שמוכר כיראה תחתונה יותר, לעומת עליונה. נשמע קצת סינית? נסביר. יש יראה שקיימת כאשר מפחדים, שהיא בסיס מסוים ליראה השניה, אותה יראה עליונה. היראה הראשונה מכירה בכח של הקב"ה ובכך שהוא הבורא. זה מה שיוצר גם את הפחד מהעונש כאשר לא מקיימים את דברו ואת ציוויו. מעבר לזה יש יראה שהיא יותר עליונה, שהיא כמו כבוד. לא פוחדים מפני שחוששים אלא כי יש את הכבוד שנותנים, להבדיל, כמו שנותנים כבוד לאיזה אישיות מאוד גדולה שמבינים שהיא מיוחדת. לדוגמא, רב מאוד גדול שכולם מכבדים וראים מפניו, לא מפני שהוא מפחיד, אלא מפני גדולתו. זה יראה שפועלת עלינו וקשורה בהבנה של הפער בין הבורא, האינסופי, לבנינו. איך זה קשור לאהבה? ראשית, צריך את המקום המחייב שאולי אפשר להגדיר אותו כסוג של רשת ביטחון   אני לא עושה מה אני רוצה ולא כפוף בפני רגשות החיבור שלי בלבד אלא להבנה שיש פה משהו יותר גדול ממני (סוג של גלגל מסתובב, כי היראה הזו, של העונשים, הופכת למקום גבוה יותר מאשר הרגש). אחרי שמבינים שיש מקום חיובי לרגשות שכבר קיימים אנו נוגעים באהבה   לרצון. בשביל לעשות את זה צריך קודם כל לתת את המקום של החיבור לאהבת ה  מצד גדולתו ולא רק מצד העונש. נכון, אפשר לתת את העצות שמראות איך הכל הוא באמת "רווחי" לאדם ומגדיל אותו, אך ניתן לזה אולי ספין אחר. את ההבנה שגם הדברים שהקב"ה כופה עלינו הוא עושה לטובתנו. כמו ילד שלא נותנים לו לאכול הרבה סוכריות כי זה מזיק לשיניים ויותר מידי יוצר כאב בטן מטורף. על אותו עיקרון, רק שיש גם את המצווה, מה שנותן עלינו עול   אותו עול שאת מרגישה. זה קצת נותן לנו את הכח לבעוט ולצאת אך גם נותן לנו את היכולת להתחבר מרצון אך גם לקטוף את השכר של "גדול המצווה ועושה". למה? כי ברגע שהאדם מרגיש משולל בחירה ובכל זאת עושה את מה שציוו אותו הוא מקבל יותר שכר, זה פי כמה יותר קשה, וזה מה שאת מרגישה עכשיו. לכן, לעורר את הרצון דורש את היכולת של ההלכה מחד, אך גם את הראיה שיוצאת מתוך המשבצת שנמצאים ולראות איך בציווים של הבורא הוא רוצה בטובתנו. עכשיו השאלה היא אם אנחנו רוצים לראות את זה. הרצון הזה לראות את זה נטוע במקום של הרצון האמיתי להתחבר או להישאר במקום שהוא קצת שולל את ההסתכלות דווקא דרך הכלים המוכרים. ב"ה אצלך זה קיים ואני מאמין שאת מסוגלת לזה ועם הזמן וההכנה תוכלי להיכנס לצדדים יותר פנימיים שעומדים בקיום המצוות ומה הם פועלים בעולם ומתוך זה גם לחזק את אהבת הבורא והרצון לקיים מצוותו. מעבר לזה, מעבר למה שכתבנו, יש עוד נקודה נוספת שנוגעת קשורה בדברים של הרמח"ל במסילת ישרים. הרמח"ל כותב בפרק א  "שהאדם לא נברא אלא להתענג על ה  ולהנות מזיו שכינתו שזהו התענוג האמיתי והעידון הגדול מכל העידונים שיכולים להמצא". את בטח קוראת את המשפט הזה שוב לוודא שאין שם איזה טעות   האדם באמת נברא בשביל להתענג על ה. כן, הזעקה שבטח יוצאת ממך היא "אבל אני כל כך לא מרגישה את זה? מה הוא לא קרא?,. אז ב"ה קראנו, אבל השאלה אם נבחר את המשקפיים האלה, משקפיים שונות ממה שהבצענו לפני זה. במקום לראות את הכפייה, לראות איך דרך מה שאני עושה, גם אם זה לא מצווה, אני מתחברת לקב"ה. והמלצה קטנה, שווה להתפלל על זה שנצליח בזה. לא בגלל שזה קשה אלא בגלל שרוצים להתחבר לה  ולרצות את מצוותיו אז בואי נבקש באמת, ומעומק הלב " והאר עינינו בתורתך. ודבק לבנו במצותיך. ויחד לבבנו לאהבה וליראה את שמך". שבאמת נרצה להדבק, שנבין שהעיקר פה זה "אשר בחר בנו" ומתוקף זה "ונתן לנו את תורתו". העיקר זה הקשר עם הקב"ה. לכן, משהו שיכול להשלים את העצה הזאת זה גם לבחור ללמוד משהו שיבעיר את הלב, הכל לפי המקום בו את נמצאת. נכון, זה לא לגעת בעומק של המצוות אלא לבחור להתחבר אליו דרך השיח עם הבורא ושמיעת הקול שלו דרך התורה (ולא דרך המצוות בלבד). דברים כאלה יכולים להבעיר את הלב ממש ומתוך כך גם לגלות את הרצון שבעשיית מצוותיו. לבסוף, אני רוצה לחזור לנקודה שאולי הבלענו והחבאנו בין השורות של התחלת התשובה. צריך לזכור שאהבה ורצון להיות קרובים לא קיים רק כשטוב וכשמבינים אלא גם כשקשה. זוג שבאמת אוהב לא נמדד רק כאשר הם מפויסים וקרובים אלא גם ביכולת שלהם להיות קרובים ואוהבים גם כאשר לא מסכימים. לכן, גם כשאין את היכולת לראות את הכל בכל מצווה צריך לזכור שמה שמגביר את הרצון זה דווקא עצם זה שנשארים קרובים ומראים את הנאמנות   את אותו אמן שעונים בסוף הברכות. אם תרצי שנכווין אותך לספרים שעוסקים בשאלה שלך, שנרחיב ונעמיק בנקודות שהבאנו או אם יש לך שאלה אחרת בנושא זה או נושאים אחרים את מוזמנת לפנות בשמחה. הרבה הצלחה ובעזהי"ת תמיד תבער בך השלהבת של אהבת ה. נתנאל netanelweil gmail.com