שאלה: עשבי בר בשמיטה: האם מותר לנכש עשבי בר בשמיטה, שגדלים ומפריעים מבחינה אסטטית.
תשובה: 1. מותר לנכש עשבים לצורך ניקוי החצר, כשאין תוכנית לשתול במקום זה צמחי נוי, בסיום שנת השמיטה. 2. אם עומד לשתול במקום זה לאחר השמיטה, אבל כוונתו רק לנקות ולמנוע מפגעים מותר, כשחותך את החלק העליון של העשב. 3. בגינה מותר לנכש עשבים הצומחים בין הצמחים, אם הכוונה היא רק לנוי ולא לתועלת הצמחים, וניכרת כוונתו באופן שמשאיר את העשבים הסמוכים לעשבי הנוי ומנכש רק את הרחוקים, או חותך רק את החלק העליון של העשבים. 4. אם עשבי הבר עלולים לפגוע בצמחי הנוי ולגרום להם נזק בלתי הפיך, מותר לנכשם. ביאור: א. ניכוש עשבים אסור בשביעית מדין רבנן. ישנם שני סוגי ניכוש. ניכוש עשבי בר מבין הצמחים בגינה, מלאכה זו היא תולדה של זורע, מפני שהעשבים לוקחים חיות מאדמת הגינה, וכך נוצר מחסור לצמחי הגינה. סילוק עשבים אלו מועיל לצמיחתם, ומה שמועיל לצמיחה הוא תולדה של זורע. גם עשבים המסתירים אור ואויר מצמחי הגינה אסור לנכשם, מפני שסילוקם תורם אור ואויר, ומסייע לצמיחה. שטחים ריקים, שאין בהם צמחים, אסור להכשירם לזריעה, לכן המנכש עשבים שוטים משטחים אלו עובר על תולדת חורש, כשמכין את האדמה לזריעה (מועד קטן ב,ב, רמב"ם הל' שבת פ"ח ה"א, רמב"ם הל' שמיטה פ"א הי"ד,טז, יז). יש לציין שבדיני שבת התולדות אסורות כמו האבות, בדיני שביעית נפסקה הלכה כרבא (מועד קטן ג) שתולדות אסורות מדרבנן. ב. במשניות (שביעית פרקים ג,ד) מצאנו שהתירו חכמים מלאכות שונות, כשאינו מתכוון לתועלת החקלאית שבדבר, אלא למטרה אחרת, כגון, התירו לסקל אבנים מהשדה, כשלוקח אבנים לבניין, ואין כוונתו לסיקול השדה, או לדלל עצים כשלוקח אותם להסקה. הרמב"ם (פ"א הלי"ז) פסק כהירושלמי, הייתה בהמתו עומדת בתוך שדה, מלקט ומביא לפניה, שבהמתו מוכחת עליו, אם היתה שם כירתו מלקט הכל ומדליק, שכירתו מוכחת עליו. למדנו בדברי הרמב"ם שמותר לעשות פעולות עישוב לצורך אחר, כשמוכח שאינו עושה לצורך השדה. החזון איש (שביעית סי' יט ס"ק יד) כתב, והא דשרינן וכו', אפשר דאף דיש לו ניחותא בתיקון הקרקע, אבל בלא זה היה המלקט בשביל העצים, והוי כהנאה הבאה ליה בעל כורחו, ואע"ג דלעניין שבת חייב, בשביעית מותר וכמו שכתבתי לעיל. (לפני זה כתב החזון איש שאם אינו מתכוון למלאכה מותר הדבר מן התורה, ורבנן יש פעמים שאסרו ויש שהתירו, לפי צורך העניין). מבואר בדבריו שכאשר אינו מתכוון לתועלת החקלאית אלא כדי להשתמש במה שאוסף, וניכר הדבר שזו כוונתו, מותר לעשות בשביעית את המלאכה. מסתפק החזון איש אם מותר הדבר כשנוח לו בתועלת היוצאת מפעולה זו, או רק כשלא אכפת לו. בספר משפטי ארץ (עמ' 279) הביא את מכתבו של החזון איש שנשאל על ניכוש עשבים מפני נחשים (לא מחשש פקוח נפש), וכתב החזון איש, עישוב בשביל הנחשים במקומות שאין האילנות צריכים להאי עישוב, וכגון שהמקום רחוק אפשר להתיר, וכשאין המקום ההוא עומד לזרוע. האחרונים דנו (מנחת שלמה להגרש"ז אויערבך זצ"ל, והגרי"ש אלישיב שליט"א, הובאו בספר משפטי ארץ פרק ה הערה 6, ועמ' 289) האם ח התירו את המלאכה כשאינו מתכוון, רק אם כוונתו היא לפעולה אחרת, כסיקול אבנים שמטרתו היא לבנות, והשדה מתנקית מאבנים בצורה עקיפה, אבל בעישוב כוונתו לאותה מלאכה, רק שכוונתו אינה שיפור הצמחים, אלא שלא יפריעו לשימוש בגינה, ומכיוון שיש תועלת חקלאית יש לאסור, או שנאמר שכשאינו מתכוון אינו אסור. ג. כשחותך את הקצה העליון של העשב, ומשאיר את חלקם התחתון הסמוך לקרקע, ניכר שאין זה לתועלת החקלאית אלא לצורך שימוש עכשווי, ולכן יש להתיר (חוט השני ח"א עמ' קג טור א, עמ' קיט אות מא, עמ' קכב). ד. כאשר עשבי הבר צומחים באופן שעלול לפגוע בצמחים הקיימים, הן באופן ישיר הן בצמצום האוויר והאור, מותר לנכש את העשבים, ככל מלאכה דרבנן שמותר לעשותה כדי להציל מהפסד הצמחים.