שאלה: יש אמת! אבל כולם חיים בשקר!: לא באתי לשאול שאלה. ברור לי שעל השאלה שלי אין תשובה. ברור לי שעל המחשבות הקשות שתוקפות אותי-אף אחד בחיים לא יוכל לענות, אני בספק אם מישהו בכלל מוכן להקשיב. אני יספר לכם את הסיפור שלי-כך אולי תבינו. נולדתי ביישוב דתי קהילתי, יחסית גדול ועם שם מצוין. לכל מקום שהגעתי ואמרתי שאני משם: תמיד הכירו! וואו הייתי שם בצבא מכירה את זה וזה? בטח מכירה. ותמיד מחייכת וברור וד שים וצחוקים. עכשיו אני מלאה מרירות על המקום הזה אבל אז הייתי בטוחה שזה המקום הכי טוב בעולם. שהחינוך שמעבירים שם הוא אידאלי וכך צריך לחיות. כמובן שגם האווירה בבית לא ממש תרמה-גם אחים שלי היו בטוחים שהכל פה נפלא, ואחות אחת שלא-סירבתי להקשיב לה. בדיוק כמו שמסרבים להקשיב לי. בסוף כיתה ח, בהחלטה פתאומית של רגע שלח אותי הקב ה למקום נפלא, בית חינוך שהוא משפחה. הגעתי לשם בכיתה ט בלי לדעת אפילו למה אני מכניסה את עצמי וחטפתי שוק. וואו מי אלה הבנות האלה? למה הן עם החצאיות האלה? לא לימדו אותם שההלכה צריכה להשתנות עם הדור? חצאית, עוד מילא, מכבדים וזה, אבל למה ככ ארוכה? תאמת, שעם כל התהיות ממש התלהבתי, אמרתי לעצמי-מעניין למה הן ככה, מעניין אם זה קשור לזה שהן אוהבות את האולפנה ככ. החלטתי שאני לא חוסמת את עצמי מלהיות באולפנה באמת-בבחירה מלאה לפתוח את עצמי לקבל את הטוב הגדול שיש שם. ככל שנכנסתי יותר לשיחות ולשיעורים, ככל שבאתי יותר ללימוד עם המדריכה, ולחברותא עם השמינסטית שלי-ככה יותר התרחקתי מהיישוב. העובדה המוכחת שהיישוב הוא מושלם, והצורה שמגדלים שם בני אדם נכונה-פתאום כבר לא ככ עובדה, פתאום יש שאלות-רגע. זה באמת נכון? אז למה המחנכת שלי, שאני אוהבת מאוד, הולכת עם חצאית צנועה מתוך תחושת גדלות הכי מטורפת? ולמה יש מלא בנות שלוקחות ספרים מהבית מדרש לבית? אין להם חיים? אולי דווקא לי אין חיים. זאת אומרת ברור שאני חיה-אבל אני לא חיה כמוהם. לקח לי חצי שנה עד הרגע שהתחלתי לבכות. בכיתי, כי הבנתי שחייתי בשקר-ויותר גרוע-הבנתי שהחברות שלי והמשפחה שלי חיה בשקר! הבנתי שהאמת, בצורה הכי כנה וגלויה שלה-היא רק לגדול, להתקרב לריבונו של עולם מתוך טהרה, מתוך צניעות מתוך הבנה שההלכה לא השתנתה-אנחנו השתננו ואסור שתהיה לנו את הגאווה הזאת של לשים את עצמנו במרכז, אני יעשה מה שהקב ה אומר לי כי הוא הכי יודע!! והיה לי קשה. מאוד. פתאום ללכת עם חצאית שמכסה את הברך גם בישיבה, ולהקדיש זמן ללימוד מסילת ישרים כשכל החברות בחוץ עם הבנים של השבט, והיה לי קשה להודות שהשתנתי ואני עכשיו זוכה לקחת חלק באמת הזאת, שדורשת ממני לא להימשך אחרי היצר שלי, לא ליפול למקומות אפלים. והיישוב-לא הבין, לא היה במקום של להבין. הוא לא מסוגל לשמוע אותי. הוא לא רוצה. או שאני כמוהם-אן שאני כלום. ואני? אני לא מוותרת על האמת הזאת שלי! אז אני כלום, בעיניהם. וכשאני באה הבייתה לשבת-אני לבד, אבל אני אני, אני לא מי שהיישוב רוצה שאני אהיה. וכואב לי שהם לא רואים את הבוץ הזה שהם ככ שקועים בו, כואב לי שהם לא רואים איך כמות המכוניות בשבת, יחד עם ה מחששות והחוסר צניעות בין הבנים לבנות רק גדלה.אני מדריכה כי אני חייבת להראות לחניכים שלי שיש אמת!! שהעולם הזה הוא שקר, ושיש אנשים שיכולים להראות להם מהו באמת עולמו של הקב ה. לא פשוט להיות במקום שבו אני נמצאת, אפילו קשה מאוד. אבל אין שמחה ממני שאני זכיתי להיות בו. וכולי תפילת הודיה לקב ה ששם אותי באולפנה הנפלאה הזאת, ששם אותי כלי לשליחותו. ואם מישו שמכיר אותי קורא את זה: אני לא מתנשאת מעליכם כשאני לא באה איתכם לבאולינג או לטיול בצפון-אני אוהבת אותכם מאוד, אבל ככה-אני לא מוכנה לחיות.
תשובה: לך סליחה על העיכוב הרב בהתיחסות. אנחנו מאד מאד מעריכים ומתרשמים מהכנות שלך, מהאומץ שלך, מהנחישות שלך ללכת בדרך האמת. את מרגישה ניכור בינך ובין הישוב, בינך ובין החברות, אבל יחד עם זה, את מבינה שאין ברירה, ואת חייבת להיות נאמנה לעצמך - נאמנה לשליחות שלך, נאמנה לאמת שלך. אנחנו מפרסמים את מכתבך, שבאת הוא סוג של קריאה מאד עוצמתית ומאד חזקה. יחד עם זה, חשוב לזכור שיש הרבה דברים טובים וחיוביים ביישוב, ואני מאמין שבמשך הזמן תגלי שיש בו נקודות עוצמתיות שאין במקומות אחרים, ברוך ה, את גדלת ביישוב הזה מצד אחד, ומצד שני התחנכת במקומות אחרים, וכך את יכולה ללמוד ולהתחנך מנקודות החוזקה שיש בשני המקומות (וכמובן, ללמוד להזהר מנקודות החולשה שיש בשני המקומות). חזקי ואמצי טוביה tsbias1 gmail.com