שאלה: למה אנשים מתים צעירים?: קשה לי ממש עם העניין של אנשים שמתים. כל פעם שאני שומעת על מישהו שמת זה עושה לי ממש רע. אני לא מבינה איך תמיד ההכי טובים וצדיקים מתים? למה אנשים כל כך צעירים שהיה להם מלא חלומות ומלא דברים לעשות בחיים צריכים למות?
תשובה: באופן כללי אנשים מתייחסים בצורות שונות למוות, יש אנשים שמשתדלים לברוח מכל מגע עם דברים שמשדרים מוות, ויש אנשים שבאופן מוזר דווקא לא מרגישים ריחוק או פחד מהמוות. לנו כרגע חשוב להבין מהו המות, ולמה הוא נועד, ברור שאין דבר בעולם סתם, ולכן כדאי לברר מה המטרה של המות בעולם. כל הכבוד לך על כך שאת פונה ומבררת את הנושא החשוב הזה. למה נועד המות בעולם? בחומש בראשית אחרי חטא אדם הראשון נאמר כי יש חשש שאדם יאכל מעץ החיים ו חי לעולם, מהו החשש? מהי הבעייה שאדם יחיה לעולם? נחשוב על עולם שבו אנשים לא מתים אלא ממשיכים לחיות, בלי הגבלה. קשה לנו לתפוס עולם כזה (אנשים ממשיכים לעבוד כל החיים? אנשים זוכרים מי הסבא רבא רבא? איפה גרים כל הצאצאים? האם יש התייחסות למבוגרים במשפחה?), האם לאנשים היתה איזו אמביציה להתקדם? האם היה להם איזו הרגשה שהכל בעולם שלנו הוא זמני וחולף, הרגשה שגורמת לנו רצון להספיק ולחטוף, לרוץ בעולם? הרי תמיד אנשים היו יודעים שמה שהם לא סידרו היום הם יסדרו מחר, ואם לא מחר אז מחרתיים. העולם לא היה מתקדם, אנשים היו מתרבים כל הזמן, בלי יכולת להכיל את הרבייה הזו, בקיצור, עולם כמו שלנו לא יכול להתקיים בלי מוות. פרט לכך, כמו כל דבר שעשוי מחומר גם האדם הוא דבר מתכלה, חומר לא יכול לעמוד לעולם, וחייב להיות לו תאריך תפוגה. ה  יצר את האדם בצורה כזו שהחומר שלו יכלה, לכן ברור שיהיה גם מות בעולם, שיהיה סיום לחיים עלי אדמות, רק כך האדם מבין שהוא לא נמצא כאן לתמיד, ויש לו דחף להספיק ולהתקדם, וגם להבין שיש משהו מעבר לעולם הקטן שלנו, משהו שנותן איזו משמעות עלי אדמות. מה זה מות למרות שמובן שצריך להיות מות בעולם, שמנתק את האנשים מהעולם שלנו, אנחנו רואים את הגוף של אדם מת מולנו, ואיננו מבינים לחלוטין מהו המות, הרי הגוף שלו כאן לפנינו, לפני כמה שעות, או ימים הוא דיבר איתנו מתוך הגוף הזה, אבל ה הוא  כרגע לא כאן, הוא לא נמצא בתוך הגוף שלו. אז מה זה הגוף הזה שמולנו (או מה זה  הוא )? חזיון תעתועים? כמובן שזה יוצר בלבול, וחוסר הבנה אצל כולנו לאן הולכים כל האנשים שמתים. כמובן, אנחנו מבינים שיש עולם שמעבר לעולם שלנו, עולם נשמות שאליו הנשמות מגיעות, אבל עדיין אנשים חיים אינם יכולים להבין את המשמעות המלאה של דבר שלא חוינו אותו, (וטוב שכך) לכן הפגישה עם המות היא רק על ידי ראייה של אנשים שמתים, או הבנה של הדבר הזה. המרחק הזה, יוצר איזשהו פחד, איזו חרדה אצל הרבה אנשים, הניתוק הזה של אדם מהחיים שלו בעולם, יוצר איזו הרגשה שכאן בעולם אנחנו לא על קרקע מוצקה, כי אולי. וגם לי יש חלומות וכל מיני דברים, אז מה יכול להיות שגם לי יום אחד זה יקרה.? נצטט מהספר מקימי: "אף פעם לא היתה חקירה רצינית לעומק, משהו ממלכתי, בראשות שופט. שיחקרו את התעלומה הזאת. לאן הם הולכים כל אלה שהולכים. זה לא נשמע לך מוזר? יום אחד כל האנשים הכי קרובים לך ייעלמו אפילו בלי להגיד וזה יכול לקרות כל רגע, כל שנייה. זה לא מפחיד אותך קצת?" "בטח שזה מפחיד!" "אבא שלי נעלם. זאת אומרת, אני יודעת איפה הגוף שלו נמצא, ראיתי אותם קוברים אותו, אבל הוא באמת, מה שבפנים, איפה הוא עכשו? לאן הוא הלך? החידה הזו לאן אנשים הולכים כשהם מתים ומה קורה להם בדיוק תשאר סתומה, כל עוד אנחנו כאן ואנחנו חיים את חיינו איננו יכולים לדעת מה בדיוק חשים האנשים שבעולם שמעבר, אנחנו אמנם מאמינים שהם נמצאים אי שם בעולם שכולו טוב, אבל מה הם עושים שם איננו יודעים. טוב, אבל למה שימותו צעירים? קודם נתייחס לשאלה העקרונית, מדוע צריך שהעולם יתנהל כך שאנשים צעירים ימותו, האם זה מחויב אי אפשר שרק אנשים מבוגרים ימותו? אני חושב שהתשובה הברורה לכך היא: לא, אם היה אפשר אז כך היה מתנהל העולם, בדיוק מאותה סיבה שלא ניתן היה לברוא את העולם כך שכל אדם יחיה לעולם לא ניתן גם לברוא את העולם כך שיהיה גיל מינימלי שבו אנשים ימותו, גם מבחינה עקרונית, אנחנו מאמינים שלכל אדם יש תפקידים שונים, ודברים שונים לעשות בעולם, לכל אדם יש ייעוד שאותו הוא ממלא בהיותו בעולם, ולכל אדם יש את הזמן הקצוב שבו הוא פועל ועושה, איננו יכולים, וכנראה גם לא נוכל לדעת מדוע אדם כזה שהיה אדם טוב וצעיר מת, ואילו אדם אחר שהוא מבוגר למרות שהוא לא מתנהג הכי טוב בעולם עוד חי וטוב לו, אבל ברור שלכל אדם בין אם הוא נראה לנו דמות חיובית ובין הוא נראה לנו דמות שלילית יש לו תפקיד בעולם, ברגע שהוא צריך להתחיל את השליחות והתפקיד שלו, הוא מתחיל אותם, וברגע שהוא מסיים אותה הוא מסתלק מהעולם, ועובר לעולם הנשמות. אז נכון, ברוב הפעמים כשאדם צעיר נפטר למשפחה ולקרובים קשה הרבה יותר, כי דרך העולם היא שאנשים צעירים לא מתים, אלא אנשים מבוגרים יותר, לכן אנשים חשים קושי נפשי יותר כשאדם צעיר ומלא חלומות מת. לא ניתן גם להתעלם מכך, שכשאדם מבוגר מת, פשוט המשפחה והקרובים כבר התבגרו, והתרגלו לכך שחלקים מסביבתם נעלמים, ועוברים לעולם אחר, כך שהם כבר פחות מתרגשים מההסתלקות הזו, אבל כשאדם מת צעיר בדרך כלל סביבתו הקרובה עוד לא התרגלה למות, ומה שהוא אומר לנו. השאלה איך מתמודדים עם המות, היא שאלה לא פחות חשובה, מה אנחנו בתור חיים עושים עם המות, יש כאלה שמעדיפים לחשוב (ובצדק) שהאנשים שמסתלקים רק הלכו למקום אחר מקום רחוק שעוד הרבה שנים לא נתראה איתם, עד שיום אחד נתראה איתם (או מהכיוון שלהם, או בעזרת ה  בתחיית המתים, מאותו כיוון שלא יהיה.) הדבר הכי חשוב בהתמודדות, הוא לחיות את חיינו ולעשות את השליחות שמוטלת עלינו, בזמן שאנחנו חיים, נשלחנו לעולם הזה כדי לחיות, ולמרות שהחיים נפסקים בזמן מן הזמנים, אין זה גורע מהעניין לשמוח ולהנות ממה שה  נתן ונותן לנו, ולעשות את השליחות המוטלת עלינו, בלי פחד מהמות, וכמו שאומרים באשת חיל: "ותשחק ליום אחרון", אדם שמבצע את השליחות שלו בעולם, ומנסה כל הזמן לעשות אותה יותר ויותר, הוא בסופו של דבר גם לא יפחד מהמות, כי המות רק יביא אותו לעולם אחר, שבו הוא ימשיך את חיי הנצח של הנשמה. מקווה שהועלתי, ולכל שאלה עקיבא akivamakshivim gmail.com תשובה על התמודדות עם מות של אדם קרוב: