שאלה: דקדוקי מצוות, למה ה  לא מקבל אותי איך שאני, מה זה דתי?: לאחרונה יש לי הרבה שאלות שעולות. אשמח אם תוכלו לעזור לי בחלק. א. אני יודעת שאני לא מצליחה לשמור את כל המצוות והרבה אני גם לא מבינה למה צריך (לדוגמה: תלישת שערות בשבת, אז מה קרה אם אני אסתרק?! אז יפלו לי כמה שערות. למה זה כרת?! העולם נחרב?! מה קרה?!) ועוד מלא מצוות קטנות שממש קשה לקיים, וכן, אני יודעת שאני לא מקיימת, אז אולי עדיף כבר שאני לא ישמור בכלל תורה ומצוות. כי בתכלס יש מלא מצוות שאני לא עושה אז עדיך כבר "ליהנות" מהחיים! ב. כשילד קטן והוא מתנהג לא יפה מענישים אותו, אך כשהילד בוגר, גם אם יעשה דברים שלא יעשו (סמים, אלכוהול ועוד מלא דברים) ההורים מקבלים אותו כמו שהוא, ולא מענישים כי כבר יש לו שליטה על עצמו, אך מנסים לעזור ולכוון אבל תמיד יקבלו אותו אליהם! בכל מצב!! אז למה ה לא מקבל אותנו בכל מצב?? גם אם נעשה עברות?! הרי יש גיהינום ועונשים. למה?! אם הוא אוהב אותנו הוא יקבל אותנו בכל מצב ולא יעניש אותנו!! ג. מהי ההגדרה של דתי? רבה!!
תשובה: טוב שיש לך הרבה שאלות זה בדיוק המקום לפרוק את כל השאלות שיש לך ואנחנו נשמח לעזור במה שאפשר תמיד. שאלות מצוינות וכבדות משקל שאלת תסלחי לי שאני קצת יאריך כדי לפרק ולהסביר את הדברים, אבל בסוף אני מקווה שהדברים יהיו ברורים יותר. בוודאי שאני רוצה ליהנות מהחיים הרי זה מה שה  רוצה באמת, שאני אהנה, אבל איך אני נהנה מהחיים? בזה שאני נותן לחיים שלי סיפוק אמתי, ומה הוא אותו סיפוק אמתי? האם אותו סיפוק הוא זמני או חומרי? ברגע שהוא עובר, גם ההנאה שלי עוברת, אולי זה הנאה רגעית אבל היא לא עמוקה, בנויה, יציבה, הרי שהסיפוק שלי האמתי הוא סיפוק רוחני, נצחי, משהו שנשאר אתי לאורך זמן, למשל, אם את עוזרת לזקנה להרים סלים כבדים, או שאת אוכלת גלידה טעימה מה יותר משאיר עלייך רושם? מה בונה אותך? מה נותן יותר סיפוק? אני מקווה שלא הגלידה הטעימה. ולכן ההנאה האמתית נמדדת מביטוי של הטוב שיש בנו כלפי העולם וגם כלפי עצמינו, ואיך מגיעים לזה? דבקים בה  שהוא מקור הטוב, הוא הביא לנו את הטוב, ממנו אנחנו ניזונים ומבטאים את זה בכל התנהלות בחיים שלנו. כל המצוות והדקדוקים של המצוות, הם ענפים של ענפים של עץ אחד גדול עם גזע ושורשים ארוכים, אי אפשר להיאחז רק בענפים הקטנים, כי מהם רק נופלים, אלא נאחזים בענפים העבים, למה אני מתכוון? למשל בשבת, נכון שאסור להסתרק, אבל ממה זה נובע? האיסור נובע ממלאכת גוזז, שמסרק בוודאי יתלשו שערות, גם אם את לא מתכוונת אי אפשר שלא יתלשו שערות, ואם יש מסרק מיוחד שהוא רך ולא יתלשו שערות אז יהיה מותר, וממה נובע איסור גוזז? ובשאלה אחרת ממה נובעות כל מלאכות שבת? נבין קודם את המהות של השבת, השבת היא עדות לכך שה  ברא את העולם בשישה ימים וביום השביעי, ה  הכניס בעולם את הנשמה, את התכלית, כל השבוע האדם פועל, יוצר, עושה, ושמגיע יום שבת אז מגיע זמן שהאדם מפסיק ליצור כדי שמה שיתגלה בתוכנו זה האור שה  שם בנשמה שלנו, כדי שהרוחניות תתגלה יותר, ואת אותה הנשמה שה  שם בשבת בבריאת העולם היא מתגלה בנו, על ידי זה שהאדם מפסיק את פעילותו, הוא נותן מקום יותר לנשמה, לה  יתברך, אז כל האיסורים נובעים מעצם יצירתו של האדם ושינוי של מציאות (פעילות של גוזז או כותב או מוחק, זורע וקוצר וכן רוב המלאכות), וכל האיסורים הנלווים אליהם הם נובעים מאותו עיקרון, "הפסקת יצירת האדם ונתינת מקום לה  יתברך, לנשמה, לרוחניות". בכל המצוות כולל שבת, הם הדרך שבה אנחנו מתחברים לה  יתברך, ועל ידיהם אנחנו פועלים טוב בעולם ונעשים על ידם יותר טובים, איך? אם נתבונן במצוות שאנחנו כן מבינים אותם, כל המצוות, החובות ואיסורים שבבן אדם לחברו, זה מובן, יש איסורים שנובעים ממוסריות כלפי העולם, הצומח והחי, (לא תבשל גדי בחלב אמו, לא תחרוש בשור וחמור יחדיו, שמיטה), יש מצוות ואיסורים שנובעים מעצם כבודו של האדם הנברא בצלם (איסור בל תקיף, כתובת קעקע, לא תשרטו שרטת ועוד), יש מצוות עם רמת מוסר רוחנית עתידית, (בית המקדש, קרבנות ועוד), יש מצוות שבגלל העומק הנסתר שלה אין לנו השגה בהם, (פרה אדומה, עירובין) כדאי לעיין מאד בספר "חורב" של הרש"ר הירש הוא עוסק בזה, וגם ספר החינוך עוסק בטעמי מצוות. אז מה שאני מציע בתחום הזה, זה להעמיק, לחתור לשורשים של המצווה, מאיפה היא נובעת, ושאני יודע את ה"למה" הרבה יותר קל לי, הרבה יותר מאיר לי לקיים את המצוות בשמחה. לא חייב הכול בפעם אחת, כל שבוע תתרכזי במשהו אחד שאת מסוגלת וכל פעם תוסיפי עד שזה יהפוך להרגל, ואז תוסיפי משהו שיותר קשה לך ובמקביל תעמיקי את הרעיון שעומד מאחורי מה שאת מתרכזת בו. למה ה  לא מקבל אותנו בכל מצב? ב. גם את הילד הקטן וגם את הילד הגדול אנחנו אוהבים עד עמקי נשמתנו, בכל דרך חינוכית יש הימור מסוים אם הוא יצליח או לא יצליח, מה שמנחה אותנו זה: אם הדברים שאנחנו אומרים לילדים יעזרו או שהם יגרמו את ההפך, לילד קטן הוא עדיין רך וגמיש אז יותר אפשר לכוון אותו, וגם אם צריך להעניש, העונש צריך להיות שקול ומועיל וקשור למה שהילד עשה, וגם, לא כל הזמן מענישים יש גם דרכים אחרות, וכל פעם אנחנו כהורים בוחרים איך להגיב, וכשהוא גדול יותר מועיל שיחה ודיבור אתו, ולא שאנחנו מקבלים אותו כמו שהוא, נכון, אנחנו אוהבים אותו בלי תנאים וזה גם את הילד הקטן, וזה קומה ראשונה ובסיסית, וקומה נוספת שיש לנו גם אחריות עליו, וביחד אתו בונים את החינוך שלו, כי כך הוא יותר מבין וזה יותר יתקבל אצלו. אני אביא דוגמה: מעשה בבן שהלך ויצא מהבית והתדרדר בגלל כעס שהיה לו עם ההורים שלו, ויצא כמה שנים והלך לאיבוד, הלך והתרחק ונפל למקומות מלוכלכים, לאט לאט גם לא היה לו אוכל ונאלץ לעבוד בביוב, כולו ריח רע, מטונף ומזיע, צמא ורעב, ואז התמלא כולו געגועים לביתו, להורים ולכל משפחתו, עד שעבר זמן ומצא את הדרך וחזר לביתו. עכשיו תחשבי איך ההורים יקבלו אותו? ברור, כמו שהוא, איך שהוא, עם הבגדים וריחות המטונפים שלו, מרוב אהבה שלהם אליו, אהבה בלי גבול. אז הם קבלו אותו איך שהוא, אבל תתארי לך שהוא נשאר ככה מטונף יום, יומיים, שלושה, שבוע שבועיים, איך הם ירגישו? לא נעים נכון? הילד צריך להתקלח להתנקות, להחליף בגדים. אז אם הם אוהבים אותו באמת, אז הם יעשו הכול כדי שהוא יתנקה, כי הם אוהבים אותו, לפעמים הצחצוח יהיה כואב, או היחס אליו יהיה בעונשים כדי שהוא יבין שהוא צריך להיות נורמלי ולהתנקות, ואם הוא לא מבין אז צריך טיפול מקצועי ולפעמים גם כואב והכל מאהבה ולטובתו. עוד דוגמה: רופא מנתח שמחתך בבשר, יבוא משהו ויגיד: מה אתה עושה אתה מכאיב לו? הוא לא מבין שזה לטובתו, בלי זה הוא לא יחיה. ה  מקבל אותנו באהבה כמו שאנחנו מלוכלכים ומטונפים, מצד שני הוא גם מצפה מאתנו שנתפוס את עצמנו ונתנקה, דווקא כי הוא אוהב אותנו, ובמקביל גם מקרב ואוהב אותנו ונותן לנו כוחות וכלים כדי להצליח. העונש אצל ה  הוא לא נקמה או שנאה, אלא הוא כלי כדי להעלות את האדם כדי להתנקות וכל זה כי הוא עדיין לא הבין לבד שהוא צריך להתנקות בעצמו. יש עוד היבטים בשכר ועונש, עסקנו כרגע בהיבט אחד ששייך לנו. אני רוצה לעבור לנושא הבא, מהי ההגדרה של דתי? ובכן, יש פה מה להרחיב, אני לא אכנס למושג דת והאם היהדות היא דת או טבע ודרך חיים, אלא אני אכתוב על המושג דת כמושג מושאל כיום לעומת אדם שלא הולך בדרך התורה המצוות, ובכן, אדם דתי הוא אדם שמשתדל לשמור תורה ומצוות ובאורח חייו תמיד רוצה לעשות את רצון ה  ולעשות נחת רוח לבורא יתברך, וגם אם הוא לפעמים נכשל ונופל משום שיש לו חולשה ויצרים, הוא עדיין בפנים רוצה תמיד לקום ולהשתפר, וכמובן הוא אדם עם מידות ודרך ארץ שקדמה לתורה העיקרון הוא שתמיד הוא במסגרת של רצון להיות אדם טוב ששומר תורה ומצוות ומטיב עם הזולת. חן (אשמח ממך לתגובה, אתה יכולה להגיב גם במיל שלי) chencorcos gmail.com