שאלה: יסודות האמונה: לקראת גיוסי לצה"ל, רציתי לברר מספר עניינים כך שגם אוכל לענות תשובה המספקת את עמיתיי החיילים החילוניים. יש לציין שעיינתי בכמה שו"תים באתר אולם לא מצאתי תשובה שכיוונה לשאלותיי. טענה הרווחת בקרב הציבור שאינו מאמין היא, כי הנסים שהיו פעם לבני ישראל אינם מהימנים כי אולי בכלל כל זה לא קרה (האדם אינו מאמין למה שלא ראה בעיניים, וגם לא סומך על מסורת). אם כן, למה הקב"ה לא עושה היום ניסים גלויים? (ידועה לי התשובה כי בכל יום, עצם זה שהאדם קם ממיטתו והשמש זורחת וכולנו בריאים ונושמים זה נס. אולם החילוני לא יסתפק בזה ומחפש משהו גרנדיוזי ומשכנע. גם כאן אין כוונתי לדוג למבצע "עופרת יצוקה" בו ניצחנו כי שוב, עובדה שהאנשים לא מתרצים. אלא, שאלת החילוני היא מדוע ה לא עושה לדוג שוב מעמד הר סיני? שכולם יידעו ויראו בבירור שיש אלוקים). אף לזו יש את תשובת הרמב"ם כי הקב"ה לא יעשה נס לכל אחד שאינו מאמין כי המציאות לא יכולה כך להתקיים (אם זכורני נכון). אולם, למה זה מפריע? מדוע הקב"ה לא יכול פעם ב- 100 שנה לעשות כמעמד הר סיני וכיו"ב? איך זה ישבש את המציאות הטבע? סה"כ 5 דקות של חריגה מהטבע ושוב חזרה אל המציאות הטבעית היום-יומית. יתר על כן, מדוע הקב"ה ברא באדם את כח הבחירה ויצר הרע? למה שהאדם לא יקבל שכר באופן ישיר ללא שום טירחה בקיימו מצוות ואולי אפילו בלי לעשות דבר? וכי הקב"ה צריך שהאדם יקיים מצווה (הרי זה מעיד על חיסרון)? הרי מקובל לומר שהמצוות נעשו בשביל האדם כדי שיקבל שכר. וכן היצר הרע כדי שהאדם יבחר בטוב ויתגבר על הרע. מה ז"א? למה שהקב"ה לא יתן ישר את הטוב? הרי מצד האדם הוא היה מעדיף להיברא ישר לחיים טובים בלי שום רע. ואילו מצד הבורא, שוב פעם, וכי הקב"ה צריך את קיום המצוות שלנו שמתוך כך ברא אותנו לתוך חיי מאבק תמידיים? אא"כ נאמר שאכן הקב"ה לא רוצה לחלק סתם מתנות ושכר לאדם שאינו עמל ונאבק. אולם, למה? וכי אין הקב"ה רוצה להשפיע רק טוב? הרי הורה לדוג, ודאי שלו הייתה בידו האפשרות הטכנית לתת לבנו תמיד רק טוב, אין הוא היה עושה זאת? ואולי בעצם, אכן יש צורך שאינו מצד האדם (אני נזהר מלומר שמצד הקב"ה), בכך שבני האדם יקיימו מצוות? שכן זהו היסוד בתורת נקודת הבחירה של הרב דסלר ב מכתב מאליהו. לדבריו, אכן האדם נוצר בתנאים שונים כדי שיוכל להשפיע בספקטרום אחר מזה של חברו בעל תנאים שונים. בעצם, למה זה לא מעיד על חיסרון ח"ו? אסתפק בתשובות מתומצתות בעלות עיקרון ואידך אייזיל ואגמור. זאת, על מנת שלפחות יהיה לי בסיס או כיוון לענות לחבריי החילוניים כך שלא אגמגם ח"ו (הלא כתוב "ושננתם"). ו
תשובה: א. האמונה בניסים המסופרים בתנ"ך היא מכוח קבלת האומה. כאשר עם שלם מספר את ההיסטוריה שלו, אין סיבה לחשוב שהוא משקר. מדע ההיסטוריה כולו בנוי על מסורות שתועדו בדרכים שונות, הרבה פחות מהימנות מהקבלה העוברת בעם ישראל. אם, לדוגמה, עם שלם טוען שחווה את מעמד הר סיני, אין שום סיבה לחשוב שכולם משקרים ובעצם הם לא ראו. עובדות היסטוריות רבות אנו יודעים מכוח חלקיקי משפטים שתועדו על ידי כותב אחד, ואילו סיפורים שלמים שתועדו על ידי העם שלם אינם נאמנים? אתמהה. קשה מאוד לקבל את הטענה שמשהו הצליח "לעבוד" על כולם ולשכנע אותם באמיתות סיפור שלא קרא ודורות שלמים האמינו לו, ורק אנחנו, החכמים מכולם, גילינו את השקר. כיצד ניתן להסביר את המסורת העוברת בעם ישראל כבר מדורות הסמוכים לאותם אירועים נסיים המתוארים בתנ"ך - אם הכל שקר? כיצד זה שלא נשארה שום עדות על מישהו שטען כבר אז שכל המסופר בתנ"ך הוא קישקוש? מי שאינו משוחד בדעות קדומות יודע שסיפור שרוב העולם מאמין שהתרחש (זה כולל את כל הנוצרים והמוסלמים שגם מאמינים למסופר בתנ"ך) הוא כנראה התרחש. גם אם לא נוח לו לחשוב שהוא התרחש. הקב"ה לא עושה היום ניסים גלויים, בשינוי מערכות הטבע, מפני שניסים כאלה אינם מתאימים לדורנו מבחינה חינוכית. דווקא בדורות ראשונים, בתקופת הינקות של האומה היה הנס נצרך, אולם היום הנס דווקא מזיק מבחינה חינוכית. וטעם הדבר הוא, מפני שבנס יש אלמנט של כפייה לעבודת ה'. מי שרואה את שינוי מערכות הטבע ואת הנס הגלוי, נגרר אל עבודת ה' לא מפני שהוא מכיר בערכה אלא מפני שאין הוא יכול להכחישה. אולם מטרת התורה אינה שנעבוד את ה' מתוך הכרח, אפילו לא הכרח של ניסים. האדם צריך להתרומם אל עבודת ה' מתוך הכרת ערכה של העבודה הזו. דווקא מי שלא חווה ניסים גלויים יכול להתקרב אל הקב"ה מתוך הבנת הערך של קרבת אלוקים ולא מתוך כפייה חיצונית של נס. ולכן דווקא לדורנו, שהוא קרוב לתשובה אל ה' מכוח הבנת ערכה של קרבת אלוקים, הנס דווקא מזיק, ופוגם במאמץ הרוחני להבין את ערך עבודת ה'. ב. הקב"ה יצר בחירה באדם לא מפני שהקב"ה צריך משהו מן האדם אלא מפני שזוהי טובתו של האדם, שהוא יגיע אל הטוב ואל השכר מתוך התמודדות ובחירה בטוב. אדם בעל בחירה, שבוחר בטוב מתוך מאבק עם הרע הופך להיות שותף ביצירת הטוב, ומלבד ערך הגדול של השותפות ביצירה הטוב, אין דבר שהאדם חפץ בו יותר מדבר שהוא עמל עליו בעצמו. אילו היה נולד האדם לעולם שכולו טוב, והיה האדם מקבל את הטוב ואת השכר בלא שום מאמץ מצידו, הרי שהטוב הזה לא היה שלם, מפני שהוא היה חיצוני לאדם, לא מקושר אליו ולא נובע ממנו. רבותינו מכנים טוב חיצוני זה בשם "נהמא דכיסופא" ( לחם בושה). משל לעני המקבל לחם מן העשיר, הרי שהעני אומנם קיבל לחם אך הוא מתבייש מזה שנתן לו בחינם, מה שאין כן פועל המקבל את שכרו בסוף היום שהוא גאה בו וחש את טובתו באמת. רצה הקב"ה לזכות אותנו להיות שותפים על ידי העמל שלנו ביצירת הטוב ובבחירה בו כדי שהטוב שאנו מקבלים יהיה טוב שלם ולא לחם שהמקבל אותו מתבייש בו. מה עוד שעצם ההתמודדות בונה קומה שלמה באישיות של האדם. לא דומה אדם שלא חווה התמודדיות ומאבקים מול הרע למי שנאבק (גם אם לא תמיד ניצח). עצם המאבק, עצם יכולת הבחירה מעשירה את האישיות של האדם ומפתחת בו כוחות שלא היו בו קודם. דרך משל: מי שנמצא בתוך מסגרת אומנם אינו יכול ליפול כיון המסגרת מגינה עליו, אך הוא גם לא יכול לעלות כיון שהמסגרת מונעת ממנו. מי שאין לו מסגרת שמחייבת אותו כיצד לנהוג יכול ליפול אך יכול גם להתרומם מעלה. משל משלו לזה: שני גוזלים היו הקן. האחד ניסה לעוף. אומנם נפל כמה פעמים אך בסוף למד להגביה עוף. אחיו שפחד ליפול נשאר הקן ולעולם לא הצליח להתרומם גבוהה ממנו. נגענו ברעיונות עמוקים שצריכים הרחבה, אבל אקווה שיהי בזה פתח להמשך לימוד.