שאלה: מכתב לאלוקים: בעיתונות התפרסם מכתב של אדם חילוני לאלוקים אחרי הפיגוע או אחרי אסון ורסאי. אני לא שואלת מה לענות לאדם חילוני, אלא מה לענות לעצמנו, כאשר קורה דבר נורא כל כך? האם בכלל מותר לשאול שאלות על הקב"ה? אולי הרב יכול לעזור לי.
תשובה: כאשר עומדות שאלות גדולות לא ניתן להסתפק בתשובות קטנות. שאלות אלו, בדבר הנהגתו של הקב"ה בעולם, לא נולדו בימינו. טעות היא גם לחשוב כי זהו חטא לשאול שאלות אלו, בעוד שכל גדולי האומה לאורך הדורות עסקו כך. אברהם אבינו עירער על הנהגת ד' במעשה סדום  משה רבנו מחה על כוונת ד' להשמיד את עם ישראל, ואף טען בפניו, בפרשת קורח, "האיש אחד יחטא ועל כל העדה תקצוף", כאומר לקב"ה שהנהגתו אינה ראויה ואינה צודקת  יהושע טען דברים קשים לאחר המפלה בעי  דוד המלך  וירמיהו  והדברים הקשים של חבקוק ויונה ועוד ועוד. האם ניתן למצוא מפתח כלשהו שיעזור בידינו להבין מה עלינו לעשות מול עוצמת השאלות הגדולה? האם אנו יכולים למצוא מרגוע לנפשנו, בתוך שני הקטבים   ההכרה כי "טוב ד' לכל ורחמיו על כל מעשיו, וכי הוא הצדק המוחלט והטוב המאיר, מול הקוטב השני של תחושותינו העמוקות והיסודיות. הראי"ה קוק כתב פעמים רבות כי צריך אדם לחפש לו מפתח להתמודדות עם סוגיות יסוד, שאלו ישמשו בידו בעת שהוא מבקש לעצב דרך עקרונית. לא שיש בידינו תשובות פנקס הטובות בכל עת ובכל שעה, ולא תמיד התשובות הן שמרגיעות את הנפש. מפתחות אלו תפקידם לשמש נקודת אחיזה, ממנו יש להציב סולם ארצה וראשו מגיע השמיימה. דומה כי מי שניסח בדרך הטובה ביותר את דרך ההתייחסות הנכונה לבעיית הרע היה איוב, שנתן בידינו מפתח בן ארבע פרקים. בעיצומו של הויכוח עם רעיו אמר איוב: הן יקטלני לו אייחל, אך דרכי אל פניו אוכיח גם הוא לי לישועה כי לא לפניו חנף יבוא וכך הם פני דברים: "הן יקטלני לו איחל": נקודת המוצא הראשונים היא ביטחוננו ואמוננו בד' כי הוא אכן עושה טוב ויודע את כל האמת העילאית. יחס אמון זה נוצר במשך אלפי שנים, בהם ליווה הקב"ה את כנסת ישראל, והוציאה מצרה לישועה ומאבל ליום טוב. אנו מבינים כי אין בידינו להבין את כל דרכי הבריאה ולעמוד על הכל, וכי הוא יושב בשמיים ואנו על הארץ. למעלה מזאת, הקשר עם הקב"ה כל כך יקר וחשוב לנו, ואנו שואבים ממנו את אושרנו ועומק חיינו. הבסיס הזה מביא אותנו לייחל אל שמו הגדול גם אם הוא חס וחלילה קוטל אותנו. כמו שבחיי האהבה "על כל פשעים תכסה אהבה" ו"מים רבים לא יוכלו לכבות את האהבה ונהרות לא ישטפוה", כך גם בחיי האמונה ובקש המיוחד שלנו עם ריבונו של עולם. "אך דרכי אל פניו אוכיח": קשר מיוחד זה אינו מבטל את עצמיותנו חס ושליום, בשום דרך ובשום צורה. נאמנים פצעי אוהב, ודרך האמונה המחייבת ביטול העצמיות אינה נכונה. מגדולי ישראל למדנו לאורך הדורות, ובעיקר בתנ"ך, כי דווקא המאמין הגדול שואל שאלות, מתפלל תפילות קשות, וטוען לפניה קב"ה על דרכי הנהגתו. אין אנו נתבעים לוותר על נפשנו ולעשות שקר בעצמנו. להפך, אני אינני מבין ואינני מסנגר על מעשה ד' בשואה. אני שואל שאלות קשות, ומתקשה ליישב אותן בעצמי. אינני מוכן לקבל בשום אופן את ההסברים השונים, שאלה אינם מיישבים דבר, והם נראים בפני פעמים רבות כעלילה על הקב"ה, כאילו הוא בעל שיפוט מוסרי נחות ואינו צודק. "גם הוא לי לישועה": אמונתנו היא כי אנו הולכים בדרך זו לא רק בגלל שזו האמת הפנימית שלנו אלא בשל העובדה כי זהו רצונו של ריבונו של עולם. ריבונו של עולם יהיה לישועה דווקא למי שהוא אמיתי עימו. אני מאמין באמונה שלמה כי יש תשובה ויש הסבר לדרכי ד', אך איני יכול להבינו. אני מאמין כי אין ריבונו של עולם תובע ממני לומר לעצמי שיש להאמין בו ולא לשאול שאלות. להפך ריבונו של עולם יהי לישועה דווקא למי שמחפש צדק והאמת, חסד ומוסר בדרכו, וכשאלה אינם נמצאים לו הוא אינו נכנע ואינו מקבל. "כי לא לפניו חנף יבוא": אין ריבונו של עולם חפץ בחנפים, ואין הוא מבקש כי מאמיניו יהיו אלה אשר מבקלים כל דבר סתם כך, ומאמינים בו בכל דרך ובכל צורה. אלה הנם מאמינים קטנים, שאיוב מכנה אותם בשם "חנפים". לפיכך, צריך להסתובב עם השאלות, ואף להתקשות לומר "טוב ד' לכל". צריך לחיות חיי אמונה בהם אנו עדיין מבקשים מריבונו של עולם לבאר לנו ולחשוף את הסוד הנורא שמאחורי השואה. השילוב של אמונה וחיפוש אמת, של דביקות בריבונו של עולם יחד עם תוכחה, הוא דרך האמונה שכל גדולי ישראל ואנשי התנ"ך והנבואה חיו בדרכם, ואנו הולכים בעקבותם, כי הם חיינו וארך ימינו.