LidanRubinov/Halacha-QA huggingface dataset:
שאלה: יחס נכון להתדרדרות מוסרית בחברה: מהי הגישה הנכונה ביחס להדרדרות המוסרית בחברה בכלל, ולזו שבדתית בפרט?
תשובה: כשהקשיים גדולים סימן שהאתגר הוא גדול. לכן היום שיש הרבה קשיים, השאיפות הרוחניות שלנו צריכות להיות גבוהות. הכלל הוא: "זה לעומת זה עשה אלוקים". מובן שאין להזניח את ההתמודדות עם רוח החולשה הפושה בעם, חולשה שרוחה מנשבת גם בקרב מחננו. יש להתבונן בשבר שנוצר, ולהבין מתוכו את המהות של הדור. למשל, למרות שהיום הכיפות זרוקות ומתקפלות, עדיין ניתן לראות בחור עם כיפה קטנטונת שמתפלל בכוונה גדולה. ח אמרו שכיסוי הראש מביא ליראת שמים. מכאן שצמצומו, הוא צמצום ביראת השמים. צריכה להיות מודעות לכך, שלמרות שמעיקר הדין אין חיוב לכסות את הראש, יש ערך פנימי לכיסוי הראש שהוא בבחינת מדד מסוים על מידת יראת השמיים של האדם, שלמרות שאינו מחויב בכך הוא הולך בכיסוי ראש. חבישת כיפה מובילה וגורמת ליראת שמים, ויראת שמיים היא המרכז של הרוח הפנימית של קיום תורה ומצוות. פעם היה בחור צעיר, שלמד בבית ספר תיכון בירושלים, והחל בתהליך של תשובה. אותו בחור הגיע מדי פעם לישיבת "מרכז הרב", והרב צבי יהודה זצ"ל קרבו אליו. בדרך כלל, בחור זה התהלך בגילוי ראש, אולם בשעה שהיה בישיבה הוא כיסה ראשו בכיפה. כנראה שאחד מבחורי הישיבה לחץ עליו שיתחיל לחבוש את הכיפה דרך קבע, ומאחר שהיה לו קושי בדבר, הוא הלך להועץ ברב צבי יהודה זצ"ל, שאמר לו שחבישת כיפה היא מנהג טוב אבל אינו מעיקר הדין, לעומת זאת הליכה עם ציציות בחוץ היא דין תורה ממש, ולכן המליץ לאותו בחור שינהג באופן כזה. למחרת, אותו בחור הגיע עם ציציות בחוץ וכיפה לראשו. הרב צבי יהודה זצ"ל נתן לבחור כח לעשות מהפך בבת אחת. מפני התופעה של זלזול בכיפה מהוה תמרור אזהרה לתהליך פנימי שמתבטא בסימן חיצוני, אולם כפי שהזכרנו, למול תהליך ההחלשות, יש גם תהליך של התחזקות, שבלי כל צל של ספק הוא גדול לאין ערוך מתהליך ההחלשות. מפני שמי שנחלש, אינו נחלש מטעמי אידאולוגיה, אך לעומתו מי שמתחזק עושה זאת מהתגברות של כוחות פנימיים. ולכן הגרעין הזה, הוא זה שבסופו של דבר ינהיג ויוביל את עם ישראל ומהלכיו. אולם, בל נשכח שהזמן דוחק. לא ניתן עוד להמתין, אנו מוכרחים לתת מהר תשובות לשאלות הרוחניות שהדור מציג. עלינו להעמיק את אמונתנו כדי שהיא תהיה כה חזקה, שאפילו אותם אלו שאינם מתלהבים מהמציאות הקיימת, יפגשו אמונה גדולה יותר וישתכנעו באמיתותה. היום ההתמודדות שלנו קשה יותר מבדורות הקודמים. מצב הנוער הולך ומסתבך, הפיתויים שמונחים לפניו נהיים קורצים מיום ליום. הטלויזיה, הוידאו, הטלפון, האינטרנט, הכבלים ושאר ההמצאות החדשות, על שלל הגירויים שהן מציגות, מושכות את הנוער לכיוונים שליליים. ולכן צריך למצוא חיסון למחלה הזו, חיסון שמעולם לא נאלצנו להשתמש בו, אך כיום הוא הכרחי. החיסון הזה יגרום לנו לבריאות, חדשה ומעולה מן הקודמת. כמובן שאין זה טוב שיש מחלות ויש מהן נפגעים, אך בסופו של חשבון, רב הרווח על ההפסד, ורבה התועלת מן הנזק. כך יתפתחו להם כוחות חדשים, שיובילו למחוזות שטרם הכרנו עד כה. האמונה תעמיק ותתעצם, והדור יתרומם לגבהים רוחניים, שיהיו חזקים יותר מכל הרוחות הרעות שנשבות בעולם. זהו האתגר שלנו. אתגר שמתחדש בכל יום, מפני שבכל יום יש גירוים חדשים, אך בסופו של דבר אנחנו נתחשל, נתגבר וננצח.
שאלה: השקפת עולמה של תנועת המזרחי: מדוע זרם המזרחי מתקבל בעיני הציבור כמקל ופשרני?
תשובה: ראשית כל נבאר מה זה זרם המזרחי כפי שאני מבין אותו, ואולי מתוך כך תהיה התשובה. הכיוון של הציונות הדתית היא שאיפה לשלמות קודש - שלמותה של ארץ ישראל, שלמות העם ושלמות התורה. והמטרה היא גדולה. המגמה היא מגמה שלמה, אמנם לעתים, חלקים של אותה מטרה נראים כסותרים זה את זה, כביכול כאשר מתמסרים לארץ ישראל צריך לוותר על ענינים של תורה. ויכול להיות שמתוך כך יכולה להתקבל תמונה כזו, אבל זו לא המגמה. שלמות התורה כוללת גם את מצוות ישוב א"י. גם אם במשך הרבה שנים, לא היתה אפשרות לקיים את המצוה הזו, זה לא פוטר אותנו, ברגע שיש אפשרות, צריך להשתמש במלא הכוחות לקיים אותה. זוהי מצווה שחכמים אמרו שהיא שקולה כנגד כל התורה. זו שלמות של האומה. כי עם ישראל כולו זה מציאות אחת, זה גוף אחד מאוחד. התפיסה האחדותית של העם והשלמות של התורה לכל חלקיה, זו דרכה של תנועת "המזרחי" - הציונות הדתית. וכיון שהיא תפיסה כל כך גדולה, יש כאלה מתוך הציבור הזה, שמתרכזים בחלקים מסוימים באופן מיוחד, ולא בכל החלקים כולם. אולי בגלל זה יכולה להתקבל התמונה כאילו יש כאן ותרנות. אבל המציאות היא לגמרי אחרת. לפני כמה שנים, בא אלינו בחור, מחסידי ר' אהרל'ך. זה השפיץ של נטורי קרתא. מופיע כאן, ואומר: "בחנתי את הדברים כמה שנים ואני שוקל אותם" - והוא אדם נשוי - "וא"כ החלטתי שהדרך הנכונה זו הדרך שאתם הולכים בה, אני רוצה לעבור אליכם". אמרתי לו: "אתה בטוח שאתה יודע מה הדרך שלנו, אתה יודע שהדרך שלנו הרבה יותר קשה, פה מקפידים על יותר מצוות, מקפידים על עוד דברים, האם אתה יודע את הדבר הזה? אם אתה חושב שאתה בא לכאן כדי לרדת - אתה טועה. אמנם לא הולכים עם מעיל ארוך, אבל זה לא כתוב בשו"ע. פה מקיימים את כל השו"ע למהדרין, פלוס. מקיימים גם את מצות ישוב ארץ ישראל, נזהרים גם בלשון הרע, אוהבים את כל עם ישראל, בכל המדרגות, ולא מוותרים על קלה כבחמורה, אתה מודע לזה!? דע לך אם כוונתך לעלות בקודש - ברוך הבא. אם אתה מחפש לרדת. פה זה לא הכיוון. אתה טועה טעות חמורה". אם כן, דרכנו לא מכוונת להקלה ולהתחמקות מהמצוות. להיפך, הדרך הזו היא "מהדרין מן המהדרין". שלמות בעבודת הקודש, בענינה של א"י ובשלמות עם ישראל. וכמובן להשתדל שרק להשפיע על אלה שחלשים ולא להיות מושפעים. זה המייחד את הדרך שלנו, שהיא לא דרך של חולשה, אלא דרך של עוצמה, ואם היא לא מתקבלת כך, זה רק מפני שיש קושי לממש אותה, בגלל שלמותה וגודלה. אבל א"א לוותר על הדרך הזו. ובכלל, אין לה אלטרנטיבה. דרך אחרת היא חלקית, ובסופו של דבר חייבים להגיע לשלמות של קיום התורה והמצוות, כולל ארץ ישראל וכולל עם ישראל. מה זה 'חרדלניקים'?
שאלה: יחס לנישואים בגיל מוקדם: מה דעת הרב על נישואים בגיל מוקדם?
תשובה: הגמרא כבר דנה בשאלה האם ישא האדם קודם אשה או שקודם ילמד תורה. והתשובה לשאלה זו תלויה באדם. מי שיצרו תוקפו, ישא קודם אשה, ואחר כך ילמד תורה. ומי שיכול ללמוד תורה בריכוז והנושא הזה אינו מכביד עליו, עדיף שקודם ילמד תורה ורק אחר כך ישא אשה. האמת היא, שהזמנים השתנו, והיום אפשר לישא אשה ולהמשיך אחר כך בלימודים. אבל לכתחילה, אני לא שמח על מהלך כזה, של נישואין בגיל צעיר. אמנם, ראיתי תלמידים שהתחתנו צעירים, ודוקא התחילו ללמוד טוב יותר. אך מנגד, ראיתי כאלו שאצלם לא עלה יפה דבר זה. ראיתי גם כאלו שהדבר לא השפיע עליהם. לכן, לא ניתן לומר לאור הנסיון דבר מוחלט. אולם אם יש אדם שמוכן ובשל לנישואים, לא בגלל שהוא מרגיש עצבנות, ולא בגלל שהוא חושב שאם הוא יתחתן יהיה לו יותר קל בכמה תחומים, אלא בגלל שהוא מרגיש שהוא יכול כבר לשאת אשה, לבנות בית ולשאת בעולו. אינני יודע אם אדם כזה צריך להתעכב, ולאחר את גיל הנישואין. כמובן שמדובר במי שיודע מה הוא רוצה, שיש לו עומק פנימי, ויש לו את המבט והכח שיכול להוביל את הבית. אבל, מי שלא מרגיש כך, מוטב שקודם יבנה את עצמו ויתפתח, ורק אחר כך יבנה את ביתו.
שאלה: מהו הדבר הנכון לעשות בכל עת?: כיצד יוכל האדם לדעת שמה שהוא עושה כרגע זה הדבר הנכון ביותר לעשות? איך להתבונן על הדברים שקורים לי?
תשובה: הרצי"ה חינך אותנו שהאדם צריך לדעת שבכל מקום שהוא נמצא, ולא רק בכל מקום אלא גם בכל זמן שהוא נמצא זה הדבר הכי גדול. כשהיינו מגיעים לפסח היה הרצי"ה אומר "פסח- החג"!, וכשהגיע חג שבועות פתאום הוא נהיה "החג"! שאלנו, הרי קודם פסח היה החג הכי גדול? והתשובה הייתה שפסח הוא החג הכי גדול, כי היה פסח, ואז אין חג גדול ממנו. אבל כשמגיע יום הכיפורים ודאי הוא החג הכי מיוחד כי בו נאמר "ימים יוצרו ולא אחד", והפירוש שהוא יום אחד יחיד ומיוחד. וכשמגיע שבועות או ראש השנה או סוכות היחס נשאר כנ"ל. תמיד החג שנחוג כרגע הוא החג הכי גדול. בצורה דומה בכל יום יש את הדבר המיוחד שבו - "בכל דרכיך דעהו והוא יישר אורחותיך". וכן בכל דבר שמתעסקים בו או נמצאים בתוכו ראוי לחפש את ריבונו של עולם, להכיר את ריבונו של עולם, ולראות שדווקא עכשיו אפשר למצוא את השיא. וכמו שדיברנו על הזמנים כך הם פני הדברים גם ביחס למקומות. כל מקום שאדם נמצא בו, הוא המקום הטוב ביותר והמתאים ביותר והנכון ביותר עבורו כרגע. זה בריא וטוב לחשוב כך, מתוך אמונה ושמחה במצב הנוכחי. וזו הדרך הנכונה להתבונן על הזמן והמקום שהאדם נמצא בו כרגע.
שאלה: דין כיור שנמצא במקלחת: כיור שנמצא במקלחת, האם יש בעיה ליטול בו ידיים?
תשובה: אם המקלחת משמשת לכמה דברים, ולא רק למקלחת וכיוצא בזה, יש מקילים אפילו לברך בפנים, אבל אני לא חושב שכדאי להשתמש בקולא זו. אולם ליטול שם את הידיים כמעט כולם מקילים, ולכן לא צריך ליטול מחוץ למקלחת. בבתי מלון שבהם גם השרותים, גם המקלחת וגם הכיור בחדר אחד, יש קצת בעיה. ואף על פי כן, יש פוסקים שאומרים, שבשרותים של היום יש להקל, כמו בדין בית הכסא של פרסיים. אמנם זה לא בדיוק כמו כסא של פרסיים, כי בכסא של פרסיים היה חור באדמה עם צנור שהולך או משהו דומה, ולא היה נשאר כלום בחוץ, הלכלוך היה מתגלגל למקום אחר. ובזמנם לא היה כיסא מיוחד לשרותים, ולכן הגמרא מתירה כסא של פרסיים. אבל אצלנו המצב קצת שונה, יש כסא שכאילו מיוחד לשירותים, ולכן מצד זה יש בעיה, אבל מצד שני אין ספק שזה באמת יותר נקי ממה שהיה אצל הפרסיים. ופעם שהיינו יחד בבית מלון, שוחחתי על זה עם הרב ליאור, והוא אמר לי, שהוא חושב שלא צריך להחמיר. ולבי נוקפני, ואני ממליץ, שכשרוצים להשתמש בכיור יש לכסות את השרותים ועדיף להוציא את המים וליטול בחוץ. אבל במקום שיש מקלחת וכיור, והשימוש הוא לא רק למקלחת, אלא משתמשים הרבה בכיור: לרחיצת פנים וידיים, לכבס משהו, וכל מיני דברים אחרים. הרי מכיון שהשימוש כפול, החדר לא נקרא מיוחד לזה, ואני חושב שאפשר בהחלט ליטול שם ידיים. לגבי הברכה שוחחתי פעם על זה עם הרב סיני אדלר, והוא אמר לי שהוא אינו יודע מה ההבדל בין נטילת ידים וברכה, ואולי גם לברך מותר. ואכן כמה רבנים חשובים שעוסקים בהלכות, דעתם היא שאפשר לנהוג כך. שאלה: האם מבחינת ההלכה טוב יותר כשיש וילון? תשובה: ודאי שהוילון מסייע, וזה כמו שני חדרים. אבל בכל מקרה, היציאה מהדלת מספיקה.
שאלה: נטילת ידים אחר עשית צרכים: האם אדם לאחר עשית צרכיו צריך ליטול ידיו בכלי לסרוגין, או שמספיקה שטיפה בלא כלי?
תשובה: יש בזה מחלוקת פוסקים. אני חושב שעדיף ליטול ידים בכלי.
שאלה: לבישת ציצית מעל הבגדים: מה דעת הרב לגבי לבישת טלית קטן מעל הבגדים?
תשובה: בכתבים איתא ד"טלית קטן תחת בגדיו", הכוונה שאדם ילבש טלית קטן. אם אדם מהדר ללבוש ציצית בשיעור אמה על אמה כדעת המחמיר, והוא לובש ציצית צמר, כדי לקיים מצווה מדאורייתא לכל הדעות, הוא יוצא ידי חובת המצווה. אולם ללבוש ציצית על גבי הבגד כל עוד לא התרגלו לכך כולם, איני חושב שכדאי להדר בזה, מפני שלא צריך להתבלט בדבר שהוא בעצם לא מוסיף ממש מצווה. מפני שאם רואים את הציציות, זה כבר מהודר לכל הדעות.
שאלה: התנגשות בין מצוות סוכה לכיבוד הורים: כאשר מצוות סוכה מתנגשת עם מצוות כיבוד הורים, (שלא מרשים לישון בסוכה), מה עושים?
תשובה: הבעיה היא לא רק בסוכה, זו בעיה כללית. והכלל הוא, שאם ההורים אומרים לא לקיים מצוה, אין שומעים להם מפני ש"דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעים". כמובן צריך לעשות את זה בחכמה גדולה, ולמצוא את הדרך לקיים את המצווה גם ללא פגיעה בהורים. ישנן מצוות שאנשים חושבים שהן לא מצוות, מפני שלא נהגו לקיימם. למשל, באירופה לא ישנו בסוכה, כי היה שם קר וירדו שלגים וגשמים, ומן הסתם היו פטורים מדין "מצטער". גם ב"הפרשת תרומות ומעשרות" ישנה אותה הבעיה, מפני שבחו"ל לא נוהג דין זה. אמנם באנו לארץ ישראל בה יש מזג אויר טוב ואפשר לישון בסוכה, אבל עדיין יש שחושבים שהמצוה הזו התבטלה, כיון שלא נהגו בה שנים רבות. קשה לגרום לאנשים לחזור ולקיים את הדברים האלה. בנוגע להידורים וכיבוד הורים, השאיפה העקרונית צריכה להיות, שההורים נותנים יד חופשית לקיים את המצוות כפי שרוצים. בתחום הידור המצווה הזה יתכן מאוד שצריך לוותר, אבל ודאי לא לוותר באופן קבוע על המהלך של ההידורים. המטרה היא, להסביר להורים שיש לתת לבן לחיות לפי הדרך שהוא מבין בקיום המצוות. הם לא חייבים לקבל על עצמם את ההידורים שהבן קיבל על עצמו, אבל צריכים להבין שלבן מותר לחפש דרגה אחרת, ולרצות לשמור עליה. בסה"כ הזכות של ההורים בנושא הזה היא מוגבלת, מהטעם שהזכרנו לעיל, יחד עם זאת הבן אינו יכול להכתיב להורים במה להדר. אולם רוב ההורים הם הורים טובים, שמוכנים לקבל את רצון הבן אם הוא יראה נחישות ברצותו רמה גבוהה יותר של הידורים, ולא יערימו בדרכו קשיים.
שאלה: שירות תלמידי ישיבות במלחמת מצוה: באיזו זכות ניתן פטור לבני ישיבות מהצבא, במיוחד כשמדובר על מלחמת מצווה ולא על מלחמת רשות?
תשובה: אנחנו נמצאים במצב של מלחמת מצוה, הנבחן בשתי בחינות. הבחינה הראשונה היא, הצלת ישראל מיד צר. במצבנו כיום שהאויבים שמסביבנו עומדים עלינו לכלותנו אנו נכנסים להגדרה זו. הבחינה השניה היא, מצוות כיבוש ארץ ישראל. הכלל הוא שבזמן מלחמת מצוה: "חתן יוצא מחדרו וכלה מחופתה", כולם חייבים להתגייס, אפילו תלמידי החכמים. דהיינו, שבמדינה המתנהלת על פי התורה, אם מישהו יבוא ללשכת הגיוס ויטען שהוא תלמיד ישיבה שקדן, ושהוא רוצה לתרום לאומה מבחינה רוחנית, ולכן מגיע לו לקבל שחרור", דוחים אותו, מפני שטענה כזו אינה מתקבלת בזמן מלחמת מצווה. אולם, ישנה נקודה נוספת. למדינה יש צרכים נוספים, כגון: חינוך, מדע, רפואה, תרבות ועוד, וכדי לפתח תחומים אלו, הצבא מאפשר למתאימים לא להתגייס. כך למשל ישנם מורים חיילים, עתודאים שהצבא מאפשר להם ללמוד לפני גיוסם, ואנשי אמנות שהצבא מעודד את פיתוח כישוריהם. מובן שלא כל אחד יחליט עבור עצמו, השיקול לשחרור נשאר בידי הצבא על פי צרכיו. כאשר אין מן ההכרח לגייס את כולם, המדינה יכולה להחליט שהיא צריכה לצרכי הצבא רק כמות מוגבלת של אנשים. כך היה גם בעבר בשעה שהיו מלחמות שגוייסו בהן רק "אלף למטה", וכך גם היום, אם לא זקוקים לכולם, המדינה יכולה להחליט שהיא מקצה אנשים לטובת לימודי הרוח, גם אם יבוא הדבר על חשבון הארכת משך שרותם של החיילים. צריך גם אנשים שישמרו על רוח האומה שהיא התורה, צריך להעמיד לדור הבא תלמידי חכמים, מנהיגים. וכדי שניתן יהיה להעמיד תלמידי חכמים, מן ההכרח, שדוקא בשנים האלו, שנות הבגרות, יהיו התלמידים שקועים בתורה, ופנויים מכל טרדה אחרת. אין בטחון שאנשים יחזרו ללימוד תורה לאחר הצבא, ואסור לסכן את הרמה התורנית ההכרחית של האומה, ואין לסמוך על כך שאחרי הצבא ישובו התלמידים לישיבה. ההסתכלות הציבורית צריכה להיות במבט של אנשים מאמינים, אנשי תורה. והמבט הוא, שיש צורך בחלק מסוים מהציבור שימשיך, יתקדם ויעלה בסולם התורה, כדי לבנות את התוכן הרוחני העיקרי של האומה. אמנם, מטרה זו אינה מובנת לכלל הציבור, אם כי הוא מבין שאי אפשר לכפות על דבר זה, שהוא יקר מכל לאנשים המאמינים, אנשי התורה. לכן, הנהגת המדינה הסכימה שיש מקום לדחות את גיוסם של בחורי ישיבות. ולכן למרות שהיום אנו נמצאים במצב של מלחמת מצווה, שהכל מחויבים להתגייס אליה, עדיין יש צורך בתלמידי חכמים, שמקיימים את תוכנה הרוחני של האומה, את האור האלוקי שמאיר בה, את התורה. לכן, מותר ואף נכון להשתמש בדחית הגיוס כדי ללמוד ולהתגדל בישיבה, להתבשם ולהתקדם, עד לשלב שבו מתבסס האדם ויהיה למאור לכל סביבותיו. אין מקום למוסר כליות, ולייסורי מצפון על כך שלא משרתים בצבא, מפני שהשרות התורני בישיבה הוא שרות קשה מאוד, שדורש כוחות רבים. אין זו התחמקות, זהו עול קשה מאוד, שלא קל להתמסר אליו התמסרות מלאה, עול, שאפילו סיירת מטכ"ל קטנה לידו. צבא לתלמידי חכמים העוסק במצווה פטור מן המצווה? ומה עם מי שלא הולך להיות רב? יש דין הלכתי שצריך לשרת בצבא?
שאלה: היחס בין ישיבות הסדר לגבוהות : מה היחס בין ישיבות "הסדר" לישיבות "גבוהות"?
תשובה: למי שיש את הכוחות המתאימים לשבת ולהתגדל בתורה, עליו לשבת בישיבה וללמוד. למי שאין את הכוחות הללו הייתי מציע לשלב שרות צבאי בלימוד התורה. לכל בחור בישיבה תיכונית, ה"הסדר" הוא מהלך המינימום. אמנם מה"הסדר" לא יוצאים החיילים "הכי טובים", אך זו דרך טובה מאד לשלב את הצבא בתוך הלמוד בישיבה. לאנשים הרואים את תפקידם בצבא כיעוד, הייתי מציע ללכת ללמוד תורה במשך שלוש שנים בישיבה גבוהה, להתבשם ולהתמלא. ורק אחר כך ללכת לסיירת בה הם חפצים. כיון שלאדם בסיום הישיבה התיכונית, אין נסיון בהחלטות מכריעות בדרכו בחיים, נכון וצודק יהיה להתייעץ עם בעלי ניסיון, עם תלמידי חכמים, ועם הר"מים שלו, ללבן את הסוגיא לאשורה ורק אחר כך לקבל את ההחלטה המתאימה.
שאלה: עזרה בבית ב"בין הזמנים": מהי חלוקת הזמן הרצויה בין העזרה בבית ובין לימוד התורה בימי "בין הזמנים"?
תשובה: עכשיו כשיוצאים הביתה ל"בין הזמנים", כל אחד הוא שליח להעברת המסרים שלנו. ודרך ההעברה המרכזית והעיקרית היא הדוגמא האישית. כאשר ההורים, האחים והאחיות, שכל החברה תראה שהתורה עשתה לבחור הזה משהו טוב, שהוא השתנה ושהוא השתפר. זה גם מה שאמרו ח בסוף מסכת יומא - "היכי דמי קידוש ה'?" שרואים בן תורה שמעשיו מתוקנים, וכולם משבחים ומהללים אותו, ואומרים מה נאים מעשיו, ושואלים היכן למד? מי היו רבותיו? מי האנשים שגרמו שהוא יתעלה כל-כך? וזהו הגדר של קידוש ה'. כמובן שצריך גם לקבוע עיתים לתורה, ולקבוע סדר קבוע של לימוד תורה גם בימי בין הזמנים, זה הרי המקצוע הכי טוב, "טוב לי תורת פיך מאלפי זהב וכסף". מקבלים על זה הרבה כסף כל חודש, חשבון שמור בבנק. אפשר לקבל בעולם הזה מלגות, אבל הקרן קיימת, זה שמור כפיקדון. זהו החסכון הכי מוצלח היום. יש מספיק זמן גם לעזור להורים וגם ללמוד תורה. וכמו שאביי עסק גם בגמילות חסדים וגם בלימוד תורה, כך גם כל בחור ישתדל ב"בין הזמנים" לעזור בביתו וגם לשמור על סדר לימוד יומי קבוע. כמובן ללא מריבות וויכוחים עם ההורים. חשוב גם להקפיד לקום בזמן לתפילת שחרית. למרות שיש מקומות שבהם יש מנינים מאוחרים, בכל זאת צריך להקפיד להתפלל בזמן. וצריך לזכור שהאנשים האחרים קמים בזמן לעבודה ואם הם רואים בחור ישיבה שלא קם בזמן הם לא מבינים מה קורה פה. ואני זוכר שספרו בישיבת מרכז הרב, שהרב יעקב כלאב היה עומד בפתח בית המדרש והיה גוער על הבחורים שאחרו להגיע לסדר בוקר: "אני ראיתי אנשים שקמים לעבודה כבר בשש וחצי בבוקר". וכך גם צריך לזכור ב"בין הזמנים". אמנם, לא חייבים לקום בחמש בבוקר אבל לא לאחר יותר מדי.
שאלה: תפילין ותפילה במכנסים קצרים: האם מותר להניח תפילין ולהתפלל במכנסיים קצרים?
תשובה: ההלכה מתירה. מובן שבחורי ישיבה אמורים לנהוג אחרת, להתפלל בצורה מכובדת, דהיינו להתנהג בצניעות. הקב"ה אוהב את הצניעות, ולכן אם אנו רוצים לעשות לו נחת רוח, עלינו לדאוג לכך שהמצווה שעומדת לפנינו תיעשה בצניעות, הווה אומר בלבוש ארוך. אולם, לא שייך לחייב אנשים, דוגמת הקיבוצניקים שרגילים ללבוש מכנסיים קצרים, בלבוש ארוך בזמן התפילה. הטעם לכך הוא שאין הם מרגישים הרגשה מיוחדת בלבוש ארוך, ואין זה נחוץ לגרום להם לעשות משהו בצורה מלאכותית.
שאלה: ביקור במקומות הפתוחים בשבת: האם מותר לבקר ביום חול, במוזיאונים שפתוחים בשבת, או שיש בזה גדר של מסייע לדבר עבירה?
תשובה: מצד עצם הדבר אין בזה איסור, ואין זה נחשב למסייע לעוברי עבירה ממש. והטעם, כי לא בטוח שכתוצאה מזה יעברו עבירות. יש מוזיאונים שאסור לבקר בהם בימות החול, לא בגלל שהם פתוחים בשבת, אלא מכיוון שיש שם כל מיני דברים אסורים כגון: פסלים, תמונות וכדומה. אולם באותם מקומות בהם יש דברים חשובים שניתן ללמוד מהם והם מפתחים את האדם, איני חושב שנכון לאסור ללכת אליהם בימות החול מהסיבה שהם פתוחים בשבת. אם יש בהליכה לשם צורך גדול, ערך גדול - ניתן ללכת, אך אם ההליכה לשם אינה חשובה ומועילה, יש מקום לצרף את עובדת היותם פתוחים בשבת למערכת השיקולים, ואולי לוותר על הביקור.
שאלה: איך ללמוד מהרב?: האם ניתן ללמוד הלכה למעשה ממעשה רב?
תשובה: לא לומדים הלכה ממעשה במקרים פרטיים. לפעמים שאני שומע מאנשים כל מיני ספורים על הרב צבי יהודה שהוא עשה כך ועשה כך. לפעמים הרב צבי יהודה במחלתו ישב בתפילה, ואז אמרו שהרב צבי יהודה נהג לשבת במקום זה בתפילה. אותם אנשים הכירו את הרב צבי יהודה כשהוא היה בן שמונים ושמונה, ולא יכל לעשות מה שהוא עשה כשהוא היה בן שבעים. ולאותם אנשים פתאום יש מנהגים. אבל המנהגים שלהם טובים לגיל שמונים ושמונה. מי שרוצה ללמוד למעשה, עליו ללמוד את כל המעשה. במה היה מדובר? האם מדובר באדם חולה עם קשיים כאלה וכאלה, ולכן אולי הוא נהג כמו שנהג, צריכים להבהיר זאת. צריכים להגיד מה היה, אבל בדיוק. לכן אי אפשר ללמוד ממצב מסוים על מצבים אחרים. כי אולי לא ניתן לדמות מילתא למילתא. ואני אביא דוגמא. ראו פעם את הרב מקפל את התפילין מוקדם. האם יודעים מה היה באותו היום? אולי ביום הזה מהרו, אולי היתה איזה סיבה יוצאת דופן. אי אפשר ללמוד מפרט. צריך ללמוד ממהלך שלם. אני חושב שבהרבה ישיבות, ולא רק בישיבה הזאת, זה מקובל שלומדים ממעשי הרב. זה לא משהו חריג, זה אפשרי, וזה לא למעשה. למעשה צריכים לראות את השלמות של הדבר.
שאלה: משמעות לתאריכי הגאולה: מה משמעות התאריכים שננקבים לגבי הגאולה?
תשובה: כל תאריך שנכתב אצל מישהו, יש בו משהו מן האמת. הרמב"ן קבע זמן לגאולה בתאריך שחל מעט לאחר זמנו, ואף כתב זאת בפירושו לתורה. היו גדולי ישראל שנקבו בתאריכים אחרים לבוא עת הגאולה. בשנת תש"ן, רבים ציפו לגאולה. שנה זו היתה שנה גדולה, וארעו בה ארועים רבים כארועי הכותל, נפילה של מעצמות, ועליה גדולה של יהודים לארץ. מאחר שבדברי הגר"א רמוז ששנת תש"ן היא שנה גדולה מאוד, היה מתח אצל האנשים, נפוצו שמועות בשם גדולי המקובלים, שבערב פסח עתיד להתרחש ארוע מסעיר, ותקוות רבות נתלו בתאריך זה. ואולם, לבסוף לא ארע שום דבר, וכתוצאה מכך לחלק מהאנשים היה משבר. אך, לאמיתו של דבר בתש"ן אכן התרחש תהליך מסוים של גאולה, אלא שכנראה הוא היה סמוי מן העין. וכך אכן הוא הסדר, בתחילה מתרחש מהלך פנימי, נסתר, ולבסוף מתגלים הדברים מעל פני השטח. כך ניתן להסביר את כל אותם קיצין המנויים בדברי חכמים, שהם בעצם התרחשו, אך נסתרו מעיננו. הגמרא אומרת על טיטוס שהחריב את בית המקדש: "טיטוס קמח טחון טחן", כלומר, בכח בית המקדש כבר נחרב, איבד את זכותו להתקיים. וטיטוס ביצע רק את הפעולה המעשית, שהיא כבר אינה חשובה, מפני ש"כל הראוי לבילה אין בילה מעכבתו", ופעולתו אין בה חשיבות. והרעיון הזה שלכל מהלך שקורה בפועל קודמת החלטה שבכח, מבואר בתוספות במסכת ראש השנה. הם שואלים: הרי אנו אומרים בתפילת ראש השנה: "זה היום תחילת מעשה זכרון ליום ראשון" כלומר שבראש השנה נברא העולם, מכאן שאנו פוסקים כדעת רבי אליעזר שאומר שבתשרי נברא העולם, אולם ידוע שאנו פוסקים כרבי יהושע שאומר שבניסן נברא העולם, אם כן יש סתירה בדברים. והתוספות מיישבים סתירה זו על פי העקרון שהזכרנו. בתשרי עלתה בפני הקב"ה המחשבה לברוא את העולם ובניסן מומש הרעיון בפועל. וייתכן שכך גם בעניין הגאולה. יש תאריך שבו עולה מחשבת הגאולה בפני הקב"ה, ויש תאריך אחר שבו הוא מממש אותו. והפער בין המועד שבבכח לזה שבפועל יכול להיות גדול, אפילו פער של כמה וכמה דורות. יש זמנים שמסוגלים לגאולה, שהם שעת כושר לביצוע התוכנית האלוקית. אולם, כדי שהיא תתבצע עלינו להיות מוכנים. מספרים, שפעם, בערב שבת אמר האר"י לתלמידיו בואו ונעלה לירושלים, ומאחר שהיה זה בערב שבת סמוך לחשכה, התלמידים התמהמהו. אמר להם האר"י הפסדנו את הגאולה. כלומר יש שעות של כושר לגאולה, אולם עד שהיא לא תגיע לא נדע על כך. הגמרא במסכת סנהדרין אומרת שסוד הגאולה הוא עמוק, ואי אפשר לרדת לעומקו, ושכל הנאמר בנושא הוא רק בגדר של השערה. ומאחר שכך הוא הדבר, אי אפשר לבנות על תאריך מסויים שבו תהיה הגאולה. מה שניתן לעשות, הוא לזרז את תהליך התשובה, על בחורי הישיבה להכין את הזכויות של עם ישראל, כדי לקרב את הגאולה. יש להרבות בלימוד התורה ובהתחזקות רוחנית, כדי להתרומם למצב שבו נהיה ראויים לגאולה. יודעים אנו, שתהליך הגאולה החל כבר ושאנו נמצאים בעיצומו. יש סיכוי שאנו נזכה לראות עוד שלבים מתהליך זה, ואולי אף את הגאולה השלמה בעצמה. ובודאי שיש לנו סיכויים גדולים יותר ממה שהיה לדורות הקודמים, ולזה אנחנו מתפללים, מקווים ומיחלים.
שאלה: יחס לעליה מרוסיה: איך להתיחס לעליה הגדולה מרוסיה הצפויה להגיע? (השאלה נשאלה בשנת תשנ"א)
תשובה: אנו מתכוננים לקבל לארץ בעזרת ה', כמליון צדיקים גמורים, שעבירותיהם לא נחשבות, מפני שהם בגדר תינוקות שנשבו. כשאנו רואים את רצונם העז להכנס בבריתו של אברהם אבינו, אנו מבינים שרצונם הפנימי הוא להיות יהודים, ואל לנו להתפס לשטחיות ולהתרשם מההופעתם החיצונית. יש הטוענים שמניעיהם של העולים אינם טהורים, ולו רק ניתנה להם האפשרות להגיע למדינה אחרת, הם לא היו מגיעים לארץ ישראל. אבל הרמב"ם חולק עליהם. בהלכות גירושין, כתב הרמב"ם, שאם אדם חייב לגרש את אשתו ואינו רוצה בכך, מכים אותו עד שיאמר רוצה אני. שואל הרמב"ם: הרי הגט צריך להיות מרצונו של הבעל? ומתרץ, שכל אחד רוצה לקיים את דברי חכמים, אלא שיצרו תוקפו. לכן מלקים אותו, עד שיאמר רוצה אני, שאז מתגלה רצונו האמיתי. גם יהודי שנכפה עליו לעלות לארץ ישראל, מקיים בכך את רצון החכמים. ובודאי אותם עולים מרוסיה, שיכלו להשאר שם, ובכל זאת החליטו להגיע לארץ ישראל, מרצונם החופשי, מקיימים את מצוות חכמים, ומגלים בכך את רצונם הפנימי. תהליך אדיר ועצום זה, מעורר את כל האנושות להרהורים, אודות הקשר שבין עם ישראל לארצו. הרכבת נוסעת, ואנו נסחבים. "הארון נושא את נושאיו", עלינו להבין את המהלך, להדבק בו, ולהיות שותפים לו.
שאלה: רעיון תנועת מנהיגות יהודית: מה דעת הרב על הרעיון של מנהיגות יהודית?
תשובה: זה רעיון טוב מאד, ובעבר אף נערך כנס חשוב בנושא. אני חושב שזה נכון לעורר רעיון כזה, משום שלדעתי יש בציבור החילוני הימני חלל ריק, מין מצב של ריקנות מסוימת, והוא מחפש עוצמה שתוביל אותו ולהוביל את מדינת ישראל בדרך הנכונה. הרעיון הזה הולך ומתפתח. חשוב לפתח את המחשבה, שיש לציבור האמוני את העוצמה, את התוכן האידיאולוגי - רוחני, את המידות המתאימות, ואת כל התנאים המתאימים להנהגה. דבר זה אינו פשוט כל כך, והוא צריך להבנות לאט לאט. אי אפשר ליצור מנהיגות באופן מלאכותי, אבל יש מקום להוביל מהלך שיתפתח למנהיגות, שלה תוכן של אמונה ותוכן של מהות יהודית פנימית. אני מאמין שבמשך הזמן נגיע לכך, מפני שהאלטרנטיבות האחרות נשחקו, והכוחות האמוניים יכולים להוביל מהלך גדול, ולהרים את מדינת ישראל לגובה הנכון שלה.
שאלה: האם יש חיוב לתרום דם?: האם יש חיוב לתרום דם?
תשובה: לתרום דם זהו חסד. לכן מידה טובה היא, שכל מי שיכול לתרום מדמו, אכן יתרום. כמובן שאם יש לאדם נזק מתרומה זו, הוא אינו מחויב בה. ואף אדם בריא שנרתע מלתרום דם, אין הוא מחויב בכך.
שאלה: יחס לתנועת בני עקיבא: מה דעת הרב על פעילות בתנועת "בני עקיבא"?
תשובה: תנועת "בני עקיבא" היא תנועה שקיומה חשוב ותרומתה מרובה. היא שומרת על מסגרת לציבור הרחב, שבשבילו המסגרת של "בני עקיבא" היא מסגרת מקדמת. המצב המורכב הזה, של תנועת "בני עקיבא" הוא מצב לא פשוט. המהלך הכללי הוא חיובי, אך בגלל המורכבות שבדבר, כל אחד צריך לבחון את עצמו בקשר שלו ל"בני עקיבא", חשוב מאוד לתרום ולרומם. ומי שיודע שהקשר שלו עם תנועת "בני עקיבא" הוא קשר כזה שעוזר ומרומם, חייב להמשיך בהשתייכותו לתנועה ולהמשיך לתרום לה. ומי שמרגיש שהקשר שלו לתנועה גורם לו לירידה, והוא מושפע במקום להשפיע, צריך לדעת שזה לא נכון לרדת. צריך רק לעלות, להיות יציבים. יש הרי סיבות רבות שיכולות לגרום לירידה. יש בנים ובנות, יכולים להיות קשרים, ויכולות להיות השפעות לא טובות. ואם הקשר הזה גורם לירידה, צריכים להפסיק את הקשר. אבל גם בזה, אני חושב שבהרבה פעמים האדם לא אומר לעצמו את הדברים הנכונים, מפני שהוא קצת נוגע בדבר. יש הרבה רצון, והוא מאפיל על החשבונות הנכונים. ולכן אולי בזה צריך להתייעץ, להתבונן ביחד, לחשוב בצוותא, על מנת להגיע למסקנה נכונה.