שאלה: זוגיות וחינוך ילדים: אני אם לכמה ילדים, ב"ה. ילדי, ב"ה, ילדים טובים, ועל כך אני מודה לקב"ה יום יום. היה, ועדיין יש לנו, ניסיון עם מתבגרים אך הפעם קרה משהו חדש המציב אותנו (את בעלי ואותי) במצב לא פתיר שמעלה אצלינו כאב רב, הלם ותהיות רבות. ילדתינו בת ה-17 התנדבה בדרום בזמן עופרת יצוקה. שם פגשה בחור מאוד ערכי אשר אינו מוגדר כדתי אך מנסה לחזור בתשובה. נוצר ביניהם קשר שעם הזמן רק הלך והתהדק. ברגע הראשון התנגדתי משתי סיבות. האחת, זה שאינו דתי מהבית אלא רק בתהליך. והשניה, הגיל הצעיר של שניהם (הוא בן 18). דיברנו איתה כמה פעמים שזה לא נראה לנו. ביקשתי בכל לשון של בקשה מבעלי שישוחח איתה או נשוחח יחדיו איתה על כך שאין זה מקובל עלינו (כי אני חושבת שבעלי צריך להוביל את המהלך.). פה אנו נכנסים לענין הזוגיות. בעלי חשב שאין אנו יכולים לומר לילדה בת 17 להפסיק קשר כי היא די בוגרת. אני חלקתי עליו בכך ומשוכנעת שאפשר לומר לה אם זה באמת בא מכל הלב, בדאגה ובאמונה. מאחר והוא לא הרגיש שלם לדרוש ממנה להפסיק את הקשר, נשארנו בגישתו לנסות להמליץ, להסביר את דעתינו ולשכנע. כחמישה חודשים אני מיוסרת בכך וחושבת שצריך לדרוש ממנה, ומנסה שוב לשכנע אותו שזה מה שצריך לעשות. בסוגריים, ברצוני לציין שתופעה זו, שאני רוצה לדרוש לאסור משהו על הילדים ובעלי כועס ולא אוהב את דעתי, היא לא הראשונה מסוגה אצלינו בזוגיות, הוא לדעתי רכרוכי איתם מידי ולא סמכותי בכלל. ואני לדעתו קשה איתם ודורשת. לפני כשבועיים בעלי החליט שהוא מרגיש שלם עם הדרישה והסכים לדרוש ממנה להפסיק את הקשר. הוא שוחח איתה ודרש שתפסיק את הקשר. למרבה הפלא היא איננה מוכנה להפסיק את הקשר ולטענתה איננו יכולים לומר לה מה לעשות. היא ממשיכה את הקשר בפומבי, יוצאת להיפגש איתו ללא כל הסתרה. מיותר לציין שאנו כועסים מאוד. האחד, כי הקשר נמשך, והשני, כי היא ממרה את פינו במצח נחושה. עלי לציין שמדובר בנערה ערכית מאוד ותורנית. נערה שהדת חשובה לה מאוד, מתפללת מרצונה, מתלבשת בצניעות ומגלה יחס רציני מאוד למצוות. לטענתה אנו צריכים לסמוך עליה שלא תתחתן עם חילוני. הוא בטוח יחזור בתשובה, לדעתה. בינתיים, מאז שאמרנו לה את דרישתינו היא נפגשה עימו כמה פעמים, וכל פעם מחדש איננו יודעים כיצד להגיב. אני חושבת שצריך לעלות מדרגה בכעס. אך שוב - בעלי חושב שלא. בכל אופן שנינו לא בדיוק יודעים כיצד להגיב ודי המומים ופגועים. ברור לנו שהיכולת להמרות את פינו נובעת מכך שאין מספיק סמכות בבית ובמיוחד סמכות אבהית, שחשובה מאוד לפיתוח נפש הילד. ברור לנו שצריך לשקם את הסמכות בבית. יעזור לנו לשמוע עצות לטווח הקצר והקרוב כיצד לשפר זאת.(יעזור לי במיוחד אם בעלי היה דורש יותר מהילדים, יותר סמכותי איתם והרבה פחות חבר שלהם) אך לפני הכל אנו צריכים עצה כיצד לנהוג עכשיו. בין השורות אפשר לומר שאני במצוקה, קשה לי מאוד עם המעמד של השוטרת בבית, "האמא הרעה" כביכול. למרות שאני משוכנעת שאני אמא טובה מאוד. אך בעלי לא משוכנע בכך בכלל, לא פעם הוא ביקר אותי על האימהות שלי וטען שאני קשה איתם. גם הילדים (חלקם) חושבים שעם אבא יותר כייף כי הוא מרשה הכל. ביקשתי ואף התחננתי לפניו שייקח ממני את תפקיד ה"רעה" והשוטרת, שיקח "פיקוד" על הבית וידאג גם הוא לניהול דברים בבית, אך ללא הועיל. אני מאוד מודה לך שקראת את מכתבי ומצפה לתשובה, עצה.
תשובה: נראה באמת שהדגם שהתרגלתם אליו, בו את לוקחת תפקיד מסוג מסויים ואישך תפקיד אחר, לא עונה על הצרכים האישיים שלכם ולא על צורכי הבית. אולם לפי הבנתי, הדרך לשנות לא עוברת בכך שתתחלפו בתפקידים. כנראה שאם את בחרת להיות בתפקיד "הרעה" ואישך בתפקיד "הטוב" זה קשור ליכולות שלכם, זה קשור להלך הנפשי שלכם. לא נראה לי שהדגש צריך להיות החלפת פקידים. יש דבר מבורך בכך שאנו אבא ואימא ולכל אחד מאיתנו יש את הכוח והאופי שלו. הקושי מתחיל הוא כשלא מגבים אחד את השני. למרות השוני הגדול שביניכם אתם צריכים להיות בעמדה של קבלת השונה אצל האחר. הבעל שלך צריך להתלהב מכך שאת יודעת להציב גבולות. הרי אם את לא היית מציבה גבולות הוא לא יכל להיות קצת יותר רך. מאידך גם את צריכה להתלהב מכך שבעלך יודע לעגל פינות ולא להיתפס לרגע, להיות מוכן לראות את הדברים במבט של תקווה וביטחון בנפש הילד. העיקר הוא שכל אחד מכם יאהב גם את צורת התגובה של חבירו. הניסיון שלכם לכפות אחד על השני את עצמו הוא מהלך שלא יצליח. העיקר הוא שהילדים ירגישו שיש גיבוי מוחלט של אחד כלפי השני. לא נורא אם הבת שלך היתה מקבלת שתי מסרים בנוגע לחברות. את היית אומרת זאת בצורה חתוכה ובעלך היה אומר אחרת. הרי גם כשאתם מסכימים לומר את אותו דבר יש הבדל בין הניגון שאת אומרת את הדברים לבין כיצד אומר זאת בעלך. הילדים יודעים להבחין בין ההבדלים הדקים ביותר. אולם אם הילדים ידעו שכל אחד מכם מאד מחשיב את העמדה של השני, אם כל הילדים שלכם ידעו שבעלך מאד מחשיב את העמדה שלך, זה יותר חשוב ממה שהוא ינסה לחקות אותך. לכן, עליכם לעשות עבודה גדולה של מציאת חן בתגובות של כל אחד מכם כלפי חבירו ואת זאת להעביר לילדים. בסיסית כלפי הילדים אתם לא סותרים אחד את השני. בעולם המעשה רצוי מאד שתשתוו אולם בעולם הדעות והעמדות מאד חשוב שתעריכו מאד אחד את השני. בנוגע לבתכם שיש לה חבר, מותר לכם ואף אתם מחוייבים כהורים להגיד לה את עמדתכם. במה שנוגע לדברים מעשיים, כלומר: מעבר למה שהיא עוברת על עמדתכם, האם אתם צריכים לנקוט בעמדה מעשית של החלטה מעשית, כגון: אם תמשיכי לא ניתן לך דמי כיס, לא תוכלי לישון בבית וכו', כאן צריך שיקול דעת מתון. אתם יכולים לומר לה באופן תמידי שאתם מרגישים פגיעה בכך שהיא לא נותנת בכם אמון כהורים שמבינים ורואים את הנולד. מעבר לכך צריך להכיר יותר את הבת, את המקרה ואותכם כדי לייעץ דבר מעשי.