שאלה: בעיות בכניסה להדרכה: אני מדריכה בבני עקיבא כבר כמה חודשים טובים אך מכיוון שאני באה אחרי מדריכות ראשוניות אז קצת יותר קשה.ההרגשה ממש קשה ואני מרגישה שלא טוב לי.אני מאוד רגישה וחשבתי בהתחלה שאולי הקב"ה נתן לי את השבט הזה כדי לחשל אותי וכדי לעשות אותי יותר חזקה ושזה הניסיון וההכוונה שלי.אבל לפעמים יש מקרים שמאוד קשה לי להתמודד איתם ואני לא יודעת אם אני צריכה להישאר בהדרכה כי זה הניסיון שלי ולא לברוח או שאולי ה מנסה לסמן לי שהשליחות שלי היא במקום אחר ולא פה.ושוב זה מתנגש אם המשפט של קצת קשה אז בורחים? אז אני ממש לא יודעת מה לעשות. אני מהבנות שחיכו להדרכה הרבה זמן וציפו שהכול יהיה וורוד אבל כשמגיעים לזה באמת מגלים שזה לא כזה פשוט.וזה מלווה בהמון קשיים מכיוון שנכנסתי אחרי 2 מדריכות מקסימות אז זה יותר קשה לנסות להוכיח את עצמך כל פעם מחדש.והחניכות מחפשות אותך בדברים הקטנים.ואני באמת לא יודעת מה עשיתי לא ר ומאוד קשה לי להתחבר אל חלקן בגלל זה.אני בכל התקופה האחרונה מנסה לראות את האור בקצה המנהרה וכולם אומרים לי שזה תקופה וככה זה בהתחלה אבל אני מרגישה שאין לזה סוף. אני מרגישה שאולי זה גדול עלי ומצד שני אולי זה מה שה רוצה שאני אתמודד איתו.ולכן אני ממש תקועה בין אם להישאר ולהאמין שה איתי ושזה הניסיון שלי או למצוא איך לממש את עצמי במקום אחר.!
תשובה: מדריכה יקרה, ניסחת את השאלה באופן מרגש שבהחלט מעביר לקוראים את החוויה שלך ואת תחושת התסכול. אפשר לסמן מילה אחת שסביבה מתכנס הקושי שלך: "ציפיות". קושי הוא לא מצב אובייקטיבי אלא תלוי הקשר ויחסי לציפיות, ולכן כשאת מתארת שהגעת להדרכה עם המון ציפיות חיוביות ולפתע נתקלת במציאות אחרת   זה נשמע בהחלט הגיוני. במישור הזה של הציפיות מההדרכה חשוב לי לציין שמדובר בתופעה נרחבת ולא רק בחוויה פרטית שלך. להדרכה יש במרבית המקרים זוהר מיוחד, הילה של כיף, גאווה, עשייה חינוכית וסיפוק. אמנם לא יהיה נכון לומר שמדריכים לעולם לא חווים תחושות כאלה, אבל אין ספק שהמציאות היא מורכבת יותר, וכמעט תמיד מדריכים (במיוחד בתחילת התפקיד) ירגישו שהם חווים נחיתה קשה על קרקע המציאות. השוואה בין מדריכים כמקור לתסכול נושא חשוב נוסף שאת מעלה בשאלה הוא התהליך שבו מדריכים (ואנשים בכלל) עורכים השוואת בינם לבין אחרים כדי לקבוע עד כמה הם עצמם "טובים מספיק". מאוד מפתה וכביכול מתבקש להשתמש בשיטה הזאת, אבל למעשה היא לא אפקטיבית ולא נכונה, הן מבחינה חינוכית והן ברמה המקצועית. בהדרכה יש יסוד אישי חשוב, והזהות הייחודית של המדריכה הספציפית והחניכות הספציפיות - והמפגש החד פעמי ביניהן   קובעים במידה רבה את דמותה של הקבוצה. במידה מסוימת חוסר היכולת להשוות בין הישגי המדריכים מקשה עוד יותר על ביצוע התפקיד, אבל בעצם יש בכך מידה של שחרור. כל עוד תפעלי באחריות ותפעלי לעשות כמיטב יכולתך עבור הקבוצה, ההשוואות עם מדריכים אחרים הן בהחלט מיותרות. אמנם, תמיד אפשר וכדאי לשתף, לשוחח ולהתייעץ, אבל לא להתחרות או להשוות הישגים. ציפיות רלוונטיות ומחוברות למציאות ונחזור לנושא הציפיות. מומלץ מאוד לבצע תיקון מסוים בציפיות הראשוניות שלך, וזאת לא כדי להקל עלייך אלא פשוט כדי להתאים את עצמך למציאות שאת חווה. אחד הדימויים שחוזרים על עצמם אצל מדריכים הוא דמותו של המדריך כמנהיג כריזמטי, אהוב, נערץ ודומיננטי, שמוביל אחריו את החניכים להרפתקאות נפלאות. זו בהחלט דמות אפשרית אחת של מדריך, אבל היא רק אופציה אחת מני רבות (ולטעמי   לא האופציה המועדפת בהכרח). ככל שתפתחי את עצמך לסגנונות מנהיגות שונים, יהיה לך קל יותר להשתחרר מדמות המדריכה שלא מתאים לך (גם אם הוא התאים, אולי, למדריכות שהיו לפנייך). במקביל כדאי לתעדף את המשימות והיעדים שלך לתקופה הקרובה ובכך גם לתת לציפיות נופך מעשי וענייני. בכניסה לקבוצה חדשה חשוב להשתדל לפני הכל לקבע את השיגרה הקבוצתית ואת ההכלה ההדדית בינך כמדריכה לבין החניכות. אחת הדרכים המעשיות לעשות זאת היא פשוט לתת להן מרחב ולא להפציץ אותן ביותר מדי פעילויות מלאות מחשבה מעמיקה, חינוך ומוסר. את כמדריכה חדשה צריכה קצת זמן כדי להכיר את החניכות ואת הקבוצה ולבחון מה בכלל מתאים לעשות איתן, ולאן אפשר להתפתח איתן מבחינה חינוכית. בזמן הזה כדאי לאפשר לחניכות לעשות בעיקר דברים שהן אוהבות, עם כמה שפחות התערבות ו"השתלטות" שלך. אז אפשר לשחק, לדבר, להכין פעולות קצרות יחסית, קלילות, לא ראוותניות מדי, ובאופן כללי לא לנסות להרשים את החניכות ולהוכיח את עצמך מולן, אלא להראות שמה שאת מנסה לעשות זה פשוט לייצר זמן איכות של כיף בקבוצה. הקשבה, שיח, רגישות ל"סימנים הקטנים" במקביל   יש לך עבודה קצת "שקופה", שנראית כמו בטלה אך למעשה היא חשובה מאוד. תוך כדי הפעילות, גם בפעולה עצמה וגם בפעילויות שלפניה ואחריה (משחקים, שיחות סתמיות, ניקיון הסניף, ליווי הביתה), חשוב שתקשיבי בקפדנות לדברים שהחניכות שלך אומרות ומספרות, לשפת הגוף שלהן, ובכלל למה שעובר עליהן. כמובן לא מדובר בציתות אלא במעורבות שקטה שלך בשיחות הקבוצתיות. בנות שמספרות על חוויות מביה"ס, חניכה שמספרת על ריב או שיחה עם בני משפחה, חניכות שמתלבטות לאן לצאת לבלות בחופשה   כל אלה מהווים חלון אל עולמן של החניכות. זה המקום שלך, בראש ובראשונה   להקשיב. לשמוע. לעכל ולקבל. לא להגיב, בטח לא בשיפוטיות, לא לתת עצות ולא להתערב בהחלטות. ככל שתשמעי יותר ותכירי יותר, יהיה לך גם קל יותר להשתלב בטבעיות בשיחות וגם לזכות בהקשבה של החניכות. אבל   זה לוקח זמן ודורש סבלנות. תוך כדי התהליך הזה את בהחלט יכולת לאתר חניכה או שתיים שלדעתך יש סיכוי טוב לשיתוף פעולה מצידן, ולנסות לברר איתן בעדינות מה המצב בקבוצה, מה מעניין את החניכות ומה משעמם, מה הציפיות ממך כמדריכה ולאן אפשר לקחת את הקבוצה מבחינת אווירה ופעילויות. אם תצליחי ליצור שיחה גלויה כזאת תוכלי אולי לקבל מידע חשוב שיועיל לך בהתמודדות עם הקבוצה כולה. לסיכום: כפי שציינת בשאלה, קיים פער לא קטן בין הציפיות מההדרכה לבין ההדרכה עצמה, והמציאות תמיד פחות זוהרת מהציפיות והתקוות הראשוניות שלנו. לכן בהחלט יש צורך לאזן ולתקן את הציפיות שלנו בהתאם למציאות כדי ליהנות ממה שאנחנו עושים. מהות ההדרכה היא לא ה"אקשן" וההערצה מצד חניכים, שמקובל לקשור להדרכה איכותית, אלא דווקא בהקשבה לחניכים, סבלנות כלפיהם וניסיון מתמיד להתאים את התכנים והפעילויות בקבוצה להעדפות שלהם. ככל ששלב בניית הקבוצה הוא יסודי ועמוק יותר, כך גם גדלים הסיכויים להישגים משמעותיים בהמשך, כאשר כבר יש היכרות ואווירה טובה בקבוצה, ויש בשלות להנעת תהליכים חינוכיים משמעותיים יותר. כדאי לשים לב שעל אף שתיארת כאן באופן מדויק את המצב הכללי, אפשר גם לבחון מקרים ואירועים ספציפיים בקבוצה שלך כדי לחשוב על כיוונים ופתרונות. אם תרצי תוכלי בהמשך לשתף אותנו במקרים כאלה ונוכל לחשוב יחד כיצד ניתן ללמוד מהם ולהסתייע בהם לפיתוח של הקבוצה ולביסוס העמדה שלך כמדריכה. הרבה הצלחה! אוהד ohadspt2 gmail.com