שאלה: הגבול בין שמירת בית לשמירת לשון הרע: אני ובעלי דתיים ולאחרונה התחלתי להתחזק בנושא שמירת לשון הרע. הקושי הוא לא בחברה אלא יותר עם בעלי. מאז שאני שומרת אני משתדלת מאד להעיר לו בעדינות וב"ה הוא כבר נכנס למודעות של איסור לשון הרע. אולם בעלי הוא טיפוס שמאד אוהב לשתף (ואני טיפוס שמאז ומתמיד ממעיטה בדיבור) ויוצא שכמעט כל דיבור אני מבקשת ממנו לא להמשיך או לא לציין שמות. הוא מאד נפגע ממני ואמר שכבר לא כיף לדבר איתי. ויותר מכך - גם שיחות שלו בבית בטלפון עם משפחתו בעייתיים בנושא זה כי הם מחליפים חוויות ואני שומעת בעל כורחי וזה צורם לי! ובשל כך אנו רבים הרבה ויש מחלוקות בינינו. אני משתדלת להראות לו שאני לא מעוניינת לשמוע ואף לא לקבל את הדברים בלב אך קראתי שזה רק עצה למעט את העוון ולא פוטר אותי לגמרי מעוון חמור זה. השאלה שלי היא, איפה עובר הגבול בין שמירת בית לשמירת לשון הרע? מצד אחד, אם אני מעירה לו ה בית מתערער, ומצד שני, אם אני לא מעירה לו יוצא שאני גם לכאורה משתפת פעולה עם הלשון הרע וגם עוברת על מצוות תוכחה, אז איך להתנהג איתו? אני רוצה עצה שתעזור לי להתחמק לגמרי מהעוון ולא רק למעט אותו - יש דבר כזה בכלל במקרה שלי? וכמובן איך לגרום לבעלי להפנים שצריך להיזהר בעניין זה? כי אני רוצה שגם הוא ינצל מעוון זה.
תשובה: הדרך שאת הולכת נובעת מטהרתך הפנימית אולם כפי שאת רואה אינה מביאה לתוצאות רצויות. כוונתך רצויה אולם מעשיך לא מצליחים להביא לתוצאות שאת מקווה. ראשית, את צריכה לדעת שבמקום שיש לבן זוג צורך לדבר ולספר בכדי להתמודד עם מצוקותיו הפנימיות מותר לספר לבן זוג משום שזה נחשב לשון הרע לתועלת. מה מוגדר תועלת בסיפור לבן זוג? אין בכך כללים ברורים. אולם כאן עליך לשים לב שלא הצורך שלך כצורך של בן זוגך. כפי שאמרת, בן זוגך רגיל לשתף אותך, אם כן, זה גם צורך גדול יותר שלו. אם הוא מספר על כך שעשו לו עוול ומהסיפור עולה מי עשה לו עוול אין בכך לשון הרע. הוא צריך את עזרתך בעצם הסיפור בכדי להתמודד עם מצוקתו. אנו מבין שהסיפורים של בעלך אינם נראים בעינייך כסיפורים שצריכים להציק לו. יתכן שאת צודקת. אולם זאת רק בעלך יכול להחליט. ודאי שההיתר אינו גורף. בנוגע לאיסור שמיעת לשון הרע, אין לך חיוב על כל דיבור ודיבור להביע את מורת לבך. מספיק שאת הבעת את עמדך באופן בסיסי וכשיש סיפורים את שומעת ללא שותפות וללא שאלות שמוסיפות על הסיפור עשית את שלך. באופן כללי, את צריכה לדעת שמצוות תוכחה הינה מצווה קשה, לא קל לדעת להוכיח. מצוות הוכחה צריכה להעשות בצורה שתביא תועלת. במקרה שהמדובר את לא אחראית על כל דיבור של בעלך עם אימו וכד'. מה שאת שומעת בטל' שמדבר אולי דברים אסורים, אין זה נוגע לך. צורת מצוות תוכחה בין בני זוג צריכה לעשות בכלים של בית. אם הדבר יעשה לא בכלים של בית היא גם לא תביא תועלת וגם אינה רצויה בפני המקום. אין תועלת בכך שתאמרי עשר פעמים את אותה אמירה. עיקר התוכחה באה מכך שאת מהווה דוגמא אישית לבן זוגך. את נהנית רק מדיבור טהור והטעם שלך הוא מחלחל לכל בני ביתך. זו צורת התוכחה בבית. אנו מביאים את הטוב שלנו אל הבית וממילא בני הבית נושמים את הטוב שלנו. בבית, במיוחד בין בני זוג, לא צריך לדבר דיבורים ישירים. כל התוכחה וההתעלות נעשית בדרך ממילא. לסיכום הצעתי כדלהלן: בנוגע לדיבורים שאת שומעת מבעלך שמדבר עם אחרים - לא להעיר. בנוגע לדיבורים של בעלך איתך - העיקר לא להיות שותפה בדיבורים שברור שאין בהם צורך. בדיבורים שיש בהם צורך דווקא להיות קשובה. אם את לא תקשיבי אזי בעלך ידבר על כך עם אחרים בדרך גרועה יותר. אם בכל אופן האמת והיושר שבתוכך לא מאפשר לך שלא לומר את האמת הפנימית שבתוכך בשפה ברורה. תחליטי לגלות אמת זאת רק בזמנים מיוחדים או בפגישות שבהם את מעלה נושא זה. אולם הערות כדרך תגובה יום יומית זה דבר הורס.