שאלה: תחום שבת: האם יש רעיון רוחני מחשבתי לעניין הוצאה מרשות לרשות בשבת? ולמה אם זה איסור כ"כ מרכזי כיום אנו כמעט לא מרגישים בו?
תשובה: אצרף מאמר, שעשוי להסביר את האיסור הזה: קשב לקדושת השבת   הרב אודי פרומן ששת ימים תעשה מלאכה וביום השביעי יהיה לכם קדש שבת שבתון ליקוק כל העשה בו מלאכה יומת (ל"ה, ב).    מה דינו של יהודי שנותן צדקה בשבת המשנה הראשונה במסכת שבת מספרת על יהודי שנותן צדקה בשבת. "יציאות השבת שתים שהן ארבע בפנים ושתים שהן ארבע בחוץ. כיצד? העני עומד בחוץ ובעל הבית בפנים פשט העני את ידו לפנים ונתן לתוך ידו של בעל הבית או שנטל מתוכה והוציא העני חייב ובעל הבית פטור פשט בעל הבית את ידו לחוץ ונתן לתוך ידו של עני או שנטל מתוכה והכניס בעל הבית חייב והעני פטור". מה הוא חייב? אם בשוגג, חייב חטאת. במזיד   כרת. אם יש עדים והתראה   חייב סקילה. במבט ראשון העונש הזה נראה חמור מידי  אדם נתן צדקה לעני בשבת ועונשים אותו על כך בסקילה! את השאלה הזו שואל האלשיך הקדוש בפרשת ויקהל: "בשום לב אל החמירו יתברך כל כך במלאכת שבת שכל העושה בו מלאכה אחת דתו להמית, ואפילו דבר שאינו כל כך מלאכה כהוצאה מרשות לרשות. אמנם למה? כי נפשות בני ישראל מתחת כנפי השכינה המה, ממקום האחדות. ואין ניכר דבר זה לישראל אלא ביום השבת, שמשלח הוא יתברך שפע קדושה אל כל איש ישראל, לאיש ואיש כשורש נפשו אשר תחת כנפי השכינה, ועל ידי כן נמצא מתדבק האדם אל קונו. על כן בהיותנו ביום השבת מתאחדים אל מקום נשמותינו ומתרחקים מהפירוד, לכן נצטווינו שלא להוציא מרשות היחיד - הוא רמז אל הרשות אשר אנו דבקים בו - אל רשות הרבים, הוא רמז אל עולם הפירוד אשר משם יתר העמים. וכך ביתר המלאכות. והוא, כי המלאכה הוא מעין עולם החול, כי אליו המלאכה מתייחסת כנודע, והשביתה מעין העולם העליון הגדול והקדוש. ועל כן בהיות נפש יתירה מהעולם העליון באדם, ועושה מלאכה, הוא כמערב הקודש העליון בחול ואחת דתו להמית".    יום של אחדות כשאני נותן צדקה לעני לרשות הרבים שנינו לא ממש מאוחדים. אני בביתי הממוזג, והוא ברחוב. אני אמנם דואג לו ונותן לו חלה, אבל אנחנו בשני צידי המתרס. ביום כזה שבו ה  שולח לנו נשמה יתרה אנחנו אמורים להרגיש אחדות הרבה יותר גדולה. אני אמור להכניס אותו אלי הביתה ושיהיה כאחד מבני ביתי. כשאני משאיר אותו ברשות הרבים ומוציא אליו אוכל זה חילול נשמת כנסת ישראל, חילול הקודש. המשנה מתנסחת באופן בוטה   "העני עומד בחוץ, ובעל הבית בפנים".    שורש נשמתי בהסתכלות אחרת, שמסבירה גם את האיסור לצאת אל מחוץ לתחום, הנשמה הפרטית של כל אחד מאיתנו חצובה מנשמה אחת גדולה, המכונה "נשמת כנסת ישראל". אפשר לדמות את הנשמה הגדולה הזו לדמות אדם שלכל אבר בה יש תפקיד אחר   ידיים, רגליים, גוף, וכן הלאה. שורש נשמתו של כל אחד מאיתנו הוא המקום באותה נשמה גדולה, שממנו חצובה נשמתו הפרטית. יש לכך משמעות לגבי המצוות המיוחדות שעליהן הוא צריך למסור את נפשו ועוד, אבל בעיקר, יש כאן את המפתח לייעודו של כל אחד מאיתנו. השורש הוא גם התכלית   "סוף מעשה במחשבה תחילה", מה שעלה במחשבה בהיותנו בשורשנו הוא סוף המעשה   היעוד שלנו. אחת מקריאותיו של הראי"ה קוק (אורות הקודש) היא: "כל אדם צריך לדעת שקרוי הוא לעבוד על פי אופן ההכרה וההרגשה המיוחד שלו. על פי שורש נשמתו. ובעולם זה, הכולל עולמים אין ספורות, ימצא את אוצר חייו". השאלה הגדולה שרבים שואלים את עצמם היא: כיצד, באופן מעשי, ניתן לזהות את דרכי המיוחדת, את ייעודי? האלשיך הקדוש מציע דרך אחת לזהות את הייעוד האישי, באמצעות קשר לשפע הקדושה, לנשמה היתירה, שה  שולח לאדם בשבת. הסיבה שבגללה נאסר עלינו לעשות מלאכה בשבת, או לצאת אל מחוץ לתחום, היא כדי שנהיה קשובים פנימה, לאותה נשמה יתירה, לאותו שפע מיוחד של קדושה. ואכן, הקשב לנשמתנו, שהיא הצד הפנימי של האישיות הרוחנית שלנו, יוכל לתת לנו כיוון במציאת יעודנו בעולם. אולם כגודל הסיכוי גודל הסיכון  החמצה של שעת הכושר הזו, קשב לעולם שמחוץ לנו תוך הסחת הדעת מן הפנים, עשיית מלאכת חולין תוך שעבוד הרובד הגבוה של נשמתנו לכך, הם חילול הקודש, והתורה תובעת את עלבונו של זה. (התשובה ניתנה מהרב אודי פרומן) רבני ורבניות בית הלל עונים לשו"ת גם בפייסבוק -