שאלה: תגובה לתשובה על פרשת תזריע מצורע: לרב הדברים שכתבת אכן מאירים את עיני. לא חשבתי על התופעות האלה כקשורות לתשוקתה של התורה לחיים. בתיאוריה זה רעיון יפה. הבעיה היא שמרוב הדגש על "התרחקות מהמוות" כבר לא נשאר מקום ל"תשוקה לחיים". אסביר. עצם הקביעה שמחזור האשה מטמא כי הוא היה יכול להביא חיים ולא הביא,זה לקחת מנגנון חיובי שהקב"ה נתן לאישה ולהסביר אותו כתופעה שלילית. המונח טומאה מונח כ"כ טעון עם קונוטציה כ"כ שלילית שקשה, לפחות לי כאישה, לשייך אותו לתופעות ביולוגיות רצויות. (כרגע אנני מתיחסת לשכבת זרע, שזה דיון בפני עצמו)איזה אישה תרצה להיות בסטטוס טמאה? מה האישה יכולה לעשות בכדי לא להגיע למצב של טומאה? לצערי המונח מהווה ענן מעיק שמטיל צל על דמותנו ותפיסת עולמנו. (של הנשים) לו כוונת התורה היתה לבטא את התשוקה לחיים נראה לי שהיה מקום להדגיש את היופי במנגנון הפוריות ולא חוסר ההריון (הבציות שלא הופרו) שמקשר את האדם למוות וטומאה. באחד השו"תים באתר כיפה קראתי שבעל נלחץ שבטעות צחצח את שיניו במברשת שיניים של אשתו בזמן שהיא נידה. (כאילו שחלתה באיידס). זו רק דוגמא לדעתי לעיוות שנוצר עקב השימוש המקראי במונח טומאה לתופעת הנידה. ברגע שנידה טומאה נפתחת תיבת פנדורה לדעות קדומות ופחדים שרחוקים מאוד מעולם התורה. נשים מעדות מסוימות מנועות מלהכנס לבתי כנסת או בתי קברות בשעת נידתן. הן מפסיקות להיות יצורים אנושיים טהורים וקדושים, אלא יצורים שלא רק נגועים במוות, יש בכוחם גם לטמא אחרים.(הבנתי שהנידה מוגדרת בהלכה כ"אב הטומאה" ומטמאת אדם וכלים!) אני תוהה היכן פוגשים פה את התשוקה לחיים? בענין שכבת הזרע, לדעתי בכדי לערוך השוואה בין שתי הפעולות הביולוגיות יש לעשות השוואה מלאה. אז רואים שיש כאן ענין מגדרי. התופעות שונות לחלוטין, כשעיקר השוני הוא יכולת הגבר אולי להשתלט או לצמצם את התופעה וכמובן שלאשה אין שליטה. אין דיני שכבת זרע כדיני נידה. לגבר אין הרחקות או טבילה. שוני זה מלמדני שהתורה מבדילה בין טומאה לטומאה. כשדווקא טומאת הנידה (בעיני התורה) יותר מטמאת מטומאת שכבת זרע. שוני זה רק מחדד את השאלה המקורית. למה? האם התורה רוצה שנתיחס לגופנו כמקור טומאה? האם ראוי לחנך כך את בנותינו? סליחה על האורך ו על העיסוק בענינים אלו, בתקווה שהסברך יהוו כמגדלור לנשים רבות הטרודות מנושא זה.
תשובה: ועכשיו הבה ננסה לכתוב את כל מה שכתבת בתמונת ראי של מה שכתבת: "עצם הקביעה שלאחר מחזור האשה   מופיעה טהרה, זה לנצל מנגנון חיובי שהקב"ה נתן לאישה ולהסביר אותו לא רק כתופעה ביולוגית אלא גם כתופעה המזמנת את האדם להתייחס לגופו, לטבול, ולחיות חיי טהרה גופניים   לא נזיריים. המונח טהרה כ"כ טעון עם קונוטציה חיובית שזה ממש נפלא, לפחות לי כאישה, לשייך אותו לתופעות ביולוגיות רצויות. (כרגע אנני מתיחסת לשכבת זרע, שזה דיון בפני עצמו). איזו אישה לא תרצה להיות בסטטוס טהרה? מה האישה יכולה לעשות בכדי להגיע למצב של טהרה בלי התהליך הביולוגי הזה? לשמחתי המונח מהווה אור גדול שמטיל זוהר על דמותנו ותפיסת עולמנו. (של הנשים). התורה הדגישה בדרך זו את התשוקה לחיים, ונראה לי שזה המקום שהיא הדגישה את היופי במנגנון הפוריות כצל של זה את חוסר ההריון (הבציות שלא הופרו) שמקשר את האדם למוות וטומאה. עמי ארצות מהווים סכנה גדולה לדרכה של תורה. אסור לנו ללמוד את התורה דרכם. מי שנלחץ מהעובדה שהוא צחצח במברשת השיניים של אשתו   הוא בעיה. לא הדרכה. לא מקור ממנו ללמוד תורה. כאמור לעיל, אפשר לקרוא את כל המציאות הזו בצורה אחרת. נסי. תראי. ברמת התורה ודיני הדאורייתא, אין הבדל כל כך גדול בין נידה ובין שכבת זרע. את כותבת שזה עניין מגדרי   ולא כן הוא. את כותבת שהתופעות "שונות לחלוטין" ולא כן הוא. יש הבדל ביולוגי, לא גדול, ובשל כך הבדל הלכתי   לא גדול. העובדה שלאיש יש שליטה ולאישה אין שליטה   אין בה כדי להוות ראייה לדברייך שמדובר בעניין מגדרי או בטומאה שמיוחסת דווקא לאישה. בסופו של דבר   שניהם טמאים כתוצאה מעניין טבעי וריטואלי (קיום יחסי אישות הוא דבר טבעי וריטואלי), וזה ממעט את ההבדל שבין האיש והאישה שבוודאי אין לקרוא לזה "שונה לחלוטין"  כיוון ששניהם טמאים   שניהם גם מיטהרים, וחיים חיי טהרה  לגבר יש טבילה בדיני הדאורייתא (כדי לעסוק בתרומה ושאר קדושות התלויות בארץ  כדי להיכנס בשערי בית המקדש, ועוד), וההרחקות בכלל הן הרחקות שמוטלות על הגבר ולא על האישה. את לא צריכה לבקש סליחה על האורך והעיסוק בנושאים אלה. להפך. מופקד עלייך לשאול, ולשאול גם את עצמך, האם אי אפשר לקרוא בצורה שונה לחלוטין את מה שאת רואה כפגיעה באישה וכעניין מגדרי בהקשר זה (יש פגיעות בנשים בהקשרים אחרים, אולם בנושא הזה   אני חושב שהקריאה ההפוכה לקריאה שלך היא הנכונה יותר).