שאלה: גיל ההתבגרות - מרגישה ממש מבולבלת וקשה לי: אני בת 12, בזמן האחרון אני מרגישה ממש מבולבלת אני לא יודעת מה אני רוצה מעצמי אני מוצאת את עצמי בוכה כל יום. אני מרגישה שאני מחפשת רק את הדברים הרעים בכל דבר. הקשרים שלי עם המשפחה והחברות מתחילים להתרופף. אני מרגישה שלאף אחד לא אכפת ממני אני מתפללת לה ואני מרגישה שכלום לא קורה כאילו שה מתעלם ממני אני מרגישה כפוית טובה כי לא מזמן סבא שלי יצא מניתוח מאוד מסובך ב ואני מתלוננת?! אני מרגישה שהאמונה שלי פחות חזקה יש לי פתאום הרבה שאלות ואני לא מעזה לדבר עם ההורים שלי. כל זה הופך לבלבול אחד גדול ומתפרץ בבכי קשה לי. מה לעשות?
תשובה: יקרה, משהו טוב מאוד קורה בתוכך. משהו טבעי ובריא ושמח. משהו חדש מתחיל להיות בפנים. את גדלה מילדה לנערה והופכת להיות יותר בוחרת, יותר מרגישה ויותר מחוברת לעצמך. את מתחילה לבנות אישיות שהולכת להיות מופלאה ממש. זה ברור. התבניות הרגילות שהיו לך עד עכשיו צרות מדי, והכלים שלך קטנים וסוג של ריקים לעומת האמונה שהנפש שלך מחכה לה עכשיו. הנפש שלך מחכה לך. מחכה שתתני אמון ואמונה בעצמך בלקבל בטוב את מי שאת כרגע ואת התהליך הטוב הזה שאת מתחילה לעבור. בעיני, אין בך כפיות טובה. אלא להיפך, יש בך חיפוש של אמת גדולה, את רוצה אמונה שנוגעת עמוק וחזק בחיים, את רוצה תשובות גדולות בנושאים האלה. ואת רוצה אותן עכשיו. חייבת להגיד לך שזה באמת לא הולך ככה, דברים בנפש קורים לאט. גם בנפש גדולה כמו שלך. תני לעצמך זמן. תני לעצמך מקום. את מתחילה להיות נערה שנפגשת עם החיים. תאפשרי למפגש הזה קודם כל לקרות. תגידי לעצמך שאת מקבלת את התהליך הטוב הזה ואת רוצה לעבור אותו. ובתהליך לפעמים יש גם נפילות ותחושות של כאב והחמצה, בדידות וחוסר ודאות. אבל התהליך הוא טוב ואנחנו רוצים אותו. כי הוא בונה ומשחרר ונותן לנו להיות מי שאנחנו. בעיני את עוברת את הגיל הזה הכי מבפנים שיש. אל תפסיקי להתבונן, לבקש ולחפש ולהתגעגע. וזה כל כך טוב ונפלא. זה הזמן שלך, תני לעצמך אותו. ובטוב. כשהנפש שלנו סוערת מבפנים קשה לנו ליצור הדברות מאוזנת על בסיס קבוע. כי יותר קשה לנו באותו זמן לתת מקום לאחרים. וזה ר, כל עוד אנחנו לא פוגעים במי שאנחנו ולא גורמים לאחרים להתכווץ. ועוד דבר, יכול להיות שאת מרגישה שהקשר שלך לאחרים מסביבך הוא כבר לא מה שהיה. כי פשוט אותך זה לא מספק. מי שסביבך נשאר במקום ובתוכך מתחולל שינוי של מודעות וחיבור לעצמך. אני מאמינה שהתחושה הזו שלאחרים לא אכפת ממך, היא רק אצלך, היא לא אמתית והיא זמנית וחולפת. את מרגישה ככה בגלל שעכשיו את מוצפת. וטוב לפעמים לבכות, זה מרגיע ולפעמים אחר כך רואים דברים קצת אחרת. ובעניין התפילות. זה באמת קשה לקרוא לה  ולהרגיש שהוא לא עונה. אבל הוא כן. לפעמים ה  מדבר איתנו בשתיקות. ומרוב שתיקות אנחנו לא מצליחים להקשיב. אני חושבת שה  עונה לך. הוא אומר לך: "מתוקה שלי התהליך הזה הוא לגמרי ממני, והוא לוקח זמן, וטוב שהוא לוקח זמן, כי הזמן הזה חשוב לך, את צריכה אותו. ואני איתך בדרך, מחזיק ותומך, מחבק ולוחש לך מילים טובות." אז מה עושים? כותבת לך כמה דברים שאני חושבת שכדאי שתעשי בזמן הקרוב, תבחרי מה שנראה לך: (1)אל תפסיקי להיות במקום הנפלא הזה שאת נמצאת בו עכשיו. אל תפסיקי לרצות את ה. אל תפסיקי להתגעגע אליו,אל תפסיקי לבקש אמת ועד הסוף. שלא יהיה לך רפיון בעניין הזה בתוכך. הרצון הזה שלך הוא גדול מאוד ויקר מאוד בעיני ה. שתדעי. (2)יש לך שאלות באמונה? זה טוב מאוד. רק אל תשאירי אותן בפנים. אולי תשאלי מורה באולפנא או מדריכה מהסניף, או רב שאת מכירה ואת תמיד מוזמנת לשלוח אלינו את השאלות שלך. אם קבלת תשובות שלא מספקות אותך, אל תוותרי, תמשיכי לשאול עד שתרגישי שקבלת מענה אמתי. (3)דברי עם ה  במילים פשוטות, כמו עם חבר טוב. תגידי לו מה את מרגישה. תני לעצמך להתפרק מולו, להביא את מי שאת בלי פוזות. ואל תחכי לתשובות ממנו. לאט לאט תרגישי איך את מקבלת מענה עוטף, אוהב, מחזק ומנחם. (4)אני חושבת שברגע שתביני שאת בתהליך וטוב שהוא קורה, ותדעי לשחרר ותרשי לעצמך להיות את, פשוט להיות, תוכלי לחזור לקשרים שהיו לך קודם ואפילו לחזק אותם. מקוה שקצת עזרתי, ימים טובים נכונו לך ואת הולכת לקראתם בסבלנות והקשבה מאמצת אותך אל לבי ומעריכה כל כך, נועה,