שאלה: מחשבות אחרי מסע בפולין.: קודם כל ברצוני להגיד שהאתר הזה הוא פשוט מדהים בעיניי ישר כח לכל המתנדבים המסורים! לפני חודש חזרתי מפולין ויש משהו שעדיין קצת מפריע לי ביקרנו במחנות, מקומות כ כ נוראים, כ כ הרבה יהודים נצחו שם רק בהיותם יהודים! ילדים שחלומות לא הספיקו להגשים, בני נוער כמוני שרצו לעשות כ כ הרבה עם החיים שלהם אבל לא יכלו כי מתו. ואני עומדת שם וחושבת לעצמי רבונו של עולם כל היהודים האלו איך יכול להיות שהתכנית שלך בשבילם היה ללכת למותם? אני לא מבינה אני בדיוק כמוהם יותר נכון אנחנו בדיוק כמוהם אבל לי יש בית יש משפחה ולהם לא היה אני חיה והם לא זכו. זה מרגיש לי כמעט כמו שהשליחות של ה6,000,000 מיליון יהודים האלה היה למות (כמובן שהם גם עשו המון דברים לא מזלזלת) למה דווקא לי מגיע לחיות בתקופה הזאת ולהם לא הגיע? ואז הגעתי למסקנה שאם אני חיה עכשיו אז כנראה שיש לי שליחות כאן אבל אני בדיוק כמוהם. חוצמזה שיש לי הכל ולהם לא היה ואני אפילו לא מרגישה שלי כ כ מגיע לחיות כאן יותר ממה שלהם הגיע. למה לדור שלנו יש כ כ הרבה יש לנו בית מדינה יש לנו את הזכות לשיר להיות עם חופשי בארצנו אבל לדור שלהם לא הגיע?הרי אני לא יותר טובה מהם וגם הדור שלנו לא יותר טוב מהם (אני יודעת שזה לא שאלה הוגנת כי הרי אפאחד לא יכול להבין חשבונות של בורא עולם) מה דעתכם?
תשובה: קודם כל, מדהים בעיניי שיש כאלה שיודעים לפרגן ולזרוק מילה טובה, זה לא ברור מאליו ולגמרי מתדלק אותנו בכוחות. אומרים שכל שאלה היא כבר חצי תשובה, ולא נראה שיש הוכחה יותר טובה לזה מהשאלה שלך. באמת הבסיס   ההתחלה   האמצע   והסוף של התשובה הזו, זה מה שכתבת שאף אחד לא יודע ולא מתחיל אפילו להבין חשבונות שמים. מביאים בשם האר"י, מקובל גדול, שהיה אומר שכדי לנסות להתחיל להבין את מה שמתרחש בעולם אדם צריך לחיות לפחות 400 שנה. וכבר הגמרא מספרת לנו על משה רבנו שביקש מהקב"ה  הודיעני נא את דרכך, ואפילו הוא אדון הנביאים מקבל תשובה שלילית בעניין. אין לי ספק, שכשעומדים על אותה אדמה ארורה, רואים את מקומות הזוועה מול העיניים ושומעים את המספר שישה מליון שאפילו לא מתחיל להיתפס, הדמיון שלך עובד שעות נוספות: בעיני רוחך את כבר רואה את חוהל ה בת השש, את שרה פרומה אמא צעירה, ואת סבא מרדכי לידך. והמחשבות האלה, המטרידות, מציפות ביתר שאת. אבל בינינו, אנחנו שואלים גם את השאלות האלה על חמישה יהודים שנרצחים בערב שבת תמים באיתמר, על 20 אנשים שכל חטאם היה לאכול פיצה במרכז העיר סלש ליסוע באוטובוס, ועל אבא אחד לחמישה ילדים שעמד בצומת תפוח. כי זה לא רק המספר, זה גם. אלא עצם הדבר הזה שאדם מסיים את החיים שלו פתאום. וזה קשה. וזה כואב. וזה נורא. ואז גם מאד טבעי שתעלה השאלה המטרידה משו ותלחש לך בקצה האוזן:  באמת, למה דווקא הוא? איך זה שאת חיה, למה את יותר טובה?.  וכשאת מכפילה את השאלה בכמה מיליונים, העוצמה שלה גם הופכת להיות כזאת והיא מהדהדת בך פי מיליון. עכשיו, צריך להבין שזה שאדם נפטר מהעולם צעיר בכלל לא אומר שהוא לא עשה את השליחות שלו. שליחות יכולה להיות גם קצובה בזמן   אצל אחד (ל"ע) זה 12 שנים ואצל אחר זה 90 שנה, וכמובן שזה רק דוגמאות. לא בהכרח שמי שמת צעיר זה בבחינת  לא בקיצו, יכול מאד להיות מישהו שמת צעיר וזה גם בדיוק (בדגש על הדיוק) מה שתיכננו לו שם למעלה. אז למה זה ככה אנחנו לא יודעים, אבל על דרך הוורט המפורסם בשאלות כאלה מומלץ להחליף את הניקוד ל-למה, שזה כבר הופך להיות משהו שהוא קצת יותר תלוי בך ובר השגה. כשהשאיפה צריכה להיות, דווקא בתור כאלה שהם חלק מדור כביכול  משעמם  (בלי הצרות של הגלות ובלי האקשן של בריטים, מחתרות והורה של ימי הקמת המדינה), לעצור ולחשוב איפה ובמה אנחנו מרוממים את עם ישראל, מה החלק שלנו פה, איך אנחנו מראים לריבונו של עולם שהזכות הזאת של להיות חלק מדור של גאולה יושבת עלינו פיקס. מה אומרת? רק טוב רינת rintz3 gmail.com