שאלה: בגד ים במקלחת "והתנשאות" של ישיבה אחרת: הרב, לאחרונה התגייסתי במסלול הסדר אני עושה טירונות יחד עם חבר ה מהישיבה שלי וגם מישיבות אחרות. תלמידי אחת הישיבות שמשרתים איתנו מתקלחים רק עם בגדי ים וטוענים שכך צריך לנהוג. לנו זה נראה מוזר. אבל בכ"ז רציתי לשאול האם יש ממש בהתנהגות זו? האם צריך לחשוש לזה? השאלה השניה היא למעשה נגזרת גם של זה וגם של דברים אחרים. קיימת תחושה של התנשאות של החבר ה האלה כאילו הם מקפידים בהלכה ואנחנו מחפפים. זה לא רק הבגד ים, אלא קורה הרבה שפתאם הם מאריכים בתפילה יותר מהזמן שמוקצב לנו (לפי פקודת מטכ"ל) מחמירים באוכל, למשל לא מוכנים לאכול ירקות עלים, למרות שיש מכ"ש שמקפיד (ביני"ש בעצמו) וכופים עלינו גם כי הטבחים אומרים אתם לא רוצים אנחנו לא נכין. ועוד כל מיני סיטואציות שגורמות לזה שהרבה פעמים אחנו לא עומדים בזמנים, ובכלל כאילו עושים בעיות למפקדים. כשבעצם זה רק קבוצה קטנה רק שהמנגנון הוא שהם מתנשאים שכאילו הם מקפידים ואנחנו לא ולכן הם מתעצבנים שלפעמים אחנו מקצרים בקורבנות כי אין זמן ואז הם עושים דווקא וקוראים לאט והכל כולל פתח אליהו ואומרים שהמפקדים יחכו. אני מרחיב בתיאור כדי לנסות לקבל הדרכה כיצד יש להתמודד עם גישה כזו. ואני מדגיש זה לא הנח"ל החרדי או משהו אלא גדוד רגיל. ומה שנוצר זה גם מול המפקדים והחברקה הלא דתיים, גם ביננו לבינם וגם הרגשה אישית שכביכול אנחנו מחפפים ולא מחמירים. אז כיצד יש לנהוג?
תשובה: שאלה זו היא עדינה ורגישה. אחד המפגשים הראשונים איתה היא אמנם בשרות עם בני ישיבות אחרות, אולם למעשה היא מלווה במסגרת הדתית את האדם בכל חייו. גם בקהילה אנו מוצאים את המתח הזה, באסיפות הורים של בתי ספר וכדו, ודרושה משנה שלמה של התמודדות עם כך. אכתוב בראשי פרקים: א. אנחנו צריכים להשתחרר מן ההגדרה העצמית שלנו לאור מה שמתחולל אצל ה"אחר". הדבר נכון לשני הכיוונים. הכיוון האחד הוא להגדיר את הזהות שלנו לאור שלילת האחר. זו תופעה מאוד נפוצה, אתה מגדיר את עצמך לאור מה שאתה "לא", וצריך להשתחרר מכך. אין שום חובה לשלול את קיומו של ה"אחר" כדי לקיים את הזהות האישית שלך. הדבר נכון גם לצד השני: ההגדרה הזהותית שלך אינה תלויה בשאלה מה השני חושב עליך. אמנם, יש מחויבות הלכתית להתנקות מחשד, ומחויבות ל"והייתם נקיים מד  ומישראל", אולם המחויבות הזו אינה יוצרת מציאות שאדם שופט את עצמו לאור הכוח שהוא נותן לשני. ב. תפקיד החברה בעיצוב האדם הוא להוות לגביו ראי, דרכו הוא מתבונן על עצמו. אם יש פער בין האדם ובין החברה הסובבת אותו זו קושיה   לא תירוץ. לאמור: הוא צריך לראות בהתנהגות החברתית שמסביב לו הזדמנות לשאול את עצמו האם הוא אכן צריך לקבל את הביקורת החברתית, או את מה שנעשה מסביב. אם הוא חושב שכן   אשריו, שכן אירעה לו הזדמנות לתקן את עצמו  אם הוא מחליט לא לקבל את הביקורת   אשריו, שכן הוא התמודד עם עמדה אחרת ונשאר דבק בעמדתו המחוזקת כתוצאה מהתמודדות. ההתנהגות של ה"אחרים" היא אפוא הזדמנות מופלאה, וכדאי לאמץ את דרך החיים הזו. ג. אם החליטו להתקלח עם בגד ים   זו מהווה קושיה לגביך, לא תירוץ. אם אתה סובר כי אכן זה מוסיף צניעות, ולא פוגע בשום דבר אחר   גם אתה צריך לעשות כך. אולם אם אתה סובר כי עצם תשומת הלב לנושא הזה היא בעצמה לא צנועה, ולא זו בלבד אלא שהדבר פוגע בנורמאליות החיים   אתה צריך להימנע מלעשות כמותם. משעה שהחלטת   זו הדרך שלך, והשאלה מה אחרים עושים היא לא רלוונטית לגביך. ד. התחושה של התנשאות מוזנת אך ורק מהיחס שלך. מה הם חושבים על עצמם   לא צריך לעניין אותך. אולי מסקרנות, אולי מרצון ללמוד על אחרים, אולם לא זה מה שצריך להשפיע עליך. מי שנותן כוח לתחושת ההתנשאות   זה אתה, לא הם. אם אתה חושב שהם "דתיים יותר" אתה זה שקבעת את הסולם הזה לגבי "דתיות", ואז כאמור   מוטל עליך ללכת בדרכם ולנצל את ההזדמנות המבורכת שהם נקרו בדרכך ומשפיעים עליך לטובה  אם אתה עצמך סובר שהארכה בתפילה מול חובת האימון בצבא, החמרה באוכל ללא התייחסות לשאלה בדבר אחריותם לאכילת כשר על ידי הצבא כולו, ומה שמתחולל אצל הטבחים  עשיית בעיות למפקדים כמדד של ישרת שמיים   כל זה ועוד הוא התנהגות עקומה המנוגדת לעולמה של תורה והם המחפפים בחובת משמעות העמדה הרוחנית של שרות בצבא   משעה זו והלאה הם לא יצטיירו בעיניך כמתנשאים אלא כ"חסיד שוטה", וממילא גם לא תחוש כלפיהם אלא רחמים, והם לא יהוו איום עליך. הכל אפוא תלוי בעמדה שלך ובהיפתחות שלך   הן כדי ללמוד מדרכם את הדברים הטובים והן כדי לבצר את העמדה הרוחנית שלך מול ה"חסיד שוטה" שלהם. האם אתה יכול ללכת בדרך זו?