שאלה: אבות ובנים - פוקד עוון אבות על בנים: ב יום שלישי י"ז אלול תשע"ה שלחתי לך את השאלה הבאה: בחומש דברים, פרק כ"ח פס מ"א כתוב "בנים ובנות תוליד ולא יהיו לך כי ילכו בשבי" - ברור שמשפחה נורמלית, בה להורים אכפת מילדיהם, זה יהיה עונש גם להורים. אך אין ספק שלפני כולם, מי שהכי סובל מהעונש הנ"ל הוא בעצם אותם בנות ובנים. ובעצם, למה הבנים והבנות צריכים להיענש על מעשי הוריהם? הרי נאמר בדברים פרק כ"ד פס ט"ז "לא יומתו אבות על בנים ובנים לא יומתו על אבות איש בחטאו יומת" ומעבר לכך, בשמות פרק ל"ד פס ז כתוב "פקד עון אבות על בנים ועל בני בנים על שלשים ועל רבעים". רש"י אומר במקום "כשאוחזים מעשה אבותיהם בידיהם" - עדיין, מה האבות קשורים לבנים? אם הבנים חוטאים, הם אמורים להיענש בלי קשר למעשי הוריהם! וחוץ מזה, נראה קצת דחוק להעמיד את הפסוק רק במקרה כזה שהבנים ממשיכים את מעשיהם הרעים של הוריהם. בנוסף, בשמות פרק כ פסוק ה כתוב "אנכי יקוק אלהיך אל קנא פקד עון אבת על בנים על שלשים ועל רבעים לשנאי" - אם שונאי מוסב על האבות, מה קשורים צאצאיהם, ומדוע הם צריכים להיענש על כך? ואם הוא מוסב גם על הבנים, ברור שהם צריכים להיענש, אבל מה זה קשור למעשי הוריהם? אשמח אם אוכל לקבל תשובה מפורטת עד כמה שאפשר, ואם אוכל לקבל גם הפניות למקורות זה יעזור לי מאוד. תוך זמן קצר ענית לי (ועל כך תודתי הרבה נתונה לך) בתשובה הבאה: סוגיה זו היא עתיקת יומין, נידונה בהרחבה בגמרא, ומאז בספרות אין ספור על הנושא. נראה כי נקודת המוצא של התורה היא שאכן הקיום העצמי של הילדים מוגדר מהגיעם לגיל בגרות, ולפני כן היחס אליהם הוא כאל חלק ממהותם של ההורים. רואים את זה בהלכות אין ספור, בהן אין מכירים ביישות העצמית של הילדים, אלא כחלק מהמשפחה (רק דוגמה: היכולת של אב לקדש את ביתו כשהיא קטנה). עמדת יסוד זו, שכאמור באה לידי ביטוי בהלכות אין ספור, היא הבסיס ל"פוקד עוון אבות על בנים", והיא גם הבסיס למבט המגיע מנקודת המבט של הצאצאים: במקום בו הם עושים כמעשי אבותיהם הם מאששים את ראייתם כהמשך לאבותיהם, וממילא הם נפקדים גם על עוון אבותיהם במקום בו הם בוחרים בטוב ומואסים ברע - גם היחס אליהם הוא כזה. עד כאן תשובתך. על סמך דברים אלו, מתחזקת שאלתי גם בעידן המודרני שלנו יש הכרה בכך שילדים קטנים הם אינם ברי דעת, ולכן ההורים שלהם מחליטים עליהם (ובמידה ואין להם הורים, לא עלינו, ממנים עליהם אפוטרופוסים) ויש לכך גם היבטים רבים בחוקי המדינה. אך עם זאת, אין ספק כי הורה המכה את ילדו (לפחות לפי חוקי המדינה ולעניות דעתי גם על פי ההיגיון) ייענש בחומרה, וכך יקרה לכל הורה שינצל את מרותו על ילדיו בכל דרך רעה שבה יבחר. האפוטרופוס יכול להיות זה שבידו להחליט אם יסדרו לילדו את השיניים או לאיזה בית ספר ישלחו אותו או היכן יגור, אך כולם מסכימים כי אין בסמכותו לענות את ילדו, ולשם כך קיימות רשויות רווחה, כדי לוודא שאפוטרופוסים מנצלים את תפקידם לטובה בלבד וכדי לטפל במקרים בהם קיים ניצול לרעה. אם כן, מדוע על פי התורה, לאב מותר לקדש את בתו הקטנה? מדוע מותר לו למכור את ילדיו לעבדות? מדוע הילדים צריכים להיענש על עוונות הוריהם? גם אם הם ברשות הוריהם, מדוע התורה מאפשרת להורה לנצל את הקשר הזה לרעת הילדים, וכיצד דבר זה יכול להיות מוסרי? ובפרט לגבי "פוקד עוון אבות על בנים" שוב נשאלת השאלה, אם הם חטאו, מה קשורים הוריהם לעונש? ואם הם לא חטאו, מדוע שייענשו על עוונות הוריהם? ובכלל, אם הם קטנים, מדוע הם צריכים להיענש? ואם מדובר גם בילדים גדולים, מדוע הם עדיין קשורים לילדיהם?
תשובה: שאלות תורניות בניסיון לפענח את התורה נמצאות תמיד בתחום ההשערה. התורה דיברה אלינו בעיקר בשפה נורמטיבית, לאמור - היא לימדה אותנו מה צריך לעשות לפי הופעתה. ברם, היא לא לימדה אותנו מה מסתתר מאחורי זה ומהם הרעיונות שהיא מבקשת ללמד אותנו דרך ציווייה. את זה היא הותירה לתורה שבעל פה, שלאורך הדורות דנה הן בשאלה העקרונית האם ראוי לחפש את טעמי התורה, הן בשאלה הרעיונית האם יש בידינו לעשות זאת, ובעיקר בשאלה הפרשנית שנידונה בין אלה שטענו שיש לתת טעמים למצוות - מהם הטעמים האלה. ברם, מידי השערה לא יצאנו. אני לא יודע לומר בוודאות מפני מה התירה התורה לאב לקדש את בתו הקטנה. אני יכול לשער. נקודת המוצא של התורה הייתה כנראה שהחוק הטבעי הוא החזק מכולם, והוא ההנחה שהורים פועלים לטובת ילדיהם. מסירת אב את ביתו לקידושיה לא נבעה מרשעות האב, אלא (בדרך כלל) מחוסר יכולתו לקיים אותה כלכלית בידיו, ובשל כך הוא מסר אותה או לקידושין, או למה שנקרא אמה העבריה, אך למעשה מדובר בסוג של אימוץ, שאף מוביל לנישואין (קרא היטב את פרשת אמה העבריה). ההנחה שלנו כי המצב הוא אחר, ובשל היתרים אלה הורים יפגעו בילדיהם - היא כנראה בעיני התורה גם לא נכונה, וגם נושאת בחובה צל גדול, והוא העמדת ילד באינטרסים מנוגדים לאלה של הוריו, דבר שמביא למצבים בעייתיים אחרים מכיוונים אחרים. אתה צודק שניתן לנצל את המצב הזה לרעה. אולם זה נכון ביחס לכל דבר. פעמים רבות הראיתי שגם את מצוות "כיבוד אב ואם" אפשר לנצל לרעה, ופעמים רבות קשה להתמודד עם פגיעות מיניות במשפחה או אלימות בשל מניפולציה שעושים הורים על ילדיהם, ומטיחים בהם כי הם לא מכבדים אותם כהורים, וכי אסור להתלונן עליהם כיוון שזו פגיעה בכיבוד אב ואם. העובדה שניתן לנצל משהו לרעה היא אפוא עדיין לא עדות שהרעיון הזה פסול מעיקרו. מעבר להנהגה האנושית בכיוון הזה - גם ההנהגה האלוקית של "פוקד עוון אבות על בנים" מניחה שמדובר ברצף בין-דורי ולא כפי שאתה מציע שכל אחד עומד לגופו. הרצף נידון כרצף - אם מדובר בהמשכיות הרי שההורים והילדים קשורים האחד בשני, ועל כן עונש הקטנים הוא גם להוריהם, והמשך מעשי העוול על ידי הילדים הוא גם תוצאה של מעשי ההורים. אני מעריך שזו כוונתה של התורה.