שאלה: אני מרגישה קצת אבודה בעבודת ה.אני רוצה לשים לזה סוף!: יש לי שאלה בירור שמקשה עלי כבר תקופה ארוכה בזמן האחרון אני חשה שאין לי מטרה לחיים אין לי דבר שמניע אותי איזו בעירה פנימית לכיוון מסויים וזה נורא חורה לי. אני נורא מסכימה עם כך שיש עיניין "שידע כל אדם מה חובתו בעולמו" או לפחות לאן הוא רוצה לשאוף ולהגיע קצת קשה לי. אני נורא רוצה להמשיך ןלהתקרב לקב"ה,ב"ה כרגע אני נמצאת במקום די טוב אני בהתקדמות ואני נורא רוצה שתהיה לי מטרה שתניע אותי,חלום,שאיפה. ולא רק רצון להתקרב לקב"ה כיוון שזה די מובן מאליו הרצון של בן לדבוק באביו וכעת אני חשה צורך לדעת את חובתי בעולמי החברה שלי לא כל כך מחוברת לעיניין הזה אני קצת שונה אני קצת חושבת גבוה יותר עמוק יותר רוחני יותר דבר שפחות מקובל בחברה ובמשפחה שלי בנוסף אני גם מדריכה את שבט הראה בבני עקיבא (כיתה ח) דבר שדורש ממני שתיהיה לי מטרה שלאורה אחנך את הבנות. אני מרגישה קצת אבודה אני רוצה להתקדם מבחינת אמונה ולהתקרב לקב"ה הכל הפך להיות קצת שיגרתי וחסר משמעות אפילו יוצא המון פעמים שהתפילה שלי לא כנה ואמיתית היא פשוט רצף מילים שנאמרות במילמול תוך חשיבה על דברים אחרים,אני רוצה שינוי התקדמות אמונה מטרה מול העיניים אני יודעת שזה תהליך אבל אני אשמח לעזרה, אשריכם אתם עושים עבודת קודש!!
תשובה: לך צדיקה! איזו שאלה מדהימה! יישר כוח על הפנייה לעזרה בנושא, מהשאלה ניכר שאת באמת, אבל באמת רוצה לעבוד את ה  בצורה הטובה ביותר- המשיכי כך! אם הבנתי את מחפשת מטרה מסוימת שתניע אותך בעבודת ה  ולא רק משהו רצון כללי מופשט לעבוד את ה. אז ככה. אין ספק שעבודת ה  היא לא דבר פשוט. כשמה כן היא- עבודה. עמל. יזע. דמעות. אלא שאנחנו צריכים לעבוד את ה - בשמחה, להשתדל להזריק את השמחה בתוך כל העמל האין סופי הזה של עבודת ה. השמחה הזו היא הבנת המשמעות של עבודת ה, הבנה שכלית שמבעירה את הרגש, הבנה שזה הדבר הנכון לי ולעולם. לענ"ד זה שאת מחפשת- אבל את מחפשת משהו שקרוב אלייך ולא משהו רחוק וכללי. ברור תחיית המתים זו המטרה של העולם, אבל עם כל הכבוד זה לא מה שעכשיו סובייקטיבית חסר לי כל עוד אני חוטא לא עושה מצוות כמו שצריך. אז מה כן? מה יניע אותי להתעלות מעל שגרת עבודת ה? מה יגרום לי לכל תפילה שלי להבקיע את שער השמיים? יש תשובות רבות לשאלה זו וכדאי שגם אחרי שאכתוב תשובה תבררי ותחפשי עוד תשובות עד שתקבלי תשובה שתניח את דעתך. לענ"ד הדבר נוגע לשני עיקרים בעבודת ה : 1. חשבון נפש 2. השמחה שבדרך חשבון נפש הוא תיבת ההילוכים של עבודת ה. עבודת ה  בלעדיו היא דומה לפול גז על ניוטרל. חשבון נפש מביא את לאדם את הכלים להכיר את עצמו ומתוך כך להעביר לאט עוד הילוך ועוד הילוך ולהאיץ ולהעצים את עבודת ה. הרמח"ל בספרו המדהים "מסילת ישרים" כותב ממש בתחילת ספרו, המתאר את המסילה של עבודת ה  מה בסיס הכי בסיסי, שחשבון הנפש הוא הכרחי ביותר. ומדוע צריך אותו? מדוע הוא כל כך הכרחי? לחשבון הנפש מטרות רבות, אך בעיקרן- מעקב תמידי על עבודת ה, חיזוק הדברים הטובים ומודעות לשיפור של הדברים הפחות טובים. איך עושים את זה? מפנים זמן קבוע על בסיס יומי או דו יומי, יושבים מול דף מסמך word, ומתחילים לחשוב- במה אני טוב? במה אני צריך להשתפר? כותבים את הנושאים הכלליים ומיד לידם את הפירוט, לטובה או לרעה וניסיון למצוא פתרון לבעיה. לדוגמא: תפילה- לפעמים אני מרגישה שהתפילה לא אמתית. מה לעשות? אולי ללמוד על ערכה של התפילה או ללמוד את פירוש המילים או להתפלל מתוך הסידור? איפה אני מתחילה לרחף? למה זה קורה לי? חשוב לתת גם מחמאות לעצמך, לראות התקדמות, להבחין בהתדרדרות ולעצור אותה בזמן. ברגע שתתמכרי לחשבון הנפש תתחילי לראות התקדמות משמעותית בעבודת ה, המטרה שלך תהיה העבודה בעצמה תתבטא גם במעקב האין סופי שלך דרך החשבון נפש. חשבון הנפש ייצר לך את מטרותייך שלך בעבודת ה, עליהם תעבדי ותעמלי. דבר נוסף שיכול לעזור לך הוא הבנת השמחה שבדרך את היסוד הזה מלמדת אותנו התורה מחג הסוכות הלא הוא "זמן שמחתנו". זה ששבועות הוא "זמן מתו תורתנו"- זה מובן- הלא קיבלנו את התורה, זה שפסח הוא "זמן חירותנו" זה גם מובן- יצאנו מעבדות לחירות. אבל סוכות? מה הקשר של סוכות לשמחה? את התשובה לשאלה זו אפשר למצוא בשמחת בית השואבה בבית המקדש "מי שראה את שמחת בית השואבה לא ראה שמחה מימיו" (סוכה ה,א)- כלומר השמחה הכי גדולה שאפשר להגיע אליה בעולם הייתה בבית המקדש ובשמחת בית השואבה. מעידים על נביאים שהתנבאו מאותה שמחה- אחד מהם הוא גם יונה הנביא. התיאורים על הריקודים, והשירה, והאור שהיו שם רבים ומעוררים השתהות. אבל על מה כל החגיגה?! מה שאבו שם בדיוק?! אלא שחג הסוכות הוא החג הנידון על המים- כמה ואיפה ירד גשם בכל השנה. ולכן בנוסף לניסוך היין (שפיכת יין על גבי המזבח לכלי שהוביל את היין אל השיתין- חללים תת קרקעיים מתחת לפני האדמה) שהיה כל יום בעבודת התמיד הוסיפו את ניסוך המים לכלי נוסף על ידו. מאיפה הביאו את המים? ממעיין השילוח. אם כן סדר הפעולות היה כזה- חגגו ושמחו כל הלילה על ניסוך המים הקרב ובא, כשהגיע הזמן לקחו הכהנים את הכלי לניסוך המים וירדו איתו בשירה ובריקודים אל מעיין השילוח, שאבו את המים (מכאן שמה של השמחה "בית השואבה") עלו חזרה דרך שער המים וניסכו את המים על גבי המזבח. עד כאן ה ויפה. אבל אם המטרה היא לנסך את המים מדוע השמחה נקראת על שם השאיבה?? אלא שזה כל השוס. פה טמון סודה של השמחה- השמחה היא לא על המטרות (ניסוך המים) אלא על הדרך (על שאיבת המים) ולכן שמחה זו היא גם בחג הסוכות המציין את הדרך של עם ישראל ממצרים לארץ ישראל. "כי בסוכות הושבתי את בני ישראל בהוציאי אותם מארץ מצרים" (ויקרא כג,מג) וכי איזה עם חוגג את הדרך אל עצמאותו בארצו? ועוד איזו דרך- חטא העגל, חטא המרגלים, קברות התאווה, קורח ועדתו, מי מרה, המתאוננים וכו- דרך רצופת משברים וחטאים, נפילות ומחשכים?? לא היה טבעי שיקבע חג על הגעתנו לארץ הנושבת- ארץ זבת חלב ודבש שהיא מטרת כל המסע במדבר? אלא שבאה התורה לגלות לנו- המטרה אינה צומחת יש מאין אלא בכל אטום ואטום מהדרך יש חלק מהמטרה בכל תא ותא בעץ טמון טעם הפרי ולכן יש לשמוח כבר שם. ובדרך יש משברים- אך הם חלק מהדרך ועם ישראל הוא עם הנצח שלא מפחד מדרך ארוכה גם אם היא מלאה בנפילות ומשברים. אז תכל ס. מה לעשות? לא לקבוע מטרות? לא לחפש מטרה מסוימת שתוביל אותי? תלוי- לא מציבים מטרות בחיים ורצים אליהן בריצת אמוק- אלא כן מציבים את המטרות בדרך- הדרך היא המטרה. לא מובן? ניתן כמה דוגמאות: אדם לא צריך להציב לעצמו מטרה: לא לכעוס אלא לעבוד על מידת הכעס- ממילא אם הוא נופל מידי פעם וכועס הוא לא נופל למשבר אלא מבין עצם המשבר הוא חלק מהדרך הארוכה של העבודה על מידת הכעס. אדם רוצה ללמוד מקצוע- המטרה שלו לא תהיה התעודה בסוף הלימודים אלא הלימודים בעצמם (הדרך) וממילא עם הזמן גם התעודה (המטרה) תגיע  ממילא אם יהיה לו קשיים הוא לא יתייאש וימשיך ביתר עוז ללמוד שוב ושוב עד שיגע לתעודה. אדם רוצה לסיים מסכת- המטרה שלו לא תהיה לסיים את המסכת (מטרה) אלא ללמוד תורה (דרך) וממילא הוא ילמד עוד דף ועוד דף ותגיע המסכת לסיומה- ממילא הלימוד שלו לא יהיה בלחץ, ע"י אמצעי עזר- הלא המטרה שלו היא ללמוד באמת את המסכת, וכמו כן מקומות הקשים להבנה לא ירפו את כוחו והוא יתאמץ יותר בהבנת הסוגיות וילמד ברצינות יותר גבוהה. ועל זה הדרך בכל דבר ודבר בחיים- אין מטרה להיות מושלם אלא כל חיינו היא השתלמות אחת גדולה. אם אפשר להוסיף, זהו הגורם העיקרי לקטל בדרכים- אדם לא אוהב להיות בדרך ל. ולכן הוא עוקף, נוסע במהירות, עובר באדום- אם הוא היה רואה ערך בדרך היה מבין שלולא אותה דרך הוא לא היה מגיע את יעדו ואז הנסיעה הייתה יותר רגועה והיו נמנעות תאונות רבות- הרוגים ופצועים רבים. את יסוד זה לימד אותנו גם שלמה המלך בספר משלי (ג, ו)- "בכל דרכיך דעהו" יש לדעת את ה  בכל דרך ודרך בחיים. "בכל" ולא "עם כל"- בתוך כל דרך ודרך של עבודת ה  רבש"ע נמצא- אם אפשר היה לדמיין, כל העולם כולו מקופל למעשה שנעשה בהווה ולכן מתי שאדם מתפלל כל עולמו צריך להיות בתפילה ולא במחשבות על סוגיות בגמרא וכשהוא לומד תורה הוא צריך לדעת שרק שם רבש"ע נמצא ולא לחשוב על הפעולה שהוא יעביר בסניף או על חסד שהוא צריך לעשות אח"כ. סוד הצמצום. לדעת לצמצם ולרכז את היחס הנפשי לדבר שאנחנו עושים ברגע זה בלי לחשוב על מטרות אחרות. לכן, את אם את מחפשת מטרה מסוימת- הלא היא הדרך. ואם את קובעת לעצמך מטרות, חשוב שלא תזלזלי בדרך אל המטרות ותביני שהם חלק מהמטרה. ברגע מבינים את היסוד הזה מעצימים את כל עבודת ה  בכמה רמות. זה גם מה שאת צריכה לשדר לחניכות שלך, שיתאהבו בדרך של עבודת ה. קל להתאהב במטרות של עבודת ה - עולם הבא, שכר בעולם הזה, נבואה ועוד דברים גדולים. קשה להתאהב בעמל של הדרך שמוביל אותנו לשם. זה שאת לא בסביבה שדומה לך רק הופך את העבודה על כך ליותר מאתגרת כיוון שכל העולם הזה שאינו מחובר ליסוד הנ"ל הוא עולם השיגי ותחרותי הרודף אחרי מטרות (ואגב, לכן לרבים מהם חסרה השמחה בחיים.) אבל אין זה הופך את הדבר לבלתי אפשרי. סיכום: 1. חשבון נפש- ייצר לך מטרות שאת בעצמך צריכה לעבוד עליהן ולכן הן גם יהיו קרובות אלייך ולא יישארו כ רצונות כלליים  כפי שהגדרת בשאלתך. 2. השמחה שבדרך- גם אחרי שקובעים מטרות חשוב לדעת את האופי של עולמנו- עולם של דרך, ולהכניס את המטרות בתוך אותה דרך ארוכה ובכך לעבוד את ה  בשמחה. המון הצלחה בהדרכה! המון בהצלחה בעבודת ה! שוב יישר כוח עצום על השאלה! אני ממליץ לך לקרוא עוד תשובות העוסקות פחות או יותר בשאלתך: מקווה שנתתי כיוון כללי אשמח לעזור עוד אם צריך המייל שלי: elronza gmail.com פלאפון: 0524521552 אלרון