שאלה: למה דווקא הדרר שלנו היא הנכונה? : בסייעתא דשמייא ובהשתדלותנו :)! אני בחורה דתייה לאומית בת 17 וחצי, לומדת באולפנה, ויש לי אמונה ברמה גבוהה יחסית. לאחרונה יש שאלה שמטרידה אותי. השאלה היא כזאת, האם להיות בחור בחורה חרדיים זה האידיאל? ( כמובן שלא, השאלה למה. ) האם לזה צריך לשאוף? מציאות החיים הזו של לשבת וללמוד תורה כל היום ולא לעשות שום דבר אחר, ולהחמיר בכל דבר מבלי להתחשב במודרניזציה, זה רצון הקב ה וזו דרך החיים הנכונה? ההשקפה של החרדים היא שזו הדרך הנכונה ביותר, שכולנו חוץ מהם טועים, שהרבנים שלנו טועים, כופרים בעיקרי אמונה, ומתירים לאווים חמורים, ועוד הכפשות על רבנים ציוניים גדולים. הם טוענים שבחורי ישיבות מחזיקים את העולם, שהם ורק הם הולכים להינצל שיבוא המשיח, שאצל הדתיים הלאומיים הכל פריצות וכ ו. בקיצור, שכולם צריכים להיות כמוהם, כי זה רצון ה. מה מכל זה נכון? לנו ולהם יש השקפות שונות מאוד, וזה ויכוח על אידיאולוגיה, אז מהי דרך האמצע הנכונה? עד כמה אני בתור בחורה דתייה צריכה לקחת על עצמי ולהתחזק? למה דווקא הדרך שלנו בתור דתיים לאומיים היא הנכונה ביותר? מה מיוחד בנו? ועוד שאלה קטנה, אני מתפללת 3 תפילות ביום. אין בזה שום בעייתיות נכון? שאישה תקבל על עצמה מצווה שבעיקרה היא על הגבר. אני צודקת? מראש!
תשובה: ראשית, כל הכבוד על הבירור והרצון לדעת ולעשות. לגבי השאלה השנייה, אין שום בעייה, יש הרבה שסוברים שאשה חייבת בשלוש תפילות או לפחות שתיים (שולחן ערוך או"ח קו)להיפך זה יפה מאוד שאת מתפללת שלוש תפילות, כיון שיש כאלו שסוברים שזה חומרא, עדיף לומר בלי נדר כמו כל הנהגה טובה, שלא בטוח שנצליח להתמיד בה. לגבי השאלה הראשונה: אני חושב שברור שיש דברים שיותר טובים ויותר חזקים בציבור החרדי, ולעומת זאת דברים יותר טובים וחזקים בציבור הדתי הלאומי. הכלל הגדול הוא מצד אחד לא להמשך אחרי הצורות החיצוניות של הציבורים, אלא לנסות ללקט, לראות מה טוב בכל ציבור ולקחת את הדברים הטובים, ולא לקחת את הדברים הלא טובים. חייבים לציין, שכמובן שאין ציבורים אחידים, יש חרדים כאלה, ויש חרדים כאלה, יש דתיים לאומיים כאלה ויש דתיים לאומיים כאלה. לכן גם כשמדברים על חרדיים, מדברים על חלק מהם, ולא על הציבור החרדי בכללותו, כך שכבר זה מרחיב לנו את המציאות המורכבת הזו. פרט לכך, אין כמעט שני בני אדם שיש להם אותה מחשבה על כל הדברים בעולם, יש משפט שאומר:  שני יהודים - ארבע דעות.  ואם לא היו לנו כל כך הרבה דעות, העולם לא היה מגוון כל כך. הציבור באופן כללי הוא כמו מסגרת, דבר נוח לחיות בו, אנשים שהמוסכמות החברתיות שלהם דומות, וכך הם חיים ומתנהגים, אדם שחי בציבור מסוים מרגיש יותר טוב עם מה שהוא עושה, כי בציבור נוצרה מוסכמה מסוימת שהתנהגות כזו היא ר ונורמה, והתנהגות אחרת לא. כך שאדם מרגיש טוב יותר כשהוא חי בציבור, ועוד אנשים מתנהגים כמוהו ועושים את מה שהוא עושה. כמובן, יש רצון לכל אדם גם להרגיש את הזהות האישית שלו, ולהיות משהו מיוחד, אבל מצד שני אדם מרגיש בטחון גדול יותר במה שהוא עושה אם עוד אנשים עושים את אותם דברים בדיוק. לכן אנשים שונים חיים בצורות שונות ועם מוסכמות שונות בציבורים שונים. רבים האנשים שחיים בציבור ונוהגים במוסכמות של הציבור בלי לחשוב יותר מדי על מה שהם עושים, אלא חשים שמה שכולם עושים הוא גם טוב. אם אנשים חושבים ועוברים ציבור לרוב זה קורה בגיל הנעורים, שאז מתעצבת רוב האישיות של האדם, והוא מרגיש צורך לעצב לעצמו את האישיות של עצמו. אני שמח לכן שאת חושבת ומבררת, באיזה ציבור כדאי יותר לחיות. כמובן, שהתשובה אינה חד משמעית, אלא יש כאלה ויש כאלה, ברור שאנחנו מאמינים בדרך הדתית לאומית, אבל צריך לדעת מהם ההבדלים העיקריים, ומתוך כך לבחור את הדרך. אולי במקום להסביר מה לדעתי לא טוב בציבור החרדי ומה לא טוב בציבור הדתי לאומי נתמקד בטוב שבשני הציבורים, ומתוך זה יהיה יותר נוח להבין את ההבדלים המהותיים, והשוליים שבין הציבורים. שוב אני רוצה להדגיש כי זה שאדם נמצא בציבור מסויים זה לא אומר שאין לו עצמאות, אפשר להיות בדברים מסויימים אחרת מהציבור שבו אתה חי, ואין בכך שום פסול, אבל עדיין יש מסגרת כוללת שאליה משתייכים. א. היחס למדינה - הציבור הדתי לאומי ניסה ומנסה לגבש כללים להתייחסות למדינה מהכיוון הדתי, יש כמובן בתוכו כל מיני זרמים והתייחסויות (ממלכתי או לא) למדינה, אמנם מוסכם על כולם שהמדינה צריכה התייחסות מבחינה דתית, מה שהיה בגלות השתנה לפני 65 שנה, ולכן אנחנו צריכים להתנהג אחרת ממה שהתנהגנו בגלות. כתוצאה מזה, רוב ככל הציבור מבין שאנחנו נמצאים בתהליך של גאולה, מהלך מיוחד שבא לידי ביטוי גם בכך שיש לנו מדינה משלנו, וכתוצאה מכך, יש כמה דעות איך להתייחס למדינה, אבל וודאי שההתייחסות היא שונה מאשר אדם שלא מכיר בכך שמשהו השתנה כאן. כתוצאה מזה יש התייחסות שונה לצבא (מעניין אגב, שאנשים אחרים לפעמים מתעלמים בכלל מהצבא בגלל שהם מבינים שאחרים מסתכלים עליו כחלק ממוסדות המדינה, וככזה הליכה לצבא מהווה הכרה במוסדות המדינה מבחינה רוחנית, ואת המחיר הזה הם אינם מוכנים לשלם) ב. התורה, בציבור החרדי (ושוב זה לא כולו, אלא חלקים מסויימים), העלו על נס כערך יחיד, שהיה (באמת) המשמר של עם ישראל בכל הדורות כולל הדור שלנו, את התורה. לימוד התורה בציבור החרדי הוא מדהים, ואני לא מדבר רק על הישיבות, ועל כך שכמעט כל בחור שם לומד בישיבה, אלא גם על בעלי בתים שהרבה מהם הולכים לשיעורים ולומדים בבית המדרש. הציבור החרדי מקדש את ערך לימוד התורה כערך עליון, יותר כמעט מכל ערך אחר, בצורה מעוררת השתאות. (כמובן שזה בא על חשבון דברים אחרים, אבל אין בכך כדי למנוע את ההערכה לעוצמות של התורה שמשדרים אנשים שם). ג. לימוד האמונה, הוא נחשב בציבור הדתי לאומי ללימוד חשוב לא פחות מלימוד הגמרא וההלכה, אולי בגלל שההבנה שחלק מההסתכלות העדכנית על הערכים שהתחדשו לנו בשנים האחרונות מצריכה הבנה אמונית מעמיקה יותר על החיים ועל המציאות, לכן לימוד האמונה תופס מקום בישיבות רבות בעמקות שאינה פחותה מלימודים אחרים, בציבורים אחרים מתעמקים אומנם בלימוד המוסר שבא לעורר את הנפש לעבודת הבורא, אמנם מוותרים לפעמים על חלקים אחרים של אמונה וספרי ראשונים באמונה. ד. הסתגרות של הציבור החרדי בתוך עצמו, היא גם דבר מעניין, הציבור החרדי מנסה להסתגר בתוך עצמו ולחשוב שהוא הציבור היחיד שקיים, הם היחידים שמייצגים נכונה את היהדות, ולא אחר זולתם. זה יוצר איזו גאוות יחידה, שעוזרת לתלמוד התורה שם, ולערכים הנוספים, שקיימים שם. (כמובן שניתן להסתכל על זה גם באור שלילי גאוות היחידה לפעמים גורמת לתחושת התנשאות וניכור לציבורים אחרים). אני חושב שהאידיאל הוא לשלב את הערכים שבין הציבורים השונים, מתוך מודעות שהחיים הם מורכבים, ולכן אין אפשרות להשיג את כל הדברים גם יחד, אבל כל אחד בוחר לעצמו את הערכים שאיתם הוא חי יותר בשלימות, לפי נטיית נפשו. בהצלחה.