שאלה: השתתפות אורחים בתחזוקת בית הכנסת: בבית הכנסת שלנו מתפללים מידי יום עשרות אנשים שאינם חברי קהילה (אינם משלמים דמי חבר) ביניהם שגרים באיזור ומתפללים בבית הכנסת גם בשבת. כמובן שכולם מתקבלים יפה וכל שירותי בית הכנסת פתוחים בפניהם לשימוש אישי. האם אין חובה עליהם להשתתף, ולו בצורה סימלית בהוצאות? האם אי השתתפות נחשבת כ"גזל"?
תשובה: לשואל, ומועדים לשמחה! ראשית, בהלכות בית הכנסת יש לשאול את רב הקהילה ולעשות על פי הוראתו, ואני כותב בהנחה שאין רב, או שהשאלה נשאלת גם על דעתו (זה לא רק עניין של נימוס, אלא גם מפני שהתשובה עשויה להשתנות לפי אופי הקהילה). באופן עקרוני, מי שנהנה מרכושו של חברו חייב לשלם, גם אם הדבר לא הותנה במפורש, אם מקובל לגבות על כך ת ובפרט כאשר השימוש כרוך בהוצאות כלשהן, כגון שימוש במים שבבית הכנסת לנטילת ידיים, או עלויות נוספות לנקיון בית הכנסת. ברם, אם בעל הבית מחל על השימוש, במפורש או במשתמע, הדייר פטור (עיין חושן משפט סי' שסג סעיפים ו-ז וברמ"א שם סעיף י). כדוגמה, מי שמסיע טרמפיסט לא יכול לדרוש ממנו ת בסוף הנסיעה, כי הנוהג המקובל הוא שטרמפ ניתן ללא תמורה אלא אם כן נאמר במפורש אחרת  ומאידך גיסא, מי שעולה על מונית לא יכול לטעון בסוף הנסיעה שחשב שזה בחינם. לגבי השימוש בבית כנסת, מאחר שמקובל בבתי כנסת (בימינו, לכל הפחות) שהכניסה בחינם, וכולם מתקבלים יפה כפי שתיארת, מסתבר שזוהי כמחילה על הת ואי אפשר לומר מבחינה הלכתית צרופה שיש חיוב לשלם וההמנעות מת היא גזל. רק אם הנהלת בית הכנסת תודיע במפורש שדיירי האזור שמתפללים במקום בקביעות נדרשים לשלם, יהיה מעתה שימושם בבית הכנסת ללא ת בגדר גזל. בכל אופן, בוודאי מבחינת המוסר ראוי שמי שנהנה מבית כנסת בקביעות ישתתף בהוצאות. מסופר על הרב בן ציון אבא שאול זצ"ל ('תפארת ציון' עמ' צא) שהיה מקפיד בכל בית כנסת שהגיע אליו לתפילה, ולו באופן אקראי, לגשת לפני התפילה לקופת בית הכנסת (ולא לקופת הצדקה) ולהניח בה כסף כהשתתפות בהוצאות האחזקה. לכן, אם הקהילה שלכם מרגישה מנוצלת ומתקשה לעמוד בעומס, כדאי 'לרמוז' לאורחים על ידי מודעה שתבקש מה"אורחים הקבועים" לשאת בעול. לא בטוח שכדאי לנסח זאת כדרישה, למרות שהיא לגיטימית כנ"ל.  בשולי הדברים: יש לדון על דברי המהרי"ל (בשו"ת החדשות, סי' נט, הובא במשנ"ב סי' נה ס"ק סט), שפטר את בני הכפרים שבאים לעיר לימים נוראים מהשתתפות בהוצאות שכירות החזן, וקבע שהקהילה המארחת אינה יכולה לתבוע מהם לשלם, מאחר שהם יכולים להישאר בביתם. לכאורה לפי דבריו אין בסמכותה של הנהלת בית הכנסת גם מעתה ואילך לדרוש ת מאורחים, על כל פנים אם יש להם קהילה משלהם שהם חברים בה (עיין בשו"ת 'האלף לך שלמה' או"ח סי' לט). ברם, לכאורה הדברים אינם עולים בקנה אחד עם ההלכה (ברמ"א חו"מ סי' שסג ס"ו) שהפטור ב"זה נהנה וזה לא חסר" הוא רק כשדנים לאחר מעשה, אבל אם בעל הבית דרש ת מראש הרי זו זכותו. גם ההגדרה שהאורחים בבית הכנסת אינם בגדר "נהנה" (במובן של חסכון כספי) צריכה עיון, ומצאנו בשו"ת חוות יאיר (סי' קפו, והובא בשערי תשובה, סוף סי' תקפה) שמותר לראשי הקהילה להחליט שהתוקע בראש השנה יתכוון שלא להוציא ידי חובה את מי שלא שילם (!), כי המקיים את המצווה נחשב "נהנה" ומי שמספק לו אותה נקרא "חסר", מאחר שמקובל לתת ולקבל ממון על כך. בחוות יאיר אף הוסיף שזוהי תקנת הציבור, "שאם לא כן יפרשו כמה וכמה מן הציבור בשכירות חזן לימים נוראים ותוקע, ויסמכו על יראי ה' שמכל מקום ישכירו הם" (באנצי' תלמודית ערך 'כופים על מידת סדום' ציון 522 רמזו לניגוד לכאורה בין החוות יאיר לבין המהרי"ל, ללא הסבר). לפיכך נראה להעמיד את דברי המהרי"ל באופן מצמצם (כפי שעולה מה'אפיקי מגינים' סי' נה, ביאורים, ס"ק טו, וראה גם ב'האלף לך שלמה' הנ"ל), שמדובר במציאות מיוחדת של אנשים שמצד הדין אינם חייבים לבוא לתפילה, מפני מרחקם הרב, והם עושים מאמץ מיוחד וטורחים לבוא, ומכיוון שמצד הדין יכלו להישאר בביתם, כפי שכתב המהרי"ל במפורש בתשובתו, הם אינם מוגדרים כ"נהנה" (עיין גם בשו"ת קרן לדוד או"ח סי' כ, שכתב בקצרה שבמקרה של המהרי"ל אין "נהנה", ולא כדברי השואל בשו"ת המהרי"ל, שהגדיר זאת כ"זה נהנה וזה לא חסר"). במקרה זה, גם מבחינת תקנת הציבור עדיף שלא להעמיס עליהם מעבר למה שהם טורחים. מכל מקום, המהרי"ל מדגיש שאם נגרם לקהילה הפסד ממשי מהאורחים עליהם להשתתף בת כאשר הקהילה המארחת תובעת זאת.