שאלה: פחד: אני בת שבעה עשרה וחצי, מאזור המרכז, המשפחה שלי היא משפחה עם קצת בעיות (כמו כל מפשחה נורמלית). אני באה ממשפחה דתית מרובת ילדים. הרבה מהאחים שלי עזבו את הדת כי ראו בה משהו פסול. משפחה שלי אנחנו ארבע בנות, אני הקטנה. אחותי הגדולה בחרה לעזוב את הדת ולנתק איתנו כל קשר, עוד שתי אחיות שלי כל הזמן יוצאות ונכנסות לבתי חולים פסיכיאטיים. אחת מהן גרושה. אני פונה אלייך, כי אני מפחדת. מפחדת להיות כמוהן. אני לא רוצה לעזוב את הדת או לוותר לעצמי ולהיכנס למקומות שאני לא רוצה להיות בהם. רציתי לשאול אותך, מה לעשות? איך אני יכולה לדעת שאני בדרך שצריך להיות בה, בדרך המלך? יש בי מין ידיעה כזאת פנימית, שאני לא ר, שגם לי זה יקרה. אני ממש מרגישה שאני חיה בפחד. מה עושים עם ההרגשה הזאת?!
תשובה: האם אני רשאי ללמד אותך דבר מה על הפחד? הפחד הוא עניין חשוב מאוד בחיים שלנו. במקומו המוגבל. הוא חשוב   כי הוא מעורר למחשבה. אולם רק בהתחלה. לא טוב לחיות חיים בפחד. הוא משתק. הוא לא בונה שום דבר טוב. במקום לשבת ולפחוד כל הזמן   לא מבזבזים את הזמן כדי לפחוד. עושים דברים טובים. וזה בדיוק מה שאת עושה. את חיה בעולם שבו את רוצה להינשא ולהקים משפחה. את חיה בעולם שאת לא רוצה לעזוב את הדת. את חיה בעולם שבו את לא רוצה להיכנס למקומות לא מתאימים לך. את הדרך הנכונה. ובמקום לחשוש מידיעות פנימיות שאת לא ר   להתחבר לצדדים הבריאים והטובים שבך. זה מה שאנחנו לומדים על הפחד בכלל. אני מצרף מאמר, בנושא אחר לגמרי, על נושא הפחד. אני חושב שתוכלי לקבל ממנו דברים גם בשבילך. ואם לא   אנא שובי: חרדות אינן מכתיבות את סדר היום האמוני ארץ ישראל היא המקום המסוכן ביותר לעם ישראל. טענה זו, העולה בספר דברים, אינה נוגעת בשאלות הביטחוניות. אמנם, גם נקודה זו עולה בספר דברים: "שמע ישראל: אתה עובר היום את הירדן לבוא לרשת גויים גדולים ועצומים ממך, ערים גדולות ובצורות בשמים. עם גדול ורם בני ענקים, אשר אתה ידעת ואתה שמעת מי יתייצב לפני בני ענק", עד שעולה השאלה מה הייתה הטענה נגד דיווחי המרגלים, אולם לא זו הנקודה העיקרית המסוכנת בארץ ישראל. בפרשיות השבוע התורה מלמדת כי הסכנה היא סכנה רוחנית, ואין מקום מסוכן יותר מארץ ישראל, בשל הסכנות הרוחניות הכרוכות בכניסה לארץ. שני עניינים מרכזיים מתארת התורה כמקור האתגר הגדול של הארץ. ראשון בהם הוא המפגש עם התרבות הכנענית. משפחת בני יעקב שמעולם לא הייתה עם, היוצאת ממצרים לאחר מאות שנים של עבדות ומגיעה לארץ לאחר עשרות שנים של נדודים במדבר   ההיתקלות בתרבות הכנענית המפוארת עלולה להיות ממגנטת, וסוחפת להתדרדרות אמונית גדולה, ולהעדפת תרבות זו על פני הקשר המיוחד שיש לעם ישראל עם הקב"ה. נקודה שניה, העולה בצורה משמעותית ביותר בפרשתינו   היא טוב הארץ והחיים המופלאים בה. התורה סוקרת את הדברים הנפלאים הקיימים בארץ ישראל, ואז מזהירה: "הישמר לך פן תשכח את ד  א-להיך, לבלתי שמור מצוותיו ומשפטיו וחוקותיו אשר אנכי מצווך היום. פן תאכל ושבעת ובתים טובים תבנה וישבת. ובקרך וצאנך ירביון וכסף וזהב ירבה לך, וכל אשר לך ירבה. ורם לבבך, ושכחת את ד  א-להיך המוציאך מארץ מצרים מבית עבדים.". השפע שבארץ מסית את תשומת הלב ממימוש החזון של מקבלי התורה בארץ הלאומית שלהם להיסחפות חומרית והישגית, ומיצוי ההנאות הגדול בלוא להעלות אותן כלפי מעלה. כאמור, עיקר פרשיות השבוע עוסק בתיאור סכנות אלה, ובאיומים הקיימים בארץ. בפרשת וילך אף נקרא על התדרדרות וודאית: "הנך שוכב עם אבותיך, וקם העם הזה וזנה אחרי אלוהי נכר הארץ". אפשר היה לצפות שמרוב סכנות רוחניות הייתה התורה מעדיפה את הנדודים במדבר, ומונעת אותנו מלבוא בשערי ארץ ישראל   ולא היא. לעולם אין התורה נכנעת לסכנות, גם אם הן רוחניות. סכנות נועדו להיות חלק משיקול הדעת, אך בשום אופן לא אלה שמכתיבות את סדר היום התורני  חרדות מפני נפילה והתדרדרות הן חלק מאותם דברים שאסור להתעלם מהן בשעה שאנו מעצבים את דרכנו, אולם התורה אינה מתירה לראות אותן כחזות הכל. להפך, דרכה של תורה היא לעשות את הדברים הנכונים, והכניסה לארץ ישראל בהקשר זה היא הדבר הנכון והראוי לעשות. לפיכך, התורה אינה מתירה להישאר מחוץ לארץ בשל הסכנות, אלא מצווה להיכנס לארץ, להתמודד עם הסכנות הרוחניות, לעמוד במבחן, ואם ו לא   להיענש על ידי ריבונו של עולם, ולשוב ולנסות מחדש. זו דרכה של תורה. עיקרון זה אינו נוגע לארץ ישראל בלבד, הוא הנתיב העיקרי של עבודת ד. האדם המאמין אינו חרד. הוא פועל בדרך הראויה לעשות, והולך בנתיב המוביל אותו למקומות הגבוהים ביותר והעמוקים ביותר של הקיום. מאידך גיסא, אין הוא עוצם את עיניו מלראות את הסכנות שבדרך, והוא נקרא להיערך לקראת הסכנות האלה בצורה העמוקה ביותר. זו דרכה של תורה.