שאלה: צניעות וגאווה שבלב : לפעמים יש לי מחשבות,על איזה כיף אם הייתי מצילה אנשים וכולם היו חושבים ומסתכלים עלי,וגם נגיד אם הייתה לי מחלה היו מעריכים אותי ומסתכלים עלי ואפילו מרחמים (?!)ועניינים כאלה.אני רוצה להיפטר מהמחשבות האלו ולא מצליחה!אני יודעת שזו הגאווה שנמצאת אצלי ואני צריכה להתצטנע,אבל המחשבות באות אלי וכיף לי לחשוב על דברים כאלה.זה גורם לי מין סיפוק מוזר לצערי.איך אני יכולה להתחזק ולהפסיק לחשוב מחשבות כאלה?אם תוכלו לתת לי נושא ללמוד על זה ובסגנון. נ.ב על העבודת קודש שאתם עושים!
תשובה: כל אחד רוצה להרגיש שהוא עושה משהו בחיים, כל אחד רוצה להרגיש שמעריכים אותו ואוהבים אותו. כל אחד רוצה להרגיש טוב בחברה שבה הוא חי, ואיתה הוא בחר לחיות את חייו. כל אחד רוצה להרגיש שהוא משהו מיוחד, רוצה שישדרו לו שבאמת מעריכים אותו ואוהבים אותו. אבל, מה לעשות לא תמיד זה קורה. וגם אם זה קורה, לא תמיד זה מספק. ברור שהיחסים בין החברות הם לא כאלו שכל יום חברה באה ואומרת, וואו איך שאני אוהבת, איך שאני מתלהבת ממך וכדו. יותר מזה, בשביל לקבל תשומת לב מאדם אחר, אנחנו גם צריכים, מה לעשות, לתת לו ולהחזיר לו גם תשומת לב, אף אחד לא אוהב חברים שלא מחזירים לו, ובצדק, יחסי חברות הם בדרך כלל יחסים שבהם כל אחת מפרה את השנייה, ותורמת אחת לשנייה, וכך כל צד מרגיש טוב עם זה. יש יוצאים מן הכלל, אנשים חולים או להבדיל מתים! מי שמת כולם מספרים כמה הוא היה אדם גדול, ומנסים להזכיר ולספר סיפורים וכמה שהם היו חברים שלו, וכמה הוא עשה דברים טובים, (גם אם לא כל הדברים נכונים לגמרי.) מצד שני המת לא צריך לעשות שום דבר בתמורה. הם לא יאמרו למי ששביח אותם אמירות חזרה, כמה שזה נחמד שהם שיבחו אותם והספידו אותם (יש לפעמים כאלו סיפורים, ע"ע אמנון רובינשטיין, שמאוד נהנה מההספד שלו בכנסת). גם לחולה יש מין יחס כזה חד צדדי, בדרך כלל (ויש יוצאים מן הכלל) הם נמצאים במצב שהם לא יכולים לגמול למי שמבקר אותם, ולא יכולים להחזיר חזרה. יש כאלו שחושבים   חולמים אולי שהם יקבלו יותר תשומת לב כשהם יהיו חולים, או אולי אפילו מתים. זה כמובן נובע מהנקודה הזאת, במקום לקבל חברה על ידי נתינה חזרה, מקבלים חברה בלי שום נתינה מהצד השני. אבל זה לא כל כך נכון, וגם לא צודק, אנחנו חולמים על לקיחת תשומת הלב, שנועדה לקישור בין אנשים והפרייה הדדית, למשהו שהוא כאילו עומד בפני עצמו. ככל שאתה מקבל יותר תשומת לב אתה יותר חשוב, ולא משנה מה עשית בשביל זה. באופן דומה: התקשורת ותרבות השואו, אוהבים את הגיבורים לרגע אוהבים להעריץ את האנשים המפורסמים ולפרסם אנשים שעשו איזה משהו. משהו כמו, להיות באיזו הפקה של ה אח הגדול, או  דה וויס  או איזו תוכנית ריאלטי אחר, אחרי זה ברחוב כולם ידעו מי אני, כולם ידברו עליו ווואו אני אהיה בן אדם חשוב ומפורסם. התרבות הזאת גורמת לאנשים לאבד את היום יום, בשביל המשהו הגדול הזה שאליו הם מצפים, יש משפט שאומר  לעולם ימכור אדם כל מה שיש לו ובלבד שיהיה עשיר.  משפט אולי שבא כבדיחה, אבל בא לבטא את הshow של להיות עשיר, זה נראה כיף זה נראה מושך, ואולי מדברים עליך, אבל לא באמת חיים טוב יותר (אפשר אולי להסתכל על חייו של גומא אגייאר לדוגמא, או עוד אנשים עשירים שלא תמיד זכו לאושר, אפילו אם הם היו אנשים טובים). מאותה סיבה יש גם אנשים שבמקום לעבוד על קשרים חברתיים הם חושבים שאם הם יתפרסמו יהיה להם טוב יותר, ידברו עליהם, והם יהיו מפורסמים. מאותה סיבה הם מרגישים שברגע שהם יהיו על הבמה, כבר יהיה להם טוב ובעיות לא יפקדו אותם כלל. בקיצור, האושר האמיתי לא נמצא באיזה משהו הירואי וחד פעמי, אלא בעבודה מתמשכת עם החברה הטבעית והחיים שיש לך. אם מנסים לחפש את האושר במקום הקרוב, במקום שמחזירים לך אהבה וכבוד באמת, ולא משהו מזוייף, גם מרגישים טוב יותר. ללימוד בנושא הגאווה ניתן ללמוד ספר  תיקון המידות  של הרב אביחיל (רק קצת קשה להשיג אותו.) וכדאי לעיין בתשובות: בהצלחה, ומקווה שעזרתי