שאלה: קינוח בבית הכסא - מה הגבול והאם חובה במים?: האם מותר להסתפק בקינוח בנייר בלבד, או שזו חובה גמורה לקנח עם מים או מגבונים? אם הדבר ניתן, האם די בקינוח מספר פעמים או שיש להגיע למצב שהנייר נקי לגמרי? מדובר באדם שיש לו בעיות עור באזור זה.
תשובה: לשואל, קינוח במים או מגבון לח הוא מידת חסידות ואינו חובה כלל. לגבי הקינוח בנייר, לכתחילה יש לקנח היטב לפני אמירת דברי תורה וקדושה עד שהוא נקי לגמרי, אבל בעת הצורך ניתן להקל אם לפי הרגשתך נשארו על גופך שרידים קלושים שלא ניתנים לראייה על ידי אדם שהיה עומד מאחוריך. וכלל גדול אמרו לנו ח בעניין זה: "לא ניתנה תורה למלאכי השרת". הרחבה: יש להגדיר את המקום שצריך להיות נקי ואת רמת הניקיון הנדרשת. לשון הגמרא מסכת יומא (ל ע"א): "אמר רב פפא: צואה במקומה - אסור לקרות קריאת שמע. היכי דמי? אי דנראית - פשיטא, אי דלא נראית - לא ניתנה תורה למלאכי השרת! - לא צריכא, דיושב - ונראית, עומד - ואינה נראית". פירוש: האיסור לומר קריאת שמע (כדוגמא לדברי תורה בכלל) כאשר יש צואה בפי הטבעת וסביבתו, הוא דווקא כאשר ניתן לראות את הצואה כשהאדם יושב ללא בגדים ויש פתיחה מסוימת של אחוריו. ובלשון שו"ת 'תשובות והנהגות' (כרך ב סימן עג): "האמת שאם רחץ מבחוץ מספיק, דהיינו שאם אין נראית צואה אפילו כשהוא יושב דלא רואים הצואה כלל - די בכך, ולא צריך להכניס ידיו או נייר עמוק מאד בפנים מעיקר הדין". זה באשר להגדרת המקום שטעון ניקוי. אולם מלשון הגמרא "נראית" ו"אינה נראית", שמוסבת על הצואה עצמה (ולא על "מקומה", שאז היה ראוי לומר "נראה" ו"אינו נראה"), נראה שזוהי גם הגדרה לכמות הצואה, וכלשון המאירי (ברכות כה ע"א): "במסכת יומא התבאר שאם היתה לו צואה במקומה, ר"ל בפי טבעת, אסור לו לקרות את שמע, ודוקא כשיש שם כל כך שתהא נראית בישיבתו, אף על פי שמכוסית עכשיו בשעת עמידתו ושאין ריחה יוצא, שכל שהיא במקומה - לא פסקה זוהמתה, אבל אם אינה נראית אפילו בשעת ישיבה - מותר". מלשון המאירי "כל כך" מבואר שזהו גם עניין כמותי. אם כן, כאשר מדובר על שרידי צואה שמי שהיה עומד מאחוריך לא היה רואה אותם - אין צורך לקנח אותם. לכתחילה כתבו הפוסקים שיש לקנח היטב והמליצו גם על ניקוי במים, אבל אין זו חובה. כך לשון 'שולחן ערוך הרב' (בעל התניא) סי' ג סכ"ה: "יזהר מאד לקנח היטב כי צואה במקומה במשהו. ואם אפשר לו - טוב שירחץ במים". ובמהדורה תניינא שם סעיף ח התיר לקנח באבנים עד שהאחרונה נראית נקייה, ואז "אין צריך לקנח יותר, כי זהו סימן שאין עוד ממשות צואה בפי הטבעת במקום שיכולה להיות נראית כשהוא יושב. אך מדת חסידות לרחוץ פי הטבעת במים". ובמשנה ברורה סימן ג ס"ק לא: "וטוב לרחוץ פי הטבעת במים או ברוק" (ולא כפי שניתן להבין מלשונו בסי' עו סקי"ח שהוא חיוב גמור, וכן בבן איש חי, שנה ראשונה, ויצא אות יא). ועיין בגמ' בשבת מג ע"א על "אבנים מקורזלות דחזיין לבית הכסא" ושם פא ע"א על שיעור האבנים שהותר להכניסם לבית הכסא בשבת לצורך קינוח, ובשו"ע סי' שיב ס"א, ותראה שבימי הגמרא הקינוח היה כנראה יותר שטחי מהמקובל בנייר טואלט כיום (ועיין גם שו"ת קנה בשם ח"א או"ח סי' ז). לפי זה, גם לשון שו"ע הרב הנ"ל ש"צואה במקומה במשהו" (וכן במשנ"ב הנ"ל) אינה בדווקא, אלא "במשהו" שניתן לראייה (וכ"כ בספר 'מאיר עוז' ח"ג עמ' תתנז). מניסיוני בקינוח ילדיי, גם אחרי שלפי מראה העין כבר לא רואים צואה ניתן לראות אותה על הנייר, מה שמלמד שקינוח עד שהנייר נקי הוא חומרא יחסית לדין הגמרא. אמנם ראיתי לאחד הראשונים, ר' שלמה פרחון ('מחברת הערוך', ערך 'רגל'), שכתב על הגמרא בברכות טו ע"א: "מי שאין לו מים לרחוץ ידיו - מקנח ידיו בעפר ובצרור ובקסמית" שנקטה לשון נקייה וכוונתה לניקוי פי הטבעת, והגמרא בשבת הנ"ל מדברת במקום שאין מים. לדבריו יוצא שחובה מדינא דגמרא לקנח במים לכתחילה. אך זוהי כנראה דעת יחיד, וכל הראשונים פירשו את הגמרא כפשטה על נטילת ידיים. וכן כתב בדברי חיים מצאנז (או"ח ח"ב סי' ט), שאין לחוש שמא עם הארץ לא קינח עצמו כראוי (ואם כן אולי אין לענות אמן על ברכתו), כי "ודאי לא חיישינן, דמדינא דש"ס סגי בג' אבנים  שבת פ"א ע"א, דזה עושה אפילו עם הארץ". ועיין 'ארחות רבינו הקהילות יעקב' (ח"ד עמ' קפה), שהדריך בחור שהיה עצבני בעניין זה להסתפק בחמשה-ששה ניירות ולקנח בקצת מים "ואחר כך לא ישגיח כלל אם נשאר נקי או לא", על סמך הדברי חיים הנ"ל. נראה שגם הדרכה זו מחמירה מעבר לעיקר הדין, והיא מיועדת לבעל קושי נפשי שהיה זקוק להגדרה מעשית כלשהי כדי להרגיש משוחרר ועליו לדעת מה הנורמליות המקובלת, אבל מי שיש לו קושי פיזי בקינוח - בוודאי יכול לנהוג כעיקר הדין.