LidanRubinov/Halacha-QA huggingface dataset:
שאלה: שאלות על פרשת וזאת הברכה: לכבוד הרב יש לי כמה שאלות על פרשת וזאת הברכה אם יוכל הרב לענות עליהם בבקשה. 1)גם אם יהושע כתב את 8 הפסוקים האחרונים של התורה, איזה יום זה "עד עצם היום הזה", האם התורה מדברת על יום דאז או מדברת בלשון של עתיד המשכי נצחי כזה? 2) כתוב "ולא קם נביא עוד כמשה", אך משה היה הנביא הראשון של עם ישראל (חוץ מהאבות שקיבלו נבואה), ובשביל לומר שלא היה נביא כמשה משמע שצריך שיהיו נביאים לפניו להשוות, אז אם אפשר הסבר? האם זה כמו אצל מורדכי שכתוב שלא יכרע ולא ישתחווה שהתורה אומרת שלעולם לא יקום נביא כמשה? 3)ועל הקו הזה, האם זה אומר שמלך המשיח לא יהיה כמו משה או שהדרך הספציפית שה דביר עם משה לא יהיה שוב? 4) משה ענו מכל אדם, אז איך הוא כתב שהוא ענו מכל אדם ושתורה ציווה לנו משה ועוד כהנה? ואם יאמר שבמקומות שמשה משתבח אז לא הוא מדבר, אבל ספר דברים זה רק הוא מדבר כל הספר והוא מברך את הברכה הזאת, או לפחות הוא כותב את הדברים בעצמו (8 הפסוקים האחרונים), ואם אפשר הסבר על זה? כי הרי אני יודע שהתורה מה ולא משה כתב אותה והוא רק היה צינור להעברת התורה, אבל אם כ"כ כן, אז מדוע נקרא תורת משה? גם יהושע יכל לכתוב את מה שה אומר לו? וחג שמח!
תשובה: לשואל שאלה 1: משמעות הביטוי "עד עצם היום הזה" הוא: לתמיד. וכך מבאר רש"י (בראשית כב, יד) על הפסוק: "ויקרא אברהם שם המקום ההוא ה' יראה אשר יאמר היום בהר ה' יראה": "היום - הימים העתידין, כמו 'עד היום הזה' שבכל המקרא, שכל הדורות הבאים הקוראים את המקרא הזה אומרים 'עד היום הזה' על היום שעומדים בו". שאלה 2: משמעות הפסוק "ולא קם נביא עוד בישראל כמשה" היא שלא קם עד עתה נביא כמשה, ואף בעתיד לא יקום נביא כמשה (ראה אור החיים הק' דברים לד, י). וראה דברי הרמב"ם במורה נבוכים (ב, לה) שכתב שאף אחד מהנביאים שקמו ויקומו אחרי משה, לא יוכל לעשות כמופתים שעשה משה. שאלה 3: על היחס בין משה רבנו למלך המשיח כתב הרמב"ם בהלכות תשובה (ט, ב): "אותו המלך שיעמוד מזרע דוד בעל חכמה יהיה יתר משלמה, ונביא גדול הוא קרוב למשה רבינו". שאלה 4: התורה היא כמובן תורה משמים וניתנה לנו מפי ה' יתברך על ידי משה רבנו שליחו הנאמן. כינויה של התורה "תורת משה" מלמדת על מעלתו הרמה של משה רבנו אשר דווקא מתוך ענוותנותו זכה שתקרא על שמו. וכך אומרים ח (שבת פט ע"א) :"ואמר רבי יהושע בן לוי: בשעה שירד משה מלפני הקדוש ברוך הוא, בא שטן ואמר לפניו: רבונו של עולם, תורה היכן היא? אמר לו: נתתיה לארץ. הלך אצל ארץ, אמר לה: תורה היכן היא? אמרה לו: אלהים הבין דרכה וגו'. הלך אצל ים ואמר לו: אין עמדי. הלך אצל תהום, אמר לו: אין בי, שנאמר: תהום אמר לא בי היא וים אמר אין עמדי, אבדון ומות אמרו באזנינו שמענו שמעה. חזר ואמר לפני הקדוש ברוך הוא: רבונו של עולם, חיפשתי בכל הארץ ולא מצאתיה. אמר לו: לך אצל בן עמרם. הלך אצל משה, אמר לו: תורה שנתן לך הקדוש ברוך הוא היכן היא? אמר לו: וכי מה אני שנתן לי הקדוש ברוך הוא תורה? אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה: משה, בדאי אתה? - אמר לפניו: רבונו של עולם, חמודה גנוזה יש לך שאתה משתעשע בה בכל יום. אני אחזיק טובה לעצמי? - אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה: הואיל ומיעטת עצמך - תקרא על שמך, שנאמר זכרו תורת משה עבדי וגו'". ובאשר לעדות משה עצמו על מידת ענוותנותו, כתב הרא"ש על התורה (במדבר יב, ג): "והאיש משה ענו מכל האדם אשר על פני האדמה - חסר יו"ד, שמעתי שהיה קשה בעיניו לכתוב על עצמו לשון ענוה ודלג הי"וד להראות לעולם שהיה רע בעיניו לשון ענוה לכותבו. אמר לו הוא יתברך למשה: מה כתבת, הלא חסרת י"וד אחת מכבודך, חייך שתכתוב 'מאד' להוסיף כבוד על כבודך". נאמנה
שאלה: נטילת ידיים: וחג שמח! לאחרונה ראיתי בפסקי תשובות הערה (פרק ד הערה 172) שבה הוא אומר שטוב שלא לדבר מהרגע שיוצא מהשירותים ועד שנוטל ידיו כשם שהזהירו האחרונים שלא לדבר כאשר הוא קם בבוקר עד שנוטל את ידיו. הוא מביא שהמג"א אומר זאת בשם היכל הקודש ויסוד ושורש העבודה (לגבי הקימה בבוקר). חיפשתי רבות במגן אברהם וכן בספר יסוד ושורש העבודה ולא מצאתי זכר לדבר. רציתי לשאול האם אכן הרב מכיר פסק כזה בשם המג"א ואם כן אז היכן? כמו"כ רציתי לדעת האם זו רק המלצה ודבר טוב שלא לדבר כאשר הוא קם בבוקר ועד שמסלק את הרוח הרעה מידיו או שזו הלכה ממש (והסיבה שלא כתבו הרבה על הדבר הזה היא אולי כמו הסיבה שהב"ח מביא על זה שהשו"ע לא כתב את ההלכה שלא ללכת ד אמות כאשר קם בבוקר עד שנוטל ידיו - מפני שעדיף שיהיו שוגגין ולא מזידין מפני שזה דבר קשה לקיום אך אכן זו הלכה ממש.) רבה ובשורות טובות!
תשובה: אני לא מכיר פסק כזה. יכול להיות שלפי החכמה הפנימית יש בזה עניין, אבל לפי הנגלה אין בזה עניין. אז מי שנוהג לפי הנסתר ינהג בזה אבל מי שלא נוהג מדת חסידות בכל הדברים אין צורך שיקפיד גם על דברים כאלה. לא לדבר לפני נטילת ידיים זו מדת חסידות גבוהה מאד ולא הנהגה לכל הציבור, בודדים יכולים לנהוג כך אם הם נוהגים גם בשאר הדברים בחסידות.
שאלה: היתר או חובה להתגלח בחול המועד: האם הרב (רק) מיקל ומתיר גילוח בחול המועד למי שהדבר מציק לו וכדו או שזה חובה כדי שלא יהיה מנוול ברגל? וכן, מי שכל השנה מתגלח פעם-פעמיים בשבוע ולא אכפת לו שנראה קצת מנוול, האם הוא רשאי (או שצריך) צריך להתגלח יום-יום בחול המועד כדי שלא יהיה מנוול ברגל? השאלה נשאלה בהמשך לשאלה "גילוח בחול המועד"
תשובה: מותר רק כדי לא להיות מנוול ברגל. שאלתי את הרב פרנק זצ"ל שהיה הרב של ירושלים, והוא אמר לי שמותר למי שמתגלח כל יום. זו שאלה של הרגשה, אם אדם מרגיש מנוול שיתגלח, ואם לא שלא יתגלח.
שאלה: איסור רכילות בסיפור דברים רעים : בהלכות רכילות החפץ חיים מביא גם דוגמאות של סיפור גנות על חברו, ולא סיפור דברים סתם. האם סיפור גנות נכלל באיסור רכילות או לשון הרע? מהי ההגדרה המדוייקת של רכילות?
תשובה: החפץ חיים מגדיר בתחילת הלכות רכילות שכל סיפור שאדם משער שיכניס שנאה בלב השומע לאחד אחר אסור משום רכילות, ואפילו אם אין כוונת המספר לגרום לשנאה זו, ואפילו אם לדעת המספר אין זה מעשה רע אלא רק לדעת השומע. כאשר מספר דבר גנות נחשב גם לשון הרע, אך בכל לשון הרע עובר גם על רכילות, כמבואר גם בפתיחת החפץ חיים במניין הלאוין (לאו א' - "לא תלך רכיל. ויש עוון גדול מזה עד מאוד והוא לשון הרע, והוא בכלל לאו זה". ובהערה בהקדמה לספרו כותב שבאמת יש הרבה דינים בהלכות רכילות שנוכל ללמוד אותם מדיני איסורי לשון הרע, ובכל זאת חזר ופירטם גם בהלכות רכילות מחמת גודל המכשול המצוי החטא זה כדי שלא יבואו ללמוד דבר מתוך דבר באופן לא נכון אלא הכל יהא מפורט שוב.
שאלה: בישול בתנור בחג: הרב, האם מותר לווסט את הטמפרטורה של התנור בחג בזמן שהתנור פועל?
תשובה: ב"ה שלו-ם וברכה אסור כי לפעמים לא רק משנים את הזרם אלא מדליקים או מכבים גופי חימום ולכן המתג גם מוקצה. הרב חגי בר-גיורא
שאלה: מנגל ביום טוב: בשאלה שמופיעה באתר משנת תשס"ט נכתב שמותר לנפנף כשעושים על האש ביום טוב, ואילו בשאלה משנת תשס"ו משמע שאסור בגלל כיבוי. האם התשובה האחרונה (תשס"ט) היא דעת הרב בנושא? כלומר מותר לעשות על האש וגם לנפנף? האם יש דעות אחרות ידועות שפורסמו בנושא? השאלה נשאלה בהמשך לשאלה "מנגל ביום טוב"
תשובה: הרמ"א (שו"ע או"ח סימן תקיד סעיף א) פוסק (כהרא"ש, הר"ן, המרדכי והרשב"א) דכיבוי לצורך אוכל נפש מותר, כגון קדרה שהאש תחתיה גדולה והאוכל עלול להיחרך, אם אין אפשרות אחרת לבשל, מותר לכבותה. לפי"ז נלע"ד שגם נפנוף ועירבוב גחלים מותר ביו"ט למרות שבפעולות אלו יש גם כיבוי. וכן מובא במ"ב (סימן תקב סעיף א או"ק ו, בשם הח"א) דמותר לנפח על האש בכלי העשוי מנוצות קשות, מפני שזאת הדרך להגביר את האש.
שאלה: הפטור מהשתתפות במלחמה משום בית או כרם : במשניות בסוטה (ח ד) כתוב על מי ש"בנה בית וחכנו" או ש"נטע כרם וחיללו" שדינם כמי שנשא אישה ושנה שלימה אינם מסייעים כלל במלחמת הרשות, אפילו לא בהספקת מים ומזון. בחתן שנשא אישה קל להבין את הפטור, משום שהוא מחויב במצוות "ושימח את אשתו אשר לקח", אולם טעם הפטור בשניים האחרים יותר קשה להבנה. לכאורה ההשתתפות בצרכי כלל ישראל הינה חובה גדולה, ועל כן הכול מצווים להסתכן ולסייע במלחמה, ומסתבר שרק סיבה חשובה תפטור אדם מסיוע זה. אם כן, מה טעם הפטור? מדוע כל כך חשוב שיהיה בביתו ובכרמו באותה שנה?
תשובה: לשואל על שאלתך מה מיוחד דווקא בשלושה אלו שפטורים מן היציאה למלחמה, משיב סבי מורי ר' אשר וסרטיל בספרו "ברכת אשר" על התורה (דברים כ, ה) אגב הסבר דברי רש"י, וזו לשונו: רש"י ד"ה ואיש אחר יחנכנו, ודבר של עגמת נפש הוא זה. ע"כ. הרבה תמהתי על דיבור זה, כלום פציעה או מוות ח"ו בשדה הקרב אינם דבר של עגמת נפש, לפצוע או לשאירי החלל? וצריך לומר שלא עצם אי-חינוך הבית על-ידי עצמו הוא הדבר שיש בו משום עגמת נפש, אלא תוצאתו, שכן הוא עלול לגרור אחריו ניסה, שלו ובשל כך של אחרים, וזוהי עגמת הנפש. אכן מעין זה אצל ראב"ע על אתר. ונראה שכוונת רש"י וראב"ע בדבריהם לתת טעם גם לנושא אישה ונוטע כרם ולא רק לחונך בית. וכתב על פסוק זה הרב יהודה שביב שי' בגליון "שבת בשבתו", אחר שהזכיר דברי מהר"ל ב"גור אריה" ודברי ראב"ע, כי הפטור של שלשתם - בונה בית, נוטע כרם ונושא אשה - הוא כדי להעמיד זה מול זה, מלחמה שפירושה הרס וחורבן מול שלושה אלה שעוסקים בבנייה, אם באבן ואם בצומח ואם בחיים, ולאפשר להם להמשיך בעיסוקם זה. תשובה אחרת משיב הריב"א בפירושו לתורה שם בשם הרמ"ק, וכה דבריו: "מי האיש אשר בנה וגו'. תימה: למה הקפיד הכתוב על אלו יותר ממי שנולד בכור ולא פדאו או קנה לו טלית ולא תלה בו ציצית וכן הרבה? ויש לומר: ראה משה רבנו שהיה עתיד להוכיח ישראל בתוכחות בג' דברים הללו כדכתיב: 'אשה תארש ואיש אחר ישגלה בית תבנה ולא תשב בו כרם תטע ולא תחללנו'. לפיכך היה מזהיר ישראל ואומר: מי שיש לו אחת משלשה דברים הללו אל ילך במלחמה שאם ח"ו ינגף יאמרו ישראל כבר התחיל בנו קללת משה ומעתה אין לנו תקומה לפניהם. כך פירש רבי משה מקוצי". נאמנה
שאלה: סברי בחיריק או בצירה: א. לפי ההסבר לביטוי סברי "שימו לב", או לפי הסבר אחר שראיתי "סוברים אתם" (להלן הציטוט), נראה שנכון לומר "סברי" בצירה, אך נראה לי שבמרבית הסידורים מודפס בחיריק. מה נכון? ("נהגו לומר קודם ברכת הגפן שהמקדש אומר "סברי מרנן" והמסובים עונים "לחיים", והטעם לכך משום שכשהוציאו את הרוגי בית דין היו שואלים את העדים "סברי מרנן", כלומר מה אתם סוברים האם חייבים מיתה או דינם לחיים, ואם היה דינם למיתה היו משקין להם יין חזק כדי שלא ירגישו את המיתה, ועל כן אומרים אנו "לחיים", פירוש ולא למיתה (מדרש תנחומא ויקהל).") ב. שמעתי שרבים אומרים "סברי" בלי להוסיף "מרנן, בעיקר שכשמדובר בקידוש במשפחה שנראה לא מתאים שאבי המשפחה יקרא "מרנן" לשאר בני המשפחה. האמנם יש לדבוק בגרסה "סברי מרנן" או שניתן להסתפק ב"סברי"? (גם כאן, לכאורה, לפי ההסברים לביטוי, לא משמע שה"מרנן" קריטי) השאלה נשאלה בהמשך לשאלה "משמעות "סברי מרנן"
תשובה: א. סברי בחיריק הוא הצורת רבים. כך מנוקד במילון הארמי-עברי של הרב פרופ' עזרא ציון מלמד. ב. לדעתי אתה צודק. כשאין אדם חשוב אין לבעל הבית לומר "מרנן" אלא רק "סברי" בלבד.
שאלה: כתב אשורית: לק"י לכבוד כבוד הרב בעניין כתב אשורית. איתא בתשובות הרמב"ם סימן רסח שכתב אשורית יש בו קדושה ואין לנהוג בו ביזיון, שהרי בו ניתנה תורה, וחיזק דבריו הרדב"ז והוסיף לדייק מתשובת הרמב"ם הנז להחמיר אף בדברי חול כל שנכתבו בכתב אשורי דאין להיכנס בהם לבית הכסא, שהכתב עצמו יש בו קדושה, ויש בצורת האותיות כמה סודות עמוקים. והביא הרב הפרד"ס בספרו אות היא לעולם (דף קג) את דברי הרדב"ז הנז וכתב כמה הפליגו חכמי הזוה"ק לספר בגדולת ומעלת האותיות אשר תבאנה בכתבי הקודש, אשר מזה כמה רע ומר למה שראית דכותבים על אר"ש רעה שירי עגבים בכתיבה אשורית, עליהם בשביל ע"ה דלא ידעי כתיבה אחרת וכו ע"ש. וכ"כ ברוח חיים פלאג י (יורה דעה סי רעו וסי רפד סק"א). וא"כ שאלתנו: א) מדוע אנו רואים מעשים בכל יום שאין אנשים מקפידים בזה, שהרי כותבים דברי חול באשורית, וכן זורקים לפח האשפה עטיפות של מאכלים שיש עליהם כתב אשורית. והאם ראוי לנהוג כך לכתחילה? ב) האם תווית הנמצאת מאחורי הבגד או בכיס הבגד וכתוב עליה באשורית, האם הבגד נחשב כחוצץ לעניין כניסה לשירותים. ג) האם דברי תורה (חידו"ת וסיכומים וכדומה) שאינם כתבי הקודש (תנ"ך) מותר לכתוב בכתב אשורי (שהרי מדוייק ברמב"ם שנקט כתבי הקודש שיש בכתיבתם קודשה מעולה יותר). ד) איך נהגו היום לכתוב פסוקים מהתורה כשהם יותר משלוש מילים (בכתב אשורית, וכגון הדפסות) שזה נגד דברי הרמב"ם בתשובה הנ"ל.
תשובה: : אעתיק מה שכתב הרב וולדנברג בענין: שו"ת ציץ אליעזר חלק טו סימן ז (א) שאלני אם מותר להכנס לביהכ"ס עם עתון - חול שאין בו כל דברי תורה כדי לקרוא בו, - כמובן שאין בו להבדיל גם לא דברי שחץ - והשאלה היא מפני שמודפס בכתב עברי, על אתר השבתי לו שמותר ולא דמי למ"ש הרמ"א ביו"ד סי' רפ"ד סייף ב' דיש אומרים דאין לכתוב דברים של חול בכתב אשורי שכותבים בו התורה ויעוין גם ברמ"א  יו"ד  בסי' רל"ז סעי' ו' ופ"ת סק"ב ע"ש, דכתב הדפוס שלנו לא נקרא כתב אשורי שכותבים בה את התורה, ואפילו בכתב אשורי ג"כ יש מקום להתיר בהיות ואין בזה כל דברים שבקדושה. וכפי שאמרתי לו שזכורני שכבר נזכר מזה להיתר, ראיתי כעת בספר שו"ת יעב"ץ ח"א סי' י' שהעלה בכזאת דמותר, ומעיד דעביד עובדא בנפשיה לעיין בביהכ"ס בספרי פילוספיא המועתקים ללשון עברי כי בלשון עצמו ליכא משום קדושה אלא בתר ענין אזלינן עיין שם. עוד מצאתי בספר ושו"ת דברי יוסף (אירגאס) סימן מ"א שהעלה בדבריו דמהדברים של חול אף שכתובים באותיות כתב אשורי ודאי שאין איסור למוחקם או ליכנס עמם לבית הכסא, ומעיד שכן המנהג פשוט ליכנס עמם לביהכ"ס ואין פוצה פה ומצפצף יעו"ש ביתר פירוט ואריכות. הרי לנו מהנ כפי שעניתי לו על אתר דמותר ליכנס לביהכ"ס בדברי חול הכתובים בכתב עברי וגם לרבות אפילו בכתובים בכתב אשורי  ולמעשה גם בההיא דהרמ"א הנ"ל העלו ג"כ להיתר, יעוין ערוה"ש יו"ד סימן רפ"ג סעיף י"ד וסי' רפ"ד סעיף ח' עיין שם ואכמ"ל. ודאי שדברי הרב הם מעיקר הדין. מצד מידת חסידות יש מקום להחשיב כתב אשורי ככתב שיש בו קודשה ואף בכתב שהוא רק דומה לכתב אשורי ומכו הכתב שלנו. ו
שאלה: ללכת עם תפילין כל היום: לכבוד הרב שליט"א למה אנחנו לא מחדשים כיום את מצוות התפילין ברוב היום? אם בגלל יוהרה והרי אם הרבנים יגידו שכל מי שמסוגל לא להסיח דעתו מהתפילין (ולפי רב הראשונים "היסח הדעת" זה למשל שלא יהיה מצב שנכנסים איתם לשירותים בלי לשים לב שאתה עם תפילין- כך שמעתי מרב אחד) אז אנשים שמסוגלים יתחילו לשים ואז לא יווצר בכלל מצב של יוהרה. ואם בגלל מחשבות לא ראויות הרי הרמב"ם אומר (פ"ד כה) שכל זמן שהתפילין עליו הוא נהיה יותר עניו ואינו נמשך לצחוק ובטלה!ז"א שהתפילין שומרות עליך ממחשבות.
תשובה: בחורים בישיבות שרצו ללכת עם תפילין כל היום שאלו אותי על זה, והשבתי להם שאם יש לפחות עשרה בחורים שמניחים תפילין זה לא יהיה מיחזי כיוהרה, אך אם הם יחידים ורוב הציבור לא עושה כך יש בזה בעיה, אדם צריך שלא לנהוג במידת חסידות במקום שנראה כאילו רק הוא הצדיק ואחרים לא. מצד עיקר הדין יש על כך ביאור הלכה נרחב בסימן לח, בעיקרון אם אדם הניח תפילין אפילו דקה אחת הוא יצא ידי חובת המצווה. אם הוא ממשיך להניח יותר הוא ממשיך לקיים את המצווה. יש בזה חסידות והידור, אבל רק במקום שיש הרבה בני תורה שיכולים לשמור על גוף נקי, להקפיד וללכת חצי יום או יום שלם עם תפילין - שיעשו את זה. אך אדם בודד, אם הוא נמצא בבית ואף אחד לא רואה אותו יכול להניח תפילין, אבל במקומות אחרים שזה נראה כיוהרה, שלא יניח. המחבר עצמו מזכיר שלא כל אחד יניח תפילין של רבנו תם, אלא רק מי שמוחזק בחסידות גם בדברים אחרים. מידת חסידות צריכה להיות במקום של חסידות אמיתית, והמסילת ישרים בפרק יט מזכיר שחסיד הוא זה שמקפיד לצאת ידי חובת כל השיטות, ולא אחד שמוצא לעצמו שיטה אחת שהוא יכול לסמוך עליה. קריאת שמע אחרי זמנה, מנחה אחרי שקיעה, אולי אפשר לסמוך על שיטה מסויימת אבל כך לא יוצאים ידי חובת כל השיטות. מכיוון שהדורות שלנו הם לא ברמה כזאת שיכולים להתרכז ולחשוב על קדושת התפילין כל הזמן, לכן נהגו שלא להניח כל היום. אם לפני מאה שנה לא נהגו להניח, היום אנחנו יותר טובים? גם לפני מאה שנה היה כמו היום. לכן, אם יש בני תורה שרוצים להקפיד על זה ויש לפחות עשרה בבית המדרש, שיעשו את זה.
שאלה: ברותחין נדונו: לרב, מה שכתוב ברותחין קלקלו וברותחין נדונו. מה הכוונה ברותחין נדונו? האם ע"י המבול שהיו מים רותחים או ע"י שכבת הזרע שלהם עצמם שזה הרג אותם? לרבה
תשובה: לשואל בפשטות כוונת דברי ח היא שמי המבול היו רותחים (ראה מהרש"א בחידושי אגדות למסכת סנהדרין קח ע"א וחידושי אגדות למהר"ל סנהדרין שם עמ' רנו). נאמנה
שאלה: מושגים תלמודיים: לרב, א. מה ההגדרה של "חרש" ו"אלם" התלמודיים, כמו בימינו? ב. בגמ ב"ק יש 2 הגדות - "הזיקו מצוי", "ודרכו להזיק", לא מבין את ההבדל ביניהם. ישר כוח,
תשובה: א.הגדרת "חרש": במשנה תרומות (א,ב) נאמר: "חרש שדברו בו חכמים בכל מקום - שאינו לא שומע ולא מדבר". חרש מסוג זה מושווה לשוטה וקטן כיון שבשל חרשותו לא יכול לתקשר עם הסובבים אותו ונמצא שמעולם לא רכש דעת. יש סוג נוסף של חרש - חרש המדבר ואינו שומע, כלומר שהיה פיקח מתחילתו ואח"כ התחרש. חרש זה מוגדר כבר דעת, ואף חייב בכל המצוות למעט אלו שתלויות בשמיעה. בימינו, עם ההתפתחות בטיפול בחרשים, כך שאף חירשים מלידה שיכולים לתקשר עם הסביבה, נחלקו הפוסקים: יש המגדירים חרש כזה כ"חרש המדבר ואינו שומע", כיון שהוא יכול לתקשר עם הסביבה ולקנות דעת, ולדעתם חרש זה מחויב במצוות, ויש שאומרים שחרש מלידה פטור בממצוות בכל אופן, אף אם קנה דעת. הגדרת "אילם": אילם נחשב כבר דעת (כיון שיכול לקנות דעת). במקרים מסוימים יש לבדוק האם אילמותו נובעת מנזק מוחי יסודי יותר. להרחבה: עיין אנציקלופדיה הלכתית רפואית בערך "חרש" ואלם". ב. היחס בין "דרכן להזיק" ו"הזיקן מצוי" הגמרא משתמשת בביטויי דרכן להזיק כמכנה משותף לכלל המזיקים שטבעם להזיק, בכלל האופנים, לעומת זאת הביטוי היזקן מצוי מכוון למזיק שהזיקו מצוי בתדירות מאוד גבוהה, כמו רגל ביחס לשן, (דף ד עא) שכל בהמה המהלכת מזיקה את המצוי בדרכה, לעומת שן שמזיקה רק את מה שמחליטה הבהמה לאכול. הרב אשר עגם.
שאלה: שמירת מקום בכיתה: במקום בו אני לומד רבים תופסים מקום עבור חבריהם שטרם הגיעו. האם הדין זהה גם במקרה הזה? האם מותר לתפוס מקום לפני זמן ההגעה לשיעור (לפעמים יש שיעור לפני השיעור שלנו ואפשר להיכנס מוקדם בבוקר ולהניח מחברת). השאלה נשאלה בהמשך לשאלה "שמירת חנייה"
תשובה: נראה ששאלה כזו יש להכריע ע"י המוסד עצמו או ע"י המשתתפים בשיעורים.
שאלה: נסיעות פרטיות של חייל: בתשובה שהתפרסמה באתר בשנת תשס"ח ע"י הרבנות הצבאית הראשית, עפ"י דברי דובר צה"ל (כך מצויין בתשובה), משתמע כי אסור לחייל ליסוע בתחבורה הציבורית ללא ת גם כשהוא לבוש במדים, אם נסיעה זו אינה לצורך הגעה לבסיס או חזרה ממנו (נסיעה פרטית). ברצוני לבקש לברר נקודה זו. שאלה זו חשובה לי, משום שכחייל נשוי אני משתמש רבות בזכות הנסיעה בתחבורה ציבורית. עד כמה שהצלחתי לבדוק, לא קיימים פקודה או חוק המונעים זאת, ולכאורה קשה לומר שזה אסור רק בגלל "הכוונה המקורית" של מימון הנסיעות ע"י הצבא. בנוסף, ברכבת ישראל קיים פיקוח על נסיעות החיילים (ע"י הפס המגנטי של כרטיס החוגר) כדי למנוע קניה כפולה של כרטיסים, ולא שמעתי שחייל זומן לבירור כלשהו על הצורך בנסיעה שנסע. גם בחדשות שהתפרסמו לאחרונה על האפשרות לעבור לבקרה על נסיעות החיילים באוטובוסים באמצעות "רב קו", הודגש בשם צה"ל כי אין כונה להגביל את נסיעות החיילים. לתשובתכם אודה. השאלה נשאלה בהמשך לשאלה "נסיעות חינם למתגייס"
תשובה: התשובה של הרבנות הצבאית שהנך מתייחס אליה היא לגבי מלש"ב (מועמד לשירות ביטחון) שלא יוציא הוצאות כספיות בהגעתו ובחזרתו. שונה חייל בזה שהמערכת הצבאית מקנה לו נסיעות חינם על מנת שלא יעלה על טרמפים בכול נסיעותיו.
שאלה: טירחא דציבורא בתפילת ליל שבת: בעניין טירחא דציבורא הנוגע לאורך התפילה בבית כנסת (בעיקר בשבת), מה הדין אם רוב הציבור מעדיף תפילה ארוכה (הרבה ניגונים וכו ) והמיעוט סובל כתוצאה מכך? האם מפני טירחא דציבורא יש להתחשב ברצון המיעוט או בכל זאת רצון הרוב גובר ואפשר להאריך בתפילה מבלי להתחשב ברצון המיעוט?
תשובה: : אם היה נוהג שנים רבות שלא מאריכים- כל המשנה ידו על התחתונה. אם אין נוהג משנים עברו הולכים לפי הרוב.
שאלה: בסוכריות גומי סוס יש קמח: בהמשך לשאלה הנ"ל, בסוכריות גומי סוס הרכיב השלישי ברשימה הינו קמח (מכיל גלוטן). האם הברכה על הסוכריה עדיין שהכל? השאלה נשאלה בהמשך לשאלה "סוכריות נחשים גומי"
תשובה: הברכה היא "שהכל". מאחר והקמח ניתן שם לא בשביל הטעם הוא בטל בשאר הרכיבים.
שאלה: כשרות: מה ההבדל בין "כשר באישור הרבנות הראשית לישראל" לבין "כשר בהשגחת הרבנות הראשית לישראל"? ראינו על מוצרים עם הכשר מחו"ל של משולש K "באישור הרבנות". השאלה נשאלה בהמשך לשאלה "כשרות למשקאות אלכוהול"
תשובה: ב"ה שלו-ם וברכה באישור צריך להיות כתוב גם כשרות אחרת. כאשר יש ספק אפשר לברר במחלקת יבוא ברבנות הראשית 025313137 8. הרב חגי בר גיורא
שאלה: שתיית מיץ פסיפלורה : הרב. שמעתי שהרב אוסר אכילת פסיפלורה מחשש ערלה. רציתי לשאול האם יש בעיה בלשתות מיץ פסיפלורה כשיש בו חתיכות הפרי (יותר מ10 )?
תשובה: זה לא משנה. אם אסור לאכול את הפרי אסור לשתות גם את המיץ שלו.
שאלה: מעשר כספים: יש לי אחות חרדית שלומדת במכללה חרדית,היא אינה עובדת, רק לומדת. האם הורי יכולים לממן את לימודיה ואת ת הביטוח לאומי שלה בכספי מעשר שהם מוציאים?
תשובה: לכתחילה עדיף לתת מעשר כספים למטרות אחרות. אולם מכיון שמעשר כספים הוא מנהג טוב אולם אינו מחייב במצבים כלכליים דחוקים, אפשר במקום הצורך להחשיב את העזרה לבת כמעשר כספים, יש לזכור שזהו רק עניין זמני ולכשהתאפשר יש לחזור ולתת מעשר כספים לצדקה רגילה. אם אחותך היא עצמאית לגמרי ואינה סמוכה על שולחן הורייך  גרה לבדה ומפרנסת את עצמה  ומבחינה כלכלית היא נחשבת עניה בוודאי מצווה לתת לה צדקה, ועניי משפחתך קודמים.
שאלה: קומקום חשמלי בשבת: התכוונתי שאולי אי אפשר לדמות את כיבוי הקומקום לרדיית הפת, כי רדיית הפת היא לא מלאכה. השאלה נשאלה בהמשך לשאלה "קומקום חשמלי שהודלק בטעות בשבת"
תשובה: בגלל שהוא הדליק את זה בשוגג מותר לו בשביל להימנע מאיסור דאורייתא לכבות, כי כיבוי זה לא דאורייתא, רק אם מכבה בשביל לעשות פחמים זה איסור דאורייתא. גם ברדיית פת יש איסור דרבנן למרות שזה לא מלאכה, כך גם פה הוא עובר איסור קטן כדי לא לעבור איסור גדול ויהיה מותר.
שאלה: מחבת חלבי ומכסה בשרי: חממתי פסטה במחבת חלבית, עם קצת מים, אך בטעות כיסיתי את המחבת עם מכסה בשרי שקצת יותר גדול מהמחבת. שניהם היו נקיים אך בני יומם. מה דין האוכל והכלים? השאלה נשאלה בהמשך לשאלה "מחבת חלבי ומכסה בשרי"
תשובה: אין שום בעיה בכלים. רק לשים לב לא לאכול את הפסטה עם משהו בשרי.
שאלה: קטן בשבת: האם יש הבדל בין הילד שלי לילד שלא שלי לגבי לפתוח המתג? האם על ידי גרמא (כלומר לא ישירות) הדין שונה? מה הדין בקטן פחות 3 כנ"ל. השאלה נשאלה בהמשך לשאלה "ילד קטן מדליק בשבת"
תשובה: א. אין חילוק בין ילד שלך לילד אחר. אמנם אתה לא מחוייב בחינוכו ואין כאן בעיה חינוכית אך יש צד של 'לפני עיוור לא תשים מכשול'. ב. הרמ"א סובר שלצורך הפסד גדול גרמא מותרת. ולכן אם לא תהיה תאורה כל השבת ניתן ע"י גרמא להדליק את האור. ג. אסור להגיד לילד מתחת לגיל 3 לחלל שבת משום שהוראת איסור אסורה לכל גיל. אם הילד מדליק מעצמו, אין צורך לעצור בעדו שאינו בר חיוב.
שאלה: תפילין ביום שישי: האם נכון לכתחילה צריך להניח תפילין רשי ור"ת ביום שישי לפני חצות היום (כוונת שנכנסת הארת שבת)? השאלה נשאלה בהמשך לשאלה "הנחת תפילין ביום שישי - עד איזה שעה?"
תשובה: לכתחילה כמובן יש להניח תפילין בשחרית. מצאנו שגם הנוהגים לפי המקובלים להניח תפילין בנמחה לא נוהגים כן במנחה של ערב שבת ויום טוב. עיין בה"ל לז ב
שאלה: סדר כרונולוגי של העולם: אני גדלתי כמאמין, אך כיום כאשר אני מציב את סדר הדברים נראה כאילו הרבה דברים סותרים עצמם דוגמא אחת: חישוב פשוט של אב ובן אב ובן מראה שנח נולד בשנת 856 לבריאה. שם חם ויפת נולדו כשנח היה בן 500, קרי, בשנת 1,356 לבריאה. המבול ירד כשנח היה בן 600 שנה. ממש ילד (פרק ז פסוק ו), כלומר בשנת 1,456 לבריאה. אם העולם בן 5773 שנה, אז העולם נוצר בשנת 3760 לפני הספירה הנוצרית. המבול ירד בשנת 1,456 לבריאה, כלומר בשנת 2304 לפני הספירה הנוצרית. בשלב זה היו בעולם 4 משפחות של בני אדם (נח, שלושת ילדיו, נשותיהם וילדיהם). הפירמידה האחרונה נבנתה במצרים בשנת 2100 לפני הספירה (בערך). כלומר תוך 200 שנה פלוס מינוס, מישהו ממשפחת נח הצליח להגיע למצרים, להתרבות לעשרות אלפי בני אדם ולבנות את הפירמידות! מדהים! מה שעוד יותר מדהים זה שמישהו אחר ממשפחת נח הצליח להגיע (אלפי שנים לפני הספירה) ליבשת אמריקה, להתרבות גם שם ולבנות פירמידות נוספות! מדהים עוד יותר! אשמח לתשובה
תשובה: לשואל לפני שאדרש לשאלתך העיקרית, חשבתי לנכון לפרוש את רשימת התאריכים לפי החשבון העולה מן הכתובים ומדברי ח. נח נולד בשנת 1056 לבריאת העולם (ראה סדר הדורות עמ' 22). יפת הבכור נולד כשנח היה בן חמש מאות, שנה אחר כך נולד חם ולאחר שנה נוספת נולד שם (ראה רש"י בראשית ד, כב  ה, לב  י, כא ושפתי חכמים שם). המבול אכן ירד בהיות נח בן שש מאות שנה, אך היה זה בשנת 1656 לבריאת העולם. לפי ח (ראה ילקוט שמעוני נח נו) מלבד נח ומשפחתו ניצל גם עוג מלך הבשן מן המבול. ולשאלתך: לפי הארכאולוגים שבטים פרימיטיביים חיו לאורך הנילוס זמן רב לפני תחילת ההיסטוריה של שושלת הפרעונים. כששת אלפים שנה לפנה"ס הנוצרית הופיעה באזור חקלאות מאורגנת. ראשית הממלכות של מצרים העתיקה כשלושת אלפים שנה לפני הספירה הנוצרית. ישנן גם עדויות ארכאולוגיות המצביעות על כך שחברה מצרית מפותחת היתה קיימת זמן רב יותר. מסקנות אלו מלמדות אותנו כי דיון בשאלת התפתחות האומה המצרית נוגעות לדיון העקרוני והישן בדבר גיל העולם והתפתחותו. רבים עסקו בנושא רחב זה: ראה למשל בחוברת "תורה ומדע" של פרופ' רוזנברג ובספר "מבוא לתורה שבכתב ושבעל פה" של אברהם קורמן. נאמנה