שאלה: הטעם שבלימוד תורה: הרב, על ההתיחסות. יש לי בעיה ואשמח לשמוע את עצתך. יש לי בעיה עם הלימודים, ובפרט לימוד תורה. בסה"כ אני מודע לזה שיש לי יכולות וגם אם ארצה אז בסופו של דבר אצליח ובצורה טובה, אבל יש דבר שמאוד קשה לי איתו. הבעיה היא, ואולי זה נשמע פשוט אבל קשה לי לתאר למה זה מפיל אותי, שאין לי טעם בלימוד שלי. כמובן שיש משהו שכלי בלימוד או אתגר אנטלקטואלי, למשל לזכור הרבה דברים להשוות מקורות ולדעת ולהחכים. ודאי שיש לי הייתי אפילו אומר תאוה לכך, יש לי יצר ללמוד הרבה ולהחכים. אבל אני מרגיש שבסופו של דבר אני מפספס את העיקר ונותר ריק. למה ללמוד תורה בכלל? הרי מדובר בדבר ה בעולם, ואני לא לומד את זה רק מצד החכמה שיש בזה, אלא אני רוצה קשר אם הקב"ה אני רוצה דיבור ("וידבר ה אל משה."). אם כך, התורה צריכה להיות משהו הרבה יותר כללי מאשר (ולא שאני חלילה בא לזלזל) להסתיים בלדעת את כל ההלכות וללמוד הרבה פירושים. אם התורה היא דבר ה (ואני לא אומר שאני מבין אותה במצב כזה) אז היא צריכה ללוות אותי בכל שלב בחיי. אני חייב להגיד שזה ממש מתסכל אותי ומעצבן אותי שזה פשוט לא ככה. אני מרגיש בסופו של דבר שהתורה לא ממש קשורה לחיי, מושגים כמו עם ישראל מוזרים לי ולא קשורים אלי. אני באמת שואל ברצינות. ככה יוצא שאני מקצץ בנטיעותי לפעמים, קשה יותר להתפלל קשה ללמוד, אבל לא מצד הקושי הפיזי בעיקר מהצד המנטלי. אני חושש ללמוד, כי יודע שאני יכול להצליח, וכך עלול לפספס את כל העיקר שבסופו של דבר אני אולי יודע קצת (או הרבה ) תורה, משנה, גמרא וכו אבל היא לא קשורה באופן אמיתי לחיי. כך אני סתם מרגיש מזויף, ולא נעים לי כביכול לייצג (גם כלפי חוץ) אדם דתי. שלמה המלך אומר "קשרם על אצבעותיך כתבם על לוח ליבך" אבל איך עושים את זה? אני יודע שבד"כ אומרים ללמוד כמה שיותר תורה, אבל יש לי בעיה עקרונית וקשה לי כמו שאומרים רבותינו זכה נעשית לו סם החיים לא זכה סם המוות. קורה גם שבאופן כללי אין לי ממש עניין בשום דבר, אין לי סיפוק. אבל אם אני למשל אצליח פתאום למצוא סיפוק ממקצוע מסוים, אז מאוד יציק שזה לא קשור לבורא עולם בכלל, אם כן למה אני לומד תורה בכלל? נכון שאומרים שהתורה והמצוות מלווים את האדם לעולם הבא ושזה מה שישאר איתו, אבל אני לא יכול לחיות בפחד הזה כל הזמן ולא בחשבונות האלה כל הזמן, כאילו שהקב"ה יושב עם פנקס ומחשבן את המצוות לעומת העברות אבל אין בנינו שום קשר. ואם ככה, אז מה הטעם בכלל להיות ב גן עדן אם גם שם טוב אבל ללא הקב"ה. ואם אני צריך ללמוד הרבה כדי להתקרב לקב"ה (למרות כל ההגיון שודאי יש בזה), האם הוא צריך שאני ילמד כדי שהוא יגלה בי עניין ואחרת לא אכפת לו (ח"ו) ממני? אם ככה (ח"ו) אז זו לא אהבה. אשמח מאוד אם תוכל להאיר את עיני, זה באמת חשוב לי מאוד ואין ממש עם מי להתייעץ.
תשובה: ב"ה לך. שמחתי לקבל את שאלתך, וכל הכבוד שאזרת עוז לשאול אותה באופן ברור וגלוי. כל אחד בעולם חי ובאופן טבעי מחפש הנאות, מחפש דברים שיענגו אותו וישמחו אותו. העולם מלא חוויות, והאדם זקוק להן כדי להרגיש טוב, כדי להיות שמח. בעולם עצמו יש המון חוויות, שאם נגדיר אותן נראה שיש בהן סוגים שונים של הנאות. ישנן הנאות גשמיות, הנאות שהגוף נהנה מהן, או לפעמים הנפש הטבעית של האדם נהנים בהם, כמו לדוגמא אוכל טעים וכדומה, ויש הנאות רוחניות. הנאה רוחנית היא בלימוד תורה, בתפילה וכדומה. שתי ההנאות קיימות באדם ויכולות למלא אותו באופן משמעותי מאוד, אך חשוב לדעת שיש הבדל בינהן ההנאה הגשמית שבעולם היא הנאה שיש בה יתרונות גדולים אך יש בהן גם חסרונות משמעותיים. ההנאה הגמשית מאוד מהירה ומוחשית, ויחד עם זה גם עוברת מהר מאוד ולא משאירה אחריה כל זכר. פעמים רבות אף יתר מכך, היא משאירה אחריה תחושה לא טובה, תחושה של החמצה, או תחושה של חסרון. הנאה זו היא זמינה מאוד, באה בקלות וגם הולכת בקלות. בדרך כלל מלוויה היא גם בתחושות של חסרון, שכן היא לעולם לא שלמה. לעומת זאת ההנאה הרוחנית דורשת יותר זמן עד שהיא ממלאת את האדם, אך כשהיא תופסת את מקומה היא ממשיכה הרבה יותר זמן והיא מלאה עונג עצום. כדי להגיע אליה צריך להשקיע וצריך אמונה, צריך ללכת במסלול נכון, מסלול שיקדם את האדם אל היעד הזה. פעמים שהאדם משקיע בלימוד תורה, אך לא מתקדם ליעד הזה, התקדמות שהיא לפעמים איטית אבל מי שמאמין ולא מתייאש זוכה להגיע ליעד. חשוב מאוד להיאזר בסבלנות ולמצוא את המסגרת לימוד הטובה ביותר בשבילך ונזכה שתמצא את ההנאה הרוחנית הנפלאה ביותר בכל דבר שאתה עושה. שתהיה לך המון המון הצלחה הרב יצחק גרינבלט.