LidanRubinov/Halacha-QA huggingface dataset:
שאלה: אמירת סליחות בלילה או בבוקר: האם עדיף לומר את הסליחות בלילה או בבוקר? (כי בדרך כלל פחות ערניים בבוקר).
תשובה: פעם מישהו מהתלמידים שאל אותי למה אנחנו אומרים סליחות בבוקר? ועניתי לו בקיצור, כי בישיבת "מרכז הרב" אומרים סליחות בבוקר. ואם הרב צבי יהודה זצ"ל אמר סליחות בבוקר, אז אני צריך לחשוב למה להגיד בבוקר או לעשות אחרת!? ואם הרב צבי יהודה זצ"ל אמר סליחות בבוקר מסתמא שגם הרב קוק זצ"ל נהג כך, וככלל, כל הפוסקים נהגו כך. הרב פרנק שהיה רבה של ירושלים, היה מקובל כפוסק גדול מאד. וכששאלו אותו שאלה שכבר שאלו את רבי שמואל סלנט שהיה רבה של ירושלים לפניו, הוא לא חשב פעמיים ולא האריך: "רבי שמואל סלנט אמר כך". דהיינו, אם כך נהגו בירושלים מקודם אז מה יש לשאול מחדש. אבל אם אני מחפש הסבר, למה בכל זאת נהגו כך, הרי שלטעמי הסליחות ענינם להתחיל את היום בהתעוררות רוחנית חדשה, שכל היום יהיה נובע מהדחיפה הגדולה של הבוקר, של הסליחות. ומאידך, אם אדם אומר סליחות והולך לישון, הוא ישן בהתלהבות, ויש כאלה שמתעלים בשינה למדרגות גבוהות. אבל אם יש כאלה שבבוקר וגם בתפילת שחרית הם לא כל כך ערניים, אז מוטב להם להגיד את הסליחות בבוקר לפני התפילה, ואז עד לתפילה הם יתעוררו, והיא תהיה בהתעוררות. בנושא הזה, כפי שאמרתי, לא התעמקו. כך ראיתי אצל רבותי, ואני לא חושב שצריך לשנות מהם. רק אחרי שאהיה יותר גדול מהם, אחליט אולי לעשות דברים חדשים, ואני מקוה שאולי פעם אגיע. פעם היו דיונים על גבינות צהובות, ואמרו שיש בזה ספקות איסורים, מפני שהיו משתמשים להקשות את הגבינה בחומרים, שהיו דעות שהם אסורים. זה היה בשנים הראשונות שהייתי תלמיד במרכז הרב. והלכו לשאול את הרב שפירא על כך שבישיבה מביאים את הגבינות האלו, בשעה שיש שמועות בירושלים שהגבינות לא ר. אז הרב שפירא אמר כך: מה שעושים בישיבה תעשו. אחרי שתהיו יותר גדולים מהרבנים של הישיבה, תוכלו לחשוב אולי לעשות דברים גדולים יותר, אבל קודם כל תהיו יותר צדיקים. כאן מחמירים כמו הרב צבי יהודה וכמו הרב נתן רענן, כשאתם תעברו את המדרגה הזאת, אז תחמירו יותר.
שאלה: הרגשה נכונה בתפילות ראש השנה: כיצד צריכה להיות ההרגשה והאוירה בתפילות ראש השנה ומה דעת הרב על הריקודים והשירה בזמן התפילה?
תשובה: המשנה אומרת, "שלא היו ימים טובים לישראל כיום הכפורים וכחמשה עשר באב, שבהן בנות ישראל חולות בכרמים". יש מקום לתהות על מסיבת השידוכין הנערכת בצהרי היום הקדוש ביותר בשנה, וכי זו הדרך שבחורים ילכו לארוע כזה במקום לעמוד ולהתחנן על נפשם בבית הכנסת? אך התשובה לכך היא ברורה. כאשר חיים במציאות שעליה דברה המשנה, מציאות של חיים עצמאיים בארץ ישראל, של חיים טובים ומאושרים, המבט על יום-הכיפורים הוא מבט שונה. מבט שרואה ביום הזה יום טוב, יום של שמחה, מתוך הכרה שכמו שבשנה הקודמת הקב"ה סלח לעמו, ולשון הזהורית שינתה צבעה, כך גם בשנה זו ימחלו עוונות ישראל ותהיה שנה טובה ומוצלחת. אולם, מיום שיצאנו בגולה, ונתרבו הצרות, ויום אחד מר ממשנהו, ואין אדם יודע מנוח, ש"בערב אומר מי יתן בוקר ובבוקר אומר מי ייתן ערב", הרי שבהגיע הימים הנוראים, חיל ורעדה אוחזתו, המחשבה אילו גזרות רעות וקשות יגזרו חלילה מטרידה, והימים הללו מקבלים צביון של אימה וחשש מפני הבאות, מתוך תחושה המלוה בזכרון הארועים מהשנים הקודמות. אין ספק שהאוירה הכללית של חיי האומה, משפיעה על אופיים של ראש השנה ויום-הכיפורים. בדורנו, אנו נמצאים במצב ביניים. מחד, עדיין בית המקדש לא עומד על מכונו והמצב הרוחני של העם אינו בשיאו, אולם מאידך, בודאי שאין להשוות בשום מובן את מצבנו לזה שהיה מנת חלקנו בגלות. החיים החומריים והרוחניים בארץ ישראל, "ארץ ה'", "ארץ אשר עיני ה' אלוקיך בה מראשית שנה עד אחרית שנה", הם שונים בתכלית השינוי. לפני מלחמת ששת הימים היתה אוירה מתוחה מאד, ולא ידעו מה ילד יום. שאלתי את אמי, אם גם בחוץ לארץ לפני מלחמות היתה את אותה ההרגשה, והיא הסתכלה עלי ואמרה: "מה אתה משוה לחוץ לארץ, שם היה אחרת לגמרי, פה אנחנו עם בפני עצמנו, שם היינו בתוך הגויים". היא ממש לא הבינה איך אפשר להשוות, את המצב של מדינה יהודית, ליהודים ששבויים ביד הגויים. אנו ילידי הארץ חיים בתקופה חדשה, איננו יודעים גלות מהי, ולא מכירים את ההרגשה שלותה את היהודים במשך דורות. המציאות של עם ישראל השתנתה לחלוטין, עלתה למדרגה אחרת, למצב שבו אנו חוזרים להרגיש את האוירה השמחה, של ראש השנה ויום-הכיפורים. מובן שלא מדובר בשמחה של הוללות, כי אם בשמחה של התרוממות, שמחה של קדושה. גישה זו באה לידי ביטוי גם בתפילה, שמקבלת צביון של שמחה, שירה ושבח, לא רק בכיה ותחנונים. גם ריקודים בתפילה הם חלק מאותה אוירת שמחה, אלא שצריך להקפיד ששליח הציבור ישאר מחוץ למעגל. ולכן סדר הריקוד צריך להיות כזה שבו עושים מעגל ריקודים ליד השליח ציבור, ורוקדים עם הפנים כלפי ארון הקודש. שליח ציבור צריך להזהר שלא לחזור על שם שמיים בתפילתו. היו חזנים שנהגו בדרך חזנותם לחזור על שם שמים, היו רבנים שמאד התנגדו לנוהג זה, ולעומתם היו רבנים שהתירו. ולכן אם יש בחזרה זו בכדי לעורר את הציבור, ניתן לחזור, ללא הזכרת שם שמיים. קהל המתפללים בודאי שיכול לחזור על מילים תוך כדי השירה, ואין בכך בעיה או עיכוב לתפילה.
שאלה: חשיבות תפילה במקום הלימוד: מה חשיבות התפילה בישיבה והאם אדם שלומד טוב יותר בלילה והולך לישון מאוחר, צריך לקום לתפילה שבישיבה?
תשובה: לתפילה בישיבה יש חשיבות משתי סיבות עיקריות, הראשונה מצד האוירה, והשניה מצד ההלכה. בתחילה לא היו ישיבות, כל יהודי היה הולך ללמוד בבית הכנסת שלו, אלא שנחלשו הדורות, וראו שלימוד עצמאי הוא קשה. לכן הוקמו הישיבות כדי שיהיה לימוד משותף, ושכולם ילמדו ביחד עם מגיד שיעור מסודר. ואכן, לא לכל אדם יש מרץ ויכולת התמדה כדי להתעלות בתורה, ותחושת ה"יחד" היא זו שמחזקת את כוחו של הפרט. אין כל ספק שלו היתה הישיבה מתפללת כל בוקר יחדיו, בבחינת "יחד כולם קדושה", התפילה היתה שונה בתכלית השינוי, וההתעלות בה היתה גבוהה יותר. גם מצד ההלכה יש ערך לתפילה במקום הלימוד. "רבי אמי ורבי אסי אף על גב דהוו להו תליסר בי כנישתא בטבריא, לא הוו מצלו אלא ביני עמודי היכא דהוו גרסי". יש הפוסקים שאפילו כאשר אין לאדם מניין, ראוי שהוא יתפלל במקום תלמודו, ואל ילך להתפלל במקום אחר. זו אמנם דעה בפוסקים שאיני מכריע כמותה, אולם יש בה בודאי כדי ללמד על חשיבות התפילה במקום הלימוד. ומובן שכשיש לאדם אפשרות להתפלל בישיבה, במניין, אין כאן כל צד של התלבטות. כמובן, שאם מישהו הפסיד את התפילה בישיבה מחמת אונס כלשהו, הוא אינו צריך להפסיד את התפילה במנין. דרכנו אינה דרך הכפיה, אולם נכון לצור מצב שכולם יבינו את חשיבות התפילה בישיבה, יתגבשו יחדיו ואז התפילה בישיבה תהיה מוצלחת יותר. לאדם אסור לחשוב רק על נוחותו, הוא צריך להיות מודע להשלכות של אי הגעתו לתפילה בישיבה על חבריו. ואם כל תלמיד יותר על נוחותו האישית למען הכלל, זו תהיה תרומה גדולה מאוד לאישיותו. אין צורך לחשוב כל הזמן רק על המימוש העצמי, אדרבה, ראוי להתחנך לחשוב על הכלל כולו, ועל מה שהפרט יכול לתרום לו. בסופו של דבר, אם כך יהיו פני הדברים, כל הישיבה תרויח מכך, מפני שכל היום של התלמידים יראה אחרת, וכל הלימוד והתפילות יהיו באופן שונה, ובודאי שכל חודש אלול יראה אחרת, לו רק נשכיל להגיע למצב, שבו כל תלמידי הישיבה, יתפללו את תפילות השחרית והסליחות בישיבה. הגדרת מקום הלימוד לעניין תפילה, היא כל בית המדרש. אין קדושה בכסא מיוחד דווקא. כשערכנו את המפגשים בקיבוץ חמדיה, ישב כל אחד במקום שבו הוא ישב במפגש הקודם, ואחד האנשים שאל מדוע זה כך? ואכן זוהי שאלה עמוקה, מדוע אנשים נוהגים לעשות היום את מה שהם עשו אתמול, מדוע הם תמיד יושבים באוטובוס או בחדר האוכל באותו מקום בו התרגלו? כנראה שיש לאדם טבע שבו הוא ממשיך לעשות היום את מה שעשה אתמול. כל עוד דבר זה אינו מפריע, אין בכך כלום, אולם כאשר יש תוצאות שליליות לקבעון זה, כגון מריבה על מקום הישיבה בבית הכנסת, או חוסר ריכוז בתפילה, אם מישהו תפס את מקומך, אין ערך לשמירה על הכיסא הקבוע. וכך גם בלימוד אין צורך לקבוע מקום מסוים בבית המדרש אלא לדעת שהמקום הוא רק אמצעי, ואינו מטרה שכדאי להשקיע זמן ומחשבה בהשגתה, ושניתן ללמוד בכל מקום ובלבד שיהיה בין כותלי בית המדרש.
שאלה: זמן כניסת שבת שבלוחות מחייב?: האם זמן כניסת שבת המתפרסם בלוחות הוא מחייב?
תשובה: מעיקר הדין, השבת נכנסת בשקיעת החמה. יש חיוב של תוספת זמן לשבת, אולם שיעור חיוב זה הוא כלשהו. בעל ה"משנה ברורה" החמיר וחייב תוספת של רבע שעה לפני שקיעת החמה. בארץ נהגו מנהגים שונים בתוספת שבת. בירושלים החמירו על פי שיטת ראשונים או גאונים, לקבל שבת כארבעים דקות קודם שקיעת החמה. באזורים אחרים בארץ נהגו מנהגים אחרים, כך למשל באזור תל אביב נהגו לקבל שבת כשמונה עשרה דקות קודם השקיעה ובחיפה נהגו לקבל שבת כעשרים דקות לפני השקיעה. יש גם מנהגים אחרים, כמו שנהגו בחלק מהמקומות לקבל שבת כעשרים וחמש דקות לפני השקיעה, ויש מנהגים נוספים. אנו שמנהגנו בישיבה להוציא את השבת יותר מארבעים דקות לאחר צאת הכוכבים, מן הראוי שנקדים את כניסת השבת עד כמה שאפשר. ואכן כל עניינה של השבת מעמיק ומתרומם אם מהדרים בכניסת שבת, כמו שנהגו ח שהיו יושבים עטופים בטלית ולומדים לפני כניסת השבת. לכן אני חושב שהסדר הרגיל צריך להיות שמקבלים שבת מוקדם עד כמה שאפשר. כמובן שאם אדם נאנס, הוא יכול לקבל את השבת עד לזמן המאוחר בהלכה, דהיינו מעט לפני שקיעת החמה. איני בטוח שצריך לקבל שבת בדיבור בפה, דהיינו שיאמר הריני מקבל שבת. די אם האדם חושב במחשבתו שהוא עומד ממלאכתו ומקבל עליו את השבת. כמובן שנשים מקבלות את השבת בהדלקת הנרות. אם אדם קיבל את השבת מוקדם, ויש לו צורך במלאכה, מותר לו לומר לאדם שעדיין לא קיבל את השבת, שיעשה עבורו את המלאכה. קישור ללוח זמני כניסת ויציאת השבת.
שאלה: ברכת "לישב בסוכה" לפני שינה: האם כשאדם יצא מהסוכה אחרי ארוחת ערב וחוזר לשם רק כדי לישון עליו לברך "לישב בסוכה"? האם לא ראוי לאכול במקרה כזה דברי מזונות כדי שניתן יהיה לברך?
תשובה: לא נהגו לברך וכך גם אנו נוהגים. בעקרון זה הידור שיש לו מקום. אמנם בהידור בברכות יש צורך בזהירות, אבל אם אדם עשה הפסקה גדולה של הסח הדעת, יש לכך מקום. בענין זה יש כמה שיטות בהלכה. מנהג ירושלים שהוא המנהג שהיה בבית הרב צבי יהודה זצ"ל, שכשנכנסו לסוכה היו מתכבדים במיני מזונות ומברכים ברכה. ואז תמיד התעורר הדיון מה השיעור של המזונות שצריך לאכול? אם מספיק כזית או צריך כביצה, כי היו באים הרבה אנשים ואם כל אחד היה מהדר בכמות של המזונות לא היה מספיק לכולם. אבל המנהג הידוע שיש כאלו שמברכים רק בארוחות, ולא על מזונות. כל אחד ינהג כמנהגו ולא טוב לאלץ את הברכה, כלומר אם אדם אינו רעב והוא אוכל רק בשביל לברך, אני לא יודע אם זה ר. אבל אם הוא באמת רוצה לאכול זה בודאי טוב.
שאלה: דין מעמיד לגבי סכך: מה דין "מעמיד דמעמיד"?
תשובה: "מעמיד דמעמיד" הוא כל דבר שלא מונח עליו הסכך. למשל, קרשים שעליהם מניחים את הסכך הם ה"מעמיד" של הסכך, והמסמרים שמעמידים את הקרשים הם ה"מעמיד דמעמיד". החזון איש, על סמך פרושו בדעה אחת בר"ן, (שהיא חריגה מאד בהלכה), כותב ששום דבר בסוכה לא יקבל טומאה, אפילו "מעמיד דמעמיד". ולכן לפי שיטתו צריך להעמיד את הסכך על בסיס של מסגרת עץ או קיר אבן, ואין להשתמש במסמרים. אבל כל גדולי ירושלים, ובכללם הרב קוק זצ"ל, על אף שתמיד היו מהדרים, לא חששו לדעה זו. בניגוד למשל ל"נסרים רחבים ארבעה טפחים", שפוסלים מתחתם מדאורייתא, הרי שבנדון דידן מדאורייתא המעמיד בעצמו יכול לקבל טומאה, ורק מדרבנן גזרו עליו, שמא יבוא לסכך בזה. ובדיעבד אפילו אם המעמיד פסול, הסוכה לא נפסלת. לכן חומרא זו של החזון איש היא רחוקה מאד, ובכלל, המצאה זו חדשה, ואף פעם לא נהגו בה.
שאלה: כזית בסוכה בליל סוכות: האם צריך להקפיד באכילה בלילה הראשון של סוכות על "כזית", כפי שמקפידים בפסח?
תשובה: ענין האכילה בלילה הראשון של סוכות, נלמד מפסח. לכן לכתחילה יש להחמיר ב"כזית", (ויש אומרים ב"כביצה"), וכן לעשות זאת ב"תוך כדי אכילת פרס". באכילה זו יש לכוון לקיום מצות ישיבה בסוכה, הנלמדת מהפסוק "כי בסוכות הושבתי את בני ישראל וכו'", כלומר לזכר הסוכות, ולזכר ענני הכבוד. לגבי שיעור "כזית" יש דעות שונות. המחמירים אומרים שהביצים שלנו קטנות מהביצים עליהם דברו ח, ולכן צריך שיעור הגדול פי שניים משעורם, דהיינו כחמישים גרם. יש דעות אחרות שמקלות יותר. ולכן כמו שבפסח אנו אוכלים הרבה, עד שאנו בטוחים שאכלנו כשיעור הנדרש, כך יש לנהוג גם בסוכות.
שאלה: מחיאת כפים בשבת: מה הדין לגבי דפיקה על שולחנות, רקודים, מחיאות כפים, בשבת?
תשובה: יש בזה מחלוקת הפוסקים. הרב מן ההר זצ"ל, למשל, אסר. הוא לא יכל לסבול שמישהו דופק בשבת. ואם ראה מישהו דופק על השולחן, היה מפסיק אותו. אבל יש מקילים. בשמחת תורה כולם מקילים לרקוד, והרי אין הבדל מבחינה הלכתית בין שמחת תורה לחג אחר, או בין שמחת תורה לשבת. אפילו הרבנים הספרדים שמחמירים בזה, אומרים שהרקוד שאנחנו רוקדים היום, זה לא מה שהיה פעם. זה לא נקרא רקוד, זה נקרא ללכת. יש דעה, (רבינו תם), שמכיון שהיום אף אחד לא יודע לתקן כלי שיר, אין מקום לגזרה, כמובן שעדיף לא לתופף על השולחן ממש כמו שמתופפים בתוף, אך אם מוחאים כפים בעלמא, בכהאי גוונא לא נהגו למחות.
שאלה: ברכה על בדיקת חמץ בפנימיה: האם בפנימיה בשעה שיש כמה שבודקים את החמץ, יש עניין שכל אחד יברך על בדיקת החמץ שלו או שאפשר לצאת ידי חובת הברכה בשמיעתה מאחר?
תשובה: כששומעים ברכה מאחר, יוצאים ידי חובת הברכה מדין שומע כעונה, ואין עניין שיברך כל אחד לעצמו, וכך אנחנו נוהגים גם בקידוש. יש אפילו דעה שהשומע ועונה אמן, ערכו גדול מהברך, מכיוון שכשהוא שמע את הברכה הוא בירך פעם ראשונה, וכשהוא ענה אמן הוא בעצם בירך בשנית. כאשר אדם עשה שליח לבדיקת חמץ, השליח הוא שמברך. והסיבה היא, כי הוא הבודק.
שאלה: עדיפות ודרגות באכילת מצות: במצות מכונה יש שלוש דרגות. מה עדיף?
תשובה: כל דרגה יש בה מידת זהירות גדולה מהדרגה שפחותה ממנה. אני נוהג לאכול מצות שמורות כל החג. אבל, גם מי שלא אוכל מצות שמורות כל החג, ראוי שיאכל מצות כאלו בזמן שבא לצאת ידי חובת אכילת מצה בלילה הראשון. לפי הדעות שבכל החג מקימים מצוה באכילת מצה, כמו בלילה הראשון, ראוי לאכול בכל יום קצת מצה שמורה.
שאלה: ניקוי כלי נשיפה לפסח: האם יש בעיה בניקוי של כלי נשיפה לפסח?
תשובה: אני לא חושב שיש בעיה, אבל צריך לנקות אותו היטב.
שאלה: חיוב סוכה למטיילים בסוכות: מה דין חיוב סוכה במהלך טיולים בחול המועד סוכות?
תשובה: ככלל לא רצוי לטייל טיולים למקומות מרוחקים בצפון ובדרום. חג הסוכות ענינו לשבת בסוכה, או לנסוע נסיעות של מצווה כגון עליה לרגל לירושלים או לביקור בחברון, או כדי להקביל פני רבו ברגל. כמובן שזו גם ההזדמנות לפגוש תלמידי חכמים גדולים, כמו שהיה מקובל, שגדולי ישראל היו מבקרים אצל הרב צבי פסח פרנק זצ"ל, שהיה הרב הראשי לירושלים. ובספר מקראי קדש מובאים הרבה דברים שנתעוררו בבקורים של סוכות, בסוכתו של הרב פרנק. אמנם, כל טיול בארץ ישראל הוא בגדר של מצווה, של הליכת ד' אמות בארץ ישראל, ובמיוחד במקום שיש בו נוף מעניין כמו בואדיות או בהרים, שבזה יש לאדם שמחה מיוחדת. אבל הטיול הזה הוא לא בשביל חול המועד בכלל, ובפרט לא בחול המועד סוכות, את הטיול הזה צריך לעשות בהזדמנויות אחרות. כי צריך לזכור שלבני תורה יש בילויים משלהם. ולנהוג בהתאם לכך. לגבי ישיבה בסוכה מי שיוצא לדבר מצווה פטור מן הסוכה. ואפילו אם יש סוכה בנמצא לא ברור שהוא צריך להשתמש בה. אולם טיול אינו בגדר זה, ומי שכבר יוצא לטייל צריך לחפש סוכה כדי לאכול אכילת קבע, לא אכילת ארעי. אמנם, המהדרים לא אוכלים ולא שותים מחוץ לסוכה, אבל הדין הבסיסי הוא, שמה שאוכלים, אוכלים בסוכה. לפי דעתי ראוי לשמור על דין זה. באגרות משה הדברים כתובים באותה רוח, אז יש כאן תנא דמסייע. שוב - ברור שעל בני תורה להמנע מטיולים כאלו כפי שאמרנו. עוד בנושא זה מאת הרב.
שאלה: מקום להקלות בשינה בסוכה: האם ניתן להקל בשינה בסוכה במקום שהדבר כרוך באי נעימות או סכנה?
תשובה: באכילה אין בעיה, כי חוץ מהסעודה הראשונה בערב סוכות אין חובה לאכול בסוכה כלל והאדם יכול לאכול אכילת עראי. אבל שינה, אפילו שינת עראי מחייבת סוכה. וזו מצווה דאורייתא. אמנם, לאנשים נשואים יש תרוץ המובא ברמ"א, אבל האנשים הטובים לא משתמשים בתרוץ. כמו שראיתי אצל הרצי"ה שהיה עובר לסוכה למשך שבעה ימים עם כל הציוד. לא משנה היה לו אם קר או חם, תמיד הוא ישן בסוכה. אמנם, מספרים על ה'רבה' מחב"ד (הריי"צ) שהוא נכנס פעם לסוכה וראה שם בחורים ששוכבים בצורה לא מכובדת, ואף העיר על כך ולכן הקפיד שלא לישון בסוכה. מאז חסידי חב"ד עושים סוכות קטנות, שאי אפשר לישון בהן, למרות שב"שולחן ערוך הרב" כתוב במפורש שצריך לישון בסוכה. לכן, אומרים שה'רבה' לא ישן כל שבעת הימים, שהרי מחד לא רצה לעבור על דברי קודמו, ומאידך אסור לישון מחוץ לסוכה. אמנם הגמרא אומרת שאי אפשר שלא לישון יותר משלשה ימים, אבל אולי לנמנם בסוכה מותר. בכלל, בחו"ל יש הרבה תרוצים למה לא לישון בסוכה, "יורד גשם" (על פי רוב), "מסוכן", והמצטער פטור מן הסוכה. סברא זו כשלעצמה מספיקה כדי לעלות לארץ ישראל. אני יודע שהנושא הזה צריך חיזוק, לא מפני שלא רוצים, אלא מפני הקשיים, ולכן צריך לעשות הרבה מאמצים ולישון בסוכה.
שאלה: פעילות ציבורית לעומת לימוד בישיבה: האם צריך לצאת מהישיבה ולפעול במהלך הבחירות להצלחת אנשי שלומנו, או שעדיף להשאר ללמוד בישיבה?
תשובה: מי שפעולתו בעלת משמעות, שיכולה לפעול גדולות ונצורות, ראוי שיצא לפעול למען הצלחת דרכנו. אולם, מי שתרומתו מזערית בלבד, חבל על ביטול תורתו. כאשר אדם מסתפק, עליו לשקול את מידת החשיבות שבעיסוק בפוליטיקה מול לימוד התורה. מובן שבתקופת "בין הזמנים" ראוי לכל אחד ואחד לעסוק בפעילות למען חיזוק דרכה של תורה. אולם, כשיתחיל ה"זמן" יש לחזור ולנהוג לפי הכלל דלעיל.
שאלה: יחס לפסיקת רבנים נגד הציונות: האם יש ממש בפסיקה של רבנים נגד הציונות, בבחינת "אלו ואלו דברי אלוקים חיים", או שאין מקום לחשוש כלל לשיטתם?
תשובה: "אלו ואלו דברי אלוקים חיים" נאמר על מחלוקות שהוכרעו כבר בדורות קודמים, שאז ניתן לומר שיש אמת גם בצד שלא הכריעו כמותו. לעומת זאת, במחלוקת שאנחנו עדיין בתוכה, אין אומרים כלל זה. בויכוח כזה אנו אוחזים בדעה שהצדק עמנו, יש לנו הוכחות וביסוסים על כך. מובן שאין לזלזל ברבנים שסוברים בשונה מאיתנו, ויש לכבדם כפי שאנו מצווים ביחס של כבוד כלפי כל תלמיד חכם.
שאלה: תפילה ל המדינה: בשבתות האחרונות שינה הרב בתפילה ל חיילי צה"ל. פעם נקט בלשון "צבא ההגנה לישראל" ופעם בלשון "צבא ישראל". האם שינויים אלו היו מכוונים, ואם כן, מה הטעם?
תשובה: השינויים אכן היו מכוונים. יש הבדל ברור בין "צבא הגנה לישראל", ובין צבא ישראל. האם המדיניות שלנו היא הגנה, או שהמגמה שלנו היא שליטה בארץ ישראל ולשם כך דרוש לפעמים גם להתקיף. מן הראוי היה לקרוא לצבא הגנה לישראל, צבא ישראל, דווקא מפני שהגישה הרווחת בציבור היום, היא גישה של התגוננות. לכן, לצערינו, כשיורים על רכבים הפתרון הוא של מיגון, של התגוננות, של חיזוק וביצור ולא פתרון של הרתעה המושגת על ידי התקפה. גישה זו יש לשנות. חשוב לגרום לאנשים להבין שבמידת הצורך יש לצאת גם להתקפות כדי לחזק את אחיזתנו בארץ ישראל. חשוב לזכור שבתפילה ל המדינה, אנחנו לא מתפללים רק לשלומם של חיילי צה"ל, אלא מתפללים גם לכך שהקב"ה יכתיר את חיילי צבא ישראל בכתר נצחון ושהם יגברו על אויבינו. בימים כתיקונם איני רוצה לשנות מהנוסח המקובל. אולם בשבוע כזה, שבו היו פיגועים חשבתי שיש צורך להשמיט את המילה "הגנה" ולהבהיר שהגיעה השעה לשנות את הגישה. כך נהגתי גם בשנים קודמות, לומר במשך תקופה ארוכה "צבא ישראל", ולא "צבא הגנה לישראל", מפני שהמצב במדינה היה כזה שדמה למצבנו כיום. עוד בנושא זה מאת הרב. לתשובת הרב דב ליאור. לתשובת הרב יעקב אריאל. לתשובת הרב אליעזר מלמד. עוד על היחס למדינה ולמגרשים יהודים בשמה.
שאלה: מאבק פרטי על ארץ ישראל: האם צריך לדאוג מהאפשרות שהצבור האמוני יצטרך להלחם לבדו על ארץ ישראל, והאם זה מסתדר עם ההשקפה הכלל ישראלית שאנו צריכים להיות כגוף אחד?
תשובה: ההשקפה הכלל ישראלית נשארת במקומה. אנו עם אחד וגוף אחד, וגוף אחד אינו ניתן להפרדה, גם אם יש בו מחלוקות ומתחים. יש אנשים שטוענים שאינם רוצים להלחם בלבנון או שאינם רוצים להקריב את חייהם על הגנת המתישבים ביש"ע. לדעתי מי שלא רוצה להלחם שלא ילחם. הצבא צריך מראש להודיע, שמי שאינו מעוניין להלחם פטור מהמלחמה. אבל בגלל אותם אנשים מועטים עם ישראל לא צריך להתקפל. יש מספיק אנשים שמוכנים לשמור על ארץ ישראל, להלחם למען שמירת הגליל, שמירת יהודה, שומרון, חבל קטיף והגולן והם ילחמו כפי שידרש. אין באמור לעיל משום פגיעה בהשקפה הכלל-ישראלית. אדרבה, מתוך ההתחשבות בחינוך של כלל ישראל, אסור לחייב חיילים שמפחדים, שלא מעונינים, או שהשקפתם שונה משלנו, להלחם במלחמה שאינה לרוחם. אך מאידך, הם אינם יכולים לדרוש מאחרים שמאמינים שחשוב להלחם על ארץ ישראל ועל עם ישראל, שלא ילחמו במלחמה כזו.
שאלה: יחס נכון לממשלה שלדעתינו שוגה: כיצד יש לנהוג נוכח מהלכי הממשלה, שלדעתנו שגויים?
תשובה: כשאנו נפגשים במהלך שנראה לנו מוטעה, שהשתדלנו לעשות כל שביכולתנו בכדי לעוצרו, ובכל זאת לא הצלחנו, יש להתבונן עליו כעל מציאות אלקית, שריבונו של עולם החליט שכך היא צריכה להיות. כשההתבוננות על המציאות היא כזו, ניתן להפיק רווח מהמצב. יש ללמוד כיצד מנתחים את המצב המדיני מבחינה רוחנית, מדינית וצבאית. מומחים מכל התחומים צריכים לשבת ולהתבונן, מהו הרווח שמפיקים מהמצב שנוצר. לשם כך יש להיות מוכנים נפשית. כשנעשו ההסכמים האלו ("הסכמי אוסלו"), הוחלט לערוך כנס רבנים אצל הרב אברהם שפירא שליט"א, בכדי לחזק את העובדה שהפסיקה שאסור לותר על שום חלק מארץ ישראל לא השתנתה. דעתו של הרב שפירא היתה שהפסיקה שהתקבלה בשעתו על ידי מאות רבנים, שרירא וקיימת. אלא שיש מקום להודיע פעם נוספת שאנחנו מתנגדים לויתורים על חלקים מארץ ישראל, כדי שלא יוצר רושם מוטעה שבדיעבד יש הסכמה למהלך הזה. אולם, לי היו תוכניות אחרות. רציתי לנצל את המצב שנוצר כדי להביא לדחיפה חדשה בנושא של ארץ ישראל, כדי להכין את העם לקפיצת מדרגה שתבוא בקרוב. ראוי ללמוד ממה שקרה לאחר מלחמת "ששת-הימים", שהיתה בגדר הפתעה לכולם. אילו היו חולמים לפני כן שיש אפשרות כזו, היו מתכוננים נפשית לעובדה הזאת. וכשהעולם כולו היה שרוי בתדהמה ניתן היה לנצל את המצב שנוצר בכדי להגיע לתוצאות מרחיקות לכת, כפי שהשכילו לעשות ב"כותל המערבי". ל"כותל המערבי" הביאו ממש למחרת המלחמה טרקטורים, והתחילו ליישר את הרחבה שלידו. בחג השבועות, כשבוע לאחר שחרור ה"כותל המערבי", בשעה שניתנה לאזרחים הרשות לבוא ל"כותל המערבי", כל הרחבה שלפניו היתה מיושרת, ושכונה שלמה שעמדה שם אך לפני שבוע היתה כלא היתה. לו השתהו אך במעט, כבר לא ניתן היה לעשות זאת. אך אילו היתה מוכנות למצב החדש ניתן היה לנקות עוד כמה מקומות בחברון ובירושלים ואף לקבוע עובדות בהר הבית. הרב צבי יהודה היה מוכן למציאות הזו. ביום שחרור ירושלים, בשעה שהביאו אותו ל"כותל המערבי" הוא הכריז: "לא נזוז מכאן!, מכאן ומכל המקומות שבאנו אליהם!". אף אחד אחר לא העז לומר דברים כאלו. ההנהגה כלל לא חשבה בכיוון הזה, לכל היותר היו שאמרו: "יש לנו קלף מיקוח, אם רוצים נחזיר את זה" וכד', אף אחד לא חשב ולא הרגיש שהוא שב הביתה. אפילו אותם אנשים, שהקימו את תנועת "ארץ ישראל השלמה" לא היו מוכנים. ומעשה שהיה כך היה, אותה קבוצה הוציאה כרוז שכותרתו היתה: "ארץ ישראל השלמה בידינו ואין לנו רשות לוותר על שום חלק ממנה", הם פנו לרב צבי יהודה זצ"ל על מנת שגם הוא יצרף את חתימתו, והוא סרב. הוא נימק את סירובו: "אני לא חותם. ארץ ישראל השלמה לא בידינו, אני לא יכול לחתום על דבר שאינו נכון. יש שלוש ארצות בארץ ישראל: יהודה, עבר הירדן והגליל, ארץ ישראל כוללת גם את עבר הירדן, שעדיין אינו ברשותנו". גם היום יש להכין את לב העם לימים הגדולים שנכונו לו. עד שאלו האחרונים יגיעו, עלינו להבין את הרוח המנשבת כיום ולהכינה לבאות. לאחר שנעשו נסיונות שונים, התברר שהדרך היחידה שמצליחה היא יצירת עובדות בשטח, מפני שעם עובדות לא מתווכחים. בשעתו התפרסם שתנועת " עכשיו" סיירה בגבעות החדשות שנבנו ליד היישוב "איתמר". שם הם הכריזו על אחת מהגבעות שהיא איננה חלק מהיישוב. עד לאותו הרגע הם כלל לא הכירו בישוב, אולם מרגע שהגבעה נתפסה הישוב הוכשר. אם תתפס גבעה נוספת הרי שהיא תכשיר את הקודמת לה. כשיוצרים מציאות היא נשארת קבועה. כך יש לנהוג, ועל ידי מעשים אלו תוכשר רוח העם ויוכשר ליבו להיות מוכן לימים הגדולים שיבואו במהרה בימינו.
שאלה: חובת ציות והידור לחוקי התנועה: מה צריך להיות היחס לחוקי התנועה, האם חובה לשמור עליהם ככתבם וכלשונם או שאפשר לשקול כל מקרה לגופו, כגון לחצות כביש באור אדום בשעת לילה מאוחרת?
תשובה: חוקי התנועה הם בגדר "פקוח נפש". לכן חובה לקימם ככתבם וכלשונם, ואין לעבור עליהם, ולהכנס לסיכונים. מצוה זו עומדת בפני עצמה ויש להחמיר בה אף יותר ממצוות אחרות, מפני שמצוה זו חמורה ודוחה את כל המצוות שבתורה. כמו בכל מצוה יש מקום להידור כגון: זהירות ונדיבות, מתן אפשרות לעקיפה, ומתן זכות מעבר להולכי רגל, גם אם אין רמזור או מעבר חציה. ככלל, בזמן נהיגה רצוי שלא להיות קצרי רוח, אלא להשתדל לנהוג בצורה הרגועה והטובה ביותר. יש לדעת שחוקי התנועה הם הלכות תורניות, וכמותם מצאנו כתובות לגבי עגלות, נזיקין, וכל שכן בהלכות נזקי גוף. ואילו היו מכוניות בזמן הגמרא, היו נכתבים פרקים שלמים, ואולי אפילו מסכת שלמה, על הלכות תנועה. הדברים היו נפסקים בשולחן ערוך, ובכך שאינם כתובים, אין כדי להמעיט מערכם ההלכתי. בהלכות שנאמרו לנו, ישנן גזרות, שנועדו למנוע כשלון מהאדם, ואין להתחכם עליהן, אף אם נדמה לאדם שהוא אינו זקוק להן. כך גם בחוקי התנועה, יש לנהוג במירב הזהירות ולציית לכל חוקי התנועה אף אם נדמה לאדם שהוא אינו נצרך להם. כשאדם אינו נזהר בנהיגה, אף אם הוא יוצא מהסכנה ללא פגע, קורים מספר דברים: ראשית, הוא מפסיד הרבה שכר. שנית, הוא עובר עברה. ושלישית, הוא משפיע לרעה על אחרים, ויש בכך אף חשש לחלול ה'. לדוגמא: אם אדם מחנה את רכבו במקום אסור בחניה, זה גורם להפרעה לתנועה, ומכעיס אנשים. "הדתיים האלה לא אכפת להם משום דבר, רק מעצמם". לעומת זאת כשאדם נוהג יפה הוא עשוי לקדש שם שמים. ולכן גם כשאדם עומד בשעת לילה מאוחרת באור אדום, עליו לחכות. אם רוצים לא לבזבז זמן, אפשר להגיד פרק תהילים, עד שמתחלף האור ברמזור.