שאלה: הפרפקציוניסט: שמי אפי. בן 34. אני מגדיר עצמי (למרות שאני לא מאמין בהגדרה דתית) - דתי לאומי כיפה סרוגה רוחני. דבריי הבאים יוצאים ממעמקי נפשי לכן מידי פעם יהיו הערות בונות על העולם הדתי שלנו. הקשר שלי עם ריבונו של עולם הוא קשר כמו כל בן אדם עם עליות וירידות. כאמור אני מגדיר עצמי כרוחני מאוד מה שזה אומר שתפילה בשבילי זה לא רק משהו שנכתב עבורנו אחרי החורבן. אלא כל מילה שאני מוציא מפי (בתקופה של עליה) אני משתדל לאומרה בכוונה. ברגע שאני מברבר תפילה (מסיבות של עייפות, עצבות וכו) אני מרגיש שאני מבזה עצמי ואת המקום ומרגיש ריקנות (למרות שזו "השתדלות"). בימי חול אני מתפלל ביחידות ובשבת בבית כנסת. בעבר ניסיתי רבות להתפלל במנין אך תמיד חזרתי ליחידות. אני מגדיר עצמי כמתפלל פרפקציוניסט, אני מתפלל לאט כדי לכוון ובכך אני מרגיש שלמות עם מקבל התפילה - הקב"ה. שאני מתפלל ביחידות אני מרגיש מסופק. אבל כשאני מגיע בשבת בבוקר לתפילה, אני מרגיש שאני בתחרות עם החזן. אני משתגע מזה - ברכות השחר החזן מסיים ב - 4 דקות (שיא גינס). פסוקי דזמרה של שבת עד ישתבח ב 5 דקות. "בריך שמיה" שנכתב בארמית החזן אומר ב 30 שניות - וואלה דובר ארמית שוטף. שאני מגיע לקריאת התורה אני צריך להשלים תפילה (מה שאני מאוד לא אוהב) כי אז אני מפספס קריאת התורה. בקיצור במוסף אני כבר מותש נפשית ועצבני מאוד על הגבאים והחזנים שלא נותנים להתפלל כמו שצריך. בנוסף אני מאבד ריכוז בתפילה במנין, אנשים שמפטפטים כל התפילה, תינוקות בוכים וכ ו - שאני מסיים את התפילה אני עצבני ומותש. כבוד הרב, בבקשה על תגיד לי את התירוץ הדתי שחייבים להתפלל במנין ומנין זה כמו גוף אחד (וכן, למדתי קבלה ואני מכיר מה עומד מאחורי הספרה 10) ומי שמתפלל בכוונה מתפלל גם למי שלא מתפלל בכוונה - אני לא קונה את זה! שורה תחתונה אני בתור אחד שהקשר שלו עם בורא עולם מאוד רוחני ומשמעותי לא יכול לעבוד את ה בצורה כזאת. במיוחד בשבת שזהו יום מנוחה ואני אמור ליהנות מהתפילה כפליים ממה שאני מרגיש בימי חול! הרבה פעמים אני קם בשבת בבוקר ומתפלל בכוונה עד ישתבח, כדי לא לעבור תסכול והתשה בבית כנסת. אם אני מתעורר לא בזמן, שלא נדע מצרות - כאשר אבדתי אבדתי. אז אני באמת אובד עצות!!! בעבודת ה אין אפור בין שחור לבן. או שעובדים בכוונה או שלא עובדים בכלל. בנוסף שאלה אחרת: ברכות השחר וקרבנות, אם החזן באמת אומר אותו ב 4 דקות (שבכוונה אומרים לפחות ב 10 דקות) - האם חובה לאומרם כל בוקר, או לומר קטעים נבחרים ואז להמשיך בפסוקי דזמרה? (הזמן בבוקר לפני יציאה לעבודה מאוד יקר). הגיע הזמן אחרי 34 שנים לדעת תשובה בנושא זה. מתפלל פרפקציוניסט
תשובה: חשוב מאד להציב יעד עליון ולשאוף אליו בכל הכח. אולם פרפקציוניזם המביא לאליטיזם ולמחשבה דיכוטומית של שחור-לבן הוא היפך הדרכת ח  לא עליך המלאכה לגמור, ויש בתכונה זו גם שחץ גאווה שהעולם אינו יכול בלעדי האדם הפרטי הזה. יש להרבות בענווה כלפי המציאות שלא הכל תלוי רק בך, וכן לדעת שעם כל הצלם האלהי שבך אתה אדם מוגבל שיש בו פוטנציאל להגיע השמימה אך הדרך לכך היא במינון הבריא ובקצב הטבעי לאישיותך ולא בקפיצות. הדרישה מהכל להתיישר כלפייך מיד אינה ראויה. וכן הדרישה מעצמך להתיישר מיד אינה ראויה. אלא הכל בנחת ובהאזנה לפעימות המציאות המתקדמת וביכולותיה, כמובן מבלי לוותר לעצמך ולחולשותיך אלא בדרישה תמידית למאמץ והתעלות כלפי האידיאל העליון ביותר. אין לוותר על המאמץ האדיר אך אין לוותר גם על ההקשבה לסיבולת המציאות וסיבולת אישיותך והפנמתה את הערכים שלה. וכנגזרת מכך התפילה- מניין אינו רק מצווה אלא גם ערך, להפנים את מיעוט ערכנו הפרטי, ואת צרכנו להשתלם מהסובב אותנו. במניין של עמך ישראל תוכל לחוש את הכעס כלפי האחרים ותוכל למשול בו ולפתח כלי ניהול כלפיו המבוססים בעיקר על ענווה. למעשה עדיף להתפלל ביחיד מאשר להתפלל במניין בו פסוקי דזמרה נאמרים בחמש דק  והמניין כולו בפחות מעשרים דק. יש בזה חילול ד, ודבר ד  ביזה שכן לא יתכן להתכוון במילים בכזה קצב. והרי זה ככינוס נגד עבודת ד  שבלב. אלא יש למצוא מניין של אנשים פשוטים ויראי שמים, המתפללים בקצב הגיוני לאמירת המילים עם כוונה פשוטה. וגם אם לא מתכוונים בהכל, מתכוונים ברוב, ולאט עולים בסולם הקודש. לשאלתך השניה- כאמור אין להתפלל מעיקרא בכזה מניין. אם אין זמן, עדיף לומר ברכות השחר, קרבן התמיד וקרבן הקטורת, ברוך שאמר, אשרי ויברך דוד ואז ישיר. בהצלחה