שאלה: שינוי מקום אכילה: אכלתי בחוץ לחם. לא ברכתי. חזרתי לביתי. האם בבית יכולה לברך ברכה אחרונה?
תשובה: במסכת ברכות נחלקו בכך ב''ש וב''ה. הגמ' מבארת שאם במזיד האדם הגיע למקום אחר טרם בירך ברכת המזון, יש לו לכל הדעות לחזור למקום הקודם ולברך שם. נחלקו ב''ש וב''ה במקרה שיצא בשגגה, האם עליו לחזור או שיכול לברך במקום שנזכר. נחלקו בכך גם הראשונים. לדעת השו''ע כפי שהבינו הברכ''י יש תמיד לחזור למקום האכילה ולברך שם. בדיעבד אם כבר ברך במקומו החדש, יצא ידי חובה תמיד. כך פסקו למעשה גם הברכ''י והמשנ''ב. הוסיף המשנ''ב שכשיש שעת הדחק-אפשר להקל כשיצא בשוגג לברך במקום שנזכר. לכן, לכתחילה-יש לך לחזור תמיד למקום האכילה ולברך שם. ניתן לאכול מעט פת בבית ולברך בבית. אינך חייבת לאכול כזית. לא צריך לברך לפני כן  שו''ע קפד,ב בתוספת דברי המשנ''ב שם סע''ק ח. אם לא ברכת במקום האכילה בשוגג והשעה דחוקה לך-את יכולה לברך בבית. אם מקום האכילה רחוק באופן שעד שתחזרי לשם כבר יתעכל המזון לגמרי ויעבור לך זמן הברכה-יש לברך בבית.  משנ''ב קפד,ג. בדיעבד אם כבר ברכת בבית-בכל מקרה יצאת ידי חובה. מקורות והרחבה אדם שאכל ולא בירך והגיע למקום אחר-נחלקו בכך ב''ה וב''ש האם צריך לחזור למקום האכילה כדי לברך שם ברכת המזון: תלמוד בבלי מסכת ברכות דף נא עמוד ב 'מי שאכל ושכח ולא בירך, בית שמאי אומרים: יחזור למקומו ויברך, ובית הלל אומרים: יברך במקום שנזכר'. הגמ' שם נג: מבארת שנחלקו במקרה ושכח לברך במקומו. אם במזיד לא ברך שם-לכו''ע יש לחזור למקומו ולברך. הגמ' ג''כ מספרת על שני אנשים שאחד עשה כב''ש וזכה והשני עשה כב''ה ונענש. גם רבה בר בר חנה עשה כב''ש וחזר למקומו לברך. וזה לשון הגמ' הקדושה: 'אמר רב זביד ואיתימא רב דימי בר אבא: מחלוקת בשכח, אבל במזיד - דברי הכל יחזור למקומו ויברך. פשיטא, ושכח תנן! - מהו דתימא: הוא הדין אפילו במזיד, והאי דקתני ושכח - להודיעך כחן דבית שמאי, קמשמע לן. תניא, אמרו להם בית הלל לבית שמאי: לדבריכם, מי שאכל בראש הבירה ושכח וירד ולא ברך, יחזור לראש הבירה ויברך? - אמרו להן בית שמאי לבית הלל: לדבריכם, מי ששכח ארנקי בראש הבירה, לא יעלה ויטלנה? לכבוד עצמו הוא עולה - לכבוד שמים לא כל שכן? הנהו תרי תלמידי, חד עביד בשוגג כבית שמאי - ואשכח ארנקא דדהבא, וחד עביד במזיד כבית הלל - ואכליה אריא. רבה בר בר חנה הוה קאזל בשיירתא, אכל ואשתלי ולא בריך  אמר: היכי אעביד? אי אמינא להו אנשאי לברך - אמרו לי: בריך, כל היכא דמברכת לרחמנא מברכת. מוטב דאמינא להו אנשאי יונה דדהבא. אמר להו: אנטרו לי, דאנשאי יונה דדהבא. אזיל ובריך, ואשכח יונה דדהבא, ומאי שנא יונה - דמתילי כנסת ישראל ליונה, דכתיב: כנפי יונה נחפה בכסף ואברותיה בירקרק חרוץ, מה יונה אינה ניצולת אלא בכנפיה, אף ישראל אינן ניצולין אלא במצות'. הרא''ש בברכות ח,ה הביא את דעת רב עמרם גאון שפסק כב''ש שתמיד יש לחזור למקומו.  אכן בגמ' ראינו שמי שעשה כב''ש קיבל ע''כ שכר ואילו העושה כב''ה נענש. עוד ראינו שרבה בר בר חנה עשה כדברי ב''ש. הוסיף הטור לשיטה זו שאם יצא ממקום האכילה במזיד-אף בדיעבד לא יצא ידי חובה אם ברך במקומו החדש. לעומתו, הרמב''ם ברכות ד,א פסק כב''ה שרק במזיד צריך לחזור למקומו  ואם לא חזר אלא ברך במקומו החדש-עדיין יצא י''ח. לסיכום לדעת רב עמרם גאון ועוד ראשונים תמיד צריך לחזור למקומו.  מבאר הטור שכשהלך במזיד-לא יצא אף בדיעבד אם יברך במקומו החדש. דעה זו הוזכרה ברמ''א. לעומתם, הרמב''ם ועוד ראשונים פסקו שיש לחזור למקומו רק כשיצא במזיד.  בדיעבד-יצא י''ח בכל מקרה. וכך בלשון שולחן ערוך אורח חיים סימן קפד,א 'מי שאכל במקום אחד, צריך לברך קודם שיעקור ממקומו. (הגה: ועיין לעיל סי' קע"ח), ואם יצא ממקומו ולא בירך, אם היה במזיד, יחזור למקומו ויברך  ואם בירך במקום שנזכר, יצא. הגה: ודוקא לדעת הרמב"ם, אבל לדעת הרא"ש דס"ל דאף בשוגג יחזור למקומו לכתחלה, במזיד אף בדיעבד לא יצא (טור), ואם היה בשוגג, להרמב"ם יברך במקום שנזכר, ולהר"ר יונה והרא"ש גם הוא יחזור למקומו ויברך'. והוסיף בסע' ב 'בד"א, כשאין לו פת עוד, אבל אם יש לו פת עוד, יאכל במקום השני מעט ויברך, רק שלא יהא רעב מאכילה ראשונה'. יש לעיין בדעת מרן השו''ע: בתחילת דבריו פסק לכאורה כרמב''ם שרק במזיד צריך לחזור למקומו. בדיעבד שברך במקומו החדש פסק שיצא. לעומת זאת בסוף הסעיף הזכיר שתי דעות ויש לנו כלל שהלכה כיש אומרים בתרא שלפיה אף בשוגג צריך לחזור למקומו? אלא שהבין בעל הברכי יוסף שדעת מרן לפסוק כרא''ש  שתמיד יש לחזור למקומו הראשון ולברך שם. והבין השו''ע את הרא''ש שבדיעבד-יצא י''ח בכל מקרה אף אם יצא במזיד.  לא כמו שהטור הבין. וזו גם דעתו האישית של הברכי יוסף. וזה לשון הברכי יוסף: 'אבל דעת מרן נראה שהוא כדעת הרא"ש, דמסורת בידינו דכשכותב שתי סברות בלשון יש אומרים, דעתו כיש אומרים בתרא. ולשון זה משמע דהוי כיש אומרים ויש אומרים. וממ"ש כאן בש"ע בסמוך דבמזיד אם בירך במקום שנזכר יצא אין ראיה דפסק כהרמב"ם,.אבל הוא סבר דדיעבד גם להרא"ש אף במזיד יצא. ומשום הכי כתב ברישא סתם דיצא, דהוי לכולי עלמא, ודלא כהטור. ושוב בשוגג הזכיר הסברות בשם אומרם, ונטה לדעת הרא"ש, דמייתי לה באחרונה, וכן נראה עיקר לדינא דבמזיד יחזור, ואם ברך יצא וכדעת מרן'. וגם המשנ''ב פסק ע''פ הכרעת האחרונים כפסק הברכ''י. הדגיש שבעת הדחק אפשר להקל לא לחזור כשיצא בשוגג. וזה לשון המשנה ברורה קפד,ה '.ולענין הלכה הסכימו האחרונים דא"צ לחזור ולברך אפילו היה מזיד בהליכה ו כנ"ל בסק"ד'. והוסיף שם בסע''ק ז :'יחזור למקומו ויברך - וכתבו האחרונים דכן נכון לנהוג למעשה אם לא שהוא שעת הדחק דאז יוכל לסמוך אסברא ראשונה: שתזכי תמיד לברך את ה' מתוך שמחה ובריאות איתנה.