שאלה: איך לתפוס את ה  בתפילה: אני מקווה שיבינו את השאלה שלי. רציתי לדעת איך אני יכולה לדעת שאני לא מגשימה את ה. הכוונה תופסת אותו בצורה מוגבלת. לא בהכרח כבעל גוף של בני אדם אבל בצורה מוגשמת. ואם אני תופסת בצורה לא נכונה אז איך משנים את זה? עוד דבר איך אני יכולה להרגיש את ה. ולהרגיש שאני מתפללת אליו וכו ולא סתם באוויר. (ובכל זאת לא להגשים אותו). מי שכותב בבקשה להיות עדין אבל אמיתי! מראש:
תשובה: לך. שאלת הגשמת ה  היא שאלה טובה שמעסיקה הרבה אנשים שמתחילים להכנס אל תוך עבודת ה  בכלל, ובפרט כאשר הם ניגשים להתפלל וכל זה מתוך מחשבה ולא מכוח האינרציה. יחד עם זה צריך לדעת שזו שאלה שנותנת הרגשה מסובכת כשנפגשים איתה וכשחושבים עליה, אך למעשה היא פשוטה וגם בהחלט יכולה להוות מקפצה טובה בעבודת ה ובתפילה. כל מי שניגש לתפילה או לכל עבודת ה  שהיא בצורה מודעת ותוך כדי רצון להתפלל בצורה נכונה וטובה (אנחנו נתמקד בתשובה בתפילה אך זה נכון גם לנושאים אחרים) נתקל בבעיה זו. אנחנו בני אדם ויש לנו כלים אנושיים, מה שאומר שאנחנו מודדים הכל בכלים שלנו. העובדה הזאת אמנם יוצרת את הבעיה, אך גם הפתרון נעוץ באותה עובדה בדיוק. ככל שאנחנו מנסים לעשות דבר מסוים בצורה יותר רצינית אנחנו יותר שמים לב אליו מנסים לשוות לו צורה נכונה וטובה. וכאן מתחילה הבעיה שלנו, כי אנו נגשים לעניין בכלים שאנחנו מכירים. וכלים אלו, מופשטים ככל שיהיו, הם כלים שקשורים בנו. כלומר, הם כלים גשמיים כי גם אנו אנשים עם שאיפות שכל ורוח, אך בבסיסנו אנו גשמים - יש לנו גוף. אז מה בעצם קורה בתפילה? אנו באים להתפלל ואנו רוצים ליצור מצב, תחושה או אווירה טובה שתועיל לתפילה, שמתוכה נוכל לכוון יותר להעמיק יותר ולהתפלל תפילה היוצאת מן הלב. אנו רוצים לעבוד את ה  בצורה טובה ורצינית, וזה דבר נפלא! ועדיין, זה לא כל כך פשוט במציאות כל כך גשמית עם עולם חומרי כל כך חזק שמושך אותנו אליו ("למטה", כביכול). ולכן אנו משתדלים ומתרכזים ומנסים להתחבר יותר ויותר לצדדים הרוחניים שקיימים בנו, והדמיון משחק כאן תפקיד רציני כי אנו רוצים קצת שחרור מהמצב בו אנו נמצאים כעת, כדי להגיע אל מקום יותר מופשט ורוחני. וכך קורה שלפעמים, לצערנו, אנחנו מתחילים לדמיין. וחלק מהדברים באמת כפי ששאלת הם אסורים. חלק מההדרכות לתפילה מציעות לנו בעת התפילה לדמות כביכול שאנו נמצאים לפני מלך רם ונישא כדי ליצור את ההכנעה הנכונה כשניגשים לתפילה, אך כאן גם יכולה להיווצר בעיה כאשר אנו מתחילים לדמיין את המלך שניצב מולנו. אז מה עושים? קודם כל סומכים על עצמנו שאנחנו אנשים בריאים, איך אנחנו יודעים את זה? כי עצם השאלה מראה שאנחנו במקום טוב ואפילו בריא! אנחנו רוצים לעשות דבר טוב ורוצים לעשות אותו כמו שצריך ולא כ"מצוות אנשים מלומדה". כמו כן, אם ההדרכה של ח היא כן לנסות לייצר תחושות נכונות לפני עבודת ה, כנראה שהם לקחו כאן בחשבון את הסיכון של ההגשמה, והבינו שזה דבר שאפשר להתגבר עליו. בספר הכוזרי ר  יהודה הלוי עוסק בשאלה זו ממש ונותן כלל אצבע טוב שעוזר הן לתפילה והן לשאר עבודות ה.הכלל הוא "ממנו ולא ממנו". אנחנו צריכים לדעת שאנחנו ניגשים להתפלל מתוך המבט שלנו אנחנו, ואנו מדמים תחושות או מרגישים את גודל המעמד מנק  המבט והחוויה שלנו. שלנו   ולא של הקב"ה. אני עומד בפני מלך, אני מבקש על חיים, בריאות ופרנסה, אני הקטן נמצא בפני דבר גדול המעניק לי חיים. כך בכל עניין בו אנו פונים אל ה  אנו יכולים לפנות אליו ולומר לו "אבא", שהרי הוא "אבינו מלכנו". אך אין הכוונה שהוא ממש אבא כי אנחנו לא יכולים להגדיר אותו. אנו אומרים אבא כי כך אנו חשים, זה מכוון כנגד החוויה והתחושה שלנו. אנחנו מרגישים שהוא אבא ושהוא מלך ולא באים לתת הגדרה. נביא דוגמא שמאוד עוזרת להבין זאת באופן כללי ובמיוחד בהקשר של התפילה: בשולחן ערוך כתוב שאדם הניגש להתפלל צריך להתפלל בתחנונים "כעני העומד בפתח". יש כאן הדרכה טובה לתפילה, וגם אולי הבנה איך ניגשים לעמידה מול ה. עני זה אדם שיש לו צורך, וכשהוא ניגש לדפוק על הדלת הוא אינו יודע מי נמצא בתוך הבית, אינו מכיר אותו ולא יודע מה יש בבית. גם לאחר שיפתחו לו את הדלת, אולי יקבל צדקה וימשיך לדרכו. דוגמא זו ממחישה את כלל האצבע שלנו. איך מתפללים? כעני שיש לו צורך. הצורך של העני מורגש הוא יודע מה חסר לו, ובמצוקתו פונה לבקש צדקה. להיות עני   זו עמדה נפשית. זה מצב בו אתה מבקש. להיות במצב של "עומד בפתח" זה אומר שאנו יודעים שאנו בפני פתח שיכול לעזור ולהושיע אותנו, אבל איננו יודעים איך מי ומה בדיוק. לנו יש כלים לעמוד בפתח ולבקש, ולענייננו   לגשת לתפילה. עצם חוויית העמידה מול ה  היא חוויה בה אנו מרגישים את הקב"ה בצרה נכונה, על ידי הכלים שלנו, בלי להכניס אותו להגדרות. אנו עומדים מבקשים, מתפללים   אך לא נכנסים אל תוך הבית פנימה. זה כבר מסוכן כי בכלים האנושיים שלנו אנחנו יכולים לטעות ולהבין לא נכון, להגשים דבר רוחני באופן שגוי. דבר נוסף שכדאי לדעת, ועצם הידיעה מקל עלינו מאוד, זה שהגשמה כזו או אחרת תמיד תהיה בגלל שאנו בני אדם עם כלים אנושיים, ומנסים להגיע אל דבר רוחני. עצם התפילה יש בה מן ההגשמה בצורה מזערית, אבל זו ההגשמה המותרת. ועובדה היא שמותר וצריך וטוב להתפלל. לסיכום: ראינו שיש דרך בה ניגשים לתפילה, ושהדרך הזו דורשת מאיתנו להיות במצב נפשי מסוים: מבקש רוצה, שואל מאת ה, ושהחוויה עצמה היא חוויה שאנו חווים דרך הכלים הגשמיים שלנו כדי ליצור מצב נפשי טוב ונכון. תפילה היא מעמד גדול ומיוחד וצריך הכנה אליו. הכנה נכונה גם תמנע מאיתנו להגיע למקומות לא רצויים, וגם תוסיף ותעזור לנו להתפלל טוב ומעומק הלב. כתוב שחסידים ראשונים היו שוהים לפני שהיו מתפללים. גם הם היו מכינים עצמם לתפילה ולמפגש עם ה. הכנה יכולה להיות התבודדות עם עצמך, חשבון נפש, וגם מחשבה על הצרכים והשאיפות שלך. אפשר להוסיף לימוד על קטעים בתפילה אליהם את מתחברת ולהעמיק בהם, כדי להבין יותר מה אנחנו צריכים ומבקשים ומה ה  רוצה מאיתנו. וכמובן הכי חשוב זה לסמוך על עצמך שאת אדם ישר וטוב, ושאין הקב"ה בא בטרוניה עם בריותיו. עם רצון טוב והדרכה נכונה אפשר לגשת לתפילה מתוך שמחה גדולה. תפילה טובה. ראם