שאלה: יישוב הארץ כשהציבור לא רוצה: האם לשיטות שאומרות שהעניין של ישוב ארץ ישראל הוא ציבורי כללי, אזי אם הציבור הכללי לא רוצה בו ומוותר עליו הכיבוש בטל וממילא אין יותר מצווה? וכן על אותה הדרך על כיבוש, שהרי רק כיבוש רבים נחשב ולא מה יועיל כיבוש יחיד? (ולכן העבירה היא על הציבור ולא על היחיד) בדיוק לפני מספר שבועות ראיתי מאמר של דודו, הרב הרב יעקב אריאל שלא הביע דעתו בענין זה (באהלה של תורה ח"א סי ד הערה ד ), שכתב גבי עולי מצרים: א"כ יחיד הגר בגבול עולי מצרים עיקר מצוותו היא מכוח היותו שליח ציבור וכשהציבור אינו מעוניין שישב שם, פקעה מצוותו ועדיף שיש בתחום עולי בבל. מיהו לכפות עליו לצאת מתחום עולי מצרים לתחום עולי בבל אי אפשר כי יש גם שם צד מצווה לגור, (עיין אבני נזר יו"ד סי תנז אות לז) ואיך כל זה מפקיע את פשט הרמב"ן שמחויב כל יחיד ויחיד והרי בזמן שעלו הרמב"ם והרמב"ן לא היה פה ציבור ועדיין קיימו ניחא שנאמר שהציבור נמצא זה המעלה הרבה ביותר, אבל להגיד שאין מצוה ליחיד (ושמעתי סברא שכל זה היה שלא היה פה ציבור, אבל שיש ציבור זה המצווה הכיבוש הכללי. יוצא אבסורד, שאדם שגר בעזה או בעבר הירדן הוא כל השנים מקיים את המצווה ואז הגיעה לה מדינת ישראל והפקיעה לו את המצווה, כי עכשיו יש כלל והוא לא בתוכם. אשמח אם הרב יאיר עיני, אני ממש נבוך ולא מבין בסוגייה זו.
תשובה: לשואל, אינני בר הכי לפסוק הלכה מחייבת בהלכות ציבור, וגם אינני דובר של אף אחד אחר. הדברים שלהלן הם יותר לימוד סוגיה לפי הנראה לענ"ד, אם כי אני חושב שבסך הכל הם עולים בקנה אחד עם דברי דודי הרב יעקב אריאל שליט"א שציינת. 1. מצוות ישוב הארץ פירושה שמצווה על עם ישראל לכבוש את כל ארץ ישראל האמורה בתורה, מהנילוס ועד הפרת, כדברי הרמב"ן הידועים (בהשגות לספר המצוות לרמב"ם, 'שכחת העשין', עשה ד): "שנצטוינו לרשת הארץ אשר נתן הא-ל יתברך ויתעלה לאבותינו לאברהם ליצחק וליעקב ולא נעזבה ביד זולתינו מן האומות או לשממה. והוא אמרו להם 'והורשתם את הארץ וישבתם בה כי לכם נתתי את הארץ לרשת אותה והתנחלתם את הארץ'. ופרט אותה להם במצוה זו כולה בגבוליה ומצריה, כמו שאמר (דברים א, ז): 'ובואו הר האמורי ואל כל שכניו בערבה בהר ובשפלה ובנגב ובחוף הים' וגו'  ארץ הכנעני והלבנון עד הנהר הגדול נהר פרת, שלא יניחו ממנה מקום". אין בכוחו של הציבור לוותר או לבטל מצווה זו חלילה. יתכן שבמסגרת סדרי עדיפויות יהיו מצוות קודמות, אבל המצווה שרירה וקיימת לעולם. 2. מעבר לכך, יש מצווה על האדם הפרטי לגור בארץ ישראל. 3. לגבי המצוות התלויות בארץ, חלקן לפחות, הגבול הקובע איננו גבול ארץ ישראל האמורה בתורה, אלא מה שהתממש ממנו על ידי עם ישראל בפועל. שטח שנכבש על ידי עם ישראל, או נציגיו המוסמכים, התקדש ב"כיבוש רבים" וחלות עליו כל המצוות התלויות בארץ (רמב"ם הל' תרומות פ"א הל' ב-ה). מכאן ההבחנה בין "קדושה ראשונה" ו"גבול עולי מצרים" בתקופת בית ראשון, לעומת "קדושה שניה" ו"גבול עולי בבל", המצומצם יותר, מאחר שבימי בית שני שטח ההתיישבות היהודית היה מצומצם בהשוואה לבית ראשון, ולכן השטח שב"גבול עולי מצרים" אין חיוב מלא בכל המצוות. אין בכך כל סתירה לקדושה היסודית של ארץ ישראל כולה, במובן הרוחני והסגולי (וכפי שהאריך לבאר הכפתור ופרח, פרק י). הדבר דומה לקדושת מקום המקדש, שמבחינה הלכתית חלה במלוא מובן המילה רק מאז שדוד ושלמה קידשו את המקום, למרות שמבחינה רוחנית וסגולית זהו "המקום אשר יבחר ה'" מאז ומעולם (להמחשה: היה מותר לטמאים להיכנס לגורן ארוונה היבוסי לפני שהתקדש, גם אילו ידעו שזהו מקום עקדת יצחק ועליו נאמר "בהר ה' יראה"). אלא שבניגוד למקום המקדש, שמאז שהתקדש על ידי דוד ושלמה החורבן לא ביטל את קדושתו ההלכתית, הקדושה ההלכתית של ארץ ישראל בטלה בחורבן בית ראשון, ושבה והתחדשה בבית שני בגבולות מצומצמים יותר (כך לדעת הרמב"ם בהל' בית הבחירה סוף פרק ו, ועיין שם בראב"ד). 4. מצוות כיבוש הארץ, לעומת זאת, מעצם הגדרתה חלה כמובן גם ובעיקר על מקום שטרם נמצא בידינו, כדברי הרמב"ן הנ"ל. 5. במצווה על האדם הפרטי יש סתירה לכאורה: מחד, יש עדיפות לגור דווקא במקום שבו מרכז היישוב היהודי בפועל ובו חלות כל המצוות התלויות בארץ. כך משמע מכמה מאמרי ח על עדיפות הישיבה מעכו ודרומה (כגון בגיטין עו ע"ב, וראה להלן על משנת "שלוש ארצות לנישואין"), מאחר שעכו היא צפון גבול עולי בבל. מאידך, לכאורה האדם הפרטי שגר במקום שטרם נכבש על ידי הציבור מסייע לקיום מצוות הכיבוש הציבורית. אם כן יש לשאול: מה עדיף? 6. מסתבר לענ"ד להגדיר כך: לאדם הפרטי יש אחריות לקיום כל המצוות הציבוריות, אם יש היתכנות מעשית לקיומן ומבחינתו נדרש לשם כך מאמץ סביר (יש מקום להרחיב על טענה זו, אך אציין בקצרה לספר החינוך מצוה תא, בסופו, על אחריות כל אדם בעל השפעה כלשהי להקרבת קרבן התמיד בכל יום). ממילא, הדבר תלוי בנסיבות התקופה: בימי התנאים והאמוראים, כאשר עם ישראל בארצו נשלט על ידי הרומאים והביזנטים, לא היה זה מעשי לדבר על כיבוש והתרחבות. בעת כזו, עדיף ליהודי הפרטי להתכנס במרכז הישוב היהודי ולא להתיישב בביירות, למשל, כשאין סיכוי נראה לעין שעם ישראל יבוא אחריו לשם. לעומת זאת בתקופה של גאולה, כשמתקיים בנו ב"ה "ופרצת ימה וקדמה צפונה ונגבה", ההתיישבות של יחידים בכל מקום היא תחילת תנועה לאומית אל אותם מקומות. כך קרה בארץ ישראל מאז ראשית הציונות, שבאופן כללי מפת ההתיישבות סימנה את גבולות המדינה. במצב כזה, יש מצווה מיוחדת להתיישב במקומות שעדיין אינם בידינו ובעז"ה יהיו בידינו כהמשך להתיישבותם של היחידים. 7. אם הציבור החליט, למרבה הצער, להפקיר חלק מארץ ישראל ולמוסרו לשלטון זרים, הציבור עבר בכך עבירה, אבל בפועל יתכן שמעתה ואילך מבחינת היחידים ההיבט של קידום המצווה הציבורית איבד מתוקפו בגלל שינוי הנסיבות. יש אמנם עדיין קיום מצווה בישיבתם בגבול עולי מצרים בכל אופן, אבל כעת ההעדפה תהיה לגבול עולי בבל. מי שגר, למשל, בסיני אחרי מלחמת ששת הימים, קיווה שהמדינה היהודית תגיע עד אליו, ועשה מצווה גדולה במאמציו למתוח את גבול ישראל. אם התברר חלילה שמאמציו לא צלחו, וגם התברר שבעתיד הנראה לעין אין סיכוי שיצליחו, האם יש טעם שיגור כעת לבדו במדבר סיני? יתכן שבאמת עדיף שיעבור לתוך גבול עולי בבל ויגור במקום שהתקדש לכל דבר ועניין. כמובן, הדבר דורש שיקול דעת רחב להגדיר את הסיכויים וההזדמנויות (ויש מקום לומר, למשל, שכאשר הציבור חתם על הסכם בין-לאומי ובו ויתור על שטח מסוים הסיכוי לשוב אליו בעתיד הקרוב נעשה נמוך מדי). כאשר השיקולים הריאליים אינם חד משמעיים, לענ"ד בקול התור של הגאולה שאנו בעיצומה יש עדיפות בסיסית למבט האופטימי. 8. יתכן להגדיר את היחס בין היחיד לציבור בצורה מעט שונה: היחיד מקיים את המצווה הציבורית כשליח הציבור, ואע"פ שלא התמנה בפירוש - אנו מניחים שזהו רצון הציבור, אלא אם כן הציבור גילה את דעתו שאינו רוצה בשליחות זו (כך ניתן להבין מ'באהלה של תורה' שציינת). קשה לי להבין תפיסה זו התולה את מצוות היחיד בגדרי שליחות. אמנם כדי שהמקום יוגדר כ"כיבוש רבים" ויחולו עליו כל המצוות התלויות בארץ יש צורך בדעת רוב ישראל, כמבואר ברמב"ם בהל' תרומות הנ"ל, אבל מצוות הכיבוש עצמה אינה תלויה מראשיתה בהסכמת הציבור. אחריותו של אדם פרטי לקיום מצוות הציבור אינה נובעת מהעובדה שהציבור רוצה בכך מלכתחילה ומינה אותו לשליח, במפורש או בהסכמה שבשתיקה. האחריות של היחיד היא כלפי רבונו של עולם, לעשות מאמץ סביר (כמו בכל מצוות עשה) להביא את הציבור לקיים את מצוותו (ראה למשל ברמב"ם הל' מלכים פ"ט הי"ד, על אחריותו של כל אחד מאנשי שכם לקיים מצוות 'דיינים' ולהעמיד את שכם בן חמור לדין, ומה שהעיר עליו הרמב"ן בבראשית לד, יג, שאי אפשר לצפות מאנשי שכם להתקומם כנגד אדוניהם). לכן מסתבר שהמבחן לשקילת מעשיו של היחיד שמעבר לגבול עולי בבל איננו האם הציבור כרגע רוצה אותו שם או לא, אלא המבחן הוא ההיבט המעשי, האם יש סיכוי סביר שבעתיד הנראה לעין הציבור ישנה את דעתו ויגיע לכאן בעקבותיו. 9. לגבי עבר הירדן אתה מניח כנראה שהוא בגבול עולי מצרים ומחוץ לגבול עולי בבל. זהו נושא רחב, אבל לענ"ד הדעה הפשוטה יותר שהוא כארץ ישראל של גבול עולי בבל לכל דבר ועניין, כפי שביאר אבי מורי הרב ישראל אריאל שליט"א בספרו 'אוצר ארץ ישראל', כרך ו. ראה למשל ב'ספרי' סוף פרשת עקב: "תחומי ארץ ישראל עד מקום שהחזיקו עולי בבל, פרשת אשקלון חומות מגדל שרשן דור וחומות עכו. וטרכונא דזימרא דביתחום ביצרא סקא וחשבון ונחלא דזרד סכותא נימרין מליה זירזא ורקם גיאה וגינייא דאשקלון". ברשימת אתרים אלו רבו הגרסאות והדעות היכן הם בדיוק, אבל אין ספק שבצרה וחשבון ונחל זרד ונימרין הם בעבר הירדן. כך גם עולה בפשטות מהמשנה בכתובות פי"ג משנה י-יא: "שלש ארצות לנשואין: יהודה ועבר הירדן והגליל. אין מוציאין מעיר לעיר ומכרך לכרך, אבל באותה הארץ מוציאין מעיר לעיר ומכרך לכרך". מפורש כאן שבני הזוג לא יכולים לכפות זה את זה לעבור מעבר הירדן ליהודה או הגליל, למרות המשנה הבאה "הכל מעלין לארץ ישראל". לעומת זאת מי שגר בלבנון, מצפון לגליל, משמע בבירור ממשנה זו שהוא רשאי לכפות את בן זוגו להדרים, למרות שהוא גר בתחום ארץ ישראל הכתובה בתורה.