LidanRubinov/Halacha-QA huggingface dataset:
שאלה: חיוב בר מצווה בספירת העומר: האם ילד שנהיה בר מצוה בתוך ספירת העומר יכול להוציא אחרים בספירת העומר - האם הוא חייב בכך בעצמו?
תשובה: רוב דרשות בר המצוה בתקופה זו עוסקות בשאלה זו, מה דינו של קטן שהגדיל בספירת העומר, האם זו מצוה אחת ארוכה, שאם לא היה מחויב בתחילתה אינו מקיים את מחציתה השני, או שזו מצוה נפרדת לכל יום ויום. חלק מהדיונים נוגע גם לשאלה שבתחילה מחויב מדרבנן, ואחר כך מדאוריתא. מסקנה למעשה, אם ספר כל ימי הספירה עד בר המצוה, ממשיך וסופר (מנחת חינוך מצוה שו, שו"ת כתב סופר או"ח סי' צט, שו"ת מהר"ם שיק סי' רס, ערוך השולחן סי' תפט ס"ק טו, שו"ת מנחת אלעזר ח"ג סי' ס, שו"ת הר צבי או"ח ח"ב סי' עו, אך ראה שו"ת אבני נזר או"ח סי' תקלט, ברכי יוסף שם סעיף כ). אם יכול לברך ולהוציא אחרים ידי חובה, נחלקו בכך הפוסקים, יש פוסקים שיכול גם להוציא ידי חובה אחרים (ציונים לתורה להר"י ענגיל כלל יב, שו"ת מהר"ש ענגיל ח"ז סי' קיב), יש שנסתפקו בדבר (שו"ת שערי דעה ח"א סי' כד), ויש שכתבו שלא מועילה ברכתו לגדול (שו"ת להורות נתן ח"א סי' כו). ראה גם שו"ת חלקת יעקב או"ח סי' רו, שו"ת יביע אומר ח"ג). אם אין לגדול מי שיברך לו, אלא הקטן שהגדיל, יש לו לסמוך על המתירים. אם ישנה אפשרות אחרת, עדיף לשמוע מגדול.
שאלה: הפרת שבועה ע"י הבעל: מה ההגדרה של עניינים שבינו לבינה שבהם הבעל יכול להפר את שבועות אישתו ונדריה? האם מדובר רק על ענייני אישות או שמדובר בכל עניין שנוגע לו ישירות.
תשובה: שאלתך היא סוגיית גמ' בנדרים. למסקנה, דברים שיש בהם עינוי נפש הבעל מיפר, כגון שנדרה על עצמה רחיצה, קישוט וכדומה. או שנדרה דברים שבינו לבינה, שגורמים איבה ביניהם. (שו"ע יורה דעה סי' רלד סעיף נה,נט).
שאלה: מידת הכעס: בשנה האחרונה, ובמיוחד לאחר פיגועים, אני מתמלא כעס על אותם יהודים שאחראים ותומכים בהסכמי אוסלו, כגון: יוסי ביילין, יוסי שריד עיתונאים מסויימים ועוד, משום שהם מתעלמים מהסבל שנגרם לפצועים, להרוגים ולמשפחותיהם. לפעמים מרוב כעס, אני מאחל לאותם אנשים שהם יפגעו מהטרור. האם כעס זה הוא לגיטימי, או שהוא בגדר עבירה?
תשובה: כדאי תמיד להפריד בין היחס לרעיון, לבין היחס לאדם האומר אותו. גם אם רעיון מסויים אינו נראה לך, עדיין אין זו סיבה לכעוס על האומרו, שהרי "כשם שאין פרצופיהם שווים, כך אין דעויהם שוות". מותר, ואף רצוי, להיאבק על דעתך, בעיקר אם סבור הינך שהדעה השניה מביאה הרג וסבל, אך הויכוח אינו אישי, וממילא שמור עצמך מ"גלישה" לפסים אישיים.
שאלה: טבילת כלים: קיבלתי ספלי חרס תוצרת חוץ עם ציפוי כלשהו של צבע (צהוב). אני קראתי שחרס אינו צריך טבילה, אך מה בידבר הצבע המצפה את הכוס?
תשובה: כלי חרס המצופה לנוי, אם הציפוי מבפנים חייב טבילה בלא ברכה, אם הציפוי מבחוץ אינו חייב טבילה. מקור: שו"ע יורה דעה סי' קכ סעיף א, באר היטב שם ס"ק ב, חידושי רע"ק איגר שם.ובדרכי תשובה שם ס"ק כח.
שאלה: קביעת גילו של עץ: לפני פרוץ שנת השמיטה (בחודש סיון אשתקד) שתלנו בגינתנו עץ לימון. לדברי הגנן אשר רכש את העץ העץ הוא בערך בן שנתיים, ולכל הפחות בן שנה וחצי. השאלות: 1. האם מונים את שנות העורלה מרגע שתילתו מחדש בגינה או מרגע "לידתו" של העץ? 2. כיצד ניתן לקבוע את גילו של העץ? הגנן נעלם ואין אפשרות ליצור עמו קשר. 3. שמעתי שמועה שיש להיזהר מ"עץ מורכב", למה הכוונה? 4. מתי סוף סוף נזכה ליהנות מפירותיו של העץ?
תשובה: המונח "שתילתו מחדש" טעון הסבר. שנות ערלה נמנות מיום קליטת האילן באדמה. אם נעקר האילן ממקומו, בלי שנשאר גוש עפר מסביב לשרשיו, מונים לו שנות ערלה מחדש. אם ראה מומחה שהעץ ממשיך לחיות עד שנקלט במקומו החדש, ולא פסק מחיותו, נחשבת הנטיעה השניה כהמשך הראשונה. אם ראה מומחה שגוש העפר הצמוד לו גדול דיו כדי שהאילן ימשיך לחיות עד שייקלט, אפשר להמשיך למנות מהנטיעה הראשונה. אם הפסיק האילן לחיות במקום החדש, או שמומחה אמד שגוש העפר אינו גדול דיו, מונים שלוש שנים מחדש. (לא ידוע לי חשש מעץ מורכב, הרכבה משמעה חיתוך העץ, תחיבת ענף בחתך, והשאלה היא כאשר העץ המקורי מבוגר יותר, והענף מגיע מצעיר יותר, בתוך שנות הערלה, מאיזה שלב מודדים, אין סיבה לחשוש סתם).
שאלה: גדרים של איסור יחוד: האם הדברים הבאים נחשבים ליחוד או שלא?: 1. בן ובת בחדר שדלתו סגורה אך יש בחדר חלון 2. ישיבה במגרש חשוך בלילה
תשובה: חדר שיש בו חלון פתוח לרשות הרבים, כתב הנודע ביהודה (אבהע"ז סי' עא) שנחשב כפתח הפתוח לרשות הרבים ואין בו ייחוד, אבל אם החלונות פתוחים כך שנגלה בחוץ מה שיש בבית, ואז יירתעו מלעבור עבירה. הוסיף בעזר מקודש (הגהות לשו"ע אבע"ז סי' כב סעיף ט) שאם המתייחדים אינם נראים היטב, אין היתר. לכן, אם יושבים במגרש חשוך, שכל עשר דקות עובר שם אדם, ויכול לראות אותם, מותר.
שאלה: מעשר כספים: אשמח אם אפשר לפרט עקרי הדינים בנושא מעשר הכספים. ובפרט: איך מחשבים את ההכנסות שמהם יש לעשר? כיצד מתייחסים למיסים או להוצאות שונות (שוטפות ומיוחדות) מה עם חשבונות חסכון ותוכניות שונות הנושאות רווחים הפסדים? ויישר כוח!
תשובה: א) יש אומרים שמעשר כספים חיובו מן התורה (תוס' בתענית ט,א, שו"ת שער אפרים סי' פד). יש אומרים שחיובו הוא מדרבנן (שו"ת חוות יאיר סי' רכד, שו"ת תשובה מאהבה ח"א סי' פו, הביא מהפרישה שבזמן שבית המקדש היה קיים היה חיובו מן התורה, ותמה עליו). יש הסוברים שאין זה חיוב גמור אלא מנהג של מצוה (ב"ח יורה דעה שם, שו"ת חתם סופר יור"ד סי' רלא). אם כבר נהג לתת מעשר כספים, מחויב מדין נדר, אלא אם התנה שאינו מתחייב. (אהבת חסד להחפץ חיים פרק יח סעיף ב). ב) המצוה היא לתת מעשר מן הקרן, ואחר כך מעשר מן הרווח. (שו"ע יורה דעה סי' רמט סעיף א, והש"ך שם). ג) משכורת מחוייבת במעשר (אהבת חסד פרק כ). החיוב הוא על המשכורת, לאחר ניכוי מס הכנסה והביטוח הלאומי וכדומה. אבל ניכויים שאילו לא היו מנכים לו היה צריך לתת, כגון ביטוח משלים לקופת חולים, נחשב כהוצאות מזונותיו, ולא מנכים אותו מחשבון המחויבות. ד) הוצאות המזונות אינם מנוכים מסכום הרווח, אבל הוצאות שהוציא להשיג את הרווח יכול לנכות מסכום הרווח, ומפריש מעשר ממה שנשאר לאחר ניכוי ההוצאות. (אריכות בנושא, בדברי הר"ד אופנהיים בשו"ת חוות יאיר סי' רכד, שו"ת שאילת יעבץ ח"א סי' ו) ה) הוצאות ביטוח העסק נחשבות כהוצאות מס, ומנכה מן הרווח (ראה שו"ת אגרות משה יורה דעה סי' קמג, שו"ת מנחת יצחק ח"ה סי' לד). ו) מה שמרוויח בדרך עסק חייב לעשר, כולל רווח מעיסקא בבנק. הפרשי הצמדה נראה לי שאפשר להקל שדינם כפחת המטבע, ואין זה רווח המחוייב במעשר.
שאלה: עליה לקבר אם יום השנה חל בשבת: יום הזיכרון של אבי חל בא' תמוז. השנה יום זה הוא בשבת. אנו נוהגים לעלות לקברו ביום הזיכרון. שאלתי היא: האם עדיף להקדים או לאחר את העליה לקבר.
תשובה: ראה ברשימת השו"ת שבאתר שכבר התייחסתי לשאלה זו, וכתבתי שראוי לעלות למחרת. ראוי לציין שלימוד משניות לעילוי נשמה, בשדי חמד כתב מקורות להקדים את הלימוד ליום שישי, ואפילו ליום חמישי. כמובן שכל לימוד טוב לעילוי נשמה.
שאלה: שנת קבע: מהי ההגדרה של שנת קבע ושנת עראי האם מדובר בשעות או בשעה שאנשים רגילים לישון?
תשובה: דין זה משמעותי לעניין ברכת התורה למי שהיה ער בליל שבועות. כי ההלכה היא שהישן בלילה פחות משיתין נשמין דינו כאילו היה ער כל הלילה. מי שישן למעלה משיתין נשמין נחשב כישן שינת קבע, וחייב לברך. מהו השיעור, יש סוברים שלוש שעות, יש סוברים יותר מחצי שעה, ויש סוברים מעט יותר משלוש דקות (ביאור הלכה סי' ד סעיף טז). רוב הפוסקים סוברים שהכוונה היא חצי שעה (בה"ל שם, קיצור שולחן ערוך סי' ב סעיף ח). מה שאמרנו הוא שישן קודם שעלה עמוד השחר. אם ישן לאחר שעלה עמוד השחר, אפילו ישן שינת קבע, לא יברך על נטילת ידיין, אלוקי נשמה, והמעביר שינה. דיני ברכת התורה, מופיעים בתשובה אחרת באתר.
שאלה: ראש חודש: האם יש עניין הלכתי לאכל סעודת ראש חודש בכדי לברך ברכת המזון ו"יעלה ויבוא"
תשובה: מצוה להרבות בסעודה בראש חודש (שו"ע סי' תיט סעיף א, משנה ברורה שם ס"ק ב), הזכירו הפוסקים את דברי הפסיקתא שמונה סעודה זו בין סעודות המצוה שמזונותיו של אדם הקצובים לו מראש השנה אינם כוללים הוצאות סעודות אלו. מנהג זה מצאנו כבר בביתו של שאול המלך, ובבית דוד בבית לחם (שמואל א פרק כ) ביזמן שקידשו על פי הראיה עשו בית הדין סעודות גדולות לעדים שבאו להעיד, כדי שיהיו רגילים לבוא (ראש השנה ל). הראשונים כתבו שזה המקור לסעודה שנוהגת היום, זכר לסעודה ההיא. החיוב שנאמר הוא לא לצום, ואין חיוב לאכול לחם דווקא, אלא לא להתענות, כמאמר ח :אי בעי אכיל, אי בעי לא אכיל (ברכות מט,ב, בתוס'). בודאי שרצוי להוסיף ברכות, כדי להשלים למאה ברכות בכל יום (משנה ברורה סי' מה). אבל חיוב גמור לא מצאנו.
שאלה: שאלות: מה מברכים על מאכל בשם מלוואח ועל קרקרים בשם "פתית" ברכת "המוציא" או "בורא מזונות".? האם מותר בשבת לפתוח שקיות של ביסלי לדוגמא ומה בנוגע לשימורים, ומדוע אסור לחתוך ניירות טואלט בשבת?
תשובה: ברכות על המלוואח - מזונות, אך אם אוכל בשיעור קביעת סעודה, חייב בנטילת ידיים ובברכת המוציא. (שו"ע או"ח סי' קסח סעיף ו. ראה גם אור לציון פרק מו אות ט, על פי הרמ"א סי' קסח סעיף יד, וכף החיים אות קכח). פתית - כמו המלוואח, כלומר, ברכתה מזונות (משנה ברורה סי' קסח ס"ק לה, שו"ת הר צבי או"ח סי' צא). שבת שקיות שמשתמשים בהן לאחר פתיחתן אסור לפותחן בשבת (שו"ע או"ח סי' שיז סעיף ג), מפני שעם פתיחתן הוא יוצר כלי לאכסון דברים. אם מקלקל את השקית, או אינו רגיל להשתמש בה מותר לפתוח. לכן שקית בסלי אפשר לפתוח, כי לא רגילים להשתמש בה אחרי שמסיימים את השימוש בה. קופסאות שימורים יש המשתמשים בהם לאיכסון (כגון סנדלרים, לאיכסון מסמרים, ועוד). לכן אסרו. ניירות טואלט בשבת, זהו איסור מחתך, שחותך ניירות לצורך מידה שדרושה לו. לכן משתמשים בנייר חתוך בשבת. הרחבת העניין, שמירת שבת כהלכתה, פרק ט.
שאלה: חדשות בשבת: בימים טרופים אלו, האם מותר לשאול יהודי חילוני על עידכון החדשות האחרון (שנמסר ושודר בשבת)?
תשובה: רצוי שלא. כי ממילא אין לך מה לעשות עם מידע זה, ולא תוכל להועיל. להתפלל על אחרים תמיד טוב. אם חלילה יקרה משהו שצריכים לדעת, תימצא הדרך להודיע.
שאלה: שנא את הרבנות: איך אפשר לשנא את הרבנות הרי תמיד חייב להיות משהו ש"ינהיג"?
תשובה: אין הכוונה לשנוא את הרבנות, את המנהיגים ואת ההנהגה. מילים אלו מכוונות כלפי המנהיג, וכל אדם הוא מנהיג מישהו או משהו, וחשוב שיזכור כי "לא שררה אני נותן לכם, עבדות אני נותן לכם", כלומר עליו לשנוא את השררה ברבנות, לא להשתרר על אחרים, אלא להרגיש עצמו כשליח ה' עבורם, רק כך יצליח להנהיגם בצורה הנכונה. הסבר זה מיישב גם את הסתירה בין אימרה זו לשורה באותו פרק בפרקי אבות : יהי מורא רבך כמורא שמים. על הרב לזכור את המשנה הראשונה, על התלמיד לזכור את השניה.
שאלה: בת מצווה: מה המקור והדינים בנושא? כמו כן, היכן מוזכר במקורות? האם ישנו פסוק המזכיר אירוע זה?
תשובה: המקור לחגיגת בר מצוה לנער הוא דברי המהרש"ל (ים של שלמה בבא קמא פרק שביעי סי' לז) שעושים סעודה להודות לקדוש ברוך הוא שזיכה את הנער להיכנס לעול מצוות. כך כתב גם המגן אברהם (סי' רכה ס"ק ד. ראה שו"ת חוות יאיר סי' ע, ודגול מרבבה יורה דעה סי' שצא). משמע שהשמחה היא על עצם החיוב במצוות, אם כך לכאורה אין הבדל בין בן לבת המתחייבים במצוות. מקור לחגיגת בת מצוה הוא בדברי הבן איש חי (פרשת ראה אות יז) שכתב, וגם הבת ביום שתיכנס בחיוב מצוות, אע"פ שלא נהגו לעשות לה סעודה, עם כל זה תהיה שמחה אותו היום, ותלבש בגדי שבת, ואם יש לאל ידה תלבש בגד חדש ותברך שהחינו, ותכוון גם על כניסתה בעול המצוות. מדבריו משמע שבמקומו לא נהגו לעשות שמחה ביום זה. יש שהביאו שנהגו לשמוח ביום זה, כפי שכתב רבי יחיאל יעקב ויינברג ממונטריי בשו"ת שרידי אש (ח"ג סי' צג) שנוטה להתיר חגיגת בת מצוה, וסובר שאין זה חוקות הנכרים, אלא חיזוק חינוכי לבת. אך מסכים לדעתו של רבי משה פיינשטיין (שו"ת אגרות משה או"ח ח"א סי' קד, ח"ב סי' ל, ח"ד סי' לו, וראה גם ח"ב סי' צז) שאין לערוך חגיגה זו בבית הכנסת, אלא בבית פרטי או באולם, ובתנאי שייאמרו שם דברי תורה. באגרות משה מסביר מה ההבדל בין בן לבת, שבנער ניכר עליו שנכנס למצוות, שהרי מעכשיו מצרפים אותו למניין, אבל בנערה לא ניכר הבדל. הפוסקים דנו בסברא זו, ועכ"פ גם הר"מ פיינשטיין מתיר לערוך שמחה זו, ואינה כחוקות הגוי. גם בשו"ת ישכיל עבדי (ח"ה סי' כח, ח"ו עמ' שלז) ובשו"ת נתיבי עם (סי' רכה) שיבחו מנהג זה וציינו שנהגו לומר דברי תורה ותשבחות לקדוש ברוך הוא, ובכל בודאי שנחשבת הסעודה כסעודת מצוה. כך כתב גם בקובץ נועם (ח"ז עד). וכן הורה רבי עובדיה יוסף בשו"ת יביע אומר (ח"ו או"ח סי' כט) ובשו"ת יחווה דעת (ח"ב סי' כט) שהוא מנהג טוב. סבי רבי יצחק ידידיה פרנקל זצ"ל, רבה של תל אביב, נהג לערוך סעודת בת מצוה לנכדותיו, במעמד בני משפחה וקרובים, והיה בכך תועלת לבת עצמה ולבני המשפחה.
שאלה: ברכות: אם ברכתי על עוגה שהכל ואח"כ התברר לי שברכתה מזונות איזה ברכה אחרונה עלי לברך?
תשובה: אם טעה ובירך שהכל על אחד המאכלים, ולא את ברכתו הראויה לו, יצא בדיעבד (משנה בברכות, משנה ברורה סי' רד ס"ק ס). בשו"ת אגרות משה (ח"ד סי' מ) כתב שאין להמשיך ולאכול את המאכל שבירכו עליו ברכה שמועילה בדיעבד, אלא יאכל כמות קטנה כדי שלא תהא ברכה לבטלה. אם רוצה להמשיך ולאכול ישנה את מקומו, כדי שייחשב היסח הדעת, ואז יברך את הברכה הראויה. מהמשנה ברורה (סי' רו ס"ק י) משמע שלא חשש לזה, לכן אין להחמיר.
שאלה: תפילה: מה מקור התפילה והאם זה מהתורה או מדרבנן?
תשובה: כתוב בתורה "ולעבדו בכל לבבכם", דרשו חכמים שעבודה שבלב היא תפילה (תענית ב,א). דעת הרמב"ם (פ"א מהל' תפילה) שמצוה להתפלל מן התורה בכל יום, ואפילו אם מתפלל תפילה אחת ביום, ובלבד שיהיה בה שבח, בקשה והודאה. (משנה ברורה סי' קו ס"ק ד, וסי' תקצג ס"ק ב, ואור שמח על הרמב"ם שם). חכמים תיקנו נוסח תפילה וזמנים קבועים לה. דעת הרמב"ן בספר המצוות (מצוה ה) שמן התורה אין מצוה להתפלל בכל יום, אלא רק בשעת צרה, כפי שלומדים מיעקב אבינו (ספר החינוך מצוה תלג, באר היטב או"ח סי' קו ס"ק א), וחכמים תיקנו את התפילה בכל יום. (ראה פרי מגדים באשל אברהם סי' קו ס"ק ג, וסי' תצז משבצות זהב ס"ק ב). נחלקו הפוסקים בדעת השולחן ערוך (מגן אברהם שם ס"ק ד, ט"ז ס"ק ב, פרי מגדים באשל אברהם ס"ק ב, משנה ברורה סי' קו ס"ק ד, סי' תקצג ס"ק, סי' נה ס"ק לא, ובספרו ספר מצוות הקצר מצוות עשה אות ז).
שאלה: סגירת הארון בהוצאת ספר התורה: כבוד הרב! הנדון: סגירת הארון בהוצאת ספר התורה בעיוניי בסידורים השונים מצאתי כי בכולם צויין מקום פתיחת הארון בעת הוצאת ספר התורה, ברם אף לא בסידור אחד מצאתי מתי יש לסגור את הארון. האם הסגירה תהא מיד עם הוצאת הספר. האם הסגירה תהא לאחר מסירת הספר לשליח צבור. האם הסגירה תהא רק לאחר אמירת פרק "בריך שמה ". או רק לאחר אמירת "גדלו "? לפיכך אבקש לדעת באם יש הלכה נוהג בנושא ומה האסמכתא לו. נאמנה א. בריקנר
תשובה: לא זכורה לי הלכה מיוחדת לשאלה זו. בספר הליכות שלמה להגרש"ז אויערבך זצ"ל פרק יב הערה יז כתב לגבי ליווי ההולך עם ספר התורה, שאם המוציא שכח לסגור את הארון, וכבר מסר את ספר התורה לש"ץ, יחזור שוב, כשהש"ץ עומד במקומו, ויסגור, וישוב ללוות את הספר, כי הנחת הארון פתוח ללא צורך היא בזיון. משמע שאם אין סיבה להשאיר פתוח, סוגרים. לכן, אחר מסירת הספר לשליח הציבור ראוי לסגור את הספר. נחלקו הפוסקים האם אמירת בריך שמיה תיעשה בעוד הספר בארון, או לאחר הוצאת הספר (אגרות משה ח"ד או"ח סי' ע אות ט, וראה משנה ברורה סי' קלד ס"ק יג), מ"מ לאחר אמירת בריך שמיה נראה לי נכון לסגור את הארון, כי עכשיו, השארתו פתוח אינה לצורך.
שאלה: הודאה ל ה': מהו המקור ההילכתי מינהגי למסיבת הודייה שנהוג לעשות לאחר הצלה גדולה או נס פרטי?
תשובה: שאילתות דרב אחאי גאון (פרשת וישלח סי' כו) כתב, דמחייבין בית ישראל לאודויי ולשבחי קמי שמיא בעידנא דמתרחיש להו ניסא. המהרש"ל (ים של שלמה בבא קמא פרק ז סי' לז) כתב, ונראה כל סעודה שאדם עושה שלא כדרך מריעות ושמחה, אלא כדי שבח למקום או לפרסם המצוה או לפרסם הנס קרוי סעודת מצוה. (כן כתב שו"ת חוות יאיר סי' ע, שו"ת מהר"ם מינץ סי' קיז). החיי אדם (הל' מגילה כלל קנה סעיף מא) מתאר שנעשה להם נס באור ליום ט"ז כסלו תקס"ד בהתמוטטות בתים, וקיבל על עצמו בכל שנה לומר שיר הייחוד כמו ביום טוב, ולעשות סעודה ללומדי תורה. (ראה שו"ת חתם סופר או"ח סי' קסג וסי' קצא, מנחת חינוך מצוה תנד, משנה ברורה סי' תרצז ס"ק ח, שו"ת בית הלוי בהקדמה). כף החיים (או"ח סי' ריח אות ט) מוסיף ששמחים עם אוהביו ורעיו כפי השגת ידו, והוא לפרסום הנס, ומנהג נכון הוא. בספר אורחות חיים (ספינקא, סי' ריט) הביא מדברי רש"י באיוב (לג-כז), עשה שורות של אנשים כשניצול מחליו, ויתוודה ליוצרו. (ראה שו"ת חיים שאל להחיד"א ח"ב סי' יא, ובפסקי תשובה סי' קצד).
שאלה: ברכת הגומל לנוסעים ב"שטחים": לכבוד הרב דוד לאו שליט"א. כבוד הרב אני גבאי בבית הכנסת דוד אלעזר באור יהודה. רוב המתפללים בבית הכנסת אם נהגים ונוסעים לשטחים ולמרחקים וכמעט כל יום בין 9 ועד 12 שעות. האם יכולים לברך ברכת הגומל לפחות כל יום שבת ואם מותר לברך בכל יום. ו מראש באבי שמעון אור יהודה
תשובה: ח חייבו לברך ברכת הגומל את מי שעבר במדבר, חצה את הים, חולה שנתרפא ומי שהיה חבוש בבית האסורים. השולחן ערוך (או"ח סי' ריט סעיף ז) כתב, באשכנז וצרפת אין מברכים כשהולכים מעיר לעיר, שלא חייבו אלא בהולכי מדברות דשכיחי ביה חיות רעות וליסטים, ובספרד נוהגים לברך, מפני שכל הדרכים בחזקת סכנה. הפוסקים דנו באריכות האם מי שעבר את הים, ולא אירע לו שום דבר חייב לברך. הסיק הביאור הלכה שם שמברך, מפני שהמקום עצמו הוא מקום סכנה. יש לציין שדבר זה אינו שנוי במחלוקת בני אשכנז ובני ספרד, שהרי בהלכה שדנה לגבי חולה, השולחן ערוך סובר שכל חולה שנאלץ לשכב במיטה יברך. והרמ"א אומר רק אם החולה היה חולה מסוכן. אבל על הולכי דרכים לא אמר הרמ"א שרק אם היו בסכנה, משמע שעצם נסיעתם במקומות אלו מחייבת ברכת הגומל. אבל בערוך השולחן (שם סעיף י) כתב, ובזמנינו לא שייך כלל ברכת הגומל, אפילו בנסיעות הרחוקות, אם לא דרך ים ומדברות, אבל ביבשה וביישוב לא שייך ברכת הגומל בזמנינו. על דבריו צריך להוסיף, שמה שחייבו חכמים ברכת הגומל במי שמגיע מעבר לים, או טס במטוס (רבי משה פיינשטיין ורבי שלמה זלמן אויערבך), מפני ששם זו סכנה גמורה, וח הגדירו מקומות אלו כסכנה, אבל להוסיף מעצמינו מקומות סכנה, אין אנו מחדשים ברכות חדשות. יש להוסיף, דעת הפוסקים שברכת הגומל מברך מי שהיה בתוך סכנה וניצל ממנה. אבל מי שהיה במקום שעלול היה להיות לו אסון ולא אירע, לא מברך. מקורם מדברי המהר"ל מפראג (נתיבות עולם, נתיב העבודה פי"ג). מסקנה: אין לברך ברכת הגומל בכל יום. אך עצתי לך. בברכות השחר יש ברכה "הגומל חסדים טובים לעמו ישראל". (לדעת חלק מהפוסקים את הברכה הזו היו צריכים לברך כברכת הגומל). יעמדו אותם נהגים בתפילת שחרית, יברכו בקול רם את הברכה הזאת, יכוונו בליבם על נסי ה' ששומר עליהם בדרך, הקהל יענה "אמן", ובכך יקיימו את חובתם.
שאלה: רב תרבותיות: לכבוד הרב, ברצוני לדעת את דעת היהדות בנושא השילוב בין תרבויות במדינה בה מוגדר במפורש כי היא של עם יחיד ומיוחד, אך ברצונה לאפשר לעוד מס' קבוצות אשר לעיתים בעלות שאיפות לאומיות או השתלטותיות (ערבים או חרדים להבדיל), להשתלב בתוכה. מה היחס שאמור להיות אליהם, ועד כמה ניתן לאפשר, אם בכלל, חדירה של קבוצה אחת לתוך המדינה. הדברים עולים לאור הדרישה של שרת החינוך להצבת דגל ישראל בכל בתי הספר. האם בכלל יש לאפשר להם חינוך עצמאי, או במידה וכן, האם עלינו לתבוע מהם חדירה שלנו אליהם?
תשובה: קודם כל יש לדעת כי שאלות המדינה לא זכו לאותה איטנסיביות של עיסוק כמו הלכות שבת לדוגמה. הסיבה לכך היא הנטייה הטבעית לעסוק בשאלות הנוגעות הלכה למעשה, ובשל העובדה המצערת כי היינו בגלות תקופה ארוכה אין לנו מסורת מלאה על שאלות המדינה. אף על פי כן, יש להבחין בשלוש רמות של תרבויות: כשמדובר בזכויות הפרט, עמדת ההלכה היא כי יש להעניק זכויות פרט לכל היושב בארץ, ואינו פועל על מנת לגרשנו מכאן. בשל כך, קבעו פוסקי ההלכה כי כל עוד אין מדובר בפעולה שהיא ממש נגד מדינת ישראל או נגד יהודים יש להעניק לערבים זכויות פרט. מן הקצה השני - אין להעניק שום זכות לאומית על ארץ ישראל לאף יישות אחרת. זו מצוות התורה גם מצד מצוות כיבוש ארץ ישראל, גם מצד "לא תחנם" וגם בשל החובה להעמיד שלטון ישראלי מצד מצוות מינוי מלך. השאלה העיקרית היא הזכויות שנמצאות בתווך - בין פרט ללאום - הקרויות זכויות חברתיות, כמו: שר, שופט, דירקטורים וכדו'. הנטייה באופן כללי היא שאין להעניק זכויות שלטוניות, אך זכויות שאינן קשורות בשלטון (כמו דירקטורים בחברות ממשלתיות וכדו') כן. מובן מאליו כי כל זה נוגע לערבים ולקבוצות מיעוט אחרות. שרבוב החרדים לשאלה הוא טעות, שכן הם חלק בלתי נפרד מעם ישראל, וזכויותיהם וחובותיהם שווים לכל.
שאלה: הבאהים: בע"ה האם הדת הבאהית נחשבת לעבודה זרה, והאם מותר להכנס למקדשם בתור תייר? ב
תשובה: כדי לענות על שאלה זו יש צורך ראשוני בידיעה מקיפה על הדת הבאהית. עד כמה שאני מבין, מודבר בדת אהבה ו שאינה מעמידה במרכז אלוהות כלשהי, כי אם קוראת לעולם כולו להתאחד סביב עקרונות הומניים בינאנושיים. על כן יש לבחון את עמדת ההלכה בשאלה הבאה: האם תיתכן עבודה זרה ללא אלוהות במרכזה? לאור סוגיות הגמרא והפוסקים בסוף פרק שביעי של מסכת סנהדרין נראה כי התשובה לכך היא לא. על כן, גם איסור ההנאה מעבודה זרה אינו קיים, ומותר להכינס לגן הבאהי. בעיתונות פורסם כי זו גם עמדת הרב הראשי, הרב לאו הי"ו. אף על פי כן, נראה לי כי אין להיכנס למה שהם קוראים 'מקדש', כיוון שהסממנים על עבודה זרה מובהקים שם.
שאלה: בדיקת גרעינים שחורים: האם באמת צריך לבדוק גרעינים שחורים כל אחד ואיך בדיוק בודקים
תשובה: גרעינים שחורים, בדרך כלל לא מצויים בהם תולעים, אלא אם הם אינם טריים. אם יש סימנים שהם ישנים או שיש בהם נקב, אסור לאכול ללא בדיקה.
שאלה: עובדים זרים: מהי עמדת ההלכה ביחס לעובדים הזרים?
תשובה: נאמר בתורה: "וגר לא תונה ולא תלחצנו ואתם ידעתם את נפש הגר כי גרים הייתם בארץ מצרים"   מי שהיה עבד בעצמו, וידע את מעמדו של הנרדף והזר, לא יוכל לשעבד את האחר בשעה שהוא אדון הארץ. אנו, שידענו את טעמה של גלות מצרים איננו יכולים לנהוג כלפי הגר באונאה או בלחיצה. אף שלפי תרגום אונקלוס מדובר בגר צדק, ונראה שזו גם ההלכה, אין ספק כי פשוטו של מקרא מדבר גם בגר תושב, ובמי שנמצא בארצנו כשהוא רחוק מארצו וממולדתו. עיקרון אלוקי זה נוהג כמו התורה כולה לדורות, ומתעצם עוד לאחר הגלות הארוכה והימים בהם אנו היינו זרים בארץ לא לנו, בשעה שגלינו מארצנו. היינו שמחים לו לא היו עובדים זרים כלל בתוכנו, ועלינו לעשות מאמץ ניכר כדי לצמצם את מספרם. קיומם בתוך החברה הישראלית מוליד רעות רבות   הוא מרגיל את החברה לחיות חיי משעבדים, דבר המהווה סכנה מוסרית נכבדה  הוא מרחיב את מעגל השכבות החלשות בחברה, ומגדיל את התופעות הנלוות לחברת מהגרים ענייה  הוא מחזק את סכנת חדירת השפעות זרות לארץ הקודש  הוא מגדיל את סכנת ההתבוללות  הוא מצרף עוד עשרות אלפי בני אדם לחברה הלא יהודית בארץ ועוד ועוד. בשל כך נכון יהיה לבחון בכל עת מחדש כיצד ניתן להשיבם לארצם, ולקיים בתוכנו רק את הצרכים החיוניים ביותר. אין אנו מעוניינים כי ישתקעו כאן. ברם, כל עוד הם נמצאים בתוכנו אנו נתבעים לנהוג כלפיהם באופן המוסרי ביותר. מקורה של תביעה זו הוא כפול   התורה עצמה מצווה על כך בפשוטה, והיא מזכירה לנו את שהותנו אנו בארץ לא לנו, ואת שאיפתנו שינהגו בנו בהכנסת האורחים הראויה  מקור שני הוא האנושיות הפשוטה הראויה לכל אדם, ובייחוד לצאצאי אברהם אבינו, שהטביע בתוכנו את תכונת נשמתו, לשמור את דרך ד' לעשות צדקה ומשפט, עוד קודם למתן תורה. מעבר לכך, היחס המשפיל לו זוכים העובדים הזרים מהווה חילול ד' נורא, בו מופץ שם ישראל בעמים כאומה המנצלת את החלש והמסכן, ואינו נוהגת כלפיו בעדינות. שבח גדול הוא לארגון 'קו לעובד', הנאבק באופן מתמיד ושיטתי כדי שזכויותיהם תישמרנה. יש צורך בעמידה מתמדת על מניעת הקיפוח   שכר שאינו משולם בהגינות  לקיחת דרכונים ומניעת חופש תנועה  סחר עבדים ומכירת נשים לשם שימוש בגופן  הימנעות מהגשת סיוע רפואי לנזקקים לו באמת  שמירה על בטיחות בעבודה ועוד ועוד. כתם גדול רובץ על דמותה של מדינת ישראל, ולעתים אנו נוהגים כמעשה סדום עם זרים שבאו לתוכם. בעיקר אנו, האמונים כה הרבה על מעשה החסד, איננו יכולים להתעלם ממקומות בהם נדרש צדק. אין ספק כי מדובר בסוגיה סבוכה, כיוון שככל שחייהם כאן יהיו נוחים יותר כן יגדל מספרם, ורבים יבואו בעקבותיהם. בשל כך יש להלך על חבל דק מאוד, ולהיזהר שלא להפוך את מדינת היהודים היחידה בעולם לארץ המהגרים מכל רחבי העולם. ברם, לכל זה אין קשר לשאלת ההתנהגות בצדק עימם, ולזהירות שלא לפגוע בזכויות היסוד שלהם כבני אדם. לכן יש צורך בשתי פעולות במקביל: ראשונה בהן היא לנסות להמעיט במספרם, ולהשיב אותם לארצם. שניה   כל עוד הם כאן יש לנהוג בהם בהגינות, לא לגזול ולא לעשוק אותם, ובוודאי שלא לפגוע בהם.
שאלה: נוסח אחיד: מה דעת הרב על הנוסח האחיד בצבא, בעקבות התקפת הרב עובדיה יוסף על הנוסח הזה?
תשובה: הרב עובדיה יוסף צודק בביקורתו על נוסח "הנוסח האחיד" של התפילה בצה"ל. מגמתו המבורכת של הרב גורן, זכר צדיק לברכה, הייתה להביא לידי אחדות מלאה בתפילה במחנה הצבאי, ולהפיכת בית הכנסת לגורם מלכד של החיילים כולם. בשל כך הגה את רעיון הנוסח האחיד, ובכך ביקש להרחיק ממקום התפילה את המחלוקת. דא עקא, שרעיון 'כור ההיתוך' נעשה באותן דרכים שהיו נהוגות אז   כיבוש כל הנוסחים האחרים על ידי הנוסח בו נהגו רוב יוצאי אשכנז (המכונה נוסח ספרד), תוך התעלמות מוחלטת מנוסחם של עדות המזרח. עם ירידת קרן רעיון כור ההיתוך צצה ועולה גם תחושת הכיבוש והניכור שבנוסח האחיד. בשל כך נכון לבחון מחדש את הסידור הצהל"י. את רעיון הנוסח האחיד יש לשמור מכל משמר, כדי שבית הכנסת הצבאי יהווה המשך לחיים המשותפים בצבא כולו, ושלא יוקמו במחנה הצבאי כמה מקומות תפילה. ברם, יש לנסח אותו מחדש, ולהביא בו לידי ביטוי את המנהגים כולם. לו זו הייתה הצעת הרב עובדיה יוסף ספק אם היה מישהו מתנגד. הציונות הדתית, שהיא הגוף הדתי המרכזי המשרת בצבא הייתה מצטרפת למהלך זה, ואולי ממנו היה נולד מהלך שישפיע על עולם הרבנות הכלל-ישראלי. מצער הדבר כי לא זה מה שקרה. בקשת אחדות אמיתית של התפילה הפכה למאבק כוחני, בו המילים "אסור להתפלל" הופיעו, ובו נקרא החייל הנוהג בנוסח עדות המזרח לקרוע את בית הכנסת הצבאי לגזרים. כך נולד עוד מהלך שהרחיק עוד אנשים ממקום ההתכנסות של התפילה. עד שאנו מתווכחים באיזה נוסח יתפללו בצבא, אנו גורמים לרבים לראות בתפילה מגרש מאבק מפלגתי, ואין בכך כדי לרומם את קרנה של התפילה. הרבנות הצבאית הראשית יכולה להרים את הכפפה שהוטלה, להמשיך ולדבוק ברעיון הנוסח האחיד בדרכו של הרב גורן, אך לנסחו מחדש כדי שכולם ימצאו בו את עולמם. כך ישוב ה למקומו, ובית הכנסת לא ישמש אלא לתפקידו העיקרי   למפגש האדם עם אלוהיו. בכך ישוב בית הכנסת למקומו הטבעי, כגורם מאחד ומשכין בין אדם לחבירו ובין איש לקונו.