שאלה: אמונה ומשבר קשה מאוד - בעקבות רצח הנערים: אני באה מבית דתי ומאולפנה שנחשבת טובה מאוד. כנראה בגלל זה לא כ"כ מקובל לשאול שאלות כאלה וקצת קשה למצוא משהו שיודע לענות על שאלות כאלה בצורה אמיתית,כי כולם מאמינים. כבר כמה שנים יש לי שאלות גדולות באמונה. בהתחלה,זה לא הפריע לי בשגרה היומיומית,כי יכולתי להמשיך הלאה. כמובן שאני מתפללת ועושה מצוות. אני מאמינה בה באמת,אבל תכלס אני לא מצליחה להבין מיהו ומה הוא רוצה. השאלה המרכזית שלי היא-איך יודעים שהוא זה שברא את העולם???ככל שאני מתבגרת יותר,הסיפור של בריאת העולם נשמע בלתי הגיוני!שלא לדבר על שאר הסיפורים בתנך.בהתחלה הרגשתי ממש כופרת אפילו לשאול את השאלה הזאת בלב,אבל עכשיו אני כבר לא מצליחה להמשיך בשגרה עם השאלות האלה. איך זה יכול להיות שעם שלם הולך אחרי מישו שאף אחד לא ראה ומאמין לו כמו-סליחה על הביטוי- פתים?!זה לא הגיוני להאמין למישהו כזה שאומרים לך שהוא זה שעושה את הכל והוא זה שברא אותנו,אבל אנחנו לא רואים אותו והוא יכול לשחק בנו כמו רובוטים. אומרים שה הוא לא כספומט ואנחנו לא עובדים אצלו,אז למה הוא ברא אותנו?איך אפשר לחיות בעולם כ"כ רע ואפילו אנחנו לא בחרנו בו?למה אסור מהתורה להתאבד?קשה לי לחיות בעולם כזה. למה שאני ארצה להביא ילדים לעולם כ"כ רע?עכשיו טוב לנשמות האלה למעלה,למה צריך לגרום להם רע ולהוריד אותם לפה? בזמן האחרון, בעקבות המצב,השאלות עלו לי בחזרה,במיוחד בגלל שאני גרה באחד מהיישובים של הנערים ומכירה 2 מהם.היה לי את השבועיים הכי קשים בחיים שלי. למדנו ש אחרי המעשים נמשכים הלבבות,קיבלתי על עצמי 3 תפילות ביום ותהילים,קיוויתי כ"כ והאמנתי שהם יחזרו אלינו,אבל אמרו שה רוצה אחרת. אז מה הוא רוצה?שיהיה לנו רע?שיכאב לנו?שנפחד?כל העם כ"כ קיווה,האמין,התקרב והתפלל אליו,אז למה הוא עושה לנו הפוך?דווקא?! אני יודעת שאנחנו לא מבינים חשבונות שמיים אבל אני לא מבינה איך אפשר לברוא מציאות כזאת ולדרוש ממנו לחיות בה בלי שום מוצא אחר?עכשיו אני כבר מתפללת בחוסר חשק,מרגישה שאין טעם לתפילות שלי,אין טעם לחיים כאלה. למה הוא לא יכול לתת רמז,אפילו קטן?איך הוא נותן לנו כזה נסיון גדול במשך שבועיים וחצי שדורש כל כך הרבה אמונה וביטחון בו ממנו ואז הוא נותן לנו כאפות כ"כ חזקות שמערערות אותנו לגמרי?איך אפשר להתנהג כמו פעם אחרי שאבא מרביץ כל כך חזק?היחס מתקרר.הרבנים אמרו שזה בא לעורר את עם ישראל,התעוררנו. אני בטוחה שרוב העם קיבל על עצמו משהו להתחזק בעבודת ה לזכותם וכולם התפללו בדמעות אבל אז הוא פשוט הפיל אותנו לאחור, דחף אותנו שוב ממנו."מותר לאבא להגיד לא", נכון שהקב"ה הוא לא אבא בשר ודם,אבל אבא רגיל שאנחנו מכירים מתרכך אחרי כ"כ הרבה זמן של תחינות,בקשות וקבלות. הוא רוצה ממנו משהו,אז שיגיד! שייתן רמז!מה זה,מסע ניחושים?אנחנו צריכים לגלות את הכתב סתרים שלו?הוא לקח לנו 3 צעירים מהעם, ולי אישית 2 מתוכם שאני מכירה,אנשים שאני יודעת מי אלה וכמובן שהרבה יותר קשה לי,אז זה כנראה אומר שהוא גם מבקש ממני משהו ספציפי,אבל מה??אני כ"כ מתאמצת להתקרב אליו ולקיים מצוות אז למה הוא מתרחק ומסתתר ממני?אם הוא רוצה משהו אחר,שיביא רמז,איך בדיוק אני אמורה לנחש?אני יודעת שעולה מהמכתב הזה הרבה כעס כלפי הקב"ה,אבל אני באמת מרגישה שאני כועסת עליו. עוד לא הצלחתי לעכל את האובדן,הוא הרס אותי ושבר אותי לגמרי. אני מרגישה שרופה מבפנים. מבחוץ אני מנסה לשדר שה צוחקת עם חניכות וחברות,אבל מבפנים אין רגע שאני לא חושבת עליהם. השכל שלי עוד לא מוכן לקבל את זה שהם לא פה,גם אחרי הלוויה והניחום אבלים. אני עדיין מתפללת,מבקשת,מנסה להאמין,אבל מרגישה כמו בלון שהוציאו לו את הקצת אוויר שנשאר בו. הוא מפוצץ. אני לא מתכוונת חס וחלילה להתאבד,אבל מציקה לי המחשבה שגם אם האדם סובל פה-זה בעיה שלו!אין דרך חזרה עד 120.כי כמובן שלהתאבד זה עבירה. אז למה???אני אוהבת את ה ומאמינה בו באמת,מבקשת ומתפללת,אבל לא מרגישה כלום מבפנים. מרגישה ריקה. לא מבינה את מהות החיים שלי פה!אמרתי בהתחלה שאני כבר כמה שנים עם השאלות האלה,התחלתי לשאול אותם בערך בכיתה ז -תחילת גיל ההתבגרות,אבל אז ניסיתי להתגבר עליהם ולהמשיך,זה היה יותר קל. עכשיו אחרי 3 כוויות כ"כ קשות אני לא מצליחה להמשיך לחיות כרגיל.כמעט כל לילה אני בוכה ומתפללת,למרות שבעצם אין לי מושג למי,זה לא שאני לא מרגישה אותו,הרבה פעמים הרגשתי אותו קרוב אליי ועוזר לי בכל מיני דברים,ונכון שזה קצת לא פייר לכעוס אחרי מכה קשה שבעבר ראיתי אותו עוזר לי מפעם לפעם, אבל יותר קל להאמין כאשר טוב,ומבחן האמונה האמיתי מגיע בהפתעה כשרע. ואני כנראה קיבלתי בו נכשל. אם זה לא מובן מהמכתב,אני ממש לא מתכוונת לעזוב את הדת חס וחלילה,אני מתכוונת להמשיך בדרך שמהגן לימדו אותנו שזו דרך הישר ובה צריך ללכת,זה לא שאני לא מוצאת טעם ביהדות,אני לא מוצאת טעם בחיים. הכעס הגדול הזה פשוט התעורר והתפרץ בגדול עם כל השאלות שכבר היו קודם בגלל המכה המשולשת הגדולה הזאת. אולי אם הייתי פותרת אותם לפני כן, היה לי יותר קל לעמוד במשבר הזה. אבל עכשיו מאוחר מדיי.רק עכשיו חברה הציעה לי לכתוב ל. אני אשמח ממש אם תעזרו לי כי קשה לי מאוד! קשה לי להמשיך את החיים כרגיל כאילו לא קרה כלום. סליחה על האורך של המכתב הזה כתבתי בוכה. אתם עושים עבודה ממש חשובה ומצווה גדולה מאוד!!! רבה!!!!
תשובה: לך מוריה היקרה אני קורא את השאלה שלך, ואני מאד מאד מבין ומזדהה עם התסכול, עם העצב ועם היאוש שלך. רצח הנערים אכן היה טרגדיה מאד מאד גדולה, וכאשר ההתמודדות איתה התחברה להתמודדות הכללית שיש לך בחיים - אז זה בהחלט אתגר גדול. את כתבת שבמבחן האמונה נכשלת, ואני ממש לא מסכים. אני אפילו הייתי אומר שעברת אותו בהצלחה. כאשר את כותבת שאת ממשיכה למצוא טעם ביהדות ובשמירת מצוות ואת רוצה ללכת בדרך הישר - הרי שבודאי עברת את המבחן. השאלות, התסכולים, התהיות - כל זה טבעי ונורמלי והגיוני וזה לא  כשלון  להרגיש את זה. יכול להיות שצדיקים גדולים מאד לא מרגישים את זה, אבל אנשים רגילים כמונו - זה טבעי לחלוטין. אני רוצה להתחיל את התשובה שלי ממקום קצת אחר, ואת ממש מוזמנת לחזור אלי למייל ולהמשיך לחשוב על המצב. אני לא יודע מה הולך לקרות, אבל לפי מה שקורה עכשיו, הרצח של הנערים היה רק התחלה במערכה נוספת של המלחמה שלנו על הארץ הזו. המלחמה הזו יכולה ליאש מאד - כמה כבר חיים של בחורים צעירים אבדנו בארץ הזו. מצד שני, ח אמרו שמלחמה היא  אתחלתא דגאולה  - התחלת הגאולה. זה טבעי מאד שאנחנו מתאבלים על אלו שנפלו, אבל צריך לזכור את כל אלו שברוך ה  חיים על הארץ הזו - וזה דבר מאד מאד לא מובן מאליו. לפני מאה שנה כולנו היינו בחוץ לארץ, תחת איומים בלתי פוסקים, תחת השפעות שליליות מאד, העולם סער וגעש עם כל מיני מהפכות ואידאלים ורעיונות, והיהדות נראתה לא-רלבנטית לחלוטין. והנה אנחנו היום, בארץ ישראל, בצורה מופלאה, כשיהדות קמה ומתחדשת (עם תפילות בשידור חי בפריים-טיים בטלביזיה) וכל זה בדיוק בדיוק כפי שכתוב בתורה! אפשר לפעמים לחשוב כמה אבות אבותינו בפולין ובתימן היו מוכנים לשלם, בשביל לחיות כאן בדור שלנו, בארץ ישראל יפה ופורחת, בדור מלא שמחת חיים ומלא מרץ למען עם ישראל ותורת ישראל. אז אמנם, ההתמודדות עם האובדן היא לא פשוטה, וח דברו על  חבלי משיח  שהם כמו  חבלי לידה. אגב, גם המילה  משבר  שייכת ללידה - בלידה האשה סובלת מאד מאד ולפעמים חס ו כבר היא מתיאשת לגמרי, אבל בסופו של דבר, נולד ילד מתוק וחמוד ויוצאים חיים חדשים. אנחנו לא מבינים למה לידה צריכה להיות עם כל כך הרבה סבל, אבל כנראה זה חלק מהחיים - כל התקדמות מלווה בקושי וביסורים. אנחנו מבינים שגם ההתקדמות שלך בחיים, באופן פרטי, כרוכה ביסורים, בדמעות, בשאלות על החיים וזה ר גמור וזה טבעי. מצוין שפנית אלינו ואולי עוד יותר טוב לשתף ברגשות האלו את ההורים שלך, אולי את המחנכת - אני מאמין שהם יוכלו מאד לעזור לך להתמודד עם כל השאלות האלו, ולדעת למצוא את האור. מקוה שהועלתי מעט, תגובות תתקבלנה בשמחה במייל שלי טוביה tsbias1 gmail.com