שאלה: מרגישה שנואה ןומחוץ לחברה.: קודם כל על העבודת קודש האדירה שלכם!! אני באמת מרגישה שהסביבה שלי לא אוהבת אותי. אני בסה"כ בנאדם דיי חברותי וממש לא שקט, מחייכת תמיד ומתעניינת בכולן אבל איכשהו למרות כל החברות שסובבות אותי שהן באמת מדהימות, אני מרגישה כלכך לבד. אני ממש מתוסכלת מעצמי כי אנשים ברושם ראשוני או שונאים אותי או אוהבים אותי ומי שאוהב אותי זה בדרך כלל עובר לו כלכך מהר. לדוגמה באולפנה-המחנכת שלי יכולה להתייחס ולעשות צחוקים עם כל בת אחת אחת אבל אליי היא לא תתייחס ואפילו לא תגיד או במשפחה שאני מרגישה עם הבנידודים תמיד אאוטסיידרית למרות שאני איתם וצוחקת והכל אבל אף פעם אני לא ארגיש שהם רואים אותי כחלק מהם. אני ממש מתוסכלת מהמצב הזה וזה גורם לי עוד יותר חששות לקראת השירות בשנה הבאה ואני תוהה אם בכלל מישהו ירצה להתחתן איתי. אני מבולבלת נורא ולא ממש יודעת מה לעשות עם עצמי.
תשובה: חברה יקרה, אני ממש מכירה את התחושה שאת מתארת. אני חושבת שכל אחד מידי פעם מרגיש קצת לבד. למרות שאנחנו מוקפים בחברים, לפעמים נדמה לנו שאף אחד לא באמת מכיר אותנו, או מבין אותנו. התחושה הזאת טבעית, כי אחרי הכל, גם אם אנחנו נחמדים, וחברותיים, כל אחד הוא שונה, ולפעמים קשה לתאר לאחרים מה שעובר עלינו. אבל עדיין, אם את מרגישה שם כל הזמן, אם זה מפריע לך, אז צריך לנסות ולהבין מאיפה התחושה הזאת נובעת. אני לא יודעת, כי אני לא מכירה אותך, ולא יודעת איך את עם חברות, אבל אני רוצה להציע עוד אפשרות. יכול להיות שאת מרגישה ככה, אבל מי שמסביבך לא חושב את זה? יכול להיות שאם תספרי לחברה טובה על התחושות שלך, ותשאלי אותה אם היא גם שמה לב לזה, היא ממש תופתע, היא תגיד שאת דווקא נראת לה חברותית ואהובה. יכול להיות שאת, מבפנים, מרגישה לפעמים שלא באמת אוהבים אותך, אבל זה רק את מרגישה ככה. אנשים אחרים אוהבים אותך מאוד. לכן אני מציעה שאם יש לך חברה טובה שאת מרגישה בנח להתייעץ אליה תספרי לה מה יושב עליך. יכול מאוד להיות שהשיחה איתה תראה לך תמונה אחרת לגמרי מזו שיש לך בראש. דבר נוסף, אני חושבת שהרבה פעמים יש לנו נטייה להפחית בערכנו. ממה שאת מתארת את עצמך את בן אדם טוב וחברותי, ואין סיבה שלא יאהבו אותך. אבל לפעמים, מרוב שמחנכים אותנו לענווה, אנחנו כבר מפחיתים בערכנו. אנחנו לא יודעות כמה אנחנו באמת שוות. ענווה אמיתית היא לדעת כמה אני שווה, ולא להתגאות בזה. לדעת שהכל מהקב"ה, ולכן אנחנו חייבות לו. לא להשתחצן בגלל משהו שהרווחנו בזכות, ולא במאמץ. ענווה זה ממש לא לחשוב שאנחנו לא שוות! אני חושבת שאם תגידי לעצמך שוב ושוב שאת בן אדם טוב, שאת חברותית, שאת חייכנית, שאת אוהבת אנשים. אז לאט לאט זה יגרום לך להיות יותר פתוחה ליד אנשים, להרגיש יותר בנח, להאמין בעצמך. אם את אוהבת את עצמך אין שום סיבה שאנשים אחרים לא יאהבו אותך!! ויכול להיות, שבגלל שאת כל כך רגישה ומיוחדת, את לא מסתפקת בסוג החברות הזה, של צחוקים. את רוצה יותר מזה. את רוצה חברות אמת, עם מישהו שבאמת באמת מכיר אותך. את לא צריכה להתבייש בזה, או להרגיש פחות טובה. להיפך! זה אומר שאת אמיתית. שאת מיוחדת! אבל חברות כזאת כמו שאת רוצה לוקח הרבה יותר זמן למצוא וליצור. לא כל מפגש עם אנשים הוא איכותי כמו שאת רוצה. צריך ללמוד להנות גם מהמפגשים של צחוקים וכו, ובמקביל לחפש את החברות והמפגשים האמיתיים. זה לא סותר, אפשר גם וגם. ודבר אחרון, אני מבינה שאת חוששת מהעתיד- מהשירות, ואפילו מחתונה. אבל אני חושבת בדיוק להיפך. השירות זו הזדמנות מצויינת ליצור רושם אחר. כמו שאת רוצה. את מגיעה למקום חדש, עם אנשים שאת לא מכירה, ולא מכירים אותך ממקודם. הם לא מכירים את ה"סטיגמה" שלך, את יכולה להתנהג איתם אחרת לגמרי משאת רגילה עם המשפחה ובבית הספר. אל תפחדי מהמפגש הזה, להיפך תתכונני אליו. יש לך הזדמנות לפתוח דף חלק, ולהיות מי שאת רוצה להיות. לגבי החתונה, אני חושבת שכל בת בגילך שאני מכירה חוששת שהיא לא תמצא חתן. זאת חוששת שהיא שתקנית מידי, וזאת שהיא פטפטנית מידי. זאת שהיא לא מספיק דוסית, וזאת שדוסית מידי. כל אחת מוצאת את החולשות שלה, ונתפסת אליהן. אני יכולה להגיד לך על עצמי, שתמיד שנאתי מפגשים המוניים, והייתי מרגישה בחוץ, ופחדתי שאני לא אמצא בגלל זה חתן. ברוך השם, היום אני נשואה לבחור מקסים (שהכרתי בשידוך, ולא במפגש חברתי.), שגם הוא, בדיוק כמוני, שונא את המפגשים האלה. אני ממש לא דואגת לך! אני בטוחה שבסופו של דבר תפגישי בחור רגיש ומתוק, שיאהב אותך כמו שאת. אל תדאגי, את בחורה מקסימה, ואני בטוחה שתמצאי מקום שתאהב לך, ואוהבים אותך בו. שלך, יעל yaelkagam gmail.com