שאלה: כעס: אני בן אדם כעסן מה לעשות ומה להתפלל וכמה זמן כדי להנצל ממידה לא יפה זאת אליעזר
תשובה: אליעזר, ראשית, אשריך שאתה מכיר בנקודה שאתה צריך לעבוד עליה. עצם הכרת הקושי עוזר מאוד להצליח לטפל בו. שנית, חשוב שתהיה שמח בחלקך, כי עצם הידיעה שיש לך נקודה שאתה צריך לעבוד עליה זה אמור לשמח אותך. כי הרי לכך נבראנו. ולעצם העניין: העבודה על מידת הכעס היא חשובה מאוד מאוד. כדי לעבוד על כעס, צריך קודם כל להכיר אותו, להבין את שורשיו, את הטוב שבו, ואח"כ כיצד להתמודד איתו. ממליץ לעיין בספרים שעוסקים בכך, ללמוד על המידה הזאת הרבה וכך להצליח לעבוד עליה. ספרים לדוגמה: אורחות צדיקים, מסילת ישרים במידת הנקיות, עלי שור, מכתב מאליהו, שערי תשובה ועוד. ככל שתלמד יותר, ותעבוד על השורשים של הכעס, ככה תראה שאתה יותר שולט בעצמך. לגבי תפילות, כמובן שצריך להתפלל על כך רבות, כפי שכתוב בגמרא במסכת קידושין: "יצר הרע מבקש להמיתו בכל יום ואלמלא הקב"ה עוזרו אינו יכול לו", ולכן צריך להתפלל ל-ה  שיעזור לנו להתגבר על יצר הרע. להלן ציטוט אודות "מידת הכעס" מתוך הספר פניני הלכה: מידת הכעס מידה רעה מאוד. ואמרו חכמים שהכועס דומה לעובד עבודה זרה. "המקרע בגדיו בחמתו, והמשבר כליו בחמתו, והמפזר מעותיו בחמתו   יהא בעיניך כעובד עבודה זרה  שכך אומנתו של יצר הרע, היום אומר לו: עשה כך, ולמחר אומר לו: עשה כך. עד שאומר לו: עבוד עבודה זרה, והולך ועובד". ואמר שם רבי אבין שהמקור לכך מהפסוק (תהלים פא, י): "לא יהיה בך אל זר ולא תשתחוה לאל נכר", איזהו אל זר שיש בגופו של אדם   הוי אומר זה יצר הרע (שבת קה, ב). ועוד אמרו: "כל הכועס   כל מיני גהינם שולטים בו" (נדרים כב, א). ועוד אמרו: "כל הכועס   אפילו שכינה אינה חשובה כנגדו" (נדרים כב, ב). ואמר אליהו לרב יהודה: אל תכעס ולא תחטא (ברכות כט, ב). וכך כתב הרמב"ם בהלכות דעות (ב, ג): "ויש דעות שאסור לו לאדם לנהוג בהן בבינונית אלא יתרחק מן הקצה האחד עד הקצה האחר, והוא גובה לב וכו. וכן הכעס מידה רעה היא עד למאוד וראוי לאדם שיתרחק ממנה עד הקצה האחר, וילמד עצמו שלא יכעוס ואפילו על דבר שראוי לכעוס עליו. ואם רצה להטיל אימה על בניו ובני ביתו או על הציבור אם היה פרנס ורצה לכעוס עליהן כדי שיחזרו למוטב יראה עצמו בפניהם שהוא כועס כדי לייסרם ותהיה דעתו מיושבת בינו לבין עצמו כאדם שהוא מדמה כועס בשעת כעסו והוא אינו כועס, אמרו חכמים הראשונים כל הכועס כאילו עובד עבודת כוכבים, ואמרו שכל הכועס אם חכם הוא חכמתו מסתלקת ממנו ואם נביא הוא נבואתו מסתלקת ממנו, ובעלי כעס אין חייהם חיים, לפיכך צוו להתרחק מן הכעס עד שינהיג עצמו שלא ירגיש אפילו לדברים המכעיסים וזו היא הדרך הטובה, וכו ". ולכאורה קשה, היאך רוצה התורה שלאדם יהיה אכפת מתיקונו של עולם וכאשר נעשים לפניו מעשי עוולה לא ירתח. וכן מצינו שאחר שראה משה רבנו את העגל והמחולות חרה אפו ושיבר את הלוחות (שמות לב, יט). וכן נאמר על שאול כששמע את מעשיו הרעים של נחש העמוני, "ותצלח רוח אלוהים על שאול כשמעו את הדברים האלה ויחר אפו מאד" (שמואל א  יא, ו), ויצא להילחם בעמונים והביא תשועה לישראל. וכן מצינו בתורה מספר פעמים חרון אף אצל ה. ולא כאן המקום לפרט את כל המקומות שנזכר בהם החרון בדרך חיוב. אמנם אי אפשר לכחד שפעמים רבות החרון והקצף המופיע בתנ"ך מבטא אובדן שליטה מסוים ומעשים רעים (עיין גם אצל הקצף של משה על בני אהרן בויקרא י, טז, ועל פקודי החיל במדבר לא, יד). ואכן אמרו בזוהר (ח"א קפד, א, בתרגום): "יש כעס ויש כעס, יש כעס שהוא מבורך מלמעלה ומלמטה, ויש כעס שהוא מקולל מלמעלה ומלמטה". המעורבות האישית הרגשית היא דבר חיובי, וכאשר הכעס גורם לעשייה חיובית מתקנת   יש לו ערך. אולם כאשר הכעס גורם לאדם לאבד את שיקול דעתו, עד שהוא עלול לעשות דברים שאח"כ יצטער עליהם מאוד, הרי שנפשו נפלה שבי בכעס. וזוהי בחינה של עבודה זרה, שבאותה שעה רק דבר אחד מעניין ומעסיק אותו, כעובדי עבודה זרה שעובדים לאחד מן הכוחות שבטבע. הבחינה לכך היא, כאשר אדם כועס על דבר שאדם פלוני עשה, היאך יגיב אם בתוך כעסו יאמרו לו, אבל פלוני עשה גם מעשים טובים. אם יודה על האמת, ויאמר אע"פ כן על דבר פלוני אני כועס, הרי שהוא שפוי, אבל אם יכחיש כל דבר טוב שעשה, זהו הכועס שדומה לעובד עבודה זרה. וזוהי הדוגמא שנתנו ח, שאדם מתחיל לשבור את כליו מרוב כעסו, הרי שבמקום לעשות דבר מועיל הוא מתחיל לפגוע בעצמו. והתנהגות כזו מותרת רק אם היא נעשית מן השפה ולחוץ. אולם כאשר אדם מדבר בחום וברגש על דברים שמסעירים את לבבו, ומוכן להתאמץ מאוד כדי לתקנם, אין בזה פגם, וזוהי הריתחא החיובית. רבה, ובהצלחה מרובה,