שאלה: קרבה לה, מלצרות - ומה שביניהם: בסייעתא דישמיא דבר ראשון האתר הזה הוא אחד הטובים!! זה כמובן בזכות התשובות הטובות שלכם, אז רבה!! ובאמת!! והשאלה שלי: באולפנה, בעשרת ימי תשובה, היה לנו ב"ה שיחות לקראת יום כיפור ןגם סיפורים אישיים. הרבה פעמים כששומעים את ה סיפור של אותם אנשים ש"חזרו בתשובה", מבינים שאותו אדם היה "חילוני", מתישהו הוא הרגיש שחסר לו משהו וש"זה לא זה" והוא מחפש משהו שיענה לו על החוסר הזה, בסוף הוא מגלה את היהדות ומרגיש שהיא מתאימה לחיים שלו. הוא מרגיש את ה במעשים שלו והוא מתחזק. אז ר, הנה, עוד מישהו שמתחזק ברוך ה (ואני אבהיר - אני לא אומרת את זה מתוך זלזול, להיפך, אני מאוד מעריכה את אותם אנשים שהרבה פעמים עוזבים הכל כדי לחיות את התורה!!!). אבל-וכאן אחרי כל ההקדמות אני מגיעה לשאלה שלי-אני, ברוך ה גדלה בבית דתי והיהדות זה לא דבר שהוא חדש לי, אבל עדיין, לפעמים אני מרגישה שגם לי משהו חסר, אני יודעת שאם אני ארצה ואם אני לא ארצה, הדבר האמיתי, האמת האמיתית זה התורה, ועדיין, יש משהו שחסר. אז איך? איך ממלאים את החוסר הזה? למה מי שמגיע מבחוץ כביכול, מרגיש את ה ואת זה שהתורה מחוברת לחיים שלו, ואני, שגדלה בתוך זה, הרבה פעמים לא מצליחה להרגיש את זה??? למה??? ואולי בגלל שהוא בא מבחוץ הוא מצליח ואני לא?!?!
תשובה: מתוקה! מה שלומך? והנה, אנחנו אחרי החגים, כבר בעיצומו של חודש חשוון (וזה הזמן לבקש ממך סליחה ענקית על האיחור בתשובה!) ונראה לי שההרגשה הזו, שמלווה או ליוותה אותך במהלך חודש תשרי די מוכרת לכולנו. בחודש תשרי, במיוחד בחגים, היינו כולנו באורות - המלך היה בשדה, ואנחנו ביחד איתו. מרגישים את אבא קרוב אלינו. מרגישים את החיבוק האדיר הזה. והנה מגיע חודש חשוון - אחרי החגים, כמו שקוראים לזה - והשגרה נכנסת לחיינו. פתאום כבר לא מרגישים את הקב"ה בכל פינה, לא מרגישים את התורה נוגעת בכל פרט ופרט מהיומיום שלנו. את יודעת, פעם, בעבר הרחוק, הייתי מלצרית. אולם אירועים ענק. כל ערב חתונה, שמחה גדולה והרבה הרבה אוכל. אני זוכרת שבזמן הריקודים, כשלא היינו צריכים להוציא אוכל למוזמנים, היינו יושבים במטבח ומתכבדים מהמטעמים שנשארו בסירים. בחודש הראשון זה היה נורא נחמד, האוכל היה נורא טעים והיה נורא כיף לאכול מנות שף מושקעות ושוות. בחודש השני, זה היה קצת פחות שווה - המנות חזרו על עצמן וכבר לא התרגשתי מהן כמו בפעם הראשונה. היום, רק הריח יכול להבריח לי את התיאבון. את המשל את בטח מבינה, אבל נסביר אותו מעט. מה קרה? כשהייתי מלצרית מתחילה, הכל היה הרבה יותר מלהיב. כל טעם, כל מנה, היו חדשים ומגניבים. לא הכרתי את זה לפני כן, לא טעמתי את הטעם הזה לפני כן - ולכן גם התלהבתי יותר. ככל שהמשכתי לעבוד באולם - כבר ידעתי בדיוק מה יהיה הטעם של הבורקס במילוי בשר או הסופלה שוקולד (הפרווה כמובן :) ). לדבר הזה קוראים - הרגל. וזה בדיוק מה שאת מרגישה, את מרגישה את ההרגל הזה. את לא מרגישה את ה"וואו" הזה שמרגיש משהו חדש, ובעצם יש עוד הרבה אנשים כמוך - דתיים מבית, דוסים רציניים - שהרבה פעמים מרגישים את ההרגל ואת חוסר ההתחדשות. בפרשת כי תבוא כתוב: "כי תשמע אל מצות ה  אלקיך אשר אנכי מצוך היום לשמר ולעשות". ושואלים - היום הזה ה  אלקיך מצוך לעשות את החוקים האלה - והרי החוקים נצטוו בהר סיני, ולא ערב הכניסה לארץ? (שעל כך מדברת הפרשה). אז רש"י מפרש ומסביר לנו - - בכל יום יהיו בעיניך חדשים כאילו בו ביום נצטוית עליהם. הקב"ה מודע לכך שהמצוות או חיי התורה לא תמיד יראו בעינינו כחדשים, וזאת הסיבה שהוא מצווה-מברך אותנו שהתורה, המצוות, חיינו הדתיים יהיו בעינינו כל יום כחדשים. כל יום באותה התלהבות. וזו עבודה שלנו בהרבה תחומים בחיים שלנו - איך יוצרים התחדשות, ריגוש בתחומי חיינו? בלימודים, בעבודה, בזוגיות בע"ה ובכללי בחיים? קודם כל, להבין שלא תמיד אנחנו נרגיש את יד ה  בכל דבר. חלק מהמציאות של הקב"ה בחיינו היא בנסתר ובגלוי. אבל חובה עלינו לנסות ולהתחדש, ואני אכתוב כאן כמה הצעות להתחדשות, ואת יכולה להוסיף מעצמך - לשמוע שיעור תורה פעם בשבוע, לקרוא איזה ספר תורני או סתם ספר שמחזק באמונה, לקבוע חברותא עם חברה או עם מדריכה, להשקיע זמן ל"שחנ"ש" או התבודדות שלך מול הקב"ה, ואת בהחלט מוזמנת להוסיף עוד לעצמך. יקרה, זו עבודה. אבל עם שכר וסיפוק עצום! שתזכי בע"ה שכל יום יהיו בעינייך כחדשים! אם תרצי עוד לדבר, ולהתחדש - אני כאן במייל! בת-חן batchenoh gmail.com