שאלה: כיבוש הארץ - המשך 2: לכבוד הרב: א. בבית שני אומנם לא היה נביא אך היה סנהדרין. ותנאי זה מעכב. על כן אראה לכבודו מאמר המוכיח עיכוב זה. כמו כן אראה מקור להכרח גידוע עקום כתנאי לכיבוש הארץ. כיבוש הארץ יעשה רק בהנהגת סנהדרין. הרמב"ם כותב על כיבוש ארץ ישראל בעתיד (בהקדמתו לספר המצוות, השורש הארבעה עשר): "וידוע שהמלחמה וכבישת עיירות לא יהיו אלא במלך ובעצת סנהדרין גדולה וכהן גדול כמה שנאמר ולפני אלעזר הכהן יעמוד, ולכן פרסום אלו כולם אצל רוב האנשים כל מצות עשה או לא תעשה שתתלה בקורבנות, או בעבודות, או במיתת בין דין או בסנהדרין או בנביא ומלך או במלחמת הקשות, לא אצטרך לומר בה זאת לא תתחייב אלא בפני הבית אחר זה מבואר לפני מה שהזכרנו". וכל הלכות הרמב"ם הולכות על דרך זו, כמו (פרק ז, הלכה א): "אחד מלחמת מצוה ואחד מלחמת הרשות ממנין כהן לדבר אל העם בשעת המלחמה ומושחין אותו בשמן המשחה וזה המקרא משוח מלחמה" (ומובן כי אין בימינו כהנים משוחים כלל). ועל כך דיברו כל רבותינו, כמו הטור או"ח (סימן רמט, ס"ק א): אין צריך במלחמות הרשות על עיירות של גויים אלא אם כן התחילו שלשה ימים קודם השבת ואם התחילו אין מפסיקין אבל מלחמות מצוה מתחילין אפילו בשבת". וגם השולחן ערוך השמיט דין זה לגבי מלחמת מצוה כיוון שאינו נוהג כלל. והרבה דתיים לאומיים מצטטים ציטוטים על מלחמת רשות ומלחמת מצווה ודנים בזה כאילו שהיו הלכות אלו אקטואליות. קשה להאמין, אך בכל המשנה תורה לא מנה הרמב"ם את מצוות ישוב ארץ ישראל, והיא כלל לא מוזכרת כאחד מתרי"ג מצוות. הסיבה לכך, כנראה, היא מכיוון שאין חובה הלכתית שכזו לפני שיגיע המשיח ויקבץ את כל נפוצות ישראל מן העולם. לגבי גידוע עבודה זרה. רעיון הכיבוש נאמר רק בזמן שמבטלים כל סוג של עבודת אלילים בארץ הקודש. גם הפחד יצחק הסביר על דרך זו, שכיבוש שייך רק כשיש את הכח לעקור את העבודה זרה בארץ ישראל. וזאת לשונו (ספר הזכרון, עמוד נב-נג): "דכל שאין הכיבוש יוצר את תקיפות היד לעקור עבודה זרה של נוכרים בארץ ישראל ביד רמה - אין זה הכיבוש האמור בענין. ואין שום הבדל בין אם מניעת האפשרות של עקירת עבודה זרה דנוכרים באה היא מצד השעבוד לטורקיא או לאנגליא ובין אם מניעה זו באה היא מצד השעבוד לו"מ, או לאפיפיור ברומא, או לדעת הקהל העולמית. כל אלו המצבים נכללים הם בהביטוי ש"יד עכו"ם תקיפה על עצמן". ותקיפות ידם של העכו"ם בארץ ישראל בענין עקירת עבודה זרה - היא סותרת את מצב הכיבוש". והנה לא רק שלא התבטלה העבודה זרה בארץ, אלא המדינה תומכת בכל הדתות הזרות בארץ ישראל, וכך מוענק מידי ארבעים שנה למדינה "פרס שר הדתות" לעדות הלא יהודיות (ובפעם האחרונה זכה בפרס אנטואן שהין מנצרת עבור פעילותו "לחיזוק והידוק הקשר של המסדרים הנוצריים עם המדינה"). והנה לעומת דברים אלו כתב הרמב"ם (הלכות עבודה זרה, פרק ז, א): "מצוות עשה היא לאבד עבודת כוכבים ומשמשיה וכל הנעשה בשבילה שנאמר אבוד תאבדון את כל המקומות, ונאמר כי אם כה תעשו להם וגו. ובארץ ישראל מצוה לרדוף אחריה עד שנאבד אותה מכל ארצנו. אבל בחוץ לארץ אין אנו מצווין לרדוף אחריה, אלא כל מקום שנכבוש נאבד כל עבודת כוכבים שבו. שנאמר ואבדתם את שמם מן המקום ההוא. בארץ ישראל אתה מצווה לרדוף אחריהן ואי אתה מצווה לרדוף אחריהן בחוץ לארץ". ודין זה נאמר דווקא כשיש מלכות בישראל וניתן לכבוש מכח התורה. ב. לגבי הסכנה. אשמח אם כבוד הרב יראה מקור לכך שגם אם היום המציאות השתנתה, אין זה משנה את ההגדרה העקרונית. שהרי היום לו היו צריכים הסוחרים לנדוד ברגל וודאי שלא היו נמנעים בשל הסכנה. השאלה נשאלה בהמשך לשאלה "כיבוש הארץ - המשך"
תשובה: דברי הרמב"ם בהקדמה לספר המצוות מתייחסים למלחמת רשות, כמפורש בדבריו בהלכות מלכים תחילת פרק ה' הלכה ב "מלחמת מצוה אינו צריך ליטול בה רשות בית דין, אלא יוצא מעצמו בכל עת, וכופה העם לצאת, אבל מלחמת הרשות אינו מוציא העם בה אלא על פי בית דין של שבעים ואחד" (באשר לאי הצורך במלך, כבר התייחסתי לכך בתשובה הראשונה. וראה גם בשו"ת משפט כהן סימן קמד, יד). בעניין מצוות ישוב הארץ בימינו, דברי המאמר שציטטת מבוססים על דעת בעל המגילת אסתר שביאר שהמצווה אינה נוהגת בזמננו. צר לי על סגנון כותב המאמר שציטטת, שמתייחס בזלזול ובביטול לדעות כמעט כל גדולי ישראל שלא סברו כך. אישית איני מציע להשתמש במהלך דיון תורני במאמרים מסוג זה (מה עוד שאין במאמר התייחסות למקורות שכבר הזכרתי בתשובתי הראשונה אודות מצוות ישוב הארץ בזמננו). בתקווה שאתה עצמך כן שואל בכנות בשביל לדעת, דע שבמקומות רבים התייחס הרמב"ם למצוות ישוב הארץ. כך למשל בהלכות עבדים ח ט 'עבד שאמר לעלות לא"י כופין את רבו לעלות עמו, או ימכור אותו למי שיעלהו לשם. רצה האדון לצאת לחו"ל אינו יכול להוציא את עבדו עד שירצה. ודין זה נוהג בכל זמן, אפילו בזמן הזה שהארץ ביד גוים". ונפסקו הדברים בשו"ע יו"ד רסז פד, וראה שם בביאור הגר"א, ובשו"ת הרמב"ם סימן שסה שפסק הלכה למעשה שהאיש כופה את אשתו לעלות לארץ. הרמב"ם פסק הלכות נוספות הנובעות ממצוות ישוב הארץ, ראה למשל בהלכות שבת פ"ו הי" שמשום ישוב הארץ מותר לומר לנכרי לכתוב שטר מכירה על בית בא"י, ובהלכות שכנים פ"ו ה"ב, ובהלכות שכנים פ"ד הלכה י', ועוד. כאמור בתשובתי הראשונה, גם הרמב"ם עצמו עלה לארץ למרות סכנות הדרך. ביחס להשמטת השו"ע את דין מלחמת מצוה, ברור לאור הנ"ל שהיא נובעת מכך שמעשית בזמנו לא היה בארץ שלטון יהודי, וכשם שהשו"ע השמיט את הלכות שמיטה, ולא מפני שלדעתו מצוה זו אינה נוהגת בזמננו. לביאור עצם השמטת הרמב"ם את מצוות ישוב הארץ נאמרו פירושים רבים, שכאמור מסקנת כולם היא שמצווה זו קיימת גם לדעתו, והמגילת אסתר שחלק על כך הוא דעת יחיד, ודבריו מוקשים מאוד גם לאור דברי הרמב"ם עצמו, כנ"ל. כיון שתקצר היריעה מלפרט, אסתפק במראי מקומות: חזו"א בקובץ אגרות ח"א איגרת קעה, מכתבים ומאמרים לרב ש"ך עמ' י"ט, אבני נזר יו"ד סימן תנד סעיף ו, הגר"ח פלאג'י בשו"ת נשמת כל חי יו"ד סימן מח, אור החיים על התורה דברים ל כ  לנתיבות ישראל לרב צבי יהודה ח"א עמ' 117  ועוד רבים. אם תרצה לעיין בדברים תוכל לפתוח את הספר שכבר הזכרתי 'נחלת יעקב' לרב יעקב זיסברג, ותמצא עיון רחב ומעמיק בנושא. בעניין הצורך לגדע ע"ז, דברי הרב הוטנר שהזכרת מצוטטים בספר הזיכרון הנ"ל באופן חלקי מתוך מכתב, ואת המכתב המלא לא מצאתי, כך שאוכל להתייחס רק בהתאם לציטוט החלקי הנ"ל. הנה אם כוונת הרב הוטנר היא שמצוות כיבוש הארץ אינה קיימת כל עוד יש ע"ז בארץ   הרי זה פלא עצום כיצד הרב הוטנר מחדש גדר חדש שלא נמצא בשום מקום בדברי ח ובדברי הפוסקים. אולם ברור שאין כוונת הרב הוטנר לומר שמצוות הכיבוש מותנית הלכתית בכך שתיעקר ע"ז תחילה, שהרי במציאות סדר הדברים הוא הפוך   כדי לעקור ע"ז יש צורך שהשלטון יהיה בידינו. וכמובן לא תמיד מדובר באפשרות לפעולה מיידית, וכולנו תפילה שאכן השלטון בארץ יתבסס ויושבי הארץ יהיו כולם חדורים אמונה, מה שיאפשר להגיע למטרה של עקירת ע"ז מארצנו. כוונת הרב הוטנר היא שהכיבוש מגיע לתכליתו השלמה כאשר נעקרה ע"ז מהארץ, מ"מ אבל ההגדרה ההלכתית של הכיבוש היא כדברי הרמב"ן 'שלא נניחנה ביד זולתנו מן האומות או לשממה'. אם עדיין יבוא אדם ויתעקש ויטען שכוונת הרב הוטנר אחרת, אפשר להפנות אותו למכתב אותו כתב הרב הוטנר לרב צבי יהודה (מובא בספר אגרות לראי"ה עמוד תקסז), ובו לאחר שתיאר את מרכזיותה של ארץ ישראל כתב 'ובאמת בימים אלה נפגשתי עם אדם חשוב אחד, יודע דבר ומבין מדע בהלכות דעות אשר בתורה, ודיברתי איתן קצת ברוחן של ההשקפות הנ"ל, וכשהלז הביע לי את התנגדותו ואת השגותיו עליהן עניתי לו קצר ומפורש: עלה לארץ ישראל, ואחר נדבר". לשאלתך אודות הסכנה   כיון שטעמו של הכלל הנ"ל, המבואר בפוסקים, הוא הסברא שמצווה איננה גרועה מסחורה, וערכה הוא הרבה יותר מסחורה ולכן יש להתאמץ למען מצווה אף יותר ממאמץ שאדם מוכן להשקיע למען סחורה, אזי ברור שהדבר תלוי במידת המאמץ שהאדם היה מוכן להשקיע באופן עקרוני עבור פרנסתו, גם אם במקרה אין הוא צריך להשקיע מאמץ זה. איני מכיר מקור מפורש הכותב זאת, אך אם נחפש מקורות כתובים לכל דבר פשוט ומתבקש נצטרך להכפיל את כמות הספרים המודפסים פי עשר, וראה בהקדמת הרמח"ל לספר דרך ה'. על כל פנים איני מבין מדוע דיון זה רלוונטי לעניין, שהרי גם כיום אנשים מגיעים לארץ ישראל לצורך מסחר (מלבד זאת שלמיטב הבנתי הסכנה בא"י אינה גדולה יותר מאשר בכל מקום אחר בעולם). לסיום אני מוכרח לציין שלא התברר לי מהו תכליתו של הדיון בינינו, שבו באופן עקבי אינך כותב את דבריך בשם עצמך אלא מצטט מאמרים שכתבו אחרים. האם אתה רואה במאמרים אלו שיקוף מדוייק של עמדתך? האם אתה פשוט מחפש תשובות לאחרים ששאלו אותך? אי הבהירות מקשה עלי מעט את היכולת להתייחס לדברים. אני חוזר על הצעתי שתעיין בעצמך בספר 'נחלת יעקב' הנ"ל, שם מבוארים עניניים אלו בהרחבה ובטוב טעם ודעת, ואם בכל זאת ישארו שאלות אתה מוזמן בשמחה לשאול, ורצוי שתכתוב את שאלותיך בלשונך ולא תוך ציטוט דברי אחרים. בהצלחה ו