שאלה: לאלוהים: היי אני כבר המון זמן מתעסקת בשאלה הזאת ועדייין לא נתנו לי תשובה מספקת. בעיקרון כל בוקר אני אומרת בתפילה "מודה אני" אבל אני לא מרגישה שום צורך להודות ל-ה על זה שהוא הביא אותי לעולם,אני לא מבינה למה אני חייבת משהו לאלוהים אם בכלל הוא לא שאל אותי אם אני רוצה את כל מה שהוא ברא? אני בטוחה שזה מאד מעציב אותו שכיביכול אני לא רוצה את מה שהוא ברא לכבודי,לכבודינו, אני פשוט לא מרגישה שכל הטוב הזה שהוא ברא עושה לי משו.אם אומרים שהוא ברא את העולם כדי להיטיב עם האדם אם זה בשבת,ואם זה במצוות. אני תמיד מנסה להשוות את זה לאחד שעושים לו מסיבת הפתעה והוא לא מרוצה ואז הוא בברורז עם זה שאירגן לו את המסיבה.אז אני ואלוהים עכשיו בסוד של ברוגז כזה.אשמח אם תענה כמה שיותר מהר
תשובה: נעמה יקרה! מה שלומך? מצטערת על האיחור במתן התשובה. העלית שאלה מעניינת ויסודית, שהיה עליי לחשוב עליה לא מעט בשביל לענות לך.(לכן התשובה התעכבה) אז קודם כל, על הזכות להתעמק בשאלה מהותית כזו. לפני שנתחיל בתשובה יש להבהיר כי אנחנו לא ספקי תשובות. בדומה לשאלות מהותית אחרות, התשובה לשאלה הזו (שנשמע שהיא מעסיקה אותך רבות) לא נמצאת אצל גורם זר אלא נמצאת אצלך, את תעני לעצמך עליה את התשובה שמספקת אותך. השאלה היא שאלת חיים, ואף לאחר שתמצאי תשובה שתספק אותך, יבוא היום ותדרשי להגדיל את קומתך הרוחנית, והשאלה תפתח פתח לתשובה גדולה יותר וכן הלאה. אנחנו יכולים רק לכוון ולנסות ולפתוח כיווני מחשבה חדשים. לכן אני מבקשת ממך לקרוא את התשובה, אולי גם לקרוא מספר פעמים, אך לאחר הקריאה שתחשבי איפה הדברים פוגשים אותך ומה את לוקחת מהם. כמובן שאשמח לשמוע על התובנות שלך או אם יש שאלות נוספות לאחר החשיבה האישית שלך במייל שמופיע כאן למטה. הרב קוק בסידורו עולת ראי"ה כותב שיש שני מובנים לפועל להודות. מובן ראשון הוא מלשון הודאה במשהו, כמו הודאה בפשע, הודאה באמת, לומר אמת. למשל, אני מודה שאני בת. והשני הוא להודות במובן שאת התכוונת אליו. (כדאי לעיין במקור עצמו, עולת ראי"ה על הקטע מודה אני, מצרפת שיעור קצר שמסביר את הקטע בלשון בהירה ומובנת מדברייך נשמע שאת סבורה כי יש מחוייבות להודות לאלוקים על הטוב שהוא נותן לנו כבני אדם. נראה לי שלפני ההתעסקות במחוייבות שלנו כלפי אלוקים, כדאי לברר את המהות, מול מי אנחנו עומדים (וצריכים לומר )? במילים אחרות, מי זה  אלוהים  שאני מדברת עליו ובמקרה שלנו למי אני אומרת נעלה שלוש שאלות ואני מבקשת ממך לחשוב עליהן תוך כדי קריאה או אפילו לאחר קריאת התשובה ולחשוב אם המסקנות שלך מהן תואמות את המסקנות בתשובה ומה עומד מאחוריהן. 1. אמנם כבר העלית את השאלה הזו, אבל חשוב להעלות אותה שוב, האם על טוב ראוי להודות? מתקבל מדברייך כי את מבינה שיש מקום להודאה על הטוב, אם אכן טוב הוא. כך במשל, אם זה שארגנו לו מסיבת הפתעה שמח בה, בוודאי יודה למארגנים. 2. האם אני טוב? האם יש בי טוב? בוודאי, גם אם לפעמים אין אני עומדת בציפיות הגבוהות שהצבתי לעצמי, הרי בעצם זה שיש לי ציפייה שאהיה טובה, מעיד על כך שמקורי טוב. 3. האם הטוב שבי קיים כמובן מאליו? שקיים בי והרצון להיטיב לי ולאחרים- הרי לא אני המצאתי אותו, הוא קיים עוד לפני, וקודמני לי, זה לא יוזמה שלי. מתוך השאלות הללו, אם על טוב ראוי להודות, ובי יש טוב- יש בי את היכולת לעשות טוב, ניתן לומר כי היכולת לעשות טוב בעצמי, לי ולאחרים, היא לא פרי יוזמה שלי, לא אני המצאתי את היכולת הזו. אלא שאני תופעה פרטית של טוב ושייכת לטוב וליכולת שהם קודמניים לי. אפשר לומר שאני מגלה חלק מטוב הכללי בעולם, הרי אני לא הטוב כולו ולא מקור הטוב ועל כן אני גילוי של טוב רצוני ובחירי. למה רצוני ובחירי? מכיוון שאני בעצמי חופשית ובוחרת לעשות טוב. אי לכך המקור של הטוב שאני שייכת לו, הוא ודאי בעל רצון ובוחר, המאפשר את גילוי הטוב בי ועל ידי והוא ראוי להודיה, גדולה ואיכותית. יוצא מדברים הללו שכשאנחנו מודים לה  על החיים, אנחנו מודים בכך שאנחנו מגלים גילוי של טוב ועל כך אנחנו מודים מלשון הודיה, מודים על היכולת בכלל להודות.  טוב, אז הסברנו מה זה להודות על מה אנחנו מודים. אבל לא פתרנו את בעיית ה"חובה" להודות.   אם הסברנו שהטוב הוא לא חיצוני לי, הוא פנימי, אז גם כן ה"חובה" להודות נמצאת בתוכנו פנימה. ההודיה באה מהאדם פנימה, מתוך הכרה אמתית ופנימית שהטוב שאני מקבלת הוא לא שייך לי.      אפשר להגיד יותר מזה, הגמרא אומרת שהמצוות הן טבעיות לאדם, אם כך, אז למה צריך לצוות עלינו? עם התפתחות העולם היצר שולט יותר ויותר ויש לנו מסיחים רבים המרחיקים אותנו מהאמת.     קחי למשל, את אברהם אבינו, איך הוא הגיע לכך שצריך להודות לבורא עולם על האוכל שניתן לנו? מעצמו, מהתבוננות פנימית עמוקה בעצמו והגעה להבנה שהאוכל לא בא ממנו, למרות שהוא עבד להשיג אותו, הוא לא מקור האוכל או מקור הפרנסה.     (הסתייגות קלה: אין הפירוש שאין צורך בתורה ואנחנו יכולים להגיע למצוות מעצמנו, היום אנחנו חייבים תורה כי התרחקנו מהמצב הטבעי ועוד שהרבה מצוות מהתורה האבות לא קיימו. ה  ציווה על אברהם למול את עצמו ואת בניו, אברהם לא חשב על המצווה הזו מעצמו)   אך, אם אנחנו רוצים בכל זאת להגיע להכרת אמתית ועמוקה מתוך מקום טבעי, כדאי להתחיל מההודאה על האמת. זאת אומרת, שכדי להגיע בכלל לעמדה של הודיה- לעמדה של שיפוט ביחס למציאות, צריך קודם להכיר במציאות שיש לנו ומתוך כך נגיע להבנה שיש להודות על האמת שהודינו בקיומה. נלך עוד צעד, ההכרה במציאות וההודאה באמת בקיומנו בעולם היא חיונית לנו.גם אם נראה לנו החומריות הוא לא נחווה כטוב, (כמו משל המסיבת הפתעה) עדיין יש על מה להודות לה. מתוך הבנה כוללת ורחבה יותר נבין שגם כשאנו לא רואים את הטוב בדברים מסוימים ניתן להודות מלשון על אותם דברים. זה מאוד קל להודות ולשמוח בטוב כשהוא גלוי, אבל האתגר הגדול יותר הוא להאמין שהדברים הם טובים גם אם הם לא מתגלים אלינו כרגע כטוב ברור וגלוי. לסיום, הדברים שהעלינו כאן הם דברים בוסריים וראשוניים ואם השאלה באמת מעסיקה אותך כדאי שתמשיכי בבירור הזה הלאה. איך להמשיך בתהליך הבירור שהתחלנו בתשובה? א. ללמוד. ללמוד על מהות הקשר שלנו עם אלוקים ועל היחס הנכון שלנו כלפיו. אני ממליצה על ספריו של הרב אלימלך בר-שאול, למשל, מצווה ולב או מערכי לב, הוא מסביר בלשון קריאה, ברורה ונעימה את יסודות האמונה הבסיסיים. כמו כן, אפשר ללמוד את ספר הכוזרי, עם או בלי פירוש (יש פירוש של הרב אורי שרקי, יש של הרב אבינר ועוד רבים וטובים). ב. התבוננות בעצמך. לחשוב עם עצמך על האמת שבך, על האמת שאלוקים הטביע בך, אני סבורה שהתבוננות יומיומית מעמיקה בעצמך, תביא אותך להבנה שיש הרבה טוב בתוכך שראוי להודות למי שהעניק לך את אותו טוב. מקווה שהדברים יעוררו קווי חשיבה נוספים בנושא החשוב הזה, מוזמנת לשתף במייל במחשבות שעולות לך בעקבות הדברים. עלי מעלה מעלה ותראי רק טוב! הרבה שמחה וטוב, רינת rinathaber gmail.com.