שאלה: מה הטעם לחיים שלנו בכלל?!: תקופה ארוכה שאני מחפשת תשובות לדברים שמפריעים לי,ולא מוצאת. אני שואלת אנשים שאלות, ולא רק זה שאף אדם לא יכול לגרום לי להרגיש דברים אלא רק להבין בשכל, זה יותר מזה, אף אחד בכלל לא מצליח להבין בעצמו מה כ"כ מפריע לי מתוך שאלה אחת שאני שואלת. לכן אני שולחת לכם את כל זה, אפילו שזה ארוך. אולי תוכלו להוסיף לי ידע, או משהו לגבי אחד מהדברים. הכל יכול לעזור. ממש בכל מקרה!! : אני לא מבינה מה הטעם לחיי, אני לא מבינה בשביל מה אני חייה! אבל זה יותר מלא מבינה. זה לא מרגישה.לא מרגישה שיש לי מה לעשות כאן, לא מרגישה שיש לי איזה חידוש להביא,לא מרגישה שיש טעם לכך שאקום מחר בבוקר. גם אמונה זה סוג של רגש, לא? אבל אני גם לא מאמינה בדברים האלה. לא מאמינה שיש לי מה לעשות כאן, או שיש טעם שאקום מחר בבוקר,או שהעולם זקוק לי למשהו. וזה כ"כ קשה לשאול אנשים על זה, על משמעות החיים וטעמם, כשאלות תיאורטיות ויבשות, כשלכאורה זה הכי רטוב שיש, רטוב מדמעות, רטוב מכמה שזה חיי ומורגש. זה לא איזה שאלה. זה הרגשה! זה בדיוק ההבדל. ואתה לא יכול להסביר לאף אחד כמה זה קריטי, כמה זה חיי, כמה זה משהו שאיתך בכל נשימה ונשימה. ואף אחד בעולם הזה כמעט לא מצליח להבין מהשאלות שלי, עד כמה זה הרבה יותר משאלות, ועד כמה אני לא יכולה יותר, ועד כמה זה מפרק אותי. ואין לך איך להסביר לאדם שעומד מולך, מה עובר עלייך, מה כ"כ שואב ממך את כל הכוחות. אני רואה את זה כארבעה דברים שמרכיבים והרכיבו לאט לאט את השאלה- מה הטעם לחיי?! והארבעה דברים האלה מסודרים לפי הסדר שבו הם גם חילחלו לתודעה. וכשרואים את כל זה ביחד אני חושבת שאפשר להצליח להיכנס לראש. 1) צריך אותי?! טוב מאוד גם בלעדיי. אוהבים אותי?! פחח. מי נותן תוקף לכך?! לפני שנה וחצי, באיזור חודש שבט, התחושות האלה תקפו אותי באופן מזעזע לגמרי. איבדתי את הטעם לחיי בפעם הראשונה. קלטתי שאף אחד לא צריך אותי.שכל אדם שאני צריכה אותו, יכול למצוא בקלות תחליף למי שאני. יש כמוני מיליונים. והעניין עם האהבה בא גם, ההבנה שאין אף אדם שאני אוהבת אותו כמו שהוא אוהב אותי ולהפך, ושאף קשר עם אף אדם לא הדדי בקטע הזה. וזה מפרק. כי יש אנשים שאתה כ"כ אוהב, ורוצה שיאהבו אותך חזרה. ובימים קשים, כשאתה מרגיש רחוק מה, במה אתה יכול להיאחז אם לא באהבה הזו?! בחיבוקים, בידיעה שאוהבים אותך כמו שאתה ורוצים שתהיה אתה. הידיעה שיש לך על מי לסמוך. לא!! אני לבד!! אני אני!! למה שמישהו יאהב אותי?! מאיפה לי לדעת שבאמת אוהבים אותי??! ואתה מרגיש הכי לבד בעולם, ואתה נאחז בקשר עם אלוקים, בהבנה שאם אתה בעולם הזה, בעולם שלו, אז הוא בטוח אוהב אותך. ועדיין הנושא הזה נכנס לקטגוריית הלא פטורים. אני לבד בעולם!! מה הטעם לחיי?! אם אנשים שאני אוהב לא אוהבים אותי ולא רוצים בי, עדיף כבר למות. ואתה כל הזמן שואל אנשים אם הם באמת אוהבים אותך, ואין לך איך לדעת אם זה אמיתי או שהם חברים שלך מנימוס. ואתה לא מרפה, ושואל ושואל כי כואב לך ואתה באמת לא יודע. ולאנשים קשה עם זה שכל החיים שואלים אותם: "את שונאת אותי?", " למה שתאהבי אותי? מי אני בכלל?". אז אתה בד"כ לא שואל, אבל זה תמיד שם, ואתה מתחרפן. ואתה יודע שגם אחרים מתחרפנים שאתה שואל. ואתה לא מבין מה לא ר בך. 2) יש לי מטרה לחיי, האם אני מסוגל בכלל להגיע אליה?! הרי לא משנה כמה אתאמץ, בחיים לא אגשים אותה במלואה, מה הטעם לנסות להתקדם לעברה בכלל?! הרי לא נצליח להגשים אותה ממילא. ואנחנו מתים להגיע להגשמה שלה, רוצים להגיע למקסימום, למה שהמינימום הקטן יספיק לנו?! אנחנו רוצים לעבוד את ה מכל הלב ולהפוך את העולם לעולם טוב. אבל בחיים לא נגיע לשלמות של זה, העולם בחיים לא יהפוך לבאמת טוב. אבל אנחנו משתוקקים כ"כ שהעולם יהיה טוב! בגלל זה אנחנו עושים טוב. לא כדי להיות טובים, אלא כדי שהעולם יהיה טוב! אז הוא לא נהיה טוב יותר. אנחנו לא באמת מסוגלים להגיע לשלמות של מהות חיינו, אז מה הטעם לחיינו?! והימים נראים אותו הדבר,ואנחנו מנסים להתקדם, מנסים להיות טובים יותר,אבל תכלס, מה המשמעות והטעם של כל זה?! ואז השאלה מתעצמת. לשלמות נגיע רק בעולם הבא, אבל המאמצים וההשתדלות שלנו בעולם הזה אנחנו מקבלים שכר גדול. אבל למי אכפת.?! מה, אנחנו מנסים שהעולם יהיה טוב בשביל השכר?! לא!! אנחנו רוצים שהעולם יהיה טוב!! מה מעניין אותי שכר עכשיו?! ונגיד והשכר כן אמור לעניין אותי, מה הטעם להיות בעולם הזה, אם החיים שלנו הם כל הזמן בשאיפה של הלהיות שם?! הרי אם העולם הזה הוא רק פרוזדור ובו אנחנו מתאמצים למען השלמות שנגיע אליה רק בעולם הבא, כי העולם הבא הוא העיקר, אז לכאורה חיינו עכשיו הם למען החיים של אח"כ?! אני לא מספיק בעלת נשמה גדולה כדי לרצות לתקן את העולם הזה שהוא הפרוזדור, כדי לטעום את טעם החיים שבעצם לא נמצא כאן אלא בעולם שאחרי הפרוזדור. אני רק אני, ואני לא מסוגלת! אני צריכה לראות פירות בעמל שלי, אני צריכה שהעולם יהיה טוב, אני צריכה להאמין בחיים שלי כמו שהם עכשיו, ולא להאמין שהם רק אמצעי להגיע לחיים שאח"כ. והחיים ממשיכים ואתה קולט שאתה גם לא מסוגל להתקדם למטרה, שאתה לא מסוגל להגיע לשם, ולאט לאט אתה פשוט מתחיל להרפות. להתייאש. מתחלחלת אלייך התודעה שלעולם לא תצליח להיות מה שהיית רוצה באמת. ופתאום המטרה כבר לא כ"כ קורצת לך כי אתה מתרגל לעובדה שהיא פשוט גדולה עלייך, ואתה קטן מידי. אני חייה בעולם הזה! העולם הבא יכול להיפתח בפניי מחר, וגם בעוד מאה שנה (האם אדם אמור לצפות ליום שבו זה יקרה?!). ואז, כשאתה משתדל ולא מצליח זה מפרק אותך. אתה נמצא בעולם הזה! אתה לא חיי חיים של מגמתיות לעולם הבא, כי אתה רוצה להאמין שמה שאתה עושה הוא טוב עכשיו, הוא טוב לעולם הזה. אתה רוצה להאמין שאפשר להתענג על זה עכשיו, כי אתה לא חיי בשביל השכר הזה, אתה חיי באמת בשביל לעבוד את ה, בשביל באמת להצליח להגדיל את שם ה ולהפוך את העולם לטוב יותר ולמלא אותו באור ה, אבל אתה לא מצליח. ובחיים לא תצליח. אתה רק משתדל. אז אם בעולם הזה ההשתדלות לא שווה לי, וההשתדלות היא הדבר היחיד שאני מסוגלת לו כנראה, הדבר היחיד שיש לי להציע,איך בדיוק אמצא טעם לחיי של העולם הזה?! האם אני אמורה לרצות כבר למות?! להגיע לעולם הבא?! הרי בעולם הזה לשום דבר שאני עושה אין טעם. מה הטעם לחיי?! ואתה מנסה לדבוק בה יתברך ובמידותיו, אבל אתה רק אתה, אני רק אני, בשר ודם!! ואני לא מסוגלת לדבוק ובמידותיו השלמות של ה יתברך. "הגעתי עד שפת חומותייך ולא גאלתי את ליבך, האם את עוד מאמינה לי כשאני שר לך שלא אשכחך?!", "התרגלתי לבכות התרגלתי לחכות, התרגלתי לעשות עד החומות", ואתה יודע שאתה לא מסוגל להגיע אל יותר מהחומות, לעבור אותן, שאתה לא מסוגל להתקדם בדרך לשאיפה,שאתה תקוע מאחורי החומה בחוסר יכולת לעבור אותה, ואתה מתרגל למציאות הזאת, ופשוט לא מבין מה הטעם לחייך. בחיים לא נצליח לעבור את החומה. מטרת חיינו היא שהעולם יהיה טוב ומושלם, אבל הוא לא יהיה כזה אף פעם, ואין ביכולתי לקדם את זה, אז מה הטעם לחיי?! הרי אני לא מסוגלת למטרת חיי!! ואם זה לא אפשרי שהעולם יהיה מושלם, אז זה אומר שאני צריכה לחפש לי מטרה אחרת?! אבל אין שום דבר שאני רוצה כמו זה. הכל אפס ליד זה. אז אולי אין מטרה לחיי בכלל?! 3) מי אני?! מה ההבדל ביני לבין שאר האנשים?! כולם קדושים, כולם טהורים, בכולם יש את הלב הטהור הזה, כולם בתוך תוכם אמורים לרצות לעשות טוב ולהיות טובים, כולם רוצים להגשים את החלומות שלהם, כולם רוצים להיות שמחים, כולם טובים בקרבם. אם כולנו מכוונים למטרה הזו של להפוך את העולם לטוב יותר, או לפחות אמורים להיות מכוונים אליה, אם כולנו אמורים לעבוד את ה ולקדש שמו ולשם כך נשלחנו לעולם, וכולנו אמורים להיות טובים ולהפוך את העולם לטוב, אז נהיה, או לא נהיה, (האנשים הפרטיים), מה זה משנה בכלל?! נהיה או לא נהיה מחוברים לה יתברך, ופועלים במפעל לתעשיית הטוב, מה זה משנה בכלל?! נהיה או לא נהיה קיימים, מה זה בכלל משנה?! לא יקרה כלום אם פשוט לא נהיה, אם נמות. הרי מהותנו היא כמו המהות של כל אחד אחר, אז מה הטעם לחיינו?! מאז ומתמיד עמ"י היה מחובר לטוב והיה אמור לנסות להעצים אותו, וזוהי מהות חיינו בעצם, להגדיל את שם ה בעולם ע"י עשיית טוב, ואנשים עושים את זה, והם ימותו בשלב כלשהו, וככה כל הדורות. ובעצם, אין הבדל בין מה שאני עושה למה שפלוני עושה. למה שיצטרכו אותי, אם מעבר לרצון שלי להיות טובה ולעבוד את ה, אין לי שום דבר להציע?! והרי כולנו רוצים. אין בי שום דבר מיוחד. כולם אמורים לרצות להיות קדושים, לרצות לעשות טוב, לקדש את שמו. למה צריך אותי אם אני פה כדי לעשות משהו שכולם אמורים לעשות?! שכולם אמורים לרצות?! למה שיצטרכו אותי?! מי אני?! אין לי שום דבר לחדש בעולם. אני כמו כולם. למה שיצטרכו את הקיום שלי?! למה שהקב"ה יצטרך אותי?! מה יש לי כבר להוסיף פה, שאחרים לא מוסיפים?! אין לי מה לחדש. אני רק אני. ואז, אם פעם הסתמכת על זה, שאמנם אתה אולי לבד בעולם, אבל הקב"ה אוהב אותך וצריך אותך, עכשיו גם על זה אתה לא יכול להישען ולהסתמך, כי אין בי משהו מיוחד שמישהו אחר לא עושה, כי אני רוצה בקשר לה, כמו שכל אחד רוצה, כי הקיום שלי בעולם, הוא כמו קיום של כל אחד אחר,ואז אתה הולך לאיבוד ואפילו בקשר לה אתה לא יכול להיאחז. ואתה כבר לא יכול לשאוב מהמקום הזה את הכוח, אז מאיפה תשאב?! ואתה הולך שם לאיבוד. אין לי משהו להביא לעולם שאף אחד אחר לא הביא. אני רוצה מה שכולם רוצים, אני מאמין במה שכולם מאמינים, אני משתדל ליישם כמו שכל השאר משתדלים ליישם. אני בוכה וכואב לי, כמו שלכולם כואב וכמו שכולם בוכים. ואם כולם עושים את זה, מה זה משנה אם אהיה או לא אהיה?! מה הטעם לחיי?! 4) כ"כ הרבה פעמים אומרים סביבי שאדם שלא מאמין בחייו ובעצמו, לא יוכל להאמין גם בשום דבר אחר. ואתה שואל את עצמך- האם אני באמת מאמין בה? ואתה לא מצליח לדמיין את העולם בלעדיו. ומצד שני, תכלס, האם מישהו באמת מקשיב לי אי שם?! למי אני מדברת בכלל?! האם הוא קיים?! ואתה מרגיש סוג של כופר שאתה בכלל חושב טיפה על השאלות האלה בנוגע לקיום של ה יתברך. ואם הוא באמת נמצא שם וסומך עליי שאעשה דברים מועילים עם חיי, ואני הרי לא עושה את זה כי אני מרגישה שאני לא מסוגלת ואני באמת לא מסוגלת - אז מה הטעם לחיי?! ואם הוא לא שם, אז תכלס, מה הטעם לחיי?! אין לי מטרה, ואני לבד כאן, ואני בכלל לא צריכה לחיות, כי חיים בלי משמעות לא שווים כלום. חיים כאלה הם לא חיים בעצם. אם הקב"ה לא קיים, אנחנו פשוט חיים סתם. בלי משמעות, בלי כלום. ובכל מצב אתה פשוט מרגיש שאין טעם לחייך. ואתה אוכל, או לא אוכל, ולא אכפת לך, כי אתה ממילא לא מבין מה הטעם. ואתה ישן או לא ישן, ישן הרבה או קצת ממש, ולא אכפת לך, כי ממילא אין טעם לחייך, אז למי אכפת מהגשמיות הזו בכלל?! ופשוט נגמר לך הכוח, ואין לך במה להיאחז או מאיפה להגדיל אותו. והכי בעולם אתה לא מבין איך לכאורה אין טעם לחייך, אבל אתה ממשיך לקבל אותם בחזרה בכל בוקר בדרך פלא.!!!! ואתה מתערבל לגמרי.
תשובה: לך רותם היקרה! משאלתך ניכר שאת בחורה נבונה ומוכשרת מאוד. הכתיבה שלך מעידה על עומק ובכלל רמה אישית גבוהה מאוד לגילך. התרשמתי מאוד מאוד!!! הקב"ה ברא את העולם בלי לגלות לנו למה הוא ברא אותו. התפקיד שלנו הוא: ללכת צעד קטן קדימה, מתוך שמחה. למשל: אם למישהו כואבת הבטן   התפקיד שלו הוא ללכת לרופא ולטפל בבעיה הקטנה שלו, כדי להרגיש יותר טוב. ואת זה   לעשות מתוך שמחה. זאת אומרת: אין עלינו שום חובה להיות ברגע אחד צדיקים ומושלמים כמו אברהם אבינו למשל. אנחנו רק צריכים   ללכת צעד קטן קדימה, מתוך שמחה. איפה נתקדם? בשני מקומות בעיקר: 1 בתחומים שקשים לנו. 2 בתחומים שאנו "חזקים" בהם. ונפרט: 1 בתחומים שקשים לנו, שמציקים לנו. כן, גם אם זאת לא התקדמות שיש לה תווית של "גיבורים", אלא התקדמות פשוטה, יומיומית, ואנושית. למשל: לקום "יותר" בזמן. לחייך יותר לאחרים. כשבאות מחשבות שמציקות   לעבור לעשות משהו יצירתי בידיים   אם את אוהבת ליצור, או לדבר עם חברה   אם זה גורם לך שמחה, וכו. לכבד יותר הורים. דברים קטנים כאלו, ומתוך שמחה. חפשי בתוך הסביבה שלך את הדברים שגורמים לך שמחה, ותוסיפי בהם. אני מציעה לך להתנדב עם אחרים. נתינה גורמת שמחה וסיפוק. חשוב להתנדב במקום שגורם לך שמחה. במקום שגורם לך לחייך יותר! איפה נתקדם עוד? 2 נתקדם עוד דווקא בדברים שאנו "חזקים" בהם. למשל: ללכת לחוג כתיבה יוצרת. יש לך את הכשרון לכך. או כל חוג אחר שגורם לך שמחה. אפשר גם, למשל, לשמור על תינוקות אם זה גורם לך שמחה. אפשר להיפגש עם חברות ולהעמיק קשרים חברתיים. ועוד.   כל דבר שמשמח!!!     עתה אתייחס לארבע שאלותייך, את הדברים שהרגשתי וחשבתי כשקראתי אותן, ואכתוב זאת, ברשותך, בנקודות:   אכן, את מתארת הרגשה בתוך הלב. תשובות בשכל הן לא לעניין.   אני מזדהה עם התחושות שלך על אהבה. אנו זקוקים לאהבה. את שואלת על אהבה, הרי היא לא שווה בין שני הצדדים   התשובה היא ש"גם ל"בערך" יש ערך"   כמו בהרבה דברים אחרים, אנחנו לא מחפשים את המושלם   כי עדיף לנו המקום של התנועה הקטנה קדימה, מתוך שמחה, שדיברנו עליה בתחילה. לכן, אנו מחפשים קשרים עם החברה שסביבנו שהם לא "מדוייקים"   של אהבה "שווה" משני הצדדים, אלא קשרים שנעים לנו בתוכם, ושאנחנו מרגישים שבונים אותנו ומקדמים אותנו ומחזקים אותנו. גם אם יש בתוכם עליות ומורדות   גם אם יש בתוך הקשרים הללו רגעים נעימים ומשמחים בצורה "חלקה", ורגעים יותר מורכבים להכיל בתוך הלב.   מסכימה איתך לגביי הדברים שלך על העולם הזה והעולם הבא. אני יכולה לשתף אותך, שאני, באופן אישי, מרגישה, שאין שום צורך שאהיה צדיקה או מושלמת, או שהעולם יהיה מתוקן לחלוטין   הרי כל ה"עניין" של העולם פה הוא: "תנועה קטנה קדימה שגורמת לי שמחה בלב".   לגביי השאלה שלך על הייחודיות   כבר במכתב שלך הרגשתי בצורה מאוד חזקה את המיוחדות שלך. את בחורה מאוד עמוקה וחכמה. אין עוד אחת בעולם כמוך. וכולנו, כמו שכתבת בחוכמתך, חלק מעם ישראל   כל אחד מביא את התרומה שלו, וביחד, כל האנשים כולם, שנראים אחרת זה מזה, מגיבים אחרת זה מזה לדברים שמסביבם, והם שונים אחד מהשני   כולנו מתקדמים בתנועה קטנה אל הטוב שגורמת לנו שמחה   כך כולנו ביחד מצעידים גם את העולם כולו בתנועה קטנה-ואולי אפילו קטנטנה   קדימה. והרי מה שחשוב הוא התנועה   ושתהיה מתוך שמחה.   מותר לחשוב מחשבות של כפירה   הרי גם האמונה שלנו היא משהו שנמצא בתנועה קדימה   יש יום שאנו מאמינים יותר חזק מאשר יום אחר. כך אנו בנויים, כך כולנו נבראנו, וזה ר גמור להרגיש עליות וירידות באמונה ובכפירה.     ואם כבר כתבתי על "להתקדם קצת, מתוך שמחה," הרי שאני יכולה לספר לך משהו אישי: לפעמים ההתקדמות הזאת היא ללכת ליועצת, או למטפלת באומנות, או לפסיכולוגית, שזה דבר שאני עשיתי בערך בגיל שלך. כי המחשבות שאת מתארת במכתב היפה שלך גורמות לך להרבה סבל, הן מפרקות אותך   כמו שאת כותבת. ייתכן שאפשר להקל מעל הסבל הזה של השאלות שמטרידות שמסתובבות בתוך הראש ומזמזמות בלי הרף על ידי הכלים שיש לאנשי מקצוע ומטפלים אלו. אני מרגישה צער שישנה היום "תווית" כזאת, שבגללה אנשים רבים נמנעים מלקבוע תור למטפל רגשי או לפסיכולוג, אבל באמת   הם מונעים טוב מעצמם. הייתי מציעה לך באופן מעשי לנסות אפיק של טיפול רגשי שיקל עלייך את כל מה שמפרק אותך. אפשר להתייעץ עם יועצת בית הספר, או עם רופאת המשפחה, כדי שייתנו לך שם וטלפון של מישהי נחמדה, או, אם את גרה בירושלים, אפשר לפנות לדבורה האיתן, היא מטפלת הוליסטית   גוף-נפש ביחד (02-6520906). ואם את גרה במקום אחר, ומעוניינת שאמליץ לך על מישהי נחמדה באזור המגורים שלך   את מוזמנת לשאול אותי. כשאת מפנה את השאלה ל"רינה"   השאלה שלך תגיע אליי. כשהייתי בגילך בערך הלכתי לפסיכולוגית ולא הצטערתי על זה. זה רק קידם אותי. האפיק של טיפול עוזר מאוד מאוד בחיים. זוהי התקדמות שגורמת בלב שמחה ושחרור. נסכם אז באופן מעשי חלק מהדברים שהזכרנו:   לפתח את הכתיבה הנפלאה שלך.   לגשת לאפיק של טיפול   אפשר לקבל המלצות ממני.   להתנדב במקום שמוסיף לך שמחה בחיים.   להוסיף דברים שמשמחים אותך לסדר השבועי שלך.   לשמוח בתנועה קטנה קדימה שגורמת לך שמחה בלב!!! בהצלחה רבה!!! ממני, רינה,