שאלה: התמודדות עם מות של אדם קרוב: בשנה האחרונה יותר נחשפתי לצערי לנושא המוות. מאז שסבא שלי נפטר, התחלתי להבין מה זה באמת מוות, ואיך בסופו של דבר כולם מתים ובאמת חוזרים לעפר. אני מפחדת לאבד את המשפחה שלי, את ההורים שלי, והעובדה שאני יודעת שזה יקרה מתי שהוא בלי שאני אדע מתי, מאוד מלחיצה אותי ועושה לי רע בלב. בנוסף, נוצר לי קצת מחסום עם הקב"ה כי אני לא יודעת איך בדיוק להתמודד עם השאלה הזאת מולו. אני יודעת שהרבה אנשים משלימים עם המוות, אבל לי קשה מאוד להשלים עם העובדה הזאת. ובזמן האחרון גם קשה לי לישון-יש לי חלומות מפחידים ואני באמת מפחדת לקום בבוקר ולגלות שחס וחלילה קרה משהו נורא. איך יוצאים מהמחשבות הקשות האלו? איך מתמודדים עם המוות וממשיכים לחיות באמונה שלמה עם ה? ואיך מחזירים את השמחה למרות הידיעה על דבר כ"כ עצוב וקשה? אשמח לתשובה ו אני מעריכה את העבודה המסורה שאתם עושים פה באתר.
תשובה: (וסליחה על האיחור בתשובה.) נתחיל מזה שלא נראה לי שאנחנו מבינים מה זה באמת מוות, אנחנו רק חשים אותו כאשר אנחנו מאבדים מישהו קרוב שהיינו איתו בקשר, בן משפחה או חבר. נצטט מהספר מקימי: "אף פעם לא היתה חקירה רצינית לעומק, משהו ממלכתי, בראשות שופט. שיחקרו את התעלומה הזאת. לאן הם הולכים כל אלה שהולכים. זה לא נשמע לך מוזר? יום אחד כל האנשים הכי קרובים לך ייעלמו אפילו בלי להגיד וזה יכול לקרות כל רגע, כל שנייה. זה לא מפחיד אותך קצת?" "בטח שזה מפחיד!" "אבא שלי נעלם. זאת אומרת, אני יודעת איפה הגוף שלו נמצא, ראיתי אותם קוברים אותו, אבל הוא באמת, מה שבפנים, איפה הוא עכשו? לאן הוא הלך?" למרות שאיננו מבינים מספיק מה זה מוות, אנחנו מרגישים תחושות קשות, כשאנו חווים אובדן של מישהו קרוב, למה? סיבה אחת לתחושות הקשות באובדן אדם קרוב, היא קודם כל האובדן עצמו. אדם שהיה קרוב לנו במשך זמן מסויים, נעשה לחלק מאיתנו במשהו, ואנחנו מרגישים את האובדן בנו, בעצמנו, משהו מישותנו חסר. סיבה נוספת לתחושה קשה, היא שאם המוות מגיע למישהו שאנחנו לא מחשיבים אותו כמעגל הקרוב, אנחנו יכולים לחשוב שלנו זה לא יקרה, וזה לא נוגע אלינו, אבל ברגע שאנחנו חווים אובדן של מישהו קרוב, אנחנו מבינים בסתר לבנו, (כפי שאת כותבת), שבסופו של דבר לכל אדם זה קורה, לא מדברים על זה יותר מדי, ולא מכינים אותנו לזה, אבל כנראה שזה קורה (ועדיף מאוחר מאשר מוקדם.(. המצוקה הנוספת, היא איבוד האמונה. אדם שמאבד מישהו יקר, מרגיש שהוא לא מבין למה ה  עשה לו את זה, ומיד עולות לו שאלות, שעולות כמעט לכל מי שחווה אובדן בין אם איבד את אחד ההורים או האחים, ובין אם איבד מישהו רחוק יותר כמו סבא, דוד או חבר קרוב. מדברייך גם נשמע זעם ותסכול על ה, מה כל כך מפריע? אנחנו מניחים, ובצדק, שה  הוא טוב ולכן אנחנו מצפים שיקרו לנו דברים טובים בעולם, אבל פתאום אנחנו מגלים שהעולם לא כזה טוב, ואנשים מתים בו, אם נחדד את השאלה היא תוצג בערך כך: איך ה  עשה עולם כל כך אכזר, שבו אנשים כך מתים, (או אם כבר ה  עשה למה זה קורה דווקא לי, ולא למישהו אחר). שאלות שלמעשה כל אחד צריך לשאול, מה המטרה שלי בחיים, ואם אנשים בסופו של דבר מתים, אז מה הם עושים כאן בעולם שלנו? ולמה ה  עשה עולם כזה שבו אנשים מתים? איך מתמודדים עם כל הכאב והתסכול, איך עונים לעצמנו על השאלות הקשות והנוקבות? קודם כל, הדבר הכי טוב, הוא כפי שאת עושה, לשאול אותן, להעלות אותן, ולא להדחיק אותם, מה שלא נעלה בעצמנו עכשיו, לא נעלה כנראה גם בהמשך. חשוב לבחון את עצמנו לחשוב על הדברים ולברר אותם. אנחנו כאנשים מאמינים, יודעים שאדם לא יכול להיות מושלם בעולם שלנו שהרי הוא מוגבל בגוף. כל אחד יודע את חסרונותיו, ובעולם שלנו, אין אדם שיכול לומר שהוא צדיק גמור, וכיוון שה  רוצה לתקן אותנו, חלק מהתיקון הוא בזמן שנשמתנו נפרדת מהגוף, ובעזרת השם כמובן תחזור אליו, לכן הפרידה מהגוף היא לטובת האדם שהסתלק. כל אדם פעל בעולם והתקדם לכיוון מסוים, הפטירה מעלה אותו לעולם אחר, כמו למשל שבשביל לדעת לשחות צריך להיות בבריכה, ואי אפשר ללמוד לשחות ב יבש, כך גם לא ניתן להגיע לרמות הרוחניות בעוד הנשמה נמצאת בתוך הגוף. צריך לדעת שהמוות הוא רק תחילה של חיים חדשים. אדם בעולם הזה סיים תפקיד מסוים, ועובר למה שמכונה בפינו  עולם האמת. ועל זה אמרה המשנה באבות "יפה שעה אחת בתשובה ומעשים טובים בעולם הזה, מכל חיי העולם הבא". נפש האדם שנמצאת כאן בעולם על מנת לתקן את עולמנו הקט, בסופו של דבר נועדה לחזור ליוצרה כפי שכתוב בקהלת "והרוח תשוב אל הא-לקים אשר נתנה". צריך להבין ולהסתכל על כך שה  נותן לאדם חיים, כחסד אלוקי. ה  רוצה שנחיה בעולם, ונפתח את עצמנו ואת העולם, הרוח שניתנה על ידי הקב"ה היא זו שמעמידה את הגוף, וכמובן, חסד מקבלים בתנאים של ה, לא בתנאים שלנו:  ולבסוף, "הצור תמים פועלו כי כל דרכיו משפט" אני מאמין באמונה שלימה ובלב שלם כי כל אשר קרה לי, מאת ה  והכול לטובה בסופו של דבר. חשוב לראות ("הפוך"): לא לקיחת החיים היא אסון, אלא נתינת החיים לאדם היא מתת אלוקים, וכל רגע שניתן מתנה מאת ה, והמתנה הניתנת ברצות הנותן ובתנאיו של הנותן. וע"כ רוב תודות לבורא העולם על כל אשר העניק לי חבל שלא עלה בידי לנצל יותר את ימי עלי האדמות.  (קטע מתוך צוואה של אדם גדול שנפטר אחרי מחלה קשה) אנחנו צריכים להסתכל על החיים בעין טובה ולנסות להבין. לא לבוא מתוך נקודת הנחה שהכל ברור שהכל טבעי ואז לשאול  למה זה קרה דווקא לי? אלא להיפך, להסתכל על מה שה  נתן לנו עד היום כמתנה, לא לכל אחד יש סבא, לא לכל אחד יש משפחה וחברים נפלאים, שעוזרים ותומכים, וברוך השם צריך לנצל את הזמן ולהנות ממה שה  נותן. (ואני רק אבהיר, שלא שזה מנחם שלאחרים יש צרות גדולות יותר, צרת רבים נחמת שוטים. אלא ההבנה החשובה היא להסתכל על העולם ולהבין שה  לא  חייב  לנו לתת לנו תנאים כמו שהיינו רוצים שהוא יתן לנו, והוא קובע את התנאים, ובכלל כל נתינת הנשמה בגוף היא חסד אלוקי שניתן על ידו לברואיו). אם נעמיק יותר, נבין שגם אם אנחנו לא יכולים להבין מדוע אדם פלוני נפטר בקיצור ימים, ואלמוני נפטר באופן כזה, וכן הלאה, אין זה אומר שאין לזה מטרה. יש לכל דבר מטרה עליונה בחיים, וכל דבר מוסיף, רק שזה שאנחנו לא מבינים זה בגלל שאין לנו סיכוי להבין בחשבונות שמיים. איננו יכולים להבין מהם החשבונות של ה  מדוע הוא לוקח את האנשים האלו מעולמנו. (בהרבה פעמים גם לצער שלנו יש מטרה, בסופו של דבר זה נותן לנו כלים להתמודד עם דברים שלאנשים אחרים אין כלים להתמודד איתם, ואולי זה נותן לנו לברר דברים על משמעות החיים שלא היינו מבררים אותם מבלעדי האובדן.) מה שיכול לנחם אותנו קצת, שאותו אדם שהסתלק מן העולם, הלך לעולם שכולו טוב, לו כעת טוב, וגם אנחנו נזכה להפגש איתו. לכן אנחנו צריכים להסתכל על הפרידה ביננו לבין אותו אדם, כפרידה זמנית, כמו אדם שהלך למקום רחוק, ואינו יכול למסור לנו אפילו מכתבים וכדומה, אבל אנחנו יודעים שנפשו ונשמתו קיימת בעולם הנשמות, ונשמתו נהנית כעת מזיו השכינה. לו טוב בעולם שלו, ואנחנו צריכים לדעת איך להתקדם בעולם שלנו. על המצבה של ר  אריה לוין כתוב שהוא מבקש שכל מי שמגיע לקברו שיאמר בפה "אני מאמין באמונה שלימה שתהיה תחית המתים בעת שתעלה רצון מאת הבורא יתברך שמו ויתעלה זכרו לעד ולנצח נצחים", כך גם הוא ביקש מכל האנשים שהשתתפו בלוויה שכולם בסיום הקבורה יאמרו את אותו מאמר. מסופר על אשה אחת שאיבדה את בנה, ועם אובדן בנה, איבדה גם את הטעם לחיים. פעם אחת כשהגיעה לקבר בנה (שהיתה מבלה בו הרבה מחייה), חברתה אמרה לה שיש יהודי קדוש שקבור ליד, ושתבוא להתפלל על קברו, כשהגיעה לקברו ראתה את המאמר שר  אריה ביקש לומר, והתחילה לומר אותו, תוך כדי שהיא אומרת, הבינה מה כוונת המאמר, והתחילה להתנחם. היא אמרה לעצמה, אם כך תהיה תחית המתים, המתים יקומו יום אחד, בני יחזור, יש לי תוחלת לחיים, וכך התעודדה האשה. הסיפור הוא סיפור, (וכמובן כעת קשה לנו, כי אנחנו בלי האדם היקר שאיבדנו, ולא כל כך מעניין אותנו תחיית המתים) אבל יש בו גם עומק. אדם שמסתכל רק על כאן ועכשיו, הוא רואה צער גדול, צרה גדולה, אבל אדם שמבין שיש אופק גדול יותר ורחב יותר, לא רק הכאן ועכשיו, אלא יש משמעות רחבה הרבה יותר לדברים שקורים כאן בעולם, מבין שההסתלקות מהעולם, אינה שבירה, אלא דווקא תיקון, ובסופו של דבר האדם יוצא מכאן אל עולם אחר, כדי לחזור לכאן מתוקן ומחוזק יותר, כאילו היה יוצא לסדנא של כמה שבועות, כדי להתחזק באיזה כוח רוחני מסויים. כמו כן צריך לדעת, ה  גם נתן לנו את החיים במתנה, על מנת שנהנה מהם (כן, על מנת שנהנה!) ועל מנת שנשמח ונשמח אנשים אחרים, ובשביל זה צריך שנחיה באופן רגיל. כל המצוות אמורות לכוון אותנו לדרך הישר, והרצוי בעיני אלוקים ואנשים, אם נחיה כל הזמן בפחד מה עלול לקרות לנו בעתיד, באופן כללי, לא נוכל לחיות את חיינו. זה אמור בכל נושא, גם בנושא פחד מכל מיני דברים שעלולים להתרחש עלינו, וגם לגבי פחד מאובדן (למרות שבאמת לפעמים זה יכול להוות חשש גדול, במיוחד אם אחד ההורים נפטר). לכן עלינו לדעת קודם כל שאנחנו לא צריכים לפחד מה יקרה, ה  נותן לנו כוחות כל הזמן וגם מביא עלינו את המקרים שקורים לנו, ואנחנו צריכים לעשות את המוטל עלינו ואת הטוב כרגע, לנסות לחזור לשיגרה, שאולי אף פעם לא תהיה מה שהיתה, לטוב (כי קיבלנו כוחות התמודדות שלא היו לנו קודם) ולרע (כי בכל זאת חסר משהו מאיתנו) רגשות אשם חשוב מאוד לא להתפס לרגשות אשם, אנשים רבים בייחוד צעירים יותר נוטים להאשים את עצמם בכל מיני דברים שקשורים למות האנשים הקרובים אליהם. או שהם חושבים כל הזמן איך הם היו יכולים להתנהג יותר טוב לאותו אדם שמת, או שהם חושבים שהם היו יכולים לגרום שהוא לא ימות. לפעמים המחשבות מבחינה מעשית: למה לא ביקרתי אותו, למה לא נעניתי לבקשתו. ולפעמים המחשבות הם מבחינה רוחנית: מה פגמתי, שמגיע לי עונש כזה, מה עשיתי שבעונש של מה שעשיתי הוא מת (כמובן אם עשינו משהו לא טוב צריך לתקן אותו בלי קשר לפטירה של אדם כזה או אחר, אבל) המחשבות האלו כמובן לא תורמות במצב שבו נמצאים להרגשה טובה יותר. חשוב לדעת שביותר מ 99 אחוז מהמקרים שום דבר מהדברים האלו לא יחזיר את האדם שמת, ולא ברור בכלל שהיינו יכולים באותו זמן לעזור בזה. נערים בגיל ההתבגרות, שזהו הגיל שבו מגבשים את הזהות האישית, נוטים דווקא להאשים את עצמם בכל מיני דברים שקשורים לפטירה של האדם, או להרגיש שזהותם מתערערת, בעקבות הפגישה עם המוות שהם חווים אותה כעת, ושמחייבת אותם להתמודד עם דברים נוספים שלא רצו להתמודד איתם. שיתוף אחרים חשוב מאוד, לדבר על הסבא עם החברות, להרגיש ולהפנים את זה שהוא לא קיים, ואנחנו למעשה נפרדים ממנו על ידי דיבורים עליו. כמו כן בזה שאנחנו מדברים על מה שהוא עשה אנחנו מבינים מה הוא נתן לנו. חשוב גם לדבר על הצער שלנו עם מישהו קרוב, שיבין ללבנו, וישמח להקשיב ולשמוע את מה שאנחנו אומרים באמת, (כן, חבר טוב חשוב תמיד, אבל בייחוד בשעת צער). חלומות על מת חלומות בדרך כלל משקפים את הדמיון והמחשבות שלנו, יש אנשים שדווקא רוצים להפגש עם המת בחלום, כדי לחוש אותו קרוב אליהם לפחות בזמן החלום. יש אנשים שדווקא חלומות שבהם הם רואים אנשים שמתו מפחידים אותם, ומבהילים אותם, בדרך כלל אדם שמרבה לחלום חלומות על המת, לא עבר את התהליך באופן הרצוי, ואם החלומות לא נפסקים אחרי חודשיים שלושה מומלץ שילך למטפל חיצוני שיעזור לו לצאת ולהפרד מהמת, לפעמים זה מעיד על משקעים נוספים שקיימים בנפש של האדם, שצצים ועולים בזמנים כאלו. בכל אופן כדאי תמיד לבחון את מצבנו על ידי הבדיקות הבאות: אם הצער פוגע לנו בחיי היום יום, אם על ידי זה שאנחנו מרגישים מועקה בלב, מאוד חזקה, ועצבות מתמשכת שמביאה אותנו לדכאון, או שאיננו יכולים לתפקד כראוי בלימודים (או למבוגרים בעבודה) ובקשרים החברתיים, ואינני מדבר על ירידה בלימודים, שהיא די טבעית לאנשים שחוו אובדן קרוב, אלא לחוסר יכולת לקלוט דברים, חוסר יכולת להבין דברים כראוי, אם את מרגישה הרגשה כזו מומלץ לפנות למטפל חיצוני, כיון שלא תמיד אנחנו יכולים להוציא את עצמנו מהמצוקה שבה היא נמצאים. תיקון הנפטר חלק ממה שאנחנו צריכים להבין, שבעצם אדם שנפטר יכול להמשיך לחיות בעולם, איך? אם אנחנו ממשיכים אותו! אם מדובר על מישהו שאנחנו מצאצאיו הרי שעצם זה שאנחנו עושים משהו טוב בגלל שהוא נולד וגרם שאנחנו נוולד זה עצמו גורם לכך שהוא ממשיך לפעול בעולם, למרות שהוא נפטר, והנה כבר גרמנו לו להיות אדם טוב יותר, בעולם (כי מכוחו נעשו מעשים טובים כל כך). וגם אם זה חבר או מישהו קרוב אחר, שאנחנו עושים דברים בגלל שהרגשנו אותו, וכעת אנחנו רוצים להמשיך את מעשיו, או לחיות בגללו בצורה מתוקנת יותר, הרי התיקון הזה נעשה בגללו ושוב הוא פועל בעולם. אם נציב משימה לעצמנו לעשות טוב לאחרים, נמצא איזה משהו בין אדם לחבירו: לומר מילה טובה לאנשים, לעזור לאנשים מסכנים או רעבים, או כל עזרה רוחנית אחרת, וגם בין אדם למקום: נתפלל טוב יותר, נלמד טוב יותר, וכל פעם שנעשה דבר כזה, נחשוב איך כל זה מגיע מכוח הנפטר, גם נרגיש טוב יותר כי נרגיש שיש משמעות לפטירתו, הוא לא נפטר לשווא, וגם באמת ניצור עולם טוב יותר שבו נעים יותר לחיות, ובאמת הנפטר ימשיך לפעול בעולם. וכולי תפילה שלא נדע עוד צער, ונזכה לתחיית המתים במהרה עקיבא akivamakshivim gmail.com