שאלה: מה אני עושה? היהדות מדקדקת איתי!: לפעמים יש לי הרגשה שהיהדות נורא מדקדקת. היא כאילו עושה לי דווקא במיוחד בכל נושא הצניעות ובינו לבינה. אני קראתי הרבה ספרים ושמעתי הרבה שיחות והשתכנעתי אני באמת מאמינה שזה הדרך האמיתית ושהיא טובה לי באמת!! אבל לפעמים נמאס לחשוב על כל צעד שאת עושה ועל איך זה ישפיע עליי בעתיד? ומה יהיו ההשלכות של זה? אמרו לי שלא כל מה שכיף לי ונעים הוא הדבר הטוב אבל לפעמים בא לי דווקא לעשות את מה שכיף לי להנות ממנו בלי לחשוב אם זה טוב או מועיל. על ההקשבה!! אתם ממש עוזרים :)
תשובה: לק"י לשואלת היקרה! אם נודה על האמת, זה לא סוד. את צודקת! הרבה פעמים חלקנו מרגישים שהיהדות נורא מדקדקת וזה קשה. זה קשה כי אנחנו גם מאמינים אז איך לא נדקדק?! אבל כמו שאת משקפת, לפעמים מרגישים חנוקים. ונכון, במשנה באבות (פרק ה, משנה כ"ג) "בן הא הא לפום צערא אגרא" - לפי הצער השכר, אבל עדין קשה. כדי להתחיל לגעת בזה ולנסות להבין מה אנחנו עושים במצב כזה צריך להבין שיש כמה תשובות שאפשר להביא. התשובות הרבה פעמים בנויות מכמה נקודות שחשוב להבין אותם כל אחד לבדו אך גם חשוב לראות אותם יחד. 100  טבעי זה שאת רוצה שיהיה לך כיף ולהנות זה טבעי. זה טבעי כי אנחנו רוצים שיהיה לנו טוב ושנרגיש טוב. זה נותן לנו יותר להיות מי שאנחנו. אבל איך אנחנו יודעים מה טוב לנו? הרי אם נהיה כנים, רובנו לא רוצים ללמוד בבית ספר. כולנו רוצים לצאת ולהיות בחופש אחד גדול. בלי מסגרת, או שלפחות נהיה במסגרת שאנחנו בוחרים ובונים. מצד שני, יש לכולנו רצון גדול להיות אנשים חשובים, מהפכניים כאלה. לא משנה כמה אנחנו צנועים וענוותנים. זה טבעי שאנחנו כאנשים נרצה להשפיע ולקדם את העולם. אבל איך נעשה את זה אם אין לנו את הכלים לכך? אם לא למדנו? לכן, בסוף, איפשהו כולנו גם רוצים ללמוד, וזה לא משנה מה כי כולנו רוצים להחכים. ועם כל הקושי שלפעמים יש בבית ספר אנחנו מושכים קדימה, למה? כי אנחנו יודעים שזה טוב לנו וגם אם זה לא יושב לנו במודעות זה משהו שחי אצלנו. זה טבעי שיהיה ככה. (וכן, ברור שיהיו שיגידו "מה הוא אומר? הוא חי בסרט! אבל בתכל ס, אצל כולנו זה ככה). חלק מזה הוא מסגרת. מסגרת שאולי לפעמים קשה לנו בתוכה אבל ככל שהחשיבות והחיבור שלנו אליו יותר חזקים אז לא רק יותר קל אלא גם רוצים בכך (וזה לא אומר שעכשיו את לא מחוברת ומאמינה בזה). זה יותר קל כי זה בא לנו בטבעיות במובן הזה שלא מרגישים שיש מלחמה פנימית כזה. זה צד אחד. יש עוד צד שאולי יותר קל לראות כשדברים על לעשות משהו בטבעיות. בטבעיות אנחנו לא חושבים למצמץ. בטבעיות אנחנו לא חושבים על הנשימה. בטבעיות אנחנו לא מחשבים את הזוית של הרגל כשאנחנו הולכים וגם לא חושבים על האיזן של הגוף ביחד עם תנועת הידיים. מה זה אומר בטבעיות? אנחנו כל כך רגילים לכך שאנחנו אפילו לא חשובים על זה. זה מין אינסטינקט כזה. ברור שכשהיינו קטנים זה לקח לנו זמן, כמו שילד בכיתה ב  מחשב באיטיות פעולות חיבור וחיסור בסיסיים, לעומת מישהי בגיל שלך שכבר שורקת מתוך שינה פעולות של חיבור וחיסור בסיסיים. כך, אנחנו רואים שיש טבעיות מצד כמה שאנחנו מחוברים למשהו וטבעיות מצד משהו, שגם אם הוא דורש חישוב, אנחנו כבר חיים אותו אוטומטי. עד פה נשמע ר ואולי גם מתקבל על הדעת אבל, איך זה עוזר לנו אם המחנק שאת מרגישה? ובפועל? בפרקטיקה זה אומר שדווקא על ידי שמתעמקים במשהו ומתחילים להבין את העומק שלו, מבינים הרבה פעמים את היופי שיש בכל הדקדוק הזה. אפשר להסביר את זה בצורה כללית את היופי שיש בכך שאנחנו איך האלוקות יורדת לכל פרט בחיים שלנו, איך קמים, איך נועלים נעליים וכו, כי הגדלות היא לא רק בדברים הענקיים אלא גם כמה מקום היא תופסת. אפשר גם להסביר את זה בצורה נקודתית, כמו בנושא של צניעות ובינו לבינה, ואם תרצי - נרחיב על זה בשמחה. האם זה אומר שנבין הכל? לא בהכרח, אבל זה יתן לנו מקום קצת להבין את מה שעומד מאחורי כל הדקדוק הזה וככל שגם מגיעים למקומות שהדברים יותר מתיישבים אז הכל הופך להיות הרבה יותר טבעי ופחות מחושב, בדומה לילד שככל שהוא מבין יותר את התכונות של האש הוא פחות חושב אם להושיט יד לתוך האש פוגעת בו או לא. הוא יודע לא להכניס את היד לתוך האש. ומצד שני, הוא גם יודע איך להשתמש עם האש בצורה טובה ומועילה. אז למה היא עושה לי דווקא? אמנם, גם אחרי כל התשובה השאלה הזו יכולה להיות מנקרת אבל, אם נשווה את זה למצבים אחרים, נגלה משהו מדהים. ככל שמשהו יותר חשוב וגדול כך גם יותר מדקדקים בזה, וקצת רמזנו לזה לפני זה. כמו יצירה אומנותית גדולה שהאומן עומד ומדקדק בכל פרט כדי שיצא הדבר הכי שלם או הפיזיקאי שעורך ניסוי ועומד על הדקויות הכי קטנות (וזה טבעי לחלוטין), כך גם אנחנו בחיים שלנו. במה שמוביל אותנו - האמונה שלנו בקב"ה וקיום מצוותיו. זה מגיע ממקום של רצון להיות שלמים. כמו האומן והפיזיקאי שלא מרגישים שהעמידה על הדקדוק והפרטים הקטנים חונק אלא נותן מקום לביטוי, כך גם אנחנו יכולים להיות, והרבה מזה תלוי ביחס שלנו לדקדוקים. נכון, היה אפשר לענות על כל השאלה מכיוון אחר של גודל הניסיון שיש בכך שהרבה פעמים אנחנו רוצים לעשות משהו שאסור וההתמודדות עם היצר, אך לפעמים גם חשוב להדגיש את הצד הזה של ההבנה של מסגרת החיים שלנו ואיך האמונה חודרת לכל פרט בחיים שלנו ואיך אנחנו מביאים את זה לטבעיות שלנו. אני מקווה שהדברים עזרו והיו מובנים. אם יש משהו שאת עוד רוצה לחדד או לברר, בשמחה רבה. הרבה הצלחה, שמחה וכיף בעבודת ה! מתוך הדברים שכתבת ברור שזה מקום שאת רוצה להיות בו, מקום שבו עבודת ה  היא טבעית וכייפית. מחילה שקצת התעכבנו עם תשובה, נתנאל netanelweil gmail.com