שאלה: ללמה צריכים להודות לה?: בשיעורים באולפנא,בפעולות,בשיחות, כל הזמן אומרים וחוזרים עד כמה חשוב להודות לה על כל רגע ורגע בחיים.על זה שאני נושמת,שיש לי ידיים,רגליים,שכל בריא. ומה שאני שואלת זה למה בכלל צריך להודות לה? הרי לא ממש ביקשנו את זה.זה לא שרצינו להיוולד,זה לא ששאלו אותנו.זה לא בא מתוך בחירה שלנו האם לחיות או לא, אז למה אנחנו צריכים להודות על דברים שבכלל לא ביקשנו? מי אמר שרצינו אותם בכלל? אשמח שתוכלו לענות לי תשובה שתספק אותי.
תשובה: לשואלת היקרה מי מאתנו לא חווה מדי פעם קשיים תוהה מה הוא בכלל עושה כאן? מודה שהשאלה הזו חזקה ושמה תמרור עצור חזק ביותר בשצף החיים אז-מודה לך. על שאלתך דנו חכמים במשך שנתיים וחצי(!!) האם נח לו לאדם שנברא או לא נח לו שנברא כאשר מסקנת הלל ושמאי יחדיו-"לא נח לו שנברא אבל משנברא יפשפש במעשיו." (עירובין) מה הפשר של המחלוקת המוזרה הזו?! נקדים תחילה בשאלה יסודית- מדוע הקב"ה ברא את העולם.? על שאלה זו עונה לנו רמח"ל-"מחוק הטוב להיטיב".) רצה הקב"ה להיטיב ולכן ברא את העולם בחכמתו. עם יכולת שכל אדם יקנה את הטוב בעשייה בגדילה במאמץ כדי שהטוב הזה באמת יהיה שלו. כאשר אדם בא לעולם הקב"ה נותן לו את האופציה, את האמונה בו, את הרצון-בו! ה  רוצה להיטיב לך, באופן ספציפי. רוצה שגם אתה את אני נהיה חלק מהתיקון הכללי וגם מהתיקון האישי. פשוט רוצה להיטיב לנו. אז אנו מודים, מודים לקב"ה על האמונה בנו, על כך שנתן לנו את האופציה את המקום והיכולת לקנות את הטוב לפעול לעשות לשנות לקדם ולהתקדם. עכשיו נחזור לשאלתך-מי אמר שרציתי? וגם אם רציתי למה אני צריך להודות על דברים בסיסיים כל כך כמו נשימה? ידיים ורגליים? אלא שכאן בדיוק הנקודה-זה לא מובן מאליו. בואי נחשוב רגע על חיינו. מי מאתנו לא שמח כשהוא שמח? מי מאתנו לא מאושר-באושרו? אלו דברים ויכולות שה  נתן לנו. ונתן לנו בלי סוף-רק שאם נחיה כך או לא זה כבר תלוי בכל אחד מאיתנו. אם נתבונן בעולם נראה מציאויות שלכאורה נראות אבסורדיות. ישנו אדם בלי רגליים והוא המאושר באדם וישנו אדם שכביכול מלא בכסף כבוד רכוש- בהכל-ואין לו-לא שמחה לא נחת לא כלום. זה הכל תפיסת החיים. כאשר המקום של האדם הוא בהכרת הטוב, המגמה שלו היא עין טובה, הסתכלות של טוב על החיים על הודיה על כל מה שיש לי יש מקום לגדול להתרחב כי אני מכיר בכלים שיש לי אני מכיר ביכולות שיש לי- טוב לי. אני פועל, משנה, גדל מסתכל על העולם כמקום טוב. חיים כאלה הם כל כך טובים עד כדי שח אומרים שחייב לברך על הרעה כשם שמברך על הטובה-אני מבין שגם כאשר נשלל ממני דבר מה הוא כדי להעצים אצלי צדדים, לחשוף יכולות גנוזות, לגלות יותר את עצמי! כעת בואי נחזור להתחלה-למחלוקת בין הלל לשמאי. ההסתכלות של הלל ושמאי למסקנה ש"על כורחך אתה חי"- ואין מה לעשות- "תפשפש במעשיך" פירושו-אכן אתה יכול ליפול למחשבה של על מה יש לי להודות הרי הוכרחתי להיוולד ונח לי שלא הייתי נולד בכלל! לכן הם מזמינים את האדם לפשפש במעשיו-בצעדיו בכל צעד(אפילו יתירה מכך. הסיום שלא הסיפור הוא שיש אומרים אפילו- "ימשמש במעשיו"-להגיע לנקודות הקטנות ביותר) שהוא עשה בכל הכלים שיש לו בכל הטוב שמקיף אותו ואז הוא כבר יגיע לבד למסקנה של שמאי-שנח לו שנברא-אבל ישנו תהליך. (והוא מתחיל בשאלה המדהימה ששאלת.) כאשר האדם מכיר ומודה המקום הנפשי שלו הוא אחר מאשר האדם הקולט כל דבר כמובן מאליו-אז תפיסת חייו היא עצובה, היא אגואיסטית ומסתכלת בצורה שהכל מגיע לי-כי "נכפה" עלי השהות כאן. אבל עלינו להסתכל לעומק ולהבין כי לא המילה כפייה היא המדויקת כאן אלא זכות. נשלים את הפאזל. אנו מודים גם על הרעה כשם שאנו מודים על הטובה-כיוון שגם בכך אנו רואים את רצון ה  להיטיב-להגדיל את האדם, לרומם אותו, לחבר אותו. זה למעשה מה שהופך את חיינו למשמעותיים, נכונים אמתיים מלאי תקווה מלאי פריחה ובעיקר-אמתיים. אז על כורחך נולדת-נכון-אבל זו זכות. זאת הטבה, ועל הטבה צריך להודות מצד האמת. אז למסקנה. מחוק הטוב להיטיב-הקב"ה ברא את העולם להיטיב. ההסתכלות של עין טובה היא מידה המקנה לאדם יכולת להתפתח ולגדול בעולם ולהתחבר לקב"ה ובעומק-לעצמך.(אתה מבין שכל מה שקורה אותך הוא מקפצה לחיים שלך, למידות ויכולות שבך) אדם נולד בכל כורחו-אבל זאת הטבה.(בינינו-אחוז ההתאבדויות לא כל כך גדול. וגם הם היו יכולים להימנע בקניית העין הטובה.) לכן, מודה לך על השאלה הנפלאה. רק הצלחה תמיד. חנן. Hananb1081 gmail.com