שאלה: למי שייך העודף במקרה של שליחות: ביקשתי מחבר לקנות לי פריט מחו"ל (מגוי) שעלותו היה אמור להיות 40. נתתי לו 50 לצורך הרכישה. כשהוא חזר עם הפריט הוא סיפר שבעל החנות כנראה עשה טעות והחזיר לו עודף של 60 (במקום 10), כאילו הוא נתן שטר של 100 במקום שטר של 50. למי שייך ה- 60? אלי כי נתתי לו את ה- 50 להשתמש, או אליו כי הוא קיבל את ה- 60 לידו והוא רק יחזיר לי 10 המגיע לי? האם יהיה הבדל אם במקום שבעל החנות עשה טעות בחשבון, אם בעל החנות ביקש פחות כסף בטעות כמו שהוא ביקש רק 20 לפריט שאמור לעלות 40 כי הוא חשב שזה דגם זול יותר. למי מגיע העודף מעבר ל- 40 המקוריים? ואם חבר שלי השתמש בכרטיס מועדון שלו והשיג הנחה - למי מגיע עודף הכסף?
תשובה: שאלת על 3 מקרים שונים. במקרה הראשון ה  50 המיותרים שייכים לשליח. במקרה השני שבו יש טעות של המוכר במקח (כלומר, המוכר חשב שהקונה קנה את הדגם הזול, ומכך נבעה טעותו) ומחמת כך נתן יותר עודף, או שלקח פחות כסף, נראה שיש בזה מחלוקת אם כל הרווח הולך למשלח או שצריך לחלוק עם השליח, ולכן נראה שראוי להתחלק כאשר המשלח מקבל יותר מהשליח. ולגבי המקרה השלישי שבו קיבל השליח הנחה עקב שימוש בכרטיס מועדון, נראה שגם בו ישנה מחלוקת בין הפוסקים, יש אומרים שכל הרווח מההנחה מגיע למשלח, י"א שהכל מגיע לשליח כי ההנחה היתה במיוחד בשבילו היות והוא חבר מועדון, וי"א שצריכים לחלק ביניהם את ההנחה. ולכן לענ"ד נראה שראוי לחלק. ברצוני להדגיש שאין זו פסיקת דין שתלויה בכללים על פיהם פוסקים במקום שיש ספק, אלא חוות דעת מה ראוי לעשות מחמת הספקות. מכל מקום חשוב להוסיף ששימוש בכסף כזה של מוכר שטעה, אינו מותר בכל המקרים וראה בהרחבה בעניין זה. הרחבה: השולחן ערוך (חושן משפט סימן קפג סעיף ו) כותב ששליח שהלך לקנות מקח בכספי המשלח, והמוכר הוסיף לו במקח יותר ממה שהיה אמור לקבל, אם מדובר בדבר שאין לו קיצבה התוספת הולכת למשלח, אך בדבר קצוב, חולקים בתוספת. המקרה השלישי שהוצג בשאלה, הוא קבלת הנחה ע"י כרטיס מועדון. בפשטות הטור והשו"ע מדובר בהלכה דלעיל על קבלת תוספת על המקח, כגון שהשליח היה אמור לקבל מהמוכר תמורת מה ששילם 6 קילו פירות וקיבל 7 קילו, ולא מדובר על הנחה. ונראה שלגבי הדין בקבלת הנחה ישנן כמה שיטות. י"א שתמיד יש לדמותה לדבר שאינו קצוב, גם כשמדובר בדבר קצוב, והמחיר שנקבע לאחר ההנחה הוא המחיר של המקח, וממילא הכל הולך לבעל המעות (המשלח). וזו דעת הפתחי חושן (פקדון ושאלה פ' יא' הערה כז). ראיה לכך מביא (הרב ברוך פז) מהגמרא בכתובות צט,א שרבי יהודה מחלק לעניין מעילה, בין טלית שהיא דבר שאינו קצוב לבין קטנית שהיא כן קצובה, ומכל מקום בשני המקרים מוכח שם שהוא סובר שכשהשליח קונה בזול, כל הרווח הולך למשלח. אך לענ"ד אפשר לדחות את הראיה. ויש חולקים על סברא זו, ומדייקים מרש"י בכתובות צח,ב ד"ה כאן, שבדבר קצוב שהמחיר שלו קבוע, אם בכל זאת השליח מצליח להשיג הנחה, זה דומה למתנה שניתנה מעבר למקח בדבר קצוב, שהדין זה הוא שחולקים. וכך סובר הרב שפיץ בספר משפטי התורה, וכן כתבו בקובץ הישר והטוב חלק ו', וכן משמע בעוד אחרונים. וישנה עוד דיעה, שבהנחה לא שייך לומר שהשליח יזכה בכסף מכיוון שהכסף שייך למשלח ולא יצא מרשותו, ולכן אין לשליח כל זכות בו, בדומה למה שכתב השו"ע בסעיפים ח ו- ט. ונראה שזו דעת המהרי"א הלוי (ח"ב קכג), וכ"כ הפתחי חושן (פקדון ושאלה פ' יא' הערה כט) וכ"כ בספר מנחת שלמה (זעפראני). בשיטה זו לכאורה יש לחלק בין מקרה שבו השליח נתן את כל הכסף שקיבל מהמשלח, וקיבל עודף מהמוכר, שאז לא שייך לומר שהכסף של המשלח לא יצא מרשותו, והדין יהיה כמו בתוספת, שחולקים בדבר קצוב, לבין מקרה שבו השליח השתמש רק בחלק מהכסף בעקבות ההנחה שהשיג, ורק אז נאמר שמה שנשאר לא יצא מרשות המשלח ושייך רק לו. נמצא שלפי השיטות הראשונה והשלישית, כל הרווח הולך למשלח, משום שבהנחה המחיר שנקבע הוא המכר עצמו ואין כאן מתנה, או שאפילו אם יש כאן מתנה, מכיוון שהיא במעות עצמן של המשלח, אין לשליח כל יכולת לזכות בהן (במידה והשליח לא השתמש בכל הכסף). אבל כאמור יש מי שאומר שדין הנחה הוא כדין תוספת במקח, ובדבר קצוב חולקים. לפי שיטה זו, ישנה מחלוקת בראשונים שמשפיעה על הדין שלנו. לדעת רש"י החלוקה נובעת מכך שאנו מסופקים למי רצה המוכר לתת מתנה, ולשיטתו אם המוכר אומר בפירוש שנותן לשליח את התוספת, הרי היא רק של השליח. וכן פסק הרמ"א (קפג,ו). אך שיטת הרי"ף היא שבודאי התוספת באה בזכות השליח ומיועדת לו, אלא שמכיוון שהיא באה גם בזכות המעות של המשלח, והשליח נהנה ממעותיו, עליו להתחלק בתוספת עם המשלח. לשיטתו גם כשהמוכר אומר בפירוש שנותן לשליח, הדין הוא שחולקים. הש"ך (שם) תמה על פסיקת הרמ"א כרש"י, ולדעתו הדין עם הרי"ף וסייעתו. הנידון שלנו דומה למקרה שהמוכר אומר שנותן את המתנה לשליח, מכיוון שההנחה היא לשליח שהוא חבר מועדון. לכן לדעת הרמ"א הכל הולך לשליח, אך לש"ך צריכים להתחלק. וכאמור זה רק למי שמדמה הנחה למתנה, אבל למי שמחלק ביניהם הכל הולך למשלח. ומכיוון שיש סברא ומקור לכל השיטות נראה שהטוב ביותר להתחלק. לגבי המקרים הראשון והשני שהמוכר טעה בחשבון ונתן יותר מדי עודף, או שטעה במקח ולקח פחות כסף, הטור (קפג,ז) הביא את שיטת ר"י (שנפסקה להלכה) שכותב שבטעות במקח הדין הוא כמו במקרה שהמוכר נתן בכוונה יותר וכמו שכתבנו לעיל, שבדבר קצוב חולקים ובאינו קצוב הכל למשלח. אך בטעות בחשבון הכל הולך לשליח מכיוון שהכסף העודף אינו קשור למקח אלא טעות גמורה, ולכן אם רוצה השליח הוא יכול לזכות בו לעצמו. מטעם זה כתבנו במקרה הראשון, שכשהמוכר נתן עודף ממאה דולר במקום מחמישים, החמישים הנותרים שייכים לשליח. אך במקרה השני יש לדון, מכיוון שלכאורה הוא דומה להנחה בטעות. ולגבי הנחה כבר דנו לעיל שיש כמה דיעות. למ"ד הראשון הכל הולך למשלח. למ"ד השלישי אם השליח נתן רק  20 למוכר, ה-  30 הנותרים שייכים למשלח. אך אם נתן את כל הכסף למוכר וקיבל ממנו עודף, אז זה יהיה תלוי במחלוקת אם דין הנחה כדין תוספת או לא. ולמ"ד השני שהנחה היא כתוספת, גם במקרה הזה לדעת ר"י הדין הוא שחולקים. אלא שהאחרונים נחלקו בדין זה של הטור והשו"ע בסעיף ז. הקצות (סק"ח ) התקשה בסברתו של ר"י, שגם בטעות בלי דעת המוכר, יש לשליח חלק בתוספת. לדעת רש"י כאמור לעיל, חולקים בתוספת מכיוון שלא ידוע למי התכוון המוכר לתת את התוספת. כשהמוכר טעה, לא שייך להסתפק בכך, והכל הוא חלק מהמקח ושייך לבעל המעות. וכן בשיטת הרי"ף שברור שהכל לשליח, כשהשליח לא עשה כלום והמוכר טעה מעצמו, ג"כ לא שייך לומר שהיתה פה נתינה לשליח, והסברא נותנת שהכל לבעל המעות. ולכן כותב הקצות שדעת ר"י היא שיטה אחרת שלא נפסקה בשו"ע, והשו"ע בסעיף זה פסק רק את מש"כ ר"י לגבי טעות בחשבון שהכל לשליח, אבל בטעות במקח הכל ילך למשלח. אמנם הסמ"ע (סקכ"א) לא פוסק כך, ולדעתו החילוק של ר"י הוא להלכה, ולכן הוא תמה על השו"ע שהשמיט חילוק זה. וכן הנתיבות כותב שמוכח מהירושלמי שבתוס' שבטעות במקח חולקים בדבר קצוב, וכתב להלכה כמו שכתב הסמ"ע, אלא שכתב שצ"ע מדוע חולקים. נמצא שבמקרה זה מלבד הספק לגבי הנחה מצטרף עוד ספק שאולי הכל למשלח. ולכן נראה שגם פה ראוי להתפשר, ולחלק את הרווח, כאשר הנטיה היא יותר לטובת המשלח. מכל מקום חשוב להוסיף שכשהמוכר טועה צריך להודיע לו על טעותו, ויש בזה חובה של מצות השבת אבידה (ראה חושן משפט רלב, א). אך בגוי (שזה הנידון בשאלה) מעיקר הדין אין חובה להשיב אם זה קרה בטעות. אבל מכל מקום יש מצווה להשיב אם זה מקדש שם שמים. ובמקום שיש חשש של חילול ה' מכיוון שהדבר עשוי להיוודע יש חובה להשיב. הרב ניר סיני