שאלה: עברנו דירה ולא החזרנו את האבדה: לכבוד הרב. לפני כשנתיים מצאנו ביום שבת בגן שעשועים משקפי שמש לילדים, מסוג איכותי אך נפוץ (מותג מוכר, עולה להערכתי בין 50 ל- 100 שקל). מכיוון שלא טיפלנו בעניין מיד עם צאת השבת והנחנו אותם בצד, שכחנו מהם לגמרי. לאחרונה עברנו דירה, ותוך כדי אריזה נתקלנו במשקפיים. השאלה היא מה לעשות עכשיו? האם יש עניין עדיין לפרסם, או שסביר שהבעלים התייאש כבר (והילד גדל.)? ואם לא- מותר להשתמש במשקפיים או שיש צורך להעבירם לנזקקים? ושאלה נוספת בעניין - מה ההשלכות המעשיות של "להניח עד שיבוא אליהו"? הם צריך להניח כסף של ממש בצד, או רק לרשום את השווי? והאם אחרי פטירת ההורים הבנים חייבים להמשיך לשמור על אבידה שמצאו הוריהם?
תשובה: א. אם אין במשקפיים סימן (עיין בהרחבה מה נחשב סימן) מותר להשתמש במשקפיים ואין צורך להכריז עליהם. ואם יש במשקפיים סימן אז אם לדעתכם יש סיכוי שאחרי שנתיים תהיה הענות להכרזה צריך להכריז. ואח"כ ניתן להשתמש בחפץ אך צריך לשום את שוויות החפץ ולרושמו על פתק שישאר שמור עד שיבוא אליהו. ב. כאשר יש חיוב להניח עד שיבוא אליהו אם חפץ זה מצוי בשוק או שיש טירחא וטיפול רב בשמירה על החפץ ניתן לשום את החפץ ולרשום על פתק ואין צורך להפריש כסף שיהיה שמור בצד. ואם אינו מצוי בשוק ואין טירחא רבה לשומרו צריך לשמור את החפץ עצמו עד שיבוא אליהו. פירוט התשובה: שאלה זו תלויה בכמה נושאים ותלויה גם באיזו מציאות היה מדובר. 1.האם יש סימן בגופו של החפץ? אם אין סימן בחפץ- מבואר בגמרא ובפוסקים שאם החפץ חשוב או כבד אז מסתבר שהבעלים שמו לב קצת אחרי הנפילה של החפץ שהחפץ נפל וכיון שאין בו סימן התייאשו מיד ולכן החפץ שייך למוצאו.  ואם אינו חפץ ששמים לב כשנופל עיין בהמשך במספר 3. אם יש סימן בחפץ-אז הבעלים לא מתייאשים מהחפץ ולכן יש חיוב להכריז על החפץ. 2.מה נחשב סימן? כיום בחפצים שמיוצרים בצורה תעשייתית אין סימן בחפץ ולמרות שהוא מיוצר ע"י מותג מסוים או בצבע מסוים אין זה נחשב סימן כיון שיש עוד מוצרים דומים בשוק. ולכן רק אם יש סימן מיוחד לאבידה הספציפית כגון חוט שקשרו, מדבקה שהדביקו או שריטה בולטת שודאי הבעלים היה מודע לה אז זה יחשב כחפץ שיש בו סימן. 3.חפץ שנמצא לפני שנודע לבעלים שנאבד. מבואר בגמרא שבחפץ שאין בו סימן למרות שברור לנו שבעליו יתייאשו מהחפץ ברגע שיוודע להם שנעלם בכל זאת כיון שהמוצא הרים את החפץ לפני ייאושם אין הוא זוכה בחפץ. מושג זה נקרא "ייאוש שלא מדעת" ונפסק בגמרא שהוא לא נחשב ייאוש. בחפץ של ילד קטן המסתבר הוא שהחפץ נאבד מהילד ולא מידי ההורים ולכן לקח זמן עד שהוריו ידעו על היעלמות החפץ ורק לאחר שידעו על כך התייאשו ולכן אדם שייטול את החפץ לא יזכה בו כיון שעדיין בעליו לא התייאשו ממנו. 4.מה דין חפץ שנמצא בידיו של ילד קטן. צריך עיון מה דין חפץ שבשימוש הקטן האם הוא שייך לילד או שהוא שייך להוריו? אם נאמר שהוא שייך להוריו אז בגמרא בבא בתרא פ"ז: מבואר שחפץ שאדם נותן לבנו הקטן כיון שהוא יודע שילדים לא יודעים כל כך לשמור על חפצים זה נחשב כאבידה מדעת ולא צריך להכריז עליה. והדבר צריך עיון באיזה גיל והאם כל חפץ שנמצא אצל ילד קטן הוא נחשב אבידה מדעת ובדברים שזו נורמה מקובלת לתת לילד האם גם אז זה אבידה מדעת. ובנושאים אלו יש מחלוקות באחרונים ויש אחרונים שנשארו בצריך עיון. אך בכל מקרה לענייננו יתכן שזה לא משנה כי בין אם זה נחשב כאבידה מדעת ובין אם לא נחשב כאבידה מדעת בשאלה הנידונת ודאי הבעלים כבר התייאשו כיון שעברו שנתיים ונודע להם שהחפץ נאבד לכן נראה שמוצא החפץ יזכה בחפץ מהטעמים שיובאו לקמן. כי אם זו אבידה מדעת לא חייב בהשבת האבידה אז למרות שהחפץ הגיע לאדם לפני שהבעלים התייאשו אם עבר זמן שודאי הבעלים התייאשו, לאחר היאוש זוכה המוצא בחפץ. וגם אם נאמר שזו לא אבידה מדעת בכל זאת אם אין בחפץ סימן סמ"ע וגר"א הבינו ברמב"ם ובשו"ע שלאחר שהבעלים התייאשו אם לא לקח ע"מ לגזול אלא לקח ע"מ להכריז זוכה בחפץ. וש"ך הבין בשו"ע שרק מותר להשתמש עד שיבואו הבעלים ואם יבואו ויביאו עדים שזה שלהם צריך להחזיר להם. אך לבנתיים מותר להשתמש בחפץ ואין צורך לשום אותו. ולמרות שרמ"א לא פסק כרמב"ם אלא כרא"ש שיהא מונח עד שיבוא אליהו. בנידון דידן נראה שיש להקל בצירוף הפוסקים שבכה"ג זוהי אבידה מדעת שאז זוכה בה לאחר יאוש. וגם אם נאמר שהחפץ שייך לקטן וכיון שילד קטן אינו יכול להתייאש מחפציו זהו בעצם חפץ שעדיין לא התייאשו ממנו בעליו והמוצא לא יכול לזכות בו. אך בכל זאת כיון שמשמע שרק לשיטת השו"ע החפץ שייך לקטן (עיין הערה 3) לכן ניתן לסמוך על הש"ך שהבין בדעת השו"ע שכיון שהגביה על מנת להשיב בחפץ שאין בו סימן מותר להשתמש בו אע"פ שעדיין לא היה ייאוש. וגם אם יש סימן בחפץ שאז שו"ע לא כתב שזוכה בחפץ בכל זאת הובא בגמרא ובשו"ע שאם חפץ זה מצוי לקנותו בשוק אז יכול לשום את דמיו מיד ולהשתמש בחפץ. ואמנם בעקרון הרשות להשתמש בחפץ לא פותרת מהכרזה עליו אך כיון שכבר עברו שנתיים מיום מציאתו יתכן שכלל לא תועיל ההכרזה כיון שהאדם לא יזכור דבר שאבד לו לפני כל כך הרבה זמן. אך נראה שאם לדעתכם יש סיכוי שכן תהיה התעניינות בהכרזה אז אם יש סימן צריך להכריז. לגבי השאלה השניה מה עושים במצב "שיהא מונח עד שיבוא אליהו " בפשטן של דברים הכוונה היא לא לגעת בחפץ ו"לשמור אותו בבוידם" עד שיבוא אליהו הנביא ויעזור לזהות את בעל האבידה. בגמרא הובא שבדברים שיש צורך לטפל בהם כגון בעלי חיים וכדומה לאחר זמן מסוים (תלוי כמה רווח הוא מכניס) ניתן לשום את דמיו ולהשתמש בחפץ. ולגבי חפץ שאין צורך בטיפול והשגחה עליו כבר אמרנו לעיל שהובא בגמרא ובשו"ע שאם חפץ זה מצוי לקנותו בשוק יכול לשום את דמיו מיד ולהשתמש בחפץ. ויוצא לסיכום שבחפצים שאינם מצויים בשוק ואין טרחא רבה בשמירתם צריך לשמור את החפץ עצמו עד שיבוא אליהו. ורק אם החפץ מצוי בשוק ויש טרחא רבה לטפל בו (כגון בע"ח וכדומה) יכול לשום את דמיו ולרשום זאת בפנקסו שישמר עד שיבוא אליהו. ועד שיבוא אליהו יכול להשתמש בחפץ כרצונו. יהי רצון שבקרוב נזכה לראות שיבוא אליהו. ר' אברהם כורסיה