שאלה: בית המקדש השלישי ועבודת הקורבנות: ב"ה. יש לי הרגשה שעבודת השם באמצעות הקורבנות הייתה עבודת השם בדרגה מאוד נמוכה, כלומר הרי גם הגויים הקריבו קורבנות, אך בשונה מהם קורבנות המקדש היו בהמות טהורות במקום שרצים ואפילו בני אדם אצל הגויים. אבל עדיין, למרות שהשם מצווה כיצד להקריב, הרי לא יעלה על הדעת, לפחות היום ולפחות לא בדעתי שאם אני חטאתי אז פרה או תור אמורים למות בעבורי?! אני חושב שתפילה ותשובה ומתן צדקה לא רק מספיקים אלא אף מתקבלים יותר - מכיוון שיש בו עבודה אישית יותר וחרטה ותיקון נקודתי, לכן שאלתי היא: האם בבית המקדש השלישי, לאחר שלב בני האדם ישתנה (לב חדש ברא לי.) האם בבית המקדש נצטרך לקרבנות, או שמא רק בהתחלת הגאולה ואח"כ הם יפסקו ויוחלפו לתמיד בתפילות (נשלם פרים שפתינו)? חוץ מזה האם בית המקדש השלישי והמשיח אינם אלא שלב - כלומר לבסוף תהיה תחיית המתים, יהיה לנו גן עדן כאן ממש (על כדה"א) וחי זאב עם כבש?
תשובה: לשואל, 1. סדר השלבים בגאולה - משיח, בית המקדש, תחיית המתים - אינו ידוע לנו בבירור, וגם צורת החיים המדויקת, והאם "וגר זאב עם כבש" יהיה כפשוטו או רק כמשל ל עולמי בין בני האדם. על כך ראה את דברי הרמב"ם (הלכות מלכים פרק יב) הכותב: "אל יעלה על הלב שבימות המשיח יבטל דבר ממנהגו שלעולם, או יהיה שם חדוש במעשה בראשית  אלא עולם כמנהגו הולך. וזה שנאמר בישעיה (יא,ו) "וגר זאב עם כבש, ונמר עם גדי ירבץ" - משל וחידה  ענין הדבר: שיהיו ישראל יושבין לבטח עם רשעי העולם. ויחזרו כלם לדת האמת, ולא יגזלו ולא ישחיתו. וכן כל כיוצא באלו הדברים הכתובים בענין המשיח - משלים הם, ובימות המלך המשיח יודע לכל לאי זה דבר היו משל, ומה ענין רמוז בהם. וכל אלו הדברים וכיוצא בהן - לא ידע אדם היאך יהיו עד שיהיו, שדברים סתומין הם אצל הנביאים. ועל כל פנים אין סדור הוית דברים אלו ולא דקדוקן עקר בדת. ולעולם לא יתעסק אדם בדברי ההגדות ולא יאריך בדברי מדרשות האמורים בענינים אלו וכיוצא בהם ולא ישימם עקר. אלא יחכה ויאמין בכלל הדבר". 2. עיקרון יסודי בתורה הוא נצחיותה. אחד מעיקרי אמונת ישראל הוא שתורתנו לא תתחלף ולא תשתנה בשום פנים ואופן, כדברי הרמב"ם (הלכות יסודי התורה פ"ט ה"א): "דבר ברור ומפרש בתורה שהיא מצוה עומדת לעולם ולעולמי עולמים: אין לה לא שנוי ולא גרעון ולא תוספת, שנאמר: 'את כל הדבר אשר אנכי מצוה אתכם, אתו תשמרו לעשות, לא תסף עליו ולא תגרע ממנו' (דברים יג,א), ונאמר: 'והנגלת לנו ולבנינו עד עולם לעשות את כל דברי התורה הזאת' (שם כט,כח) - הא למדת שכל דברי תורה מצוין אנו לעשותן עד עולם. וכן הוא אומר: 'חקת עולם לדרתיכם' (ויקרא ג,יז ועוד), ונאמר: 'לא בשמים היא' (דברים ל,יב) - הא למדת שאין נביא רשאי לחדש דבר מעתה". מעבר לעקרון כללי זה, הביטוי "חוקת עולם" ו"לדורותיכם" נאמר גם על קרבנות מן החי, כגון על קרבן פסח (שמות יב, כד), קרבן התמיד (שם כט, מב) וקרבנות יום הכיפורים (שם ל, י  ויקרא טז, לד). גם הנביאים שבישרו על הגאולה העתידה הזכירו הבאת קרבנות מן החי: ישעיהו פרק ס,ז  ירמיהו פרק יז, כו ופרק לג, יא  יחזקאל פרקים מה-מו, זכריה פרק יד, כ-כא. זהו גם נוסח התפילה שקבעו לנו ח, בתפילות מוסף מדי שבת ומועד, לחדש את הקרבנות "תמידים כסדרם ומוספים כהלכתם. כמצווה עלינו בתורתך". לכן, אין ספק שבימות המשיח והגאולה השלמה יהיו לנו קרבנות. אם יגיעו ימים שבהם צורת הקיום האנושי תשתנה לגמרי, מן הסתם תימצאנה אז התשובות המתאימות, אך בעתיד הנראה לעין, זה שאליו אנחנו מצווים לשאוף ולצפות ולעשות להגשמתו המלאה, מדובר על בית מקדש מתפקד במלוא מובן המילה. 3. כעת לשאלתך על התועלת בקרבנות, ולמה בעל חיים אמור "למות עבורי". אתה מעלה מחשבות הגיוניות. זה כוחן וזו גם חולשתן. ההגיון האנושי הוא כלי עזר חשוב בהכרת המציאות וגם בהבנת רצון ה', אך עד גבול מסוים: "כי לא מחשבותי מחשבותיכם, ולא דרכיכם דרכי". אנו מחוייבים ומקיימים את מצוות ה' גם אם הן לא מובנות לנו. חשוב מאוד להתאמץ ולהבין את כל מה שניתן להבין, אך זאת אך ורק על בסיס ההתחייבות לקיים גם מה שאיננו מבינים. כך כותב הרמב"ם (סוף הלכות מעילה) על המצוות בכלל ועל הקרבנות בפרט: "ראוי לאדם להתבונן במשפטי התורה הקדושה ולידע סוף ענינם כפי כחו  ודבר שלא ימצא לו טעם ולא ידע לו עלה - אל יהי קל בעיניו, ואל יהרס לעלות אל יי, פן יפרץ בו, ולא תהא מחשבתו בו כמחשבתו בשאר דברי החל. קל וחמר למצוות שחקק לנו הקדוש ברוך הוא, שלא יבעט אדם בהן מפני שלא ידע טעמן. הרי נאמר בתורה: "ושמרתם את כל חקתי ואת כל משפטי, ועשיתם אתם" (ויקרא יט,לז  כ,כב). וה'משפטים' הן המצוות שטעמן גלוי, וטובת עשיתן בעולם הזה ידועה, כגון אסור גזל ושפיכת דמים וכבוד אב ואם  וה'חקים' הן המצוות שאין טעמן גלוי. וכל הקרבנות כלן - מכלל החקים הן. לפיכך אמרו חכמים שאף על עבודת הקרבנות העולם עומד, שבעשית החקים והמשפטים זוכין הישרים לחיי העולם הבא". 4. לאחר שהתבססו בליבנו העקרונות הנ"ל: התורה נצחית, וקיומה לא מותנה בהבנתנו, מגיע גם השלב הבא, והוא המאמץ להבין ככל שאפשר. ראשית, הקרבן איננו תחליף לתשובה. להיפך, מי שלא חזר בתשובה על חטאו (ואפילו היה שוגג - יתחרט על רשלנותו) קרבנו אינו מתקבל, ועל כך אמר הכתוב: "זבח רשעים - תועבה" (משלי כא, כז), ועיין בגמ' בשבועות יב ע"ב, האומרת במפורש, על סמך פסוק זה, שמי שלא חזר בתשובה לא יצא ידי חובתו בקרבן. אכן, היו בימי בית ראשון ובית שני אנשים שהחליפו עיקר בטפל וראו את הבאת הקרבנות כתחליף לתיקון המעשים. על כך צעקו הנביאים, ומשלא נשמעה זעקתם - חרב הבית. בבית השלישי, שייבנה במהרה בימינו, נקווה שעם ישראל ישכיל ללמוד מלקחי העבר ולתפוס נכונה את הקרבנות ומקומם. בעל החיים לא "מת במקומך". יש אומרים שמותו הוא המחשה לשריפת החלק הבהמי שבנו, כדברי הרד"ק (תהלים נא, יח): "ועיקר טעם הקרבנות, לא צוה הא-ל עליהם אלא לשבר הלב ולבטל תאוות הגוף מלבו, ובשריפת האימורים דמיון ששורף גם כן התאוות הבהמיות". על דרך הפשט יש לומר עוד, שעצם המעשה של לקיחת קרבן והבאתו למקום השראת השכינה כמעין מתנה לה', אם ככפרה על חטא בנוסף לתשובתו ואם כהודיה לה' על משהו שאירע לו, פועל על האדם להפנים את היותו עבד ה' המחויב למצוותיו. באופן זה, הבאת הקרבן מחזקת את מחויבותו של האדם לדרכו החדשה אחרי תיקון החטא ושיבתו למסלול החיים התקין של הליכה בדרכי ה' בכל אורחות חייו. על הבאת הקרבנות נאמרו עוד טעמים רבים, עיין במפרשים בעיקר בתחילת פרשת ויקרא (רמב"ן, ר"י אברבנאל, תולדות יצחק, ספר החינוך מצווה צה, ועוד). אך העיקר הוא כאמור: מבית המקדש אנחנו אמורים לצאת אנשים טובים יותר מכפי שנכנסנו אליו. 5. ההנחה שכתבת שעבודת ה' בצל המקדש הייתה ברמה נמוכה משלנו משוללת יסוד. קודם כל, עבודת ה' - כשמה כן היא: לעבוד אותו, כפי שהוא רוצה שנעבוד אותו ולא כפי שנדמה לנו. לכן, האמירה שאנחנו עובדים את ה' טוב יותר בלי חלק ניכר ממצוותיו מופרכת מיניה וביה. אך גם ברמת ההסתכלות שלנו, שבה עבודת ה' שלנו נראית בעינינו יותר מתוחכמת ומעודנת, הדברים רחוקים מן הדיוק. המקדש עם הקרבנות שבו היה מרכז לנבואה, שהיום חסרה לנו. המקדש ועבודתו היה מקום הסנהדרין, מורי התורה בהשראת המקדש שלימדו תורה אחידה לכלל ישראל. המקדש ריכז את עם ישראל לעבודת ה' משותפת בשלושת הרגלים, ללא חילוקי עדות ומפלגות. עבודת ה' שלנו חסרה כמה יסודות רוחניים ונפשיים בעוצמת הקשר לקב"ה, יראתו ואהבתו. האם אתה מדמיין את עוצמת החוויה של יציאת מצרים בלאכול כזית מן הפסח בליל הסדר? 6. בעיקרו של דבר, אני חושב שהקושי שלנו עם הקרבנות הוא יותר פסיכולוגי מאשר אידיאולוגי. אחרי אלפיים שנה בלי קרבנות הם נראים לנו מוזרים, יותר ממצוות אחרות שאליהן התרגלנו. לכל דבר אפשר להתרגל מחדש, ורק אחרי שנתחיל - מן הסתם בתחילה עם קרבנות החובה בלבד - נרגיש איך וכיצד זה מקדם אותנו. יש לשער שגם מבחינה אסתטית לא יהיה קשה להסדיר את עבודת הקרבנות בצורה שתקל עלינו להסתגל אליהם.