שאלה: עשייה לשם שמיים  ענווה פנימית: כבר המון זמן שאני רוצה לשאול את השאלה הזאת ותמיד אני שוכח, הפעם ראיתי מישהי ששאלה שאלה דומה אז נזכרתי סופסוף. אז ככה: אני משתדל לעשות כל מיני דברים טובים למען החברה וכד בהדרכה, בכיתה ובכללי. ואני בדר"כ מנסה שלא להבליט יותר מדיי את מה שאני עושה. הבעיה היא שתמיד שאני עושה משו טוב אני מדמיין לעצמי בראש איך ביום מן הימים כשאגדל או שאלך לעולמיח"ו ישבחו אותי ויגידו כמה צדיק הייתי וכמה תרמתי וכו. המחשבה הזאת משגעת אותי, אני מרגיש שכל מה שאני עושה זה בשביל הכבוד בעתיד ולא באמת לשם שמיים אמנם עכשיו לא רואים כ"כ כמה עזרתי אבל אני בטוח שמתישהו ישימו לב ואז ישבחו אותי יותר ממה שהיו משבחים אותי עכשיו אם הייתי מבליט את המעשים שלי (שהרי חוץ מזה שהוא עזר וכו הוא היה עניו וצנוע וכו. מה שבכלל לא נכון!!) ועוד דבר- אני ממש שונא לראות אנשים שמתנשאים על אחרים, ואני משתדל שלא להתנהג כאילו אני טוב יותר מהחברים שלי, אבל ת אמת שבתוך הלב אני מרגיש יותר נכון יודע שאני טוב יותר מהם, כמעט בכל תחום חשובבלימוד תורה, במידות, בעשייה, וסתם ככה נראה לי שאני יותר חכם, תוך כדי שאני כותב את זה בא לי להרביץ לעצמי אבל נראה לי שזאת האמת. בקיצור איך אפשר לעבוד על הענווה במחשבה? מקווה שהסברתי את עצמי מספיק טוב. ממש על העזרה פה באתר!!
תשובה: לשואל היקר, הזדהיתי מאוד עם השאלה. לא יכולת לכתוב את זה יותר טוב! אני בטוח שכל מי שקרא את השאלה הזדהה איתך, מסיבה פשוטה   כולנו חושבים שאנחנו יותר טובים מאחרים, לפחות במשהו. זו תחושה טבעית שמשותפת לכולנו. וגם אלו שבאופן אוביקטיבי קשה לנו למצוא במה הם עולים על אחרים, תתפלא, אבל הם עצמם מוצאים גם מוצאים. מדובר פה בתופעה אוניברסלית. עשו על כך פעם מחקר, והתברר בו שרוב האנשים חושבים שהם מעל הממוצע. אם הרוב מעליו, אז איך הוא בדיוק ממוצע?? חלק מהאנשים כמובן לא טעו, אך חלקם העריכו את ההישגים שלהם מעל למצבם האמיתי. כשאדם נרדם באוטובוס והוא טיפס בינתיים על הר, האדם מתעורר ולא יודע שהוא נוסע עכשיו על הפסגה. מאיפה יידע? הרי הוא ישן אז! קל וחומר לילד שנולד על פסגת ההר, שהוא איננו מעלה על דעתו שהוא למעלה. כולנו נולדנו על ראש ההר. כולנו נולדנו אגוצנטריים, בלי לדעת שאנחנו בכלל כאלה. תינוק מזהה את עצמו כמרכז העולם, ואת כולם הוא רואה כמשרתים שלו. הוא אגוצנטרי. הוא אף פעם לא למד להיות כזה, הוא פשוט נולד כך. זה שנולדנו על הפסגה, לא אומר שאנחנו חייבים להישאר שם לנצח. מותר לנו לרדת משם! עם הזמן, כמובן שהתפיסה האגוצנטרית שלנו מתעדנת   אך לא נעלמת לגמרי. אנחנו קצת מעדנים אותה, ואת השאר אנחנו מסתירים. ממשיכים להיות כאלה, אך עמוק בתוך הלב, בשביל לא להראות טיפשים או אגואיסטים. לתופעה הזו יש שורשים רוחניים עמוקים יותר, אבל זה מספיק לענייננו. אז מה לעשות? אכתוב לך שמונה נקודות, לכבוד החג הקרב. כל אחת מהן היא נר קטן, ואתה צריך להדליק אותו ולהצית בו שלהבת, בכדי לקבל ממנו תועלת. אני מציע לך לקרוא כל נקודה פה כקוד שיש להרחיבו. א. עצם המודעות לכך שאנחנו חיים באגוצנטריות, כבר פותרת חלק מהבעיה. בעיני, השאלה שלך היא כבר חצי תשובה. ב. ענווה אמיתית איננה נבנית מול בני אדם (הרי מי אמר שהוא  שווה  יותר ממני?), אלא מול הקב"ה. ככל שנוכחותו תהיה יותר ממשית בעיני   כך האגו שלי יתפוס את הנפח האמיתי שלו, ולא יתנפח מידי. וכשאתפוס את עצמי במימדים הנכונים   ממילא לא אראה את עצמי כמרכז העולם, ואתייחס גם לאנשים אחרים באופן הראוי. ג. כתבת שאתה שונא לראות אנשים שמתנשאים. גם אני שונא, אבל לא בגלל שהם גאוותנים, אלא כי הם מגלים טיפשות. לכולנו יש צדדים חלשים באישיות, וטיפש מי שמגלה אותם לעין כל. האגוצנטריות היא חולשה מלידה. להתכחש לה   לא נכון, אך גרוע יותר לנופף בה לעין כל. ד. מה הכוונה לעשות לשם שמיים? מי זה ה שמיים? בני אדם הם יצורים תכליתיים. הם לא עושים פעולות  סתם, אלא רק לשם תכלית כלשהי. אתה יכול לעשות משהו לשם  חעכייחיכי, או לשם  זדגכלדגכף? כל עוד לא תהיה למלה  שמיים  משמעות אמיתית בעיני   לא אוכל לעשות לשם שמיים. למעשה, זו המטרה שלנו כל החיים   להגיע לקשר ממשי עם הקב  ה, לנוכחות שלו בחיים שלנו ולדבקות בו. ממילא, ככל שנתקדם יותר בעבודת השם הכללית שלנו, נוכל יותר לעשות לשם שמיים. ה. למען האמת, לעולם לא נדע אם עשינו  באמת  לשם שמיים, ואם העבודה שלנו היתה לשמה לגמרי. תמיד תיתכנה  פניות  שלא היינו מודעים אליהן. אנחנו צריכים כמובן לשאוף לעבוד לשמה, אך רק למעלה נדע עד כמה הצלחנו. ממילא, כל החיים אנחנו מנסים להעלות את האחוז של הכוונה לשמה במעשים שלנו, בידיעה ברורה שנשאר גם אחוז של שלא לשמה. ו. זה שיש לנו אגו   לא פוטר אותנו משום חובה! דוגמא מתחום מקביל: אסור לספר לשון הרע, אך במקרה של תועלת   חובה לספר. גם במקרה זה אסור להנות ממנה, וצריך לכוון אך ורק לשם התועלת. אדם שנהנה לספר לשון הרע, וכי הוא יהיה פטור מלספר לשון הרע לתועלת?! בודאי שלא! את חובתו לספר הוא יצטרך למלא, ובמקביל הוא יצטרך לעבוד על עצמו שלא להנות מהסיפור העסיסי. ז. גם בחישוב תועלתני: מוטב לעשות, גם אם העשיה שלנו נגועה באגו, מאשר לא לעשות. העשיה שלנו   גם אם היא לא לגמרי לשמה   תועיל לעולם ותועיל לנו הרבה יותר מאשר אם לא נעשה. ח. ראיתי שאתה דואג להספד, וחושש שיחשבו שהיית יותר משאתה באמת. אפשר להרגע. אתה לא צריך לדאוג, כי ממילא מותר למספיד קצת להגזים (שו"ע יורה סימן שד  מ, סעיף א ), ורוב השומעים יודעים את זה. עכשיו ברצינות: לכולנו חשוב מה יחשבו עלינו. לא? אז אם יזכרו אותנו ככאלה שהתמודדו עם החולשות שלהם, וניסו לעבוד ולזכך את המידות   זה גם יהיה נכון, וגם המחמאה הגדולה ביותר שאפשר לתת למישהו. תראה איזו סיעתא דשמיא היתה שכתבתי את זה לקראת חנוכה! אם הייתי דוחה את זה לפורים, היו רק שתי נקודות. במילים אחרות: קבל את התנצלותי שלקח כל כך הרבה זמן עד שקיבלת תשובה! כמובן שכולם אשמים, ובראש ובראשונה אני ( דוגמא לאגוצנטריות. לא קל להשתחרר!). והמון המון ברכה! אלעזר