שאלה: מה אכפת לה  מה אני עושה בחיים שלי: הרב, יש לי כמה שאלות באמונה: 1) לכל אחד יש את החבר הזה שפעם עשה לו טובה, ומהיום עד בסוף החיים הוא יזכיר לך את זה וכמה שאתה חייב לו כי הוא עשה לך את הטובה הזו. אז ככה אני מרגיש כלפי ה. כאילו, דחילק, הבאת אותנו לעולם, סבבה, והכול, אבל למה אני צריך כל הזמן להסתובב עם התחושה הזאת? 2) מה אכפת לה מה אני עושה בחיים שלי? זה כמו שאני אקנה לך מתנה ואגיד לך מה לעשות בה. יאלללה, תפדאל! תעשה בזה מה בא לך! 3) למה אני צריך לדאוג לעניים ולעשות תיקון עולם? כאילו, אם ה רוצה שזה יקרה שידאג לזה! מה אני תקוע כאן? 4)
תשובה: אתה תופס את ד  כמו מלך עריץ ששולט בנתינים שלו ביד רמה, לא מאפשר להם חופש ומשעבד אותם באופן מוחלט. אנסה להציע לך כאן נקודת מבט שונה הפוכה: במקום לתפוס את ד  כמלך מפחיד נורא - תראה בו אבא אוהב, במקום שתהיה לך אמונה של פחד, של  יראה, תאמין משמחה, מ- אהבה. נתחיל עם ענין הכפיה - אתה אומר: "יאלללה, תפדאל! תעשה בזה מה בא לך!" התשובה של ד  היא אכן:  תעשה מה בא לך. במציאות של היום, ד  לא כופה עליך, הוא לא מכריח אותך, אתה יכול להפסיק לשמור שבת, לא להתפלל, לאכול פיגולים. לעשות ממש כל מה שבא לך (יש בארץ אלפי אלפים כאלו, לצערי) לא יקרה לך כלום. אין בית דין שיעניש אותך, גם אין נביא שיוריד אש מהשמים לשרוף אותך. הקב"ה לא כופה עלינו דרך. הוא מציע אותה, ד  מציע את דרכו לאהוביו. אנו אומרים כל יום, לפני קריאת שמע:" אהבת עולם אהבתנו ה  אלהינו. חמלה גדולה ויתרה חמלת עלינו: אבינו מלכנו. בעבור שמך הגדול ובעבור אבותינו שבטחו בך. ותלמדם חקי חיים לעשות רצונך בלבב שלם. כן תחננו ותלמדנו." הקב"ה לא דורש ולא מבקש דבר. הוא מציע לנו באהבה, אוצר גדול ועצום. מי שרוצה לוקח ומי שלא, לא (אמנם יש בתורה הרבה אזהרות ואיומים, אבל זה קשור למציאות חברתית ורוחנית שלא קיימת כיום). האמת היא שאנחנו מקיימים מצוות, לא מתוך פחד מעונש ובאותה מידה גם לא כדי לקבל פרס, אפילו לא בשביל עולם הבא (ודאי יש עולם הבא, אבל אנחנו לא עושים בשביל לזכות בעולם הבא). הגמול על קיום המצוות ניתן כבר בעולם הזה: להרגיש רוחני באמת, לחיות חיים שיש להם הכי הרבה ערך ומשמעות בעולם הזה. לדעת שאתה חלק ממשהו גדול ועצום. בלשון הכתוב   "להדבק בד ". אמרת: תן לי לעשות "מה שבא לי". בוא נחשוב על הדברים ש- בא לך. מה מאפיין את  מה שבא לנו? המכנה המשותף כמעט לכל הדברים הללו, הם מהנים ומענגים את הגוף ועוד מכנה משותף   כולם רק בשבילי, למעני,  אני  במרכז: מה שבא  לי! ככל שאדם מתבגר והיצרים שלו קצת נרגעים, הוא מבין שהנאות הגוף   למרות כל הטעם הטוב שלהן, מעניקות שמחה מאוד זמנית ומוגבלת. ההרגשה הטובה באמת בחיים באה ממקומות גבוהים יותר מאשר  הגוף. כשאדם מתבונן בעצמו, לאחר שנים הוא הרבה יותר מאושר מכך שהשקיע זמן ומאמץ בתרומה לכלל, בעשיה חברתית, בלימודים משמעותיים, בחינוך הילדים שלו או בדאגה להורים שלו מאשר אם היה משקיע את הכוחות הללו בטיולים ובילויים, במסעדות ובקניות. אחד ההבדלים בין אדם וחיה   זו היכולת לחשוב על הזולת ולהתחשב בו. חיות פועלות על פי אינסטינקט ההשרדות הטבוע בהן. הן דואגות רק לעצמן ולצאצאים שלהם. האריה אוכל את כל הבשר עד שהוא שבע, הוא לא משאיר בשר לאריות החולים והזקנים. הרוחניות ( הנשמה) של האדם מאפשרת לו לראות את מקומו וצרכיו של האחר: "הלוא פרס לרעב לחמך ועניים מרודים תביא בית, כי תראה ערם וכסיתו ומבשרך לא תתעלם". לרחם, לסייע, להתחשב, לדאוג לזולת בלי לחשוב  מה יצא לי מזה, זו פעולה רוחנית (  בנשמה) זה המושג  טוב  בטהרתו. להיות טוב ולעשות טוב כי זה טוב. לכך התורה מכוונת אותנו. כשאתה דואג לעניים אתה עושה את הטובה הכי גדולה לעצמך. זה החיבור הטהור בין חומר ורוח, זה קידוש החומר בפשטות. כשאתה נותן לאחר אוכל או כסף, במיוחד אם יש בכך ויתור גדול מבחינתך, אתה משליט את תודעת הטוב שבך, את הרוח שלך, על האגו הקטנוני, האינטרס האגואיסטי   על התודעה החייתית-חומרית שבך. לכן כאשר התורה מצוה לדאוג לאחר: לאביון ולסובל, היא פועלת רק לטובתנו. מי שפותח את לבו מביא לעצמו את התועלת הרבה ביותר   עוצמה וגודל לרוחו ונשמתו, היא צלם האלוקים שבתוכו. האמת היא שהדברים ארוכים מאוד ורחבים מאוד   כתבתי לך רק מעין  מבוא  לכל הנושא כולו.