שאלה: אשה ששכחה יעלה ויבוא בברכת המזון ביום טוב: האם נשים חוזרות על ברכת המזון כששכחו יעלה ויבוא בחג? ומה הדין בשבועות האם הן מחויבות מטעם דכולי עלמא בעינן לכם?
תשובה: לשואל, דין זה שנוי במחלוקת, ולפי הדעה הפוטרת מלחזור הרי זה גם בשבועות, אך הלכה למעשה נראה לענ"ד כשיטה שנשים צריכות לחזור על "יעלה ויבוא" בכל יום טוב. הרחבה: בגמרא בברכות מט ע"ב נאמר הכלל, שהשוכח להזכיר את המועד בברכת המזון של שבת ויום טוב צריך לחזור, משום שחובה לאכול ביום זה, ופירשו תוספות (ד"ה אי בעי) שהכוונה שחובה לאכול לחם (בניגוד לראש חודש, שאסור לצום בו אבל אין חובה לאכול לחם, ולאור זה דנו תוספות לגבי סעודה שלישית בשבת, האם חובה לאכול בה לחם וממילא האם חובה לחזור בה כששוכחים). וכך נפסק בשולחן ערוך (סי' קפח סעיפים ו, ח), שיש לחזור על יעלה ויבוא ביום טוב, וכן בשבת בשתי הסעודות הראשונות. אולם רבי עקיבא איגר (בתשובותיו, סימן א ובהערותיו לסי' קפח) מחדש שיש בעניין זה חילוק בין אנשים לנשים: החובה להתענג ביום טוב היא מצוות עשה שהזמן גרמה, ונשים פטורות ממנה, פרט לליל הסדר, שבו הן חייבות באכילת מצה (הוא מבחין שם בין המצווה לשמוח ביום טוב, שאינה כוללת בהכרח אכילת לחם אלא אכילת דברים משמחים כמו בשר ויין, לבין המצווה להתענג ביום טוב). לפיכך אשה ששכחה "יעלה ויבוא" בסעודת יום טוב אינה צריכה לחזור על הברכה (בניגוד לשבת, שהחובה לאכול בה לחם כלולה במצוות "זכור את יום השבת לקדשו", ובה גם נשים חייבות, מאחר שהיא הושוותה למצוות "שמור", איסורי המלאכה בשבת). על פי שיטה זו נראה שאין לחלק בין שבועות לשאר ימים טובים. אמנם הגמרא (פסחים סח ע"ב) אומרת שבשבועות הכל מודים שיש חובת "חציו לכם", בניגוד לשאר ימים טובים שבהם סובר רבי אליעזר שאין חובה כזו, אך בסופו של דבר המקור לחייב הוא מ"עצרת תהיה לכם", שלדעת רבי עקיבא איגר לא נאמר על נשים, כמבואר בתשובתו הנ"ל (הפסוק בבמדבר כט, לה "עצרת תהיה לכם" נאמר על שמיני עצרת, ואין ראיה מפורשת שכך דעת רעק"א גם לגבי שבועות, אבל כך נראה מחשבון הסוגיה). אמנם ראיתי שהג"ר שלמה כהן (ה"חשק שלמה"), בתשובתו שהובאה בשדי חמד (מערכת יו"ט סי' ב אות ו, כרך ו עמ' 2678) תמה על רעק"א, מדוע לא אמר שבשבועות גם האישה חייבת לאכול פת, כי הטעם "יום שניתנה בו תורה הוא" שייך גם לגביה. ולענ"ד נראה כאמור, שסברת "יום שניתנה בו תורה" מחייבת לקיים באופן זה את "עצרת תהיה לכם", כלשון הגמרא: "הכל מודים בעצרת דבעינן לכם" (ואולי לאו דווקא באכילת פת, אלא מחייבת רק איסור תענית), אבל אם האישה פטורה בכלל מעשה זה - הרי זה גם בשבועות. אך רבים מהאחרונים חלקו על חידושו של רבי עקיבא איגר (הובאו בשו"ת יביע אומר ח"ו או"ח סי' יח אות ג) מטעמים שונים, כגון שאכילת הסעודות ביום טוב איננה רק משום מצוות עונג אלא גם זכר לירידת המן, והרי "אף הן היו באותו הנס" (שו"ת שאילות שמואל סי' יא). או: הסעודות ביום טוב כלולות במצוות השמחה, ואינן רק "עונג יום טוב", על פי שיטת הרא"ש (ברכות פ"ז סי' כג, הובאה בביאור הלכה סי' קפח ס"ח ד"ה סעודה שלישית), ואם כן יש מקום לחייב את האישה בשמחת הרגל (עיין הל' חגיגה פ"א ה"א ברמב"ם ובראב"ד, ובתוס' בראש השנה ו ע"ב ד"ה אשה). אמנם יש שהקשו על שיטה זו, שבחול המועד מצאנו חובת שמחה ואין חובה לאכול פת. על כך אפשר אולי להשיב, שחובת השמחה איננה אחידה בכל יום, וביום טוב אם אין אוכלים פת וסעודה משביעה - אין זו "שמחה". גם בין הפוסקים בזמננו הדעות חלוקות: יש שנקטו כדעת רעק"א (שבט הלוי ח"ד סי' יח), ויש שפסקו שלא כמותו (שו"ת שמש ומגן ח"א סי' יג  שו"ת יביע אומר ח"ו או"ח סי' יח אות ג, אך שם סי' כח אות א פסק שאפילו אנשים לא יחזרו על יעלה ויבוא פרט ללילה הראשון של פסח וסוכות, וכן דעת הילקוט יוסף סי' קפח הערה ח). ובשמירת שבת כהלכתה (פנ"ז הערה יח) הביא את שתי הדעות בלא הכרעה. לעניות דעתי שיטת המחייבים לחזור מובנת יותר. הרי גם רעק"א מודה שאישה חייבת בעונג שבת (כמבואר בתשובתו שם, ועיין גם הל' שבת ל, יד), והרי עונג שבת ויום טוב נלמדו מאותו פסוק בישעיהו (נח, יג), וכיצד ניתן לחלק ביניהם, שבזה האישה חייבת ובזה פטורה? גם מסתימת לשון הרמב"ם בהל' יום טוב (ו, טז): "כשם שמצוה לכבד שבת ולענגה כך כל ימים טובים שנאמר 'לקדוש ה' מכובד', וכל ימים טובים נאמר בהן 'מקרא קדש', וכבר בארנו הכיבוד והעינוג בהלכות שבת" משמע שאין כל חילוק ביניהם (ועיין בטור סי' תקכט שכתב שלפי הרמב"ם יש חובת סעודה שלישית ביו"ט  וכמובן החולקים עליו בזה אינם צריכים לסבור שיש חילוק מהותי בחיוב העונג, אלא שסעודה שלישית היא עניין מיוחד בשבת). כמו כן כתב בספר החינוך (מ"ע רצז) שנשים חייבות במצות עשה של שביתת יום טוב (בניגוד לתוס' בקידושין לד ע"א ד"ה מעקה, שפטרו), ונראה שלדעתו אין כל חילוק בין איש לאישה במצוות יום טוב (עיין במנחת חינוך שם אות ב). וכן עולה במפורש ברמב"ם בספר המצוות, סוף מצוות העשה, שמנה את המצוות הנוהגות כיום ופירט איזה מהן אינן נוהגות בנשים, ולא כתב זאת על מצוות השביתה ביו"ט (מצוות קנט-קסז, ומתוכן כתב רק על ספירת העומר שהנשים פטורות ממנה). גם מצינו בירושלמי במגילה פ"א ה"ד: "אין אתת איתא מישאלנכון אימרין לה  תרגום: אם אישה באה לשאול אתכם אימרו לה : בכל מתענין חוץ משבתות וימים טובים וראשי חדשים וחולו של מועד וחנוכה ופורים", ומכאן שגם הנשים אסורות להתענות ביו"ט (ביביע אומר הנ"ל הביאו, אבל כתב שאין ממנו ראיה לחיוב אכילת לחם). יש להוסיף, שרעק"א עצמו בהגהותיו לשו"ע כתב את הדברים בלשון מסופקת: "כך היה נראה לענ"ד לולי שקשה עלי לחדש מה שלא נזכר הערה בזה בפוסקים". ואכן, הרמב"ם (הל' ברכות פ"ב הי"ב) והשולחן ערוך (סי' קפח ס"ו) סתמו בעניין זה ולא חילקו בין איש לאישה, וגם המשנה ברורה בסי' קפח השמיט את חידושו של רעק"א (ועיין גם משנ"ב סי' תקכט סקט"ו).