שאלה: ספרים ללימוד לגבי מידת הקנאה: אשמח אם תיתן לי כמה שיותר ספרים בהם אוכל ללמוד על מידת הקינאה ומתוך הרשימה אוכל לבחור את הספר המתאים ביותר. :)
תשובה: " אורחות צדיקים שער י"ד, פלא יועץ, מהר"ל דרך החיים פ"ד משנה כ"ב, ראשית חכמה שער הענוה פרק ז'. שולח לך דברים שכתבתי סביב דברי הרב קוק טז זיקוק הקנאה צריך לזקק את מדת הקנאה, כשהיא באה אל גבול הקודש, שתהיה קנאת ד' נקיה. ואם אי אפשר על פי רוב בלא צחצוחים של חולשת בשר ורוח, מכל מקום צריכה הבקורת העצמית לברר את בסיסה העקרי שלא יהיה קנאת איש מרעהו, המביאה רקב עצמות, כי אם קנאת ד', הנותנת לבעליה ברית נושא הפסקה- הטהרה במידת הקנאה א. הטהרה לפי הרמח"ל מהי מידת הטהרה. ספר מסילת ישרים מחולק לשלשה חלקים. החלק הראשון עוסק במידות המביאות את האדם אל המעשה הנכון. החלק השני מביא את האדם לעשייה לפנים משורת הדין החלק הזה הולך ומצמצם את עולם הרשות והופכו לעולם של מצווה. החלק השלישי מביא את האדם לדבקות תמידית בקב"ה גם שלא בעת עשיית מעשי מצוות. המידה הראשונה הפותחת את החלק השני היא מידת הטהרה. כל דבר שאדם עושה יכול לעשות בטהרה ויכול לעשות שלא בטהרה. פירוש הדבר, שהמעשה והכוח שמגלה האדם אף אם מבחינה מעשית הוא טוב, המניע לעשייה, והעשייה בפועל מושפעת גם ממניעים שאינם טהורים לשם המצווה. במידת הטהרה לא מספיק שאדם ישאל האם צריך לעשות את המעשה או לא, זה קשור לחלק הראשון במסילת ישרים, אבל בחלק השני לא מדובר שהאדם מתלבט מה הוא צריך לעשות אלא מדובר על הכוונות. בחלק השני יש שלוש מידות בסיסיות. טהרה, פרישות, חסידות. פרישות וחסידות- מתייחס למעשים בענייני הרשות שאין בהם מצווה ועבירה. הפרישות זה קניית מדרגה בה האדם לא לוקח מן העולם הזה ללא צורך סתם לצורכי עולם הזה. בחסידות באופן חיובי האדם הולך וכובש חלקים רשותיים והופכם למעשי מצווה. הטהרה פותחת חלק זה- גם כשהאדם עובר שלב ראשון והוא עושה דברים נכונים הוא צריך לבחון את הכוונות שלו, כי בכל מעשה יש הרבה מניעים שעומדים מאחוריו. ב. האם יש לקנא כשמידת הטהרה אינה בשלמותה? בכל מעשה אנו צריכים לקנות את מידת הטהרה שעיקרה לעשות את המעשה לא לצרכים אישיים אלא לשם שמים. מה יעשה אדם שלא הגיע למידת הטהרה, האם ימנע מלעשות את המעשה הנכון? בדרך כלל אנו אומרים שקודם כל תעשה את המעשה הנכון ולאחר מכן תעבוד על הטהרה שבעשיית המעשה. כך הסדר במסילת ישרים קודם כל נקיות בעולם המעשה ורק לאחר מכן מגיעים למידת הטהרה. אולם כאן לענין קנאת ה' הדברים מורכבים יותר. בכך עוסקת פיסקא זו. בפסקה הרב מבחין בין סוגים שונים של חסרון בטהרה של מעשה הקינאה. החידוש הראשון הוא שבמידת הקינאה יש מצבים שבהם יש להימנע מלקנא משום שהמניע אינו לשם שמים. כנראה מהותי במעשה הקנאה שיהיה מניע לשם שמים ולא מניע אישי. החידוש השני שמחדש הרב שבכל אופן יש מקרים שלמרות שהאדם לא נמצא במדרגה של טהרה ומניעים לשם שמים יש לעשות את מעשה הקנאה. הרב כותב : 'הקנאה כשהיא באה אל גבול הקודש'- הבסיס למעשה הקנאה זה אדם שהצד הנצחי חשוב לו. מדובר על אדם שיש לו שאיפה להתקדש. התנאי הראשוני שהקנאה תדחה תופעה שקוראת בעולם הזה מכוח מה שיש לנו שייכות לעולם נצחי יותר. האור של הנצח דוחה את האור העובר וחולף. זהו הבסיס לקנאה. כאן יש לברר מהי קנאת ה'. מהי הקנאה שיש בה עדיין צחצוחים של חולשת בשר ורוח. ומהי הקנאה שהיא קנאת איש מרעהו? ג. קנאה ה' וקנאת איש מרעהו אותה מידה? מהי קנאה- הרב מעמיד את קנאת ה' מול קנאת איש מרעהו. האם יש קשר בין שתי סוגי הקנאות האלו. האם מדובר על שיתוף השם או שבאמת יש קשר פנימי בין שתי התופעות. לכאורה קנאת ה' זה קנאה לערך ואידיאל. קנאת איש מרעהו לכאורה היא קינאה שנובעת מאוגואיזים. קנאת איש מרעהו זה כאשר לאדם אחר טוב והאדם רוצה שיהיה גם לו טוב. בקנאות לה' יש בדרך כלל נכונות למסירות נפש, ואף הסכמה להפסיד. הקנאה לה' היא בדרך כלל תהיה עוצמתית יותר ואף אם אדם ירגיש שיוכל להפסיד מקנאתו הוא ימשיך בקנאתו שהרי הרווח העיקרי שלו היא הפצת הערך שבגללו הוא מקנא. היפוכה   קנאת איש מרעהו. בקנאת איש מרעהו לא מדובר על אדם ששייך למדרגת חיים עליונה. הקנאה לא נובעת מכך שחיים בעלי עוצמה גדולה מצדיקים דחיית את החיים הקטנוניים שבאים לפגוע בחיים העליונים. מדובר על צרכים אישיים של האדם כשהקנאה היא דרך השגת הצרכים שיבואו בעקבות הקנאה. אולם אם הקנאה תמית על האדם יסורין האדם ימנע ממנה. אם כן ניתן לומר שהקנאה העצמית היא קנאת ה' והקנאה שהיא רק אמצעי לדבר אחר היא הקנאה הפסולה. המשנה אומרת 'שלושה דברים מוציאים את האדם מן העולם הקנאה התאווה והכבוד' - מה זאת אותה קנאה שמוציאה את האדם מהעולם? האם מדובר על אגואיזים או שמדובר על מצב רקוב יותר. לכאורה הכבוד והתאווה גם הם נובעים מאגואיזים, מה יש בקנאה מעבר לדאגה עצמית. נראה שהקינאה היא לא רק המוטיבציה שיהיה לי טוב אלא מצב נוראי של אי יכולת לראות את הטובה שיש לחבירו. אדם לא מעוניין בהצלחת חבירו. זוהי מידה שלילית נוראית. בכל אופן מה הקשר בין קנאה לשם ה' לבין הקנאה שהיא מידה מגונה ומניעיה אינם בעולם הרוח. נראה שהרב מדבר על קנאת איש מרעהו שכלפי חוץ מתלבשת בלבוש של קנאת ה', מהי בדיוק מידת הקנאה שמדובר עליה? האם זה אותו כוח ולכן יש בלבול, וכלפי חוץ קשה להבחין ביניהם? ד. שורש הקנאה לה' - אהבה מהו המקור לקנאה. מדוע ולמי אדם מקנא? אנו רואים שקנאה מופיעה צמודה לאהבה, אין קנאה בלי אהבה! 1) רמח"ל במסל"ש פי"ט מדבר על ענפי החסידות והוא אומר שיש שלושה ענפים, אחד מהם זה אהבת ד', ואהבת ד' מופיעה בשלוש דרכים: דבקות, שמחה, קנאה. 2) בסוף שיר השירים 'עזה כמוות האהבה קשה כשאול קנאה', המדרש אומר שקנאה ואהבה צמודים אחד לשני. הקנאה קשורה לתפיסת המציאות במבט מאד אחדותי. הקנאה היא תופסת האחדות ומתרגמת אותה לאחידות. הקינאה זה הכוח שדוחף לשמור על הבלעדיות. כך אנו מוצאים קינאה של איש לאישתו. האיש רואה את אישתו כאישה שהיא בלעדית שלו. אהבה בין איש לאישה, יש בלעדיות בקשר ובמחשבות אחד על השני, היא אשתו והוא בעלה, זה שיש נשים אחרות זה לא נוגע לבעל, יש בלעדיות בחיבור שבין איש ואישה, זה יסוד האהבה- אחדות מוחלטת בין האיש והאישה עד שנהפכים להיות מחוברים אחד עם השני. הקנאה מתעוררת כשיש פגיעה בבלעדיות הזו, משהו זר נכנס והורס את האחדות והבלעדיות הזו. האדם מתמלא בקנאה. כך יכולה להתפתח קינאת תלמידים לרבם. יהושע תופס שכל עמ"י צריך להיות מושפע רק ממשה. כל הרוח ביהושע היא רוח שבאה על ידי משה רבו.יהושע לא מוכן לקבל שיהיה אין הופעת רוח אחרת. ולכן הוא בא למשה ומקנא לו: אלדד ומידד מתנבאים במחנה. משה בענוותנותו ענה לו שאין לו בלעדיות על הרוח. נבואת משה היא המקור לכל הנביאים. נבואת משההיא העיקר, אבל יכול להיות נביא לא דרכי- "ומי יתן כל עם ה' נביאים". משה צדק שהם יכולים להתנבא ולא צריך לקנא, אך יש מקומות שצריך לקנא- לכבוד ת"ח למשל. פירוש הקנאה לת"ח- העולם הרוחני צריך להיות צריך להיות מזוהה עם הרוח של הת"ח הזה שלא תכנס רוח אחרת. מהי אם כן קנאה לד'? הקנאה הכי מתבקשת בעולם היא קנאה לה'. התובנה העמוקה שה' מקור הכל, היא השורש לאהבתנו את ה'. אהבת ה' נובעת מהפסוק "שמע ישראל ד' אלוקינו ד' אחד"- הכל מתאחד מכוח שמו של הקב"ה. כל דבר יש לו ערך רק מצד החיבור לה'. "ואהבת את ה' אלוקיך בכל ללבך ובכל נפשך ובכל מאודך"   כל כוח חיים שיש לך יש לו ערך רק מצד קישורו לקב"ה. כשפוגשים בעולם איזה דבר שהוא הורס את הבלעדיות הזו שהכל צריך להיות עם שם ד', מאוחד עם ד', יש מישהו רוצה להרוס את החיבור של ד' לכל העולם אז אין לו מקום, צריך לקנא- לא להסכים שכוח זה יבוא לידי ביטוי בעולם. לפי השעה והמקום כוח זה לא צריך להיות בעולם. הקנאות לה' יסודה במציאות של חיים במדרגה גבוהה. אדם מאוחד ומרגיש דבוק עם הקב"ה. הפגיעה בקב"ה נחשבת בעיניו כפגיעה בו. אדם מוכן להילחם בעבור מה שהוא מקנא לו. קנאת ד', נובעת מזה שד' הוא מקור הכל ומאוחד עם הכל, נותן חיים לכל ושמח בכל תוספת חיים. אדם שמלא אהבת ד' צריך לקנא לשמו כפי שהמסל"ש בפרק י"ט הזכיר בחסידות את הקנאה כענף לאהבת ד', כלומר אדם שמחובר לד' ואוהב את ד' ואוהב את החיים שמתגלים ע"י ד' אם הוא רואה שמישהו מנסה לפגוע בחיים האלה ולנתק את החיות הזו, אז הוא מתמלא קנאה שהיא הכוח להגן על החיים. למשל באליהו הקנאה היא לקב"ה שמופיע דרך הטבע ודרך ישראל. כאשר מישהו עושה נגד ה' כאילו אני נפגעתי. האדם קשור אל הקב"ה, מרגיש את עצמו חלק ממנו, והקנאה עוברת דרך האדם. המסילת ישרים מסביר שהקנאה היא קשורה לאהבת ה'. אהבה יסודה היא מצד האחדות וההתאחדות. יש מצב של חיבור בלעדי ובא מישהו ורוצה להיכנס ופגוע באחדות וביחוד. ישנה קנאה בין בני אדם- גם שם יש קנאה חיובית, אדם שמקנא לאשתו- אדם כרת ברית חיים עם אשתו, נוצר עיקרון שכל מה שנוגע לחיי האישות יהיה מאוחד, וכשמישהו פוגע בזה יש קנאה. ה. מקור קנאת איש מרעהו - גאווה מידת הקנאה אצל האדם קשורה לכך שהאדם חושב שהוא הבלעדי בעולם, שורש הקנאה קשור לגאווה- האדם באיזה שהיא רמה אומר שהוא הבלעדי במה שהוא צריך להופיע באותו מקרה, וכל דבר שיופיע לא לפי קנה המידה של אותו אדם יסתור את ההופעה שלו. א"כ קנאת האדם תלויה במידת הגאווה שלו. יכול להיות אדם מטומטם כמו נבוכדנאצר שחושב שכל העולם צריך להיות בשליטתו, במקום בשליטת ה', 'אעלה על במתי עב אדמה לעליון', או כמו המן שהוא המשך נבוכדנאצר, בעל יסוד גאווה. ויש גאווה ברמה נמוכה יותר- יש אדם שחושב שבמקום הזה הוא בלעדי, בחברה זו או בשיעור זה בישיבה הזו. א"כ הדבר שכואב לאדם מזה שטוב לאחרים הוא הנחת היסוד שלו שהוא נמצא בראש הפירמידה, שהוא שורש הכל. מה ההבדל בין כעס לקנאה. שניהם נובעים מגאווה. השורש של הגאווה מביא לקנאה. הקנאה יכולה להתגלות בדרך מאד קרה ומתוכננת. הקנאה היא האידיאולוגיה של הגאווה. הכעס הוא המידה החמה של הגאווה. היא באה דווקא מאי יכולת להתאפק ולעמוד בתכנון. הכעס היא תגבורת הרגש על השכל כתוצאה מפגיעה באני של האדם. אם כן כיצד נדבק באדם קנאה שלילית. במה האדם נדבק דבקות שגורמת לו לרצות שחבירו לא יהיה לו טוב? מהו יצר הקנאה? למה לאדם מפריע שלאחר טוב? מהו השורש של הקנאה האנושית. מה איכפת לאדם שלחבירו טוב? אפשר להבין את מידת התאוה ואת מידת הכבוד. אולם מה השורש של מידת הקנאה? במבט ראשון נראה לומר שזה קשור לכך שיש כוחות הרס בעולם ולכן אדם רוצה שלאחר לא יהיה טוב. חלק מבריאת יצר הרע הוא יצר שיסודו הוא הרס לשם הרס. יש דבר שדוחף את האדם לעשות רע בלי שהאדם מרוויח מכך. המהר"ל  נתיב אהבת ה'  באר שיש רע עצמי שאינו קשור לתאווה. יש כוח הרס בעולם. אולם מדוע שאדם ינכס את כוח ההרס לעצמו? מדוע שהרע העצמי ישתלט על האדם? מה מחבר אדם לרוע כזה, מה תוכנו? צריכים למצוא מידה טובה שהיא יכולה לחבר את הקנאה אל האדם. נראה שגם המידה השלילית באה מאותו שורש שבאה הקנאה הראויה החיובית. כל אדם יש לו צלם אלוקים וטבוע בו הרצון לגלות את היותו ברוא בצלם אלוקים. זהו המנוע לכוח הגדול שדוחף את האדם להשתלם ולהתקדם. הנחש ניצל כוח זה בפיתויו את האישה: "והייתם כאלוקים"! יש באדם להידמות לאלוקים. כיצד נעשה זו. לפני הנפילה באכילה מעץ הדעת הדבר נעשה בדרך של התכללות בקב"ה. אדם היה פונה לקב"ה וטועם מעץ החיים. אולם הנפילה והאכילה מעץ הדעת מביאה את האדם להיות כאלוקים רק מכוח דעת טוב ורע. כאן שורש הנפילה: התוספת "והייתם כאלוקים יודעי טוב ורע". הקנאה החיובית היא קנאה הרואה את העולם בצורה אחדותית. זוהי הקנאה לא לכוח מוגבל ונפרד אלא קינאה לכך שכולם יתכללו במקור החיים. קנאה שהמניע היא שלכולם יהיה טוב, זו קנאה חיובית. השורש למידה החיובית היא מידת הענווה התפיסה שאינה מודדת כל דבר במבט של אני יחסית לאחרים. במדרגה של עץ החיים האדם כלל לא תופס את עצמו כדבר הנפרד משאר ההויה. אולם לאחר האכילה מעץ הדעת כבר לאדם יש זהות עצמית. גם כאן אם זה מופיע בצורה של טוב זה יופיע בדרך של ענווה. זה יופיע בדרך שאדם מתמסר להגדיל לא רק את עצמו אלא יחד עימו כל העולם ילך ויגדל. הוא ידאג לכל הכוחות כולם שילכו ויגדלו. בכך ילך בדרך ה' שהוא מלא ענווה. אולם אם זה ילך בדרך של שייכות אל הרע אזי היכולת של האדם לבוא לידי ביטוי תהיה רק על ידי הדגשת האני שלו כדבר הנפרד משאר ההויה. רק על ידי שאדם יפריד את עצמו מכל ההויה מכל הסביבה ואז הוא יתחיל בתחרות שזהו בסיס הקנאה. במצב זה כשיש מישהו שהוא טוב ממך אתה מתמלא באנרגיות לבטל את היתרון שלך עליו שהרי אתה רוצה להיות ראש לכל. כשזה מופיע בצורה פראית האדם אף עושה תחרות מול הקב"ה ולא רק מול הסביבה. זהו יצר הקנאה והגדולה שהיה לנבוכנצר. אצל המן זה בעיקר מצב של קנאה ביחס לכל החברה. הוא רוצה להיות המלך. יש כאלו שהם שונאים את ה' במובן שהם מתנגדים לו. עליהם נאמר משנאיך ה' אשנא. אבל כשזה "יודעי טוב ורע"- יש מאבק ומתפתחת הנטייה להיות כאלוקים מצד המבט של הרע, ראיית העולם בצורה פירודית. יש אני ויש אתה, יש היפרדות מהחיבור לכל ההויה ולכל הטוב, ממילא הקנאה נובעת מכך שהוא שווה יותר מאחר או ממה שאין לאחר. אדם שמודד את עצמו רק יחסית לאחר יבוא לכלל קינאה שלילית. השאיפות להיות כאלוקים יוכלו להתממש רק מכוח הבלטת האני אל מול האחרים. ו. האם קנאה הינה מידת חסידות או הכרח שיש בו מיגבלות הרב בסעיף זה מחדש שיש מצבים שמותר לקנא למרות שהקנאה אינה טהורה ויש מצבים שאין לקנא. מה הבסיס לדברי הרב האם העיקרון הוא שחייבים לקנא. אלא כשהקנאה היא קנאת איש מרעהו יצאו כוחות כל כך שלילים אל הפועל לכן יש להימנע מלקנא. או שמא נאמר שהקנאה היא מידת חסידות ואין חובה לקנא. הרב מבאר בעין איה בענין "לעולם יהא אדם ענוותן כהלל ולא יהיה קפדן כשמאי". שח עמדו על כך שמידת הענווה הסובלנות וקבלת האחר שהיא מידתו של הלל היא רצויה גם אם היא נעשית שלא בשלמותה אלא רק נעשית כהלל. אולם מידת קפדנות שהיא אינה מקבלת את האחר כמות שהוא ומודדת את האחרים באמת הבנין היא ראויה לשמאי. אולם מי שוא רק כשמאי ואינו במדרגתו העליונה לא ראוי שישתמש במידת הקפדנות. הנזק והכוחות השלליים שעלולים להתפרץ אינם מאפשרים לנהוג כשמאי. הדברים במיוחד נכונים לגבי מידת הקנאות. במידת הקנאות האדם הוא בבחינת שופט, וכשופט צריך להיות אובייקטיבי. בדרך כלל ברוב המידות שהאדם מגלה אין סכנה אם הם באות ם מעורבות אישית. להיפך המידות צריכות לבוא לפי הטעם והנפש של כל אחד ואחד. ולכן בכל המידות יש מקום לצד האישי הסוביקטיבי. אולם כאשר בא לקנא, נכנס בכסאו של הקב"ה. אם כן ניתן לומר שרק מי שהוא אוהב ה' בכל ליבו וממש מאוחד עם הקב"ה וזכה למידת החסידות יכול להשתמש במידת הקנאה. הרמח"ל מביא את ענין הקנאה במידת החסידות. נראה מדבריו שיסודה של הקנאה היא רק למי שזוכה להיות חסיד. הופעת ה' לא צריכה להיות ע"י שימוש בקנאה, זה רק חסידות, קנאה ש'באה אל גבול הקודש' כלומר שמשתמשים בה בשביל הקודש. אפשר שאדם מתוך גודל לא יקנא אלא ינסה לתקן את המציאות ללא קנאה. אין דבר הלכתי אובייקטיבי שמחייב לקנא, חסיד לפעמים מגלה חסידותו ע"י קנאה בשם ה'. ובכל אופן מאפשר הרב לקנא גם כשהיא לא באה במידת טהרה גמורה מדוע? הסיבה להיתר לקנאה שיש בה תערובת של חולשה היא מצד מה שהקב"ה מאפשר לנאמנים לו, לעבדי ה' להגן על עצמם. אם הם חושבים שכך הם יתחזקו, אין מניעה מלקנא בכדי לחזק את עבדי ה' אפילו שהם לא מגלים את המדרגה העליונה ביותר של הקנאה שכל כולה לשם ה' ואינה באה מתוך תפיסה גדולה.  בעיקר מסתדר לפי הפירוש השני שנבאר לקמן שההיתר לקנא הוא רק במקום שאין אינטרסים אישיים בקנאה  אם יש הכרח לקנא כחלק מן המלחמה בין הטוב לבין הרע ואין היא מידת חסידות מובן מדוע מותר לקנא גם שלא בטהרה. בעולם של מאבק בין טוב לרע, אז יש לטוב זכות להתגונן מגננה כיון שיחסית לרע הוא טוב.. יש לגיטימיות להשתמש באמירה חדה וחותכת כדי לחזק את הופעת ה' בעולם. ה' לא רוצה שעבדיו יהיו מפסידים, הוא רוצה שינצחו אם הם יחסית צדיקים. המדרש מביא שיש כאלו שתבעו כבוד האב ויש כאלו שתבעו כבוד הבן. כיצד יתכן שיהיה בנושא זה בחירה. ע"כ צריך לומר שהבעיה בקנאה שלא יוצאת אל הפועל היא רק משום שהיא יוצאת מתוך מצב של חולשה. אולם אם אדם מחליט שלא לקנא מתוך גבורה אין כאן חסרון. מידת הקנאה נמצאת במידת החסידות היא לא נמצאת במידת הזהירות. מחד אנו יכולים להתבונן על החשמונאים שמקנאים וקנאותם מתקבלת על ידי הקב"ה. הקב"ה קיבל שבאותו דור ההופעה של הרוח היתה תלויה במעשיהם של החשמונאים. לעומת זאת הקב"ה לא מקבל את קנאותו של אליהו. לא משום שהוא עשה דבר שלא כהלכה. אליהו חושב שהנבואה יכולה להתגלות רק בסגנון של אליהו. זהו הפירוש העמוק של "את נפשי מבקשים לקחתה" הנבואה תתגלה דווקא דרך אופי הנבואה שלי. הקב"ה לא קיבל את קנאת אליהו. היה בקנאת אליהו בחינה של חולשת רוח. הקב"ה סבר שהנבואה תוכל להתגלות גם דרך אלישע הנביא. אליהו נכנס יותר מידי לשאלה מי הוא עוכר ישראל האם הוא או אחאב. ודאי שעשה זאת אליהו מצד רצונו לגלות את הנבואה. אולם היה צריך להופיע בדרך שנותנת מקום לעוד סגנונות של נבואה. זהו ההבדל בין משה ואליהו. יהושע אומר אלדד ומידד מתנבאים. חושב יהושוע שהנבואה צריכה כל כולה להתגלות דרך משה רבינו. אולם משה במידת ענוותנותו אומר המקנא אתה לי. גם בדור שלי אני שמח ודבר ה' יתגלה לא רק דרך נבואת משה. מי יתן וכל עם ה' יהיו נביאים.  יתכן שזה שייך רק בשלב שבו יש נבואה "משה מת ויהושע מכניס את ישראל לארץ  ז. ההבדל בין קנאה עם חולשות לקנאת איש מרעהו קנאה שלמה הנובעת מאהבה וחיבור שלם, זו שאנו רוצים בה, זו קנאת ד'- שיש בה טוהר שלם, שלא מעורב בה שום דבר שלא קשור לאידיאל האלוקי, שהוא הטוב שבא מה' לעולם, והאדם מחובר לזה, וכל מי שרוצה לפגוע בעצמו ובחברה צריך למנוע ממנו לפגוע באחרים. אבל לא תמיד הקנאה היא מהצד הזה, יש לפעמים תערובות. בזה הרב חילק בין קנאת איש מרעהו שהיא שלילית והיא גורמת לריקבון עצמות וגם אם במעשה ראוי לקנא לד' האדם לא צריך לקנא משום קנאת איש מרעהו, אבל קנאה שבאה מחולשת בשר ורוח למרות שיש בה תערובת של חוסר טהרה היא לגיטימית. הסבר ראשון: ההבדל הינו הבדל כמותי. קנאת איש מרעהו זה תפיסה פירודית של האדם, שבה הוא לא רואה שהכל בא ממקור פנימי עליון, וזה גורם לשלוש הופעות של יצר הרע: קנאה, תאווה, כבוד. הרוע הראשון - כוח התאווה הוא עשיית דבר כשהמניע הינו מניע של הנאת הגוף ולא של חיי הנשמה. האדם נפגש עם חיי הגוף שלו לפני שהוא נפגש עם הנשמה שבו. הגוף בעולם הזה יש בו ממשות והוא נמצא בפועל ואילו הנשמה היא נעלמת והיא נמצאת באדם בכוח. אדם צריך לעמול בכדי להוציא את הנשמה מן ההעלם אל הגילוי. בפועל בעולם הזה לעומת הגוף שנמצא בפועל. קשה מאד לאדם לדמיין שכל חייו ניזונים רק מהפנים. האדם נמשך לחיות שבאה מן הצדדים החיצונים שלו ולא רואה אושר בצדדיו הפנימיים, רואה חיים בבשר ולא בצד הנשמתי. האדם מעדיף את חיי הגוף החיצוניים על החיים הפנימיים שדורשים ממנו כוחות בכדי לגלותם. ההופעה השניה של הרוע הוא כוח הכבוד. כאן האדם לא רק עסוק בגופו, גם המעמד שלו והצד ברוחני שבמציאות מתעורר אצלו. אולם הוא מופיע בצורה של חומר. הרוח במהותה צריכה להיות עצמית ופנימית. האדם שגודל בחברה ולא מצייר את עומק החיבור של כל המציאות אל בורא עולם שנותן לכל אחד את חלקו העצמי מקבל חיות רוחנית מהייחס של הסובבים אותו. יצר הכבוד מביא את האדם 'לעשות רוח', חשוב לו איך הוא נתפס בעיני החברה, הוא לא מצליח להיות מצד עצמו אלא תלוי במחשבת הסביבה. הרוע העמוק ביותר מתגלה בכוח הקנאה. הקנאה הינה תפיסה עמוקה של צלם האלוקים שיש באדם. הגודל נתפס אצל האדם לא ככוח שיכול להכיל ולקבל את כולם אלא רק כגודל שיוכל להתגלות על ידי זה שאדם ישלוט על כולם. העוצמה ש האדם אינה באה מהנשמה הפנימית שבו מהחיבור שלו לעומק העומקים ולמקור החיים אלא הוא מחפש את גדולתו בהתגלות החצונית שלו ובשלטון שלו על אחרים. אדם אומר בלבו שיכולתו להיות שווה בעולם זה רק אם הוא יוכיח שהוא שווה יותר מאחר וישלוט עליו, זה מתגלה ע"י הורדת האחר, רק אז הוא מרגיש נוכחות, נוכחות לא מבניין אלא מהרס אחרים. על כך בא הרב ואומר חילוק באדם שמקנא לה' ויש תערובת של רע: אם זה תערובת של חולשת בשר- תאווה, או חולשת רוח- כבוד, ניתן לקנא כשרוהב המעשה הינו לשם שמים ומיעוטו הוא מעורב בו הצדדים הנמוכים. חולשת בשר- למשל אדם שמקנא על חילול שבת. הקנאה הראויה היא העמקה בקדושת השבת ומכוחה אי יכולת לסבול את החילול השבת. אולם אם הקינאה נוגעת לכך שאדם מצייר לעצמו את יום השבת כיום של מנוחה ורוגע. יום של תפלה, יום של משפחה יום של תענוג בסעודות. בא מישהו ומפריע את מנוחת השבת שלו, את סעדת השבת שלו. הוא מתעורר לקנא. הוא לא יכול לסבול שמפריעים את אורית השבת. האדם נמצא באמצע הסעודה ובא מישהו ושם לו בפול ווליום מנגינות המפריעות לו בתענוג השבת. האדם מתעורר לקנא. כשהוא מקנא האדם מתרכז בקדושת השבת. אולם ההתעוררות קשורה לחולשת בשר לציור הפרטי שלו כיצד השבת צריכה לענג את בשרו. במקרה זה אומר הרב שעדיף שאדם לא ימנע מלקנא למרות התערובת של חולשת הבשר. כמובן שהאדם יתקדם בתהליך לטהר את קנאתו. חולשת רוח- אדם נמצא בחברה של דתיים וחילונים והוא מקנא כי הוא רוצה להראות שהתורה נכונה. כך החברה תקבל אותו, וע"י זה ישתפר מעמדו בחברה, הוא מרגיש נחות, נותנים פחות כבוד לדתיים. דוגמא מצויה כשחייל נמצא בצבא,ולא מתחשבים באורך החיים היהודי. האדם למד בישיבה על החשיבות שצבא ישראל יתחשב ביהדותו. זה קשור לכבוד הדת. הוא מגיע לצבא ורואה שכלל וכלל לא מתחשבים באמונתו. מתעורר אצלו קינאה לצבא ישראל. אולם זה מתעורר גם משום הרגשת נחיתות ואי החשבת רצונו בפלוגה הקנאה גם קשורה למעמדו בחברה. גם במקרה זה אורמ הרב שעדיך לקנא למרות שיש כאן תערובת של חולשת רוח. אבל אם זה קנאת איש מרעהו   יש מתח בין מפלגות שונות בחברה הישראלית. יש מפלגות באות בשם ה' ורואות במפלגות האחרות כמפלגות במעודדות מרידה בה'. קנאת ה' כאן קשורה לכך שרוצים להראות את הרקנות שיש במפלגה השניה. הקנאה קשורה לכך שיש גם אינטרסים ורוצים לשלוט כשהשלטון גם נותן עוצמה של כוח. במקרה זה אין לקנא. קנאת ה' שעל ידה האדם יתנצח ויראה שהשני אינו טוב והוא יותר טוב ממנו, כאן אומרים לאדם שלא יקנא כי זו תערובת גרועה. אפשר לדייק ברב מהמילים 'לברר את בסיסה העיקרי שלא יהיה קנאת איש מרעהו', שאם מעורב קנאת איש מרעהו אז קנאת ה' כבר איננה מרכזית אצל אותו אדם שמקנא, רק אם מעורבב צחצוח בשר או רוח אז קנאת ה' היא המרכזית. הסבר שני: בהסבר הראשון בארנו שמדובר על כך שמעורב בקנאה אינטרסים אישיים כגון נוחות גשמית  סעודה נינוחה בשבת  או קידום המעמד בחברה. אולם ניתן לומר שבמקרים אלו בהם הקנאה מונעת על ידי אינטרסים אישיים אין לקנא. הפירוש של חולשת בשר ורוח אינה במקום שיש לאדם אינטרסים אלא שהתפיסה הרוחנית שלו היא תפיסה קטנה ומשום כך הוא מגיע לקנא. אולם נראה לבאר שחולשת בשר ורוח זה לא שיש לאדם אינטרסים אלא שהתפיסה הרוחנית שלו היא תפיסה קטנה ומשום כך הוא מגיע לקנא. בשר   יש בקנאה צורך של נינוחות של העולם הזה. למשל אדם שנלחם על כך שמכונית לא תיסע בשבת- זה נובע מהציור של השבת שהיא צריכה להיות יום של נינוחות ושקט גם מצד העולם הזה. האדם מקנא מצד מה שהוא נאמן למצוות ה'. אולם מצוות ה' אצלו התלבשה בציורים הקשורים להופעת הבשר בעולם הזה. כלומר הוא תופס שהשבת צריכה להיות דווקא בצורה מסוימת של הופעה בעולם הזה. הוא מחבר זאת למצווה למרות שהמצווה ענינה לא ההופעה שלה בלבוש הזה של העולם הזה בדווקא. כאן יש היתר לקנאה למרות תערובת במדרגת המצווה. אולם אם מדובר על אדם שחושב על הנאותיו הקטנות. זה יתכן שנכלל בקנאת איש מרעהו. רוח   חוסר סבלנות רוחנית. האדם רואה את דבר ה' במבט רוחני מסויים. יש ראשית מצבים של תפיסות רוחניות אחרות. הקנאה בתפיסות הרוחניות יתכן שתתפרץ על דברים אחרים ולא על הדבר שאותה רוח מקנאה. מעבר לכך חולשת הרוח היא מצומצמת ואינה מכירה בכך שיש קשיים רוחניים לאנשים אחרים ומצד זה הם לא הולכים בדרך ה'. אדם מקנא כי הוא אידיאליסט, אבל זה תפיסה שיש בה השפעות של בשר ורוח. השפעת בשר- תפיסה שהתורה והמצוות מופיעות בעוה"ז בציור בשר, כלומר שהמצווה מתגלה בצורה מסוימת- אדם מקנא לשבת, לא יתכן שבערי ישראל יהיה בשבת רעש, מצוות ה' היא תמיד מחוברת אצל האדם להופעה בעוה"ז. כך גם מצאנו שהיה קנאה בין תנועות שונות ביהדות. הליטאים קינאו ללמוד תור והחסידים קינאו ל שירה וריקודים. ח. רקב עצמות הנובע מקנאת איש מרעהו, ורקב בשר וגידים קנאת איש מרעהו גורמת לרקב עצמות, זה פסוק במשלי: 'ורקב עצמות קנאה'. העולם הזה הינו עולם המתגלה במיגבלות של זמן ומקום, העולם הזה אינו עולם נצחי. הייעוד של האדם הוא כמה שיותר להפוך את מציאותו בעוה"ז למציאות נצחית. לכל אדם יש רמה עד כמה הוא יכול להפוך את מציאותו לנצחית. יש להבחין בין העצמות, שהם עצם האדם, והבשר והגידים הם נוספים על העצמות. ממה נובע שאדם שנפטר מהעולם הולך ונרקב וחוזר ונהיה כחלק מן האדמה? האדם בעוה"ז לא מגיע למדרגה שהחומר שלו הפך לחומר נצחי, הוא מתייחס לחומר שלו כדבר שנמשך לצד ההנאה והדברים החיצוניים. התיקון הגדול שה' רוצה להביא אותנו אליו זה עולם התחייה שבו יהיה חומר אחר, חומר נצחי. סתם אדם לאחר פטירתו מרקיב. צדיקים שהתקדשו בעולם הזה זוכים שעצמותיהם לא מרקיבות. הרקבון הוא מצד מה שבעולם התחיה החומר צריך להיות נצחי, חומר שאינו קשור לזמן ולרגע ולצרכים האישיים. רק העמידה אל מול האמת שאחרי הפטירה שבה רואים את נצחיות הנשמה ואת אפסיות הגוף ניתן לאחר ההפרדה הזו שוב להקים את הגוף מחדש על בסיס הנשמה. כל אדם לפי מדרגתו צריך לעשות איזה תיקון, סתם אדם ללא מדרגה מיוחדת, אם הוא עסוק בבניין עצמו ולא מפנה את כוחותיו ואישיותו לשלוט על אחרים הוא במדרגה שבה מצד אחד עצמותיו לא מרקיבים אבל הבשר והתוספת על העצמות ירקיבו. עסק בבניין עצמו כולל דברים שקשורים לזמן ולמקום, מציאות העוה"ז. במצב רגיל כל אדם מנסה כמה שיותר להתקדש, להשתמש בנקודת הקודש הנצחית, ואצל רוב בני האדם העצמות לא צריכות זיכוך, כי האדם מתעסק בבניין ולא בהרס, אבל אחרי הכל עם כליו המוגבלים הוא עוסק גם בבניין העוה"ז. אבל יש מקרים מיוחדים שבהם האדם שונה מרוב הבריות. יש מציאות של צדיקים עליונים כמו פינחס ואליהו ורשב"י וריב"ל. הם צדיקים כ"כ עליונים, עד כדי כך שר"א בנו של רשב"י אומר שגם אחרי מיתתו בשרו לא ירקיב "אף בשרי ישכון לבטח". ריב"ל 'עבד' על מלאך המוות, קפץ לגן עדן ונשבע שלא יצא משם אם לא יובטח לו שיזכה לחיים נצחיים. בדקו את ריב"ל האם כל ימי חייו לא נשאל על שבועה. אם הוא היה במדרגה שהוא לא נשאל על שבועה הוא שייך למדרגה נצחית. מסביר המהר"ל- שריב"ל עשה כל דבר מתוך שם ה'. שבועה משמעותה היא קריאה בשם ה'. הוא עשה כל דבר מתוך מבט נצחי. מסופר בגמרא שריב"ל עסק במסירות נפש על התורה וכרך עצמו באנשים בעלי חיידקים מזיקים- בזמן ח בעלי ראתן, כמו שר' אריה לוין היה הולך למצורעים. זה מבטא שלא מפחד, בעלי ראתן תופסים רק את מי שיש לו פנים וחוץ, אבל ריב"ל היה כ"כ עסוק בתורה שהיה בטוח שכולו נשמה, וידע שהוא לא יפגע. הצדיקים האלה מזככים גם את העור והבשר שיהיה נצחי ואז אין צורך בהיפרדות, בתהליך המוות. אולם לחילופין יש רשעים שכל כך השחיתו את עצמיותם שזה בא לידי ביטוי בכך שגם העצמות שלהם מרקיבות. אלו הרשעים שבחייהם לא חיו חיים שלהם אלא התעסקו כיצד למנוע מן האחרים את החיים. הקנאה   כוח הרסני דומה ל"שימוש באש". שימוש לא נכון יכול להרוס. המעשה הוא מעשה של סתירה. לכן התוצאה תהיה רקב עצמות. האנשים עסוקים בקנאת איש מרעהו, לא מתעסקים בבניין עצמם אלא בהרס אחרים, במקום עיסוק בבניין השקיעו כוחות בהורדת האחר, הם פוגעים בדבר הכי בסיסי. אדם רגיל עסוק בבנין עצמו. יש בזה מדרגות כמה שאדם מצליח לקדש עצמו. אבל בקנאה לא רק שהוא לא מקדש את עצמו אלא הוא עסוק בהרס העולם וזה פוגע בעצמות. ט. ברית הרב מביא את מה שכתבה התורה בנוגע לפנחס. הנני נותן לו אתבריתי דווקא הקנאה גורת לחיים ו לכאורה דווקא בקנאה יש מיעוט חיים? בודאי בנוגע לחייהם האישיים אנו יכולים להבין כיצד הם זוכים לשפע ברכה מאת ה'. הצדיקים שבחייהם זכו לזכך עצמם ולחיות חיים הנאמנים לנצח זוכים לברית - שייכות לשלמות, אריכות ימים, והם מצד עצמם לא צריכים להיפטר מן העולם. אולם כיצד מתברכת כל החברה מקנאותם? מלחמתם של ישראל היא מלחמה נגד המלחמה. החברה יכולה להתקיים רק מתוך נקודת חיבור שיש בתוכה. האחדות יכולה להיות רק כשיש תוכן פנימי נשמה וקוד חיבור בין הבריות. קנאת ה' היא המגדירה את מה שבפנים. הכהנים עושים בין ישראל לבין הקב"ה וממילא בין ישראל עצמם. החברה וה יכולים לחול רק על בסיס האהבה. אהבה היא באה לידי גילוי בקנאה. פנחס   ברית כהונת עולם   שליחי רחמנא או שליחי דידן. אדם מקנא לשמים כי הוא אוהב את ה' ומאוחד איתו, אדם כזה הוא בסיס ליצירת חברה. היכולת היחידה ליצור חברה שיש בה זה חברה בעלת ערך שסביבו היא מתאגדת, צריך ערך לחברה שהיא מקנאת בו. קנאה זה אחד מהסימנים לכך שיש דבר שמחבר בין אנשים, בגלל המאחד בינהם. א"כ דווקא קנאה יוצרת בחברה כי היא חושפת את נקודת האחדות של החברה, הנקודה שהיא מוכנה להילחם עליה. שמעון ולוי מקנאים בשכם. בכך הם חושפים על בסיס מה נוצרה האחדות בין בני יעקב לבני שכם. הם חושפים שברית אנשי שכם חיצונית ולא אמיתית, זה מה שהם גילו בקנאה. אגרת תכז' (ח"ב) לאגודת ישראל- הרב מדבר על יכולת לקנא וגם להיות סובלן. הרב מנסה לתת קוד- רק חברה עם המון קנאה והמון סובלנות היא בריאה. סובלנות- לא לוותר על אף אחד, אבל אין הכוונה להיות סובלן בלי אכפתיות, אדם שלא אכפת לו שאשתו מסתובבת עם אחרים זה ביטוי לריקבון, חוסר קשר, סובלנות שנובעת מנתק. סובלנות שנובעת מאכפתיות, רצון להוביל ולקדם את כולם- זה טוב. קנאה שעניינה לייצר אידיאל שסביבה החברה מתאגדת מביאה ברית לעומת זאת קנאה שהיא רק כדי להראות תוקף ושלטון היא קנאה שלילית.