Riksdag
1998-04-22

Förslaget medför att arbetsgivaren i alla lägen dels blir ansvarig för att vidta åtgärder, dels blir skadeståndsansvarig för händelser som han inte kan råda över och där de objektiva kriterierna är otydliga. Detta innebär att man närmar sig ett strikt ansvar för arbetsgivaren på detta område, och det kan vi inte acceptera. Propositionen är påfallande vag när det gäller vilka krav som kan ställas på arbetsgivaren för att han skall anses ha gjort vad som skäligen kan krävas. Det sägs t.ex. i författningskommentaren att arbetsgivaren inte kan låta utredningen stanna vid att konstatera att ord står mot ord. Något svävande hänvisas till "de utredningsmöjligheter som kan erhållas genom samhällets försorg". Vi antar att man avser en polisiär förundersökning i brottmål angående ofredande. Men rekvisiten för vad som kan antas utgöra ofredande är betydligt snävare än de som föreslås för sexuella trakasserier. Om dessutom ord står mot ord och ingen annan bevisning står till buds kan inte åklagarna eller polisen göra annat än att konstatera att brott inte kan styrkas. Vad kan arbetsgivaren göra i det läget?