Riksdag
1993-06-04

Herr talman! Jag skall fatta mig kort. Det står: ''är av största vikt att möjlighet till såväl medicinsk som arbetslivsinriktad rehabilitering erbjuds den som önskar få rehabilitering'' -- den enskilde har alltså ett val -- ''och för vilken rehabilitering är meningsfull''. Det är en medicinsk fråga. En bedömning skall göras på den nivån. Om samhällets resurser är otillräckliga är det inte acceptabelt att den försäkrade får en ersättning enligt en lägre nivå. Det är ett mycket skarpt uttalande. Vi säger att Riksförsäkringsverket och regeringen skyndsamt skall titta på denna fråga. Det är alldeles uppenbart att vi, som seriösa politiker, inte kan säga att dessa rehabiliteringsresurser inte finns. Vi kan inte heller bedöma om sådana är medicinskt meningsfulla. Vi vill ha fakta på bordet i sådana här frågor innan vi direkt säger att det inte i något avseende skall göras någon sänkning. Jag tycker att det har gjorts ett bra arbete. Från att sänkningen skulle gälla för 100 % har vi kommit ner till att den skall gälla för, vad vi tror, en tiondel, kanske betydligt färre. Man skulle få in 1 200 miljoner om sänkningen gällde för 100 %. Nu är siffran 80 miljoner. När arbetskraften också har blivit ersatt återstår 30 miljoner. Jag är förhoppningsfull, och jag är övertygad om att samtliga i utskottet kommer att föja denna fråga med största uppmärksamhet.