Riksdag
1995-04-05

Vi lever i helvetet, säger Östtimors katolske biskop Ximenes Belo - en av de få i Östtimor som i dag kan tala fritt. Kriget, folkomflyttningarna och terrorn från de indonesiska säkerhetsstyrkorna har lagt stora bördor på Östtimors kvinnor, på mödrar som har ansvar för försörjningen i byar där hela den manliga befolkningen har dödats, på döttrar och systrar som är utvalda måltavlor för säkerhetsstyrkornas terror. Sexuell tortyr, våldtäkter och stympning har hört till kvinnors vardag i Östtimor i 19, snart 20, år. Trots den negativa befolkningsutvecklingen genomförs barnbegränsningsprogram med tvångsmetoder, bl.a. sterilisering. Den indonesiska sjukvården samarbetar med militären genom att tillåta förhör under tortyr på sjukhusen. Indonesiska läkares medverkan i massdödandet av överlevande från massakern i Dili 1991 har också underminerat befolkningens förtroende för den indonesiska hälsovården, något som förvärrat hälsosituationen främst för kvinnor och barn. Barnadödligheten är en av de högsta i världen. Jag uppskattade Pierre Schoris inlägg här om kvinnorna. Det är därför som jag tar upp den här aspekten på Östtimor. Vi vet att uppmärksamheten måste fästas på villkoren för kvinnor och barn.