Folketing
2001-10-11

Inden for strafferetten har man et udtryk, der hedder procesøkonomi. Det går ud på, at en statsadvokat, inden en sag rejses, skal gøre sig overvejelser om: Hvor mange ressourcer skal der egentlig bruges på at få dømt borgeren eller en virksomhed for at have overtrådt en bestemt lovbestemmelse? Og der er mange sager, som aldrig bliver rejst, fordi de ressourcer, anklagemyndigheden skal bruge, er alt for store i forhold til det, man opnår. Det samme hensyn, den samme overvejelse burde skattemyndighederne gøre. Det burde være sådan, at når en skattemedarbejder ser en selvangivelse, hvor kørselsgodtgørelsen er regnet forkert ud eller noget lignende, så siger: Ja, det kan godt være, at skatteborgeren har fået 10 kr. for meget i fradrag, men til gengæld overstiger alene omkostningerne ved at begynde at skrive breve til borgeren og rejse sag på det osv. langt det provenu, man kan få ind. Men mit indtryk er, at når først en skattemedarbejder har fået øje på en sag, ja, så ser vedkommende det som en embedspligt at få de penge skrabet i kassen.