Riksdag
1991-03-20

På dessa avstånd räcker det inte med vägar, det behövs järnvägar. I denna råvarurika region kan transportarbetet mätas i många miljoner tonkilometer. Tänk vilka enorma mängder kväveoxider, kolväten och koldioxid som alstras om allt skall köras på landsväg! Sedan vill jag göra ett litet scenario: leveranserna av stål från Luleå till Domnarvet. Det går tre tåg om dagen med 1 325 ton. Man kan tänka sig att dessa leveranser förs över till inlandsbanan som då skall vara elektrifierad. Då kan två ellok dra lika tunga tåg som tre diesellok. Man kan också öka tåglängden. Tvärbanan Jörn--Arvidsjaur har bästa standard. Något enstaka motlut, cirka fyra kilometer, kan behöva åtgärdas. Där inlandsbanan går fram är det mycket planare än i fjällkedjan och i kustlandskapet. Det är klen räls på banan, vilket har nämnts förut, men underlaget klarar mer. På ståltåg kunde man koppla på vanliga vagnar med industriprodukter eller trävaror. De skulle klara det också. Spåret behöver rustas upp för en halv miljard eller 850 milj.kr. i investeringar. Då kan tåget rusa fram i 90 km/tim hela vägen.