Riksdag
1994-04-29

Det stora bekymret i dag är att vi har en pensionsålder som de facto är 59 år och ingalunda 65 år, som det står på papperet. Jag vill också säga något om pensionärerna. De allra fattigaste pensionärerna är de som har det s.k. särskilda kommunala bostadstillägget. Det var 16 000 personer som hade ett sådant år 1991, när det infördes. Därefter var den många som sökte. Antalet hade i februari 1993 stigit till 42 000 pensionärer. Men i februari 1994, ett år senare, var siffran nere i 12 151 personer. Det har alltså blivit en dramatisk förbättring. Om man ser till att inkomststandarden 1,0 i index är sådan att den precis räcker till grundläggande behov för pensionären, kan vi också glädja oss åt att index, som år 1990 var 1,57, nu år 1993 är 1,64. År 1993 levde den genomsnittlige ålderspensionären i ett hushåll vars inkomster med 64 % översteg dem som krävs för att bekosta livets nödtorft. Man har kunnat konstatera att de sämst ställa har fått det bättre, vilket är glädjande.