Riksdag
2002-01-24

Fru talman! Jag har en känsla av att vi talar om två olika grupper. Arbetsplatsinriktad rehabilitering för någon som aldrig har jobbat i Sverige är helt omöjlig. Den personen har inte anknytning till en arbetsplats, och det är väldigt svårt att tro att vare sig offentliga eller privata arbetsgivare som har vägrat den människan rätt att arbeta medan hon var frisk plötsligt skulle acceptera samma människa när hon är sjuk. Jag talar om en grupp som har enorma svårigheter att slåss emot. De är faktiskt det riktigt glömda Sverige i dag. Det är människor som vi antagligen föredrar att inte se därför att vi inte kan hitta omedelbara lösningar på de här mycket svåra problemen. Men jag tror att det är absolut nödvändigt att försöka närma sig vardagen. Jag vet att i den här massan av människor som inte har inkomst, inte har sjukpenning, inte har arbetslivserfarenhet från Sverige finns väldigt många som är sjuka, riktigt sjuka, och behöver medicinsk rehabilitering. Just för dem är vägen till den här behandlingen alldeles för lång. Vi talar om olika grupper.