Riksdag
1994-03-02

Det är väl egentligen inte någon som har ifrågasatt att det är hos socialnämnderna som den verkliga kompetensen finns. Det är där som man känner till missbrukaren, hans bakgrund, hans förutsättningar att tillgodogöra sig olika vårdformer osv. Det måste därför vara riktigt att socialnämnderna anförtros det fulla ansvaret för ärendets beredning också i de fall som leder fram till ansökan om LVM-vård hos länsrätten. Länsstyrelserna har däremot en synnerligen viktig funktion som tillsynsmyndighet. Det är mycket angeläget att de kan fullfölja den uppgiften på ett tillfredsställande sätt. Men det torde väl vara ganska välbekant vid det här laget att det råder tämligen stora brister därvidlag. Gång på gång, i olika sammanhang och under ganska många år, även under den senaste socialdemokratiska regeringsperioden, har länsstyrelserna påpekat hur deras arbetssituation ser ut, att det är svårt och t.o.m. omöjligt för dem att fullfölja sina uppgifter som regionalt tillsyns- och expertorgan. Om man på detta sätt kan frigöra resurser, dvs. öka deras tillsynskapacitet, motverkas också den risk som skulle kunna finnas för olikformig bedömning när socialnämnderna själva skall ansöka om vård.