Riksdag
2018-12-19

Det växte fram en idé, att vi måste ha lagstiftning. Jämställdhetslagen, som liberalerna Gabriel Romanus och Karin Ahrland var de främsta pådrivarna för, kom 1980. Man såg dock att för att lagen verkligen skulle få effekt måste man ha en central institution – Jämställdhetsombudsmannen. Den första var Inga-Britt Törnell, som jobbade aktivt härunder sju år. Bland annat den tidigare så förkastliga genusforskningen fick en blomstringsperiod. Det var viktigt att se varför det var så ojämställt mellan kvinnor och män. Det var osynliga strukturer inom hälso- och sjukvården och alla sektorer som låg bakom. Sedan fick vi en ändring i lagstiftningen 2009. Vi fick diskrimineringslagen, som skulle täcka alla diskrimineringsgrunder. Men Diskrimineringsombudsmannen fick inte de muskler som behövdes för att tydliggöra vikten av att driva arbetet framåt, inte bara inom jämställdhetsområdet utan också för de övriga diskrimineringsgrunderna. Det är detta som ligger bakom behovet av att skapa en jämställdhetsmyndighet. Låt vara att jag var kritisk mot att en del uppgifter från Nationellt centrum för kvinnofrid lyftes in där, men jag var inte kritisk till idén.