Riksdag
2005-02-01

Herr talman! Att förlora ett barn, att sakna sitt barn som försvunnet, är nog oavsett orsak lika fruktansvärt för alla föräldrar. Oavsett om det beror på naturkatastrof, brott, försvinnande, bortförande eller sjukdom är jag övertygad om att dessa föräldrar drabbas av samma ångest. Men alla dessa föräldrar behandlas väldigt olika av vårt svenska samhälle. De överlevande från tsunamikatastrofen som förlorat ett barn har på de flesta ställen bemötts väldigt professionellt och empatiskt av människor runtomkring, myndigheter och frivilligorganisationer. Men för de föräldrar vars barn är bortförda utomlands är bemötandet totalt annorlunda. Enligt UD:s egna uppgifter är ett 70–80-tal barn bortförda från Sverige eller kvarhållna utomlands. Jag har satt mig in i ett ärende ganska noga. Det är en flicka som är bortförd i Turkiet, elvaåriga Ayla. Det här hände i augusti 2004, för mer än ett halvår sedan. Under den här tiden har ingen av flickans kamrater, släkt eller mamman i Sverige fått ett enda livstecken. Man vet inte om lilla Ayla lever, om hon är frisk eller vad som har hänt med henne.