Riksdag
1997-02-12

Varje dag återvände massor och åter massor av människor - män, kvinnor och barn. Vi förstod att många av dem tidigare hade känt sig förhindrade, inte bara av rädsla för att återvända utan också av rädsla för de hutuledare som fanns i lägren. Många av oss var från första början helt klara över att det fanns flera hundratusentals människor kvar i östra Zaire som inte nåddes av den hjälp som de hemvändande fick. Vi upplevde detta som ett oerhört stort problem. Jag har själv tagit upp saken med utrikesministern och med vår biståndsminister Pierre Schori. Jag har också pratat med Jan Eliasson och tagit upp detta i Nordiska rådet med Norges utrikesminister och med de olika grupper som sysslar med utrikespolitik. Då utrikesutskottet hade tillfälle att besöka Bryssel tog jag upp frågan med Emma Bonino. Hon sade till mig: Om ni kan komma med ett realistiskt förslag är jag villig att sätta det i sjön. Emma Bonino är återigen tillbaka, och återigen har hon sänt ut ett nödrop om att något måste göras för dessa människor.