Riksdag
2003-02-12

Vad jag vill säga är att det inte finns någonting så plågsamt, någonting så smärtsamt som att leva under terror och samtidigt ha en känsla av att världen har glömt bort detta, att man inte längre existerar för världen, att världen har accepterat terrorn. Det är vad som under en alldeles för lång tid har hänt med Saddam Husseins regim i Irak. En långvarig diktatur blir som en kronisk sjukdom. Man lever med den dag och natt. Man vaknar med den, och man går och lägger sig med den. Den är alltid närvarande i vars och ens vardag, i det inre livet i familjen och i det yttre livet ute på gatorna, på arbetsplatser och på marknaden. Varför ska vi nu tänka på det? Jo, därför att vi måste komma ihåg en mycket enkel sanning. Hårda terrorregimer kan inte demokratiseras av sig själva. En hård terrorregim bygger på två mycket starka element. Det är fruktan och det direkta förtrycket mot det egna folket, och det är också desinformation och dubbelspel. Här ska jag plocka fram ett annat av mina minnen.