Riksdag
1991-12-12

Herr talman! Det är få frågor där jag under min riksdagstid upplevt så mycket kineseri som när det gäller riksdagsledamöternas arvoden. Det var länge ett elände när riksdag och regering själva skulle sätta sina löner. För regeringens del löste man det här problemet på det, som man tyckte, geniala sättet att man inrättade en statsrådslönenämnd 1984. Det principiella felet var emellertid att statsrådslönenämnden var underställd regeringen, vars löner den alltså skulle fastställa. För riksdagsledamöterna dröjde det innan det blev ordning. 1986 beslöt man sig för att höja lönerna med 15 %. Det hade då inte skett någon höjning på tre år. Men man löste inte den principiella problematiken. Det gjorde man först genom 1988 års ersättningslag, där man fastställde att riksdagsledamöternas arvoden skulle vara lika med den genomsnittliga lönen för byråchefer, rådmän, hovrättsråd och kammarrättsråd. Allt detta var okej. Var det så att den här kategorin fick ett lyft, så fick riksdagsledamöterna ett lyft. Blev det ingenting för den här kategorin, skulle det inte bli någonting för riksdagsledamöterna. Det var ju en förträfflig ordning. Nu hade vi en automatik.