Folketing
1999-12-08

Det er en særlig form for demokratiopfattelse, at fordi de andre EU-lande hurtigt etablerer noget, som vi ikke ønsker at være en del af, så skal vi skynde os at være med. Det er jo i virkeligheden det, fru Charlotte Antonsen står og siger, at danskerne sagde nej til Maastrichttraktaten i 1992, fik så en aftale i 1993 om, ja, o.k., befolkningen sagde med et flertal ja til Maastrichttraktaten, fordi man fik løfte om, at der var nogle væsentlige områder, vi holdt os uden for. Og når de andre så begynder at udmønte de områder, vi fik løfte om, vi kunne holde os udenfor, så kommer Venstres logik og siger, at nu skal vi skynde os at være med. Det er simpelt hen manglende respekt for befolkningen og manglende respekt for det, et stort flertal her i Folketinget lovede befolkningen efter nejet i 1992 frem til den nye afstemning i 1993. Så vil jeg spørge fru Charlotte Antonsen, som siger, at Venstres ærinde i denne her sag ikke er at lave konflikt med NATO: Nej, men er det ikke det, der kan ske? Er det ikke lige præcis det, Venstre lægger op til, hvis man siger, man vil have et EU-militær, som i den grad skal handle på egen hånd og ude af trit med det, NATO ønsker, og amerikanerne siger. Man skal ikke spørge, som fru Charlotte Antonsen meget fornemt får sagt, »en tilfældig mand i Nordamerika«. Er det så ikke lige præcis at lægge op til fremtidige konflikter?