Riksdag
2005-02-17

Myndigheterna gör bedömningen i enlighet med de regler som jag redogjort för ovan, och det är också myndigheterna som har kännedom om alla omständigheter som har framkommit i det enskilda ärendet. Allmänt kan sägas att det är den som söker skydd som har bevisbördan när det gäller att visa att han eller hon är flykting eller skyddsbehövande i övrigt. Detta är en internationellt accepterad princip som återspeglas i till exempel UNHCR:s handbok om förfarandet för fastställande av flyktingskap. Det förväntas av den sökande att hon eller han ska lägga fram alla relevanta fakta och samarbeta med myndigheterna för att få fram all tillgänglig bevisning som kan styrka ansökan. Samtidigt är det i praktiken i många fall svårt för en sökande att styrka sin berättelse med någon form av handlingar eller vittnesmål. Ett alltför strikt beviskrav bör därför inte tillämpas, utan hänsyn måste tas till den speciella situation som föreligger i asylärenden. Detta innebär ibland att enbart sökandens egna uppgifter får läggas till grund för bedömningen och att sökandens berättelse får godtas om den är sannolik och trovärdig.