Riksdag
2002-04-19

Herr talman! Världens tre rikaste personers sammanlagda förmögenhet överskrider den totala bruttonationalprodukten i världens 49 fattigaste länder. För varje dollar som utvecklingsländerna får i bistånd betalar de 13 dollar i skuldavbetalningar. Det är därför som det är så olyckligt att man i diskussionen om globaliseringen inte på allvar tar upp tankar om eller förslag till hur fattiga länder ska kunna bryta sig ur beroendet av multinationella storföretag eller av rika länder. De förslagen lyser med sin frånvaro, även i Göran Lennmarkers resonemang. Anledningen till det är kanske att man inte vågar angripa den kvarvarande supermakten USA eller det ekonomiska system som inte bara tillåter utan som också understöder denna skeva fördelning av såväl makt och inflytande som inkomster och förmögenheter. Därmed missar man också en möjlighet att föreslå åtgärder för att komma till rätta med det avgörande problemet med dagens internationaliserade värld, som ingalunda är ny men som möjligtvis har gått in i en ny fas. Det avgörande problemet är nämligen hur fattiga människor och hur deras regeringar och länder ska få ett större inflytande över handel och ekonomi. Det kommer inte att ske utan att den rika världen får dela med sig av sin makt och sitt inflytande.