Riksdag
2000-04-27

Fru talman! I går ringde en förtvivlad medelålders kvinna som hette Britt-Marie till mig. Hon var förtidspensionerad på grund av en kronisk sjukdom. Hon hade många bekymmer som hon ville dela med sig av till mig. Bl.a. befann hon sig i en situation där hennes medicinkostnader hade blivit ett inkassoärende. Hon hade inte haft någon möjlighet att betala den månatliga summa på apoteket som man behöver göra när man har fått medicinen på kredit. Hon klarade sig inte utan de här medicinerna i sin dagliga livsföring. Hon frågade vad hon skulle göra. När hon hade frågat apotekspersonalen hur hon skulle bete sig och vad hon skulle göra eftersom de här pengarna inte fanns, hade en av farmaceuterna sagt att hon skulle ta kontakt med någon politiker. Då kom hon att tänka på mitt namn. Jag kan lova er här att Britt-Marie inte hade brytt sig så hemskt mycket om hur hennes problem hade lösts och vem som hade betalat, om det hade varit landstinget eller en sjukförsäkring. För henne var det viktigast att det ordnade sig.