Hrvatski sabor
20040227

Hvala lijepa, gospodine predsjedniče, ministre i glavni tajniče. Pa nisam očekival da bude prihvaćeno, al bar da se reče ono kaj treba reći. Ako smo do sada kao jedinica lokalne uprave kupovali zemljište, opremali i infrastrukturu, pravili projekte, sve moguće dozvole dobivali i mogli se osloniti kolko tolko na državni proračun da bi se zadovoljile potrebe u najmanjem mjestu, znači, od recimo 500, 600 stanovnika. Mala osnovna škola ili športska dvorana u većem mjestu, mislim da je ovo vaše obrazloženje prozirno jer nasloniti se na centralnu državu je valjda pravo svakojega stanovnika i u onom malom i velikom mjestu, a ne samo reći da je zakonom određeno ili nije određeno. Mi to svi znamo, međutim, praksa je sasvim drugačija i vi samo znate koliko se iz državnoga proračuna financira takvih projekata jer jednostavno je nemoguće to prekinuti. I zato vas molim da se na drugoj stavci, već ste to rekli u više navrata, ili nas uputite gdje da se more dobiti. Jer škola nije bilo kakva ustanova i nije za bilo koga. Ona nosi određenu težinu i gdje mjesto nema škole, mislim da je to mjesto propalo. Od njega, iz njega se odlazi, a vi znate kak mi na selu velimo, gdje ima župnika, veterinara i učitelja zabadav nam takve škole, ovaj takva mjesta. Zato vas molim, nemojte nam samo ovo da je zakonska obaveza nego je i obaveza je države pomagati takve jedinice lokalne uprave i nas da se naslanjamo na centralnu državu radi sredstava. Tražim izjašnjavanje.