Riksdag
1993-04-14

Herr talman! Låt mig först få instämma i de två senaste anförandena. Det är med en blandning av uppgiven förtvivlan och närmast desperat vrede som många av oss följer det som sker i inbördeskriget i det forna Jugoslavien. Det är inför de bestialiska övergrepp mot oskyldiga människor och det närmast ofattbara förakt inför mänskligt liv och värdighet som visas människor, som till i går kunde vara grannar eller arbetskamrater. Det gäller också inför den oförståelse och brist på handlingskraft som omvärlden och många andra internationella aktörer visat. Det är naturligtvis inför den mer eller mindre aktiva uppmuntran som givits de krafter som sökt konfrontation och eskalering av händelseutvecklingen. Det är definitivt inte de måttfulla krafterna, de som sökt försoning och kompromiss inom det forna Jugoslavien, som har haft mer än läpparnas stöd från omvärlden. Vad Milan Panic skulle ha kunnat förmå göra vet ingen. Men de som sökte konfrontation, i Serbien såväl som i den nya republikerna, ägnade sig åt systematiskt demontage av Panic i alla internationella forum. En försoningens man i Belgrad var ett hot för många intressen.