Riksdag
1995-01-11

Låt mig bara konstatera att majoriteten av världens fattiga är kvinnor och kvinnor med barn. Kvinnorna är de som arbetar mest. De äter sämst, och de har sämre hälsa. De äger minst och tjänar sämst. De flesta analfabeterna är kvinnor, och kvinnorna är den grupp som ökar samtidigt som analfabetismen totalt sett minskar. Dessa förhållanden drabbar inte bara kvinnorna utan också barnen. Insikten om att bistånd måste nå kvinnor för att leda till utveckling har varit känd länge. Men denna insikt har hanterats på olika sätt. Först satsade man på kvinnoprojekt - program som var exklusivt riktade till kvinnor. De här insatserna var framgångsrika så till vida att de ledde till förändring på mikroplanet. Men det stannade där. Nästa steg var att lägga in en kvinnokomponent i alla projekt. Det var naturligtvis ett steg framåt. Nu är man framme vid tredje generationens tänkande. Nu handlar det om ett integererat genderperspektiv. Man ser kvinnor som aktörer i biståndsprocessen och som delaktiga i planering och genomförande. Kvinnor är starka, även om de är fattiga.