Riksdag
2018-03-27

Han häktas igen, och flera månader senare är det rättegång. Dock visar det sig att bevisningen denna gång inte håller för fällande dom. Jag har alltför ofta i mitt tidigare uppdrag som nämndeman i hovrätten sett exempel på att människor frikänns, inte för att det är klarlagt att de är oskyldiga utan för att bevisningen inte räcker för en fällande dom. Det finns helt enkelt tvivel kring hur det egentligen har gått till. När mannen i mitt exempel frias ska han ha ersättning för sin tid i häktet. Här uppstår något märkligt: Plötsligt är mannens ersättning skyddad från utmätning. Han får sin ersättning, som han för övrigt inte behöver gå till kronofogden för att kräva ut, och dessutom möjligheten att gömma undan den så att den kvinna han tidigare våldtagit inte får sin ersättning. Detta kan inte vara rätt. I mitt samhälle bör det första brottsoffret först få sitt skadestånd. Motargumentet är att denna typ av ersättningar ska gå till personen som har fått ersättningen och inte till att betala tidigare skulder.