Riksdag
1992-04-09

Statliga och kommunala anslag skall stödja, men inte styra, kulturskapandet. Den konstnärliga friheten måste vara fullständig inom demokratins ramar. Amatörerna har stor betydelse för kulturklimatet i samhället. Kreativitet och uttrycksbehov finns hos alla människor. En aktiv och engagerad publik deltar också på sitt sätt i ett slags medskapande. Men alla kulturyttringar är inte lika bra. Den professionellt utövade kulturen är viktigare än amatörismen. De professionellt arbetande kulturskaparna måste få stöd att utöva sin yrkesroll och om möjligt också få sin utkomst av den. Amatörerna skall förhoppningsvis finna sin glädje i kulturen, men knappast sin utkomst. Därför måste kvalitetskravet få större genomslagskraft i kulturpolitiken. De konstnärliga yrkesutövarna måste ges rimliga levnadsoch arbetsvillkor. Det gäller både dem som arbetar inom kulturinstitutionerna, fria yrkesmässigt arbetande konstnärliga grupper och enskilda kulturskapare och konstnärer. Det innebär först att värna om kulturskaparnas upphovsrätt -- så sorgligt eftersatt -- och sedan att skapa olika former av stöd och stimulans. De professionellt arbetande kulturskaparna måste också få rimligare skattevillkor. Det är orimligt att jämställa konstnärer med kommersiellt arbetande egenföretagare.