Riksdag
1991-05-27

Man gör en kalkyl där man ställer kostnaden för en åtgärd i relation till den nytta man åstadkommer. Det kanske man måste göra. Men om man gör det på arbetsmiljöområdet och vet att det leder till skador och ohälsa, får det orimliga konsekvenser. Högsta visdom är i dag att om effekterna av en satsning på en och en halv miljon inte blir tillräckligt stora, kommer inte arbetarskyddsverkets styrelse att föreslå några föreskrifter. Det är då inte ekonomiskt realistiskt. Människor kan dock bli sjuka. Det kanske bara blir 25 när man har tänkt sig 100, och då offrar man 25. Riksdagen borde naturligtvis ta avstånd från denna typ av resonemang och värderingar. Det är egentligen inte arbetarskyddsverkets fel, utan lagens ramlagskaraktär där brukarintressen och lönsamhetsintressen får stå som motpoler. Det är en helt obegriplig ståndpunkt om man vill hävda arbetsmiljöns betydelse. Vår utgångspunkt är således att fackföreningarna behöver maktmedel. Som jag sade tidigare föreslår vi en rad sådana maktmedel. När det gäller frågan om att stoppa farliga arbeten reserverade man sig t.o.m.