Riksdag
2009-05-13

Så resonerar modiga ministrar och en lyssnande regering. Vi känner väl till att projektmedlen till Anhörig 300 i slutet av 90-talet var startskottet till ett uppvaknande om att en så stor del som två tredjedelar av vården utfördes av anhöriga. Vi politiker, ideella organisationer, äldreomsorgens och socialtjänstens personal – fler och fler – valde att bli de tystas röst, och kunskapen om en så viktig del av vården växte betydligt. Det blev möjligt att diskutera kommunikation och bemötandefrågor som av många anhörigvårdare upplevdes som frustrerande. Det var inte självklart, och är fortfarande inte självklart, att anhörigas kunskap om de personer som de vårdat togs till vara när tiden kom att make eller maka flyttade in på särskilda boenden eller för den delen vid avlastning. Det blev också med Anhörig 300 tillåtet att tala om skam och skuldkänslor, och anhörigvårdare gavs möjlighet att dela erfarenheter, både det positiva – vi glömmer så ofta bort glädjen i att vårda en närstående – och det negativa.