Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
försummelse att uti samma konkurs och urarframål på grund af den "proprieborgen" Professorn Asp jemte Arkitekten Saurin, en för begge och begge för en, iklädt sig för den kostnad och skada, Pjuström kunde komma att lida till följd af förstsagda borgen, göra enahanda bevakning, jemlikt 2. SS: i ofvanåberopade förordning, förlorat rätten att kräfva Arkitekten Saurén för mer än hvad af sistsagda belopp tvåtusen sjuhundra fyratiosex mark åtta och en half penni å Saurin efter hufvudtalet belöpte sig eller således ettusen trehundra sjuttiotre mark fyra penni, fördenskull och emedan Byggmästaren Bjurström varit skyldig att sjelf vidkännas de af honom erlagda rättegångskostnaderna, har Hofrätten gillat det slut, hvari Rådstufvurätten genom dess utslag i saken stannat, jemte det Byggmästaren Bjurström skyldigkändes att godtgöra Arkitekten Kauren dennes i Hofrätten i målet hafda utgifter med fyratiofem mark. Uti Hofrättens dom har Byggmästaren Bjurström anhållit om ändring medels ingifven deduktion, den Arkitekten Saurén i föreskrifven ordning bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande; och alldenstund Arkitekten Saurén jemte Professorn Asp genom förbindelse af den 21. December 1893. en för begge och begge för en iklädt. sig ansvarighet såsom för egen skuld för att den kostnad och förlust, Byggmästaren Bjurström kunde komma att vidkännas såsom löftesman för ofvannämnda, Arkitekten Rancken ur Sjömanshusets i Åbo kassa beviljade lån, samt Byggmästaren Bjurström i grund af sin borgen för sagda lån bestridt den 29. Juli 1901. nödgats till bemälda kassa erlägga i kapital, ränta och uppsägningskostnader sammanlagdt femtusen fyrahundra nittiotvå mark 17 pnei; fördenskull och då Bjurströms underlåtenhet att i konkurs - och urarfvamålet efter Professorn Asp bevaka hvad han nälunda erlagt, enligt lag icke beröfvat Bjurström rätt att i grund af omförmälda, honom till säkerhet ingångna 720
förbindelse utaf Arkitekten Saivrin utfå dennes andel eller hälften af förenämnda belopp, pröfvar Kejserliga Senaten rättvist, med ändring af Hofrättens dom och Rådstufvurätens utslag, ålägga Arkitekten Sauren att till Byggmästaren Bjurström utgifva till tusen sjuhundra fyratiosex mark åtta penni med sex procents årlig ränta från den 29. Juli 1901. tills full betalning följer; och jemte det vid Hofrättens dom, såvidt Byggmästaren Bjurströms anspråk på godtgörelse för omförmälda af honom till Sjömanshusets kassa erlagda rättegångskostnadsersättning och för ombudskapsarvode förkastats, derutinnan skäl till ändring ej förebragts, samt beträffande den Bjurström tillerkända ersättning för hans umgälder i målet vid Rådstufvurätten, kommer att bero befrias Byggmästaren Bjurström vid denna utgång af saken från utgifvandet af den Arkitekten Saurén utaf Hofrätten tillagda rättegångskostnadsersättningen. Det alle, som vederbör, Axel Charpentier till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: J. G. Sohman Andersin. Valentin Gummerus J Nämnlund A; Bomlin Kru Lyttad venn Ojelmme Johannes Litting 721
Joulukuun 3 päivänä 1904 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, däke-duja koskevassa jutussa, jossa Talollinen Frans Kuukkinen, Huittisten pitäjän Karhiniemen kylästä, on hakijana ja Torpparinleski Sofia Penttinen, samasta kylästä, tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Joulukuun 3 päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Frans Kuukkiselle toimitetun haasteen nojalla on Sofia Penttinen Huittisten Punkalaitumen ja Wampulan pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut, että sittenkuin hän 1868 vuoden vaiheilla yhdessä sittemmin kuolleen miehensä Torppari Juho Juhonpojan kanssa oli saanut hallittavaksensa Karhiniemen kylässä sijaitsevaan Kuukkisen taloon kuuluvan Penttisen torpan ja, miehensä kuoltua noin vuonna 1888, yksin asunut sitä, oli Frans Kuukkinen vuonna 1893, Kuukkisen talon silloisena omistaLäsnä: RG. F. K. V. S - W. H. s. N. B. (E. J. T. No 1197. Såg 102. R.D. 1904
jana, vietellyt Sofia Penttisen luopumaan torpan hallinnosta, sitoutuen samassa tilaisuudessa kirjoittamansa välikirjan mukaan, jonka Kuukkinen oli luvannut jälkeenpäin antaa Sofia Penttiselle puhtauksikirjoitettuna, vaan jota Sofia Penttinen ei ollut häneltä saanutkaan, suorittamaan Sofia Penttiselle siitä alkain kuin tämä luopui torpasta vuotuisen eläkkeen, johon kuului tynnyri rukiita, saman verran ohria, yhden lehmän ruokinta torpassa suvin talvin, kaksi kapanalaa perunamaata, vapaa asunto ja lämmin torpassa, vapaat puut leipomiseen ynnä muihin tarpeihin sekä alusvaatteiden pesu yhtydessä torpan oman pesun kanssa, sekä että Sofia Penttisen poika Työmies Selim Salonen, jolle Frans Kuukkinen, Sofia Penttisen luovuttua torpan hallinnosta mainittuja etuja vastaan, oli antanut torpan hallittavaksi, sittemmin olikin suorittanut Sofia Penttiselle kerrotun eläkkeen, kunnes Frans Kuukkinen syksyllä vuonna 1900, jolloin hän oli myynyt Kuukkisen talon pojallensa Oskari Ruukkiselle ja tässä kaupassa pidättänyt itselleen Penttisen torpan, oli ottanut torpan pois Selim Saloselta; mutta koska Frans Kuukkinen, otettuansa tämän jälkeen itse torpan haltuunsa, ei ollutkaan suostunut suorittamaan Sofia Penttiselle lupaamiansa eläke -etuja, on Solia Penttinen vaatinut, että Frans Kuukpinen velvoitettaisiin noudattamaan kerrottua eläkevälipuhetta ja sen ohessa korvaamaan Sofia Penttisen oikeuden käyntikustannukset asiassa. Kanteesta kuultuna, on Frans Kuukkinen vastannut, että kun Selim Salonen, Sofia Penttisen luopuessa vuonna 1893. torpasta, oli saanut sen hallittavaksensa lisättyä veroa vastaan, mutta samalla myöskin tiluksiltaan laajennettuna, oli kyllä ollut puhetta siitä, että Selim Salosen tuli suorittaa torpasta eläkettä Sofia Penttiselle ja tästä tehty välikirjakin, joka oli jäänyt Frans Kuukkisen haltuun ja sittemmin joutunut pukkaan, mutta koska mainittu välipuhe, Frans Ruukkisen arvelun mukaan, ei ollut edes sisältänyt kuinka pitkän ajan Sofia Penttinen oli oikeu72
tettu nauttimaan tuota eläkettä, eikä Selim Salonen, luovuttaessaan puheenalaisen torpan Frans Kuukkiselle Elokuun 27. päivänä 1900 eli noin kuukauden sen jälkeen kuin Frans Kuukkinen oli myynyt Kuukkisen talon ja pidättänyt itselleen Penttisen torpan hallintooikeuden, ollut velvoittanut Frans Kuukkista suorittamaan eläkettä Sofia Penttiselle, on Frans Kuukkinen anonut kannetta kyljättäväksi. Sittenkuin Selim Salonen, kuultuna asiasta, oli ilmoittanut, ettei hänen ja Sofia Penttisen välillä suoranaisesti ollut ollut mitään eläkevälikirjaa, vaan että Salonen ainoastaan tilapäisesti Frans Ruukkisen, talon omistajana, antaman määräyksen johdosta, oli suorittanut eläkettä Sofia Penttiselle, on Kihlakunnanoikeus, jossa todistajiakin on kuulustettu, Huhtikuun 7 päivänä 1902. julistamassaan päätöksessä katsonut selville käyneen, että Frans Kuukkinen oli, Sofia Penttisen luopuessa vuonna 1893 Frans Ruukkisen silloin omistamaan Kuukkisen taloon kuuluvan Penttisen torpan hallinnosta, jättänyt saman torpan Selim Salosen hallittavaksi ja samalla välikirjassa, joka Frans Ruukkisen väitteen mukaan sittemmin oli joutunut häneltä kadoksiin, vakuuttanut Sofia Penttiselle edellämainitun vuotuisen eläkkeen Penttisen torpasta maksettavaksi ja nautittavaksii, minkä vuoksi ja koska Frans Kuukkinen, joka ei ollut voinut tehdä luultavaksikaan, että tuo jo useamman vuoden kuluessa suoritettu eläke vastoin eläkkeen luontoa ylimalkaan olisi ollut ainoastaan tilapäistä laatua, myytyänsä situ ennen Kuukkisen talon oli Selim Salosen kanssa Elokuun 27 päivänä 1900. tekemänsä kirjallisen välipuheen mukaan itse joutunut Penttisen torpan haltijaksi, Kihlakunnanoikeus katsoi Frans Kuukkisen velvolliseksi sanotun torpan haltijana myös vastaamaan kysymyksessä olevan eläkkeen suorittamisesta ja sitä varten Sofia Penttiselle tämän elinaikana kunakin syksynä, lukien syksystä vuonna 1900, Penttisen torpasta maksamaan yhden 724
tynnyrin rukiita ja yhden tynnyrin ohria, siellä ruokkimaan Sofia Penttiselle suvin talvin yhden lehmän, joka vuosi luovuttamaan kaksi kapanalaa maata perunamaana nautittavaksi, antamaan vapaan asunnon ja lämpimän torpassa ynnä vapaat puut leipomiseen ja muihin Sofia Penttisen tarpeihin sekä toimittamaan torpan pesun yhteydessä hänen alusvaatteen. sa pestyiksi; minkä ohessa Frans Kuukkisen tuli kuudellakymmenellä markalla korvata Sofia Penttisen oikeudenkäyntikulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Frans Kuukkinen oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiolla Toukokuun 31 päivältä 1904 vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen, samalla velvoittaen Frans Kuukkisen korvaamaan Sofia Penttisen kustannukset Hovioikeudessa ja siinä tarkoituksessa hänelle maksamaan neljäkymmentäviisi markkaa Hovioikeuden tuomioon on Frans Kuukkinen anonut muutosta. 725 Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Frans Kuukkinen ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää voimaansa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti: J. Tohmman Bondigedlad Närnlund A; Nummlin varn. Hildunen
Den 5. December 1904. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Wasa Hofrätt inkommit mål emellan Wasa Aktiebank i Nikolaistad, sökande, och Handlanden John Edvard Mofrån sagda stad, svarande, angående undfordran: Sifven i Justetende testementet den 5 December 1904. Kejserliga Senaten har låtit andlingarna i målet sig föredragas och af dem inhemtal följande: Efter stämning å Handlanden Hos har Wasa Aktu Bank vid Rådstufvurätten i Nikolaistad yrkat Handlanden Moses förpligtande att på grund af en utaf honom den 4 April 1903 utstäld, af Fredgårdsskilckten Evert Ossian Sundén och efterad två månaders undet å Jyratusen sexhundra mark, hvaraf banken vore innehafvare och som protesterats för uteblifven betalning, enligt varehält till banken gälda nämnda belopp jemte ränta samt perovision och proteckostnaelsersättning Jag J. B. Åik - E A - 182. 1/12 - 17. 2/2 22. 72. V. B. No 1200 Pag. 64. R. D. 1904
med afdrag likväl af den 2 Juli 1905 å vexelbeloppet guldne ettusen sexhundra mark, hvarhos banken anhållit om godtgörelse för umgälderna å rättgangen. Öfver käromålet hörd har Handlanden Sex genmält, att förenämnda verd, de densamma af honom utstälts och underperats, lydt endast å ettusen sexhundra mark, men derefter blifvit af Tamgårdsärkilden Sunden förfalskad nulunda att beloppet ändrats till fyratusen sexhundra mark, på siitt utredt blifvit uti ett af Rådstufvurätten genom utslag den 25 Maj 1903 afgjordt mål, deri Lundén ådömts straff för förfalskning af, utom antennu ifrågavarande vaxt; i ansunde hantill och då Handlanden Moo till banken erlagt nämnda ettusen sexhundra mark, ehuru han icke ansettsig dertill enligt vexerätt förpligtad, Handlanden Abel emotzett förkastunde af käromålet. I anledning af svaromålet här banken förklarat, att lanken, oaktadt hödgårdsarktiekten Sundéns erkännanlen i omförmälda förfalskningsmål, icke kunde medgifva all förfalskning af merberörda vad egt rum, hvarjembanken framhållit att vardn, daHandlanden Abel såsom utställare och öfverlåtare underskrifvit densamma, de varit så ifyld, att möjlighet till nessbruk af vexeln varit utesluten, samt tt densamma förty vore att likstäl las med en in tunco utstäld vedel; och har banken ansett Handlanden Moi vara skyldig att till banken, som i god bo emottagit vuxiln, betala hela verelkeloppet. Rådstufvurätten har medels utslag, afkunnadt den 31 Augusti warfunnit det angående ifrågavarande vexels tillkomst vara utredt att, sedan Gudgårdsärkilden Sunden utskrifvit dedelar, som af honom amperterats, å tusen sexhundra mark samt Handlanden Mue å densamma teknal sig såsom utställare och försett den nud blance indessament, Lunden erefter ändrat den till talet ettusen 727
sexhundra hörande silfrån ett till fyra och framför det ursprungliga bokstafstalet tusen sexhundra tillsatt ordelfyra; och enär vexeln, då den af Handlanden Moe öfverlemnats åt Sunlen, varit åtminstone i ofvanangifna delar behörigen utskrifven samt Femdens omförmälda tillägg å veden sålunda innefattade, icke ett aftalsvidigt utfyllande af såkalladt blanco papper, utan försälskning af vexeln, ty och då denna af Lunden föröfvade för falskning icke kunde ådraga Handlanden Mer betalningskyldighet, förkastades käromålet. Hofrätten, hvarest Wasa AktuBank i väderig sökt sådan ändring. Rådstufvurättens utslag, att Handlanden Kve blefve ålagd att till banken gälda ifrågavarande veder oguldna belopp tretusen mark med laga ränta, veversuovision och puolestoostnadsersättning, har genom dom den 30. Mars 1904, med ändring af Råd. Bönderring stufvurättens utslag, ålagt Handlan Kreaturasmans den Mke att till Wasa Aktie förrändens Bank utgifva fem mark trettiotre penni, motsvarande en tredjedels procent af vederbeloppet ettusen sexhundra mark, i provision samt sex mark i protostkostnadsättning, men i öfrigt faststält sagda utslag. Uti Hofrättens dom har Wara Aktie Bank anhållit om ändring medels ingifven deduktion, som af Handlanden Abel bemälts. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Wasa Aktie Bank icke hafva andert skäl till ändring i Hofrättens vannämnda dom, vid hvilken förden kull kommer att bero, jemte det kan ken kännes skyldig att till Handlanden Mee i ersättning för dennes härstädes hafva rättegångsummgälder utgifva sjuttio mark. Ed alle, som vederbör, till efterrättelse länder Kejserliga Senaten för Finland A. Nimlin Den Lupblad vann Stemme Johannes Lilling Vilhelm Blåfield 728
Den 3. December 1904. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Wasa Hofrätt inkommet mål emellan Wasa Aktie Bank i Nikolaistad, sökande, samt Handlanden Tuomas Laurell, från sagda stad, svarande, angående vexelfördran: Gifven i Justitiedepartementet den 3. December 1904. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhemtat följande: På stämning å Handlanden Laurell har Wasa Aktie Bank vid Råd stufverätten i Nikolaistad yrkat Laurelts förpligtande att på grund af en utaf honom den 11. Mars 1903. utstäld, af Trädgårdsarkitekten Ossian Lundin concepterad tre månaders vexel å tvåtusen femhundra mark, hvaraf banken vore innehafvare och hvarå Laurell den 12. Juni 1903. afbetalat femhundra mark, till banken gälda det återstående vexeloppet med ränta. samt provision och protestkostnads"J. J. G. S. A. C. t. - 3. Cap. - G. - R: B. - 7. B. G. R. 29 No 1201. Pag. 65. R. D. 1904.
ersättning, hvarhos banken anhållit om godtgörelse för umgälderna å rättegången I saken hörd har Handlanden Laurell genmält, att förenämnda vexel, då densamma af honom utstälts och indosserats, varit fullständigt utskrifven å femhundra mark och försedd med Trädgårdsärkitekten Lundéns concept, men derefter blifvit af Lundén förfalskad sålunda att beloppet ändrats till tvåtusen femhundra mark, på sätt utredt blifvit uti ett af Rädstufvurätten genom utslag den 25. Maj 1903. afgjordt mål, deri Trädgårdsarkitekten Lundén ådömts straff för förfalskning af, bland andra, nu ifrågavarande vexel; hvarför och då Handlanden Laurell till banken erlagt femhundra mark, ehuru han icke ansett sig dertill enligt vexelrätt skyldig, Handlanden Laurell emotsett förkastande af käromålet. I anledning af svaromålet har banken förklarat, att banken, oaktadt Trädgårdsarkitekten Lundéns erkännanden i omförmälda vexelförfalskningsmål, icke kunde medgifva att förfalskning af merberörda ved egt rum, hvarjemte banken framhållit, att vextn, då Handlanden Laurell underskrifvit den såsom utställare och infosgerat vexeln, icke varit så ifyld att nöjlighet till tillägg varit utesluten samt att densamma förty vore att liktällas med en in blanco utstäld ved; ch har banken ansett Handlanden Saurell vara skyldig att till banken, som i god tro emottagit vexeln, betala hela vexelbeloppet. Rådstufvurätten har medels utslag af den 31. Augusti 1903. funnit det om ifrågavarande vexels tillkomst vara utredt att, sedan Lundén utskrifvit vexeln, som af honom accesterats, å femhundra mark samt Handlanden Laurell å densamma tecknat sig såsom utställare och försett den med blanco indossament. Lunden derefter ändrat det såväl med siffror som med bokstäfver utsätta vexelbeloppet sålunda. att han framför talet femhundra tecknat siffran två och framför ordet 30
femhundra skrifvit tvåtusen; och enär vextn, då den af Handlanden Laurell öfverlemnats åt Lundén, varit åtkminstone beträffande ofvanangifna delar behörigen utskrifven samt Lundéns nyssnämnda tillägg till det förra innehållet i veden sålunda innefattade, icke ett aftalsvidrigt utfyllande af ett såkalladt blancopapper, utan förfalskning af vexeln, ty och då förfalskningen, som föröfvats efter det Laurell lemnat vexeln ifrån sig, icke kunde ådraga denne betalningsskyldighet, förkastades käromålet: Hofrätten, under hvars pröfning Nasa Aktie Bank i vaderåg dragit målet, har medels dem den 30. Mars 1904. faststält Rådstufvurättens utslag. Uti Hofrättens dem har Wasa Aktie Bank anhållit om ändring medels ingifven deduktion, som af Handlanden Laurell bemötts. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Wasa Aktie Bank icke hafva förebragt skall till ändring i Hofrättens förenämnda Vilhelm Blåfield. lom, vid hvilken fördenskull kommer ett bero, jemte det banken kännes skyllig att till Handlanden Laurell i ersättning för dennes härstädes hafda rättegångskostnader utgifva sjuttio mark Det alle, som vederbör, till efterrättelse lånder. Kejserliga Senaten för Finland: J. Sokman vardersin. Menten Gammenel. J N. Bännund A; Kumlin. Bom Lyellad Vem. Hjelmme Johannes Littnig 731
Den 3. December 1904. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, rå nedsatt revisionsskilling, från Wasa Hofrätt inkommet mål emellan Föreningsbankens i Finland Wasa filialkontor i Nikolaistad, sökande, samt Disponenten Albert Boxström från sagda stad, uteblifven svarande angående varebordran: Gifven i Justitiedopartamentet den 3. December 1904. Kejserliga Senaten har låtit hand garna i målet sig föredragas och af inhemtat följande: Vid Rådstufvurätten i Nikolaistad "Föreningsbankens i Finland Wasa tijalkontor, efter stämning å Dispementen Ruström, yrkat dennes förpligtande att på grund af en utaf honom den 27. April 1903. utstäld, af Trädgårdsarkiteknen Evert Ossian Lunden ocepterad tre nämaders vexel å fyratusen sexhundra mark, hvaraf banken vore innehafvare samt vara Disponenter Boxström den 17. Juni 203. guldit femhundra nittiosju mark sjetjoåtta penni, enligt varehäst till banken ålägga det återstående vederbeloppet fyatusen två mark tjugutvå penni med "Afsk - A. K. 8.S - R.G. skil - J. B. J. SS: 75 No 1202. Pag. 67. R. D. 1904.
ränta samt provision, hvarhos banken tagit i anspråk ersättning för rättegångskostnaden. Över käromålet hörd har Disponen ten Boxström genmält, att förenämnda vexel, då densamma af honom utstälts och infosserats, lydt endast å sexhemdra mark, men derefter blifvit af Trädgårdsarkitekten Lunden förfalskad sålunda att vexelbeloppet ändrats till fyratusen sexhundra mark, på sätt utredt blifvit uti ett af Rådstufvurätten genom utslag den 25. Maj 1903. afgjordt mål, deri Lundén ådömts straf för förfalskning af, utom andra, nu ifrågavarande vexel; i anseende hvartill och då Boxström emellertid till banken inbetalat vexelns ursprungliga innehåll med afdrag af ränta derå från betalningsdagen till vexelns förfallodag eller femhundra nittiosju mark sjuttioåtta penni, Boxström emotsett förkastande af käromålet. I anledning af svaromålet har banken förklarat, att banken, oaktadt Trädgårdsarkitekten Lundens erkännanden i omförmälda vexel förfalskningsmål, icke kunde medgifva att förfalskning af merberörda vexel egt rum, hvarjemte banken framhållit att vexeln, då Disponenten Boxström såsom utställare och öfvelåtare underskrifvit densamma, icke varit så ifyld att möjlighet till missbruk af vexeln varit utesluten samt att densamma förty vore att likstäl las med en in blanco utstäld växel; och har banken ansett Disponenten Boxström vara skyldig att till banken, som i god tro emottagit växeln, betala hela vexelbeloppet. Rådstufvurätten har medels utlag, afkunnadt den 24. Augusti 1903, funnit det angående ifrågavarande vexels tillkomst vara utredt att, sedan Trädgårdsärkitekten Lundén utskrifvit vexeln, som af honom och terats, å sexhundra mark samt Dispocenten Boxström å densamma tecknat sig såsom utställare och försett len med infossament in blanco, Lunden olofligen ändrat vexelbeloppet så unda, att han framför talet sexhundra tecknat sifran fyra och framför733
ordet sexhundra skrifvit fyratusen och emedan vexeln, när den af Lispocenten Boxström öfverlemnats till Trädgårdsarkitekten Lundén, varit i ofvanangifna delar behörigen utskrifven samt Lundéns förenämnda till lägg å vexeln sålunda innefatta: de, icke ett aftalsvidrigt utfyllande af ett såkalladt blaviopapper, utan förfalskning af vexeln, ty och då förfalskningen, som föröfvats efter det Bouström lemnat vexeln ifrån sig, icke kunde ådra ga denne betalningskyldighet, för kastades käromålet. Hofrätten, under hvars pröfning parterne ömsesides i vadeväg dragit målet, har medels dom den 30. Mars 1904. faststält Rådstufvurättens utslag. Uti Hofrättens dom har Föreningsbankens i Finland Wasa filialkontor anhållit om ändring. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner skäl icke vara anförda till ändring i KopätVilhelm Råfield 734 tens ofvanberörda dom, vid hvilken för denskull kommer att bero. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länderKejserliga Senaten för Finland: J. G. Kuman Andersin. A. Humlin. Hm Lupblad Valentin Gummerus. Keru Ojelmme Valentin Gummerus. Keru Ojelmme Johannes Litting J. N Osännens Johanne
Joulukuun 5 päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Viipurin Hovioikeudesta tulleessa velkomusta koskevassa jutussa, jossa Kultoseppä Berndt Josef Knuutinen, Kuopion kaupungista, on hakijana ja mainitun kaupungin Pörmestari Frans Oskar Möller vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 5 päivänä Joulukuuta 1904 Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraa. vaa: Haastatettuaan Pormestari Möllerin Kuopion kaupungin Raastuvanoikeuteen, on Kultaseppä Knuutinen siellä kertonut, että sittenkun asianosaiset olivat menneet yhtiöön ostaakseen ja myydäkseen valmistamatonta kultaa välipuheella, muun muassa, että Permestari Möllerin, Kultasuppa Knuutisen annettavia vakuuksia vastaan, tuli Knuutiselle antaa yvitykseen tarpeelliset rahat, oli Pormestari Möller, Kruuläsnä: J. G.S. - A. N. S. - W. H. - J. B. — J. C. J. F. 73. No 1205. Pag. 91. R. D. 1904.
tisen jätettyä Möllerille vakuudeksi yhden seitsemäntuhannen markan velkakirjan, kaksi viidentuhannen markan velkakirjaa, viidentuhannen markan henkivakuutuskirjan Kultaseppä Knuutisen vaimon Hilda Knuutisen hengelle, viidentuhannen markan yhteishenkivakuutuskirjan aviopuolisoiden Knuutisen hengelle sekä seitsemäntoistatuhannen ja viidentuhannen markan palovakuutuskirjat, antanut Kultaseppä Knuutiselle 8 päivänä Elokuuta 1901 kaksikymmentätuhatta markkaa, 18 päivänä seuraavaa Lokakuuta kymmenentuhatta markkaa ja 28 päivänä samaa Lokakuuta kaksikymmentätuhatta markkaa, jona viimeksi mainittuna päivänä Kultaseppä Knuutinen oli jättänyt Pormestari Möllerille seitsemäntoista kilogrammaa kultahiekkaa, arvoltaan viisikymmentäviisituhatta kaksisataa viisikymmentä markkaa, minkä ohessa Knuutinen vielä seuraaran Marraskuun 3 päivänä oli Pormestari Möllerin pyynnöstä antanut Möllerille kahdeksantuhatta kolmesataa markkaa; ja kun Pormes tari Möller, joka yksin oli hyväkseen käyttänyt Kultaseppä Knuutisen hänelle jättämän kultakiekan, täten oli tullut Knuutiselta saamaan kultahiekkaa ja rahaa arvoltaan ja määrältään yhteensä kuusikymmentäkolme tuhatta viisisataa viisikymmentä mark kaa sekä sen ohessa pidättänyt mainitut velka- ja vakuutuskirjat, on Kultauppa Knuutinen, lukien Pormestari Möllerin hyväksi tämän Knuutiselle antamat viisikymmentätuhatta markkaa ja niille korkoina kolmesa. taakolme markkaa kolmekymmentäneljä penniä, vaatinut Pormestari Mölleriä velvoitettavaksi Knuutiselle suorittamaan konttokurantin mukaan kolmetoistatuhatta kaksisataa neljäkymmentäkuusi markkaa kuusikymmentäkuusi penniä korkoineen ja luovuttamaan sanotut velka ja vakuutuskirjat Knuutiselle, minkä ohessa Knuutinen on anonut korvausta oikeudenkäyntikuluistaan. Asiasta kuultuna, on Pormestari 736