Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
sällä pitää huolta teiden aukipitämisestä talvisaikana. Pälkäneen ja Sahalahden pitäjien sekä Kuhmalahden kappelin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Pälkäneen kunla 6 päivänä Syyskuuta 1904 lausunut, että Pälkäneen kunnan edelläsanottuun anomukseen annetut hylkäävät päätökset olivat perustuneet siihen Sahalahden kunnan mainitsemaan, mutta tosioloista poikkeavaan ja sittemmin vääsäksi näytettyyn seikkaan, että puheenalaiset kunnat muka olivat samaa tientekolakkoa, sekä että Pälkäneen kunta tämän johdosta oli ollut pakoitettu vuodesta 1886 alkaen aina vuoteen 1898. yhdessä Sahalahden kunnan kanssa ylläpitämään näissä kunnissa olevain talviteiden auraamisen, joka oli tapahtunut siten, että molemmat kunnat olivat kumpikin piirissään pitäneet auraamisesta huolta, mutta antaamiskustannukset oli manttaalin mukaan jaettu kuntien suoritettaviksi sekä Pälkäneen kunta siten tapahtuneessa kustannusten jaossa joutunut joka vuonna rahalliseen maksiisuoritukseen Sahalahden kunnalle, minkä vuoksi Palkäneen kunta on vaatinut, että Sahalahden kunta velvoitettaisiin Pälkäneen kunnalle maksamaan takaisin kerrotussa tarkoituksessa oikeulettomasti kantamansa vuodelta 1891 236 markkaa 22 penniä, vuodelta 1872. myöskin 236 markkaa 22 penniä, vuodelta 1893. 434 markkaa 31 penniä, vuodelta 1874 6 markkaa, vuositta 1895 ja 1876 yhteenä 763. markkaa 24. penniä sekä vuosilta 1897 ja 1898 yhteensä 1909 markkaa 81. penniä korkoineen, laskettuna kustakin erästä siitä päivästtä, jolloin se oli suoritettu, eli 236 markasta 22 pennistä 1. päivästä Toukokuuta 1872, yhtäsuuresta määrästä 1 päivästa Toukokuuta 1893, 434 markasta 31 pennistä 1 päivästä Toukokuuta 1894, 376 markasta 22. päivästä Huhtikuuta 1895, 763 markasta 24 pennistä 2. päivästä Heinäkuuta 1897 ja 1029 markasta 51 pennistä 25 päivästä Huhtikuuta 1899 sekä sitäpaitsi korvaamaan Palkäneen kunnalle sen oikeudenkäyntikulut. 559
Kanteesta kuulustettuna, on Sahalahdon kunta väittänyt, että kunta vilpittömässä mielessä oli Pälkäneen kunnalta kantanut kysymykseen tulleet maksut ja että Keisarillisen Senaatin edellämainitussa päätöksessä 6 päivältä Helmikuuta 1903 määrättiin, että Pälkäneen ja Sahalahden kuntain vasta siitä lähtien oli kummankin omassa piirissään pidettävä huolta teiden aukipitämisestä talvisaikana, johon nähden Sahalahden kunta on anonut kannetta hylättäväksi sekä sen ohessa muistuttanut että vaatimus mitä tuli ennen vuotta 1894 suoritettuihin maksuihin oli vanhentunut ja sikäli kuin se koski korkoa pitemmältä ajalta kuin 6. päivästä Syyskuuta 1904 perusteeton Sittenkun Pälkäneen kunta oli huomanttanut, että Sahalahden kunta 21 päivänä Lokakuuta 1901 pitämässään kuntakokouksessa oli saanut tiedon siitä, että Palkäneen kunta oli päättänyt Sahalahden kunnalta vaatia puheenalaisia maksuja on Kihlakunnan oikeus 6 päivänä Syyskuuta 1904 julistamassaan päätöksessä asiasta lausunut että koska Pälkäneen ja Sahalahden kunnat asianomaisen Maakirjan päätöksellä 14 päivältä Syyskuuta 1833. olivat julistetut eri tientekolahkoiksi, joten viimeksimainittu kunta oikeudettomasti oli vuodesta 1887 saakka aina vuoteen 1898. kantanut Pälkäneen kunnalta korvausta talviteiden aukipitämisestä, sentähden velvoitettiin Sahalahden kunta kuitin saadessaan takairin suorittamaan Pälkäneen kunnalle tältä sanotussa tarkoituksessa kantamansa korvaukset vuodelta 1891. kaksisataa kolmekymmentäkuusi markkaa kaksikymmentäkaksi penniä viiden prosentin korolla 1 päivästä Toukokuuta 1892, vuodelta 1892 niinikään kaksisataa kolmekymmentäkuusi markkaa kaksikymmentäkaksi penniä viiden prosentin korolla 1 päivästä Toukokuuta 1893, vuodelta 1593. neljäsataa kolmakymmentäneljä markkaa kolmekymmentäyksi penniä viiden prosentin korolla 1 päivästä Toukokuuta 1894, vuodelta 1894 kolmesataa seitsemänkymmeen 560
täkuusi markkaa viiden prosentin korolla 22 päivästä Huhtikuuta 1895, vuosilta 1895. ja 1896. yhteensä seitsemänsataa kuusikymmentäkolme markkaa kaksikymmentäneljä penniä viiden prosentin korolla 2. päivästä Heinäkuuta 1897 sekä vuosilta 1897 ja 1898. yhteensä tuhat kaksikymmentäyhdeksän markkaa kahdeksankymmentäyksi penniä niinikään viiden prosentin korolla 28. päivästä Huhtikuuta 1899, kunnes täysi maksu toimitettiin, minkä ohessa Sahalahden kunnan tuli kolmellasadalla markalla korvata Pälkäneen kunnalle sen oikeudenkäyntikustannukset: Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Sahalahden kunta oli vetoamalla saattanut jutun, on 31. päivänä Toukokuuta 1905 antamallaan tuomiolla vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen muun puolesta paitsi että, koska Pälkäneen kunnan vaatimus saada takaisin ennen vuotta 1894. Sahalahden kunnalle puheenalaisessa tarkoituksessa suorittamansa maksut oli katsottava vanhentuneeksi, Pälkäneen kunnan kanne siinä kohden liian myöhään nostettuna hylättiin, ja että Sahalahden kunta asian laatuun nähden vapautettiin maksamasta Pälkä neen kunnalle sille määrättyä oikeudenkäyntikulujen korvausta kolmeasataa markkaa, jota vastoin sama päätös jätettiin voimaansa muuten, eli mikäli Sahalahden kunta siinä oli velvoitettu suorittamaan takaisin Palkäneen kunnalle vuosina 1894, 1895. 1897. ja 1899 kantamansa maksut yhteensä kaksituhatta kuusisataakolme markkaa kolmekymmentäkuusi penniä viiden prosentin vuotuisella korolla neljästäsadasta kolmestakymmenestäneljästä markasta kolmestakymmenestä yhdestä pennistä 1 päivästä Toukokuuta 1894, kolmestasadasta seitsemästäkymmenestäkuudesta markasta 22 päivästä Huhtikuuta 1895, seitsemästasadasta kuudestakymmenestäkolmesta markasta kahdestakymmenestäneljästä pennistä 2. päivästä Heinäkuuta 1897 ja tuhannesta kahdestakymmenestäyhdeksästä markasta kahdeksastakymmenestä 361
yhdestä pennistä 28 päivästä Huhtikuuta 1899. Hovioikeuden tuomioon ovat sekä Pälkäneen että Sahalahden kunta anoneet muutosta, minkä jälkeen Pälkäneen kunta on säädetyssä järjestyksessä vastannut Sahalahden kunnan perustelmaan Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei ole esiintuotu syytä muuttaa Hovioikeuden yllämainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: R. A: Brod. C. J. Timgren. R. A: Brod. C. J. Timgren. Pehr. Lundenius. Paul Stengist D. F. Mälsä. Den 31. Oktober 1906. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsatt revisionsskilling från Åbo Hofrätt inkommet fördringsmål, emellan Gårdsegaren Anders Wilhelm Ilmokainen, från Borgå stad, sökande, samt Byggmästaren Gustaf Adolf Lindholm, från samma stad, uteblifven svarande: Gifven uti Justitiedepartamentet den 31. Oktober 1906. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhämtat följande: Vid Rådstufvurätten i Borgå har Gustaf Adolf Lindholm, efter stämning å Anders Wilhelm Ilmokainen, anfört, att Lindholm, på grund af aftal med Ilmokainen, år 1901 öfvervakat arbetena vid en nybyggnad, som Anders Wilhelm Ilmokainen haft under uppförande i hörnet af Alexanders- och Tredsgatorna i Borgå stad, emot ett öfverenskommit ärvode af 1500 mark; men emedan Anders Wilhelm Ilmokainen häraf till Gustaf Adolf Lindholm guldet Och: R. S. G. W. - E. P. - W. E. (O. K. No 1016. Pag 128. Rb. 1906
endast 500 mark, har Lindholm yrkat Anders Wilhelm Ilmokainens förpliktande att till Lindholm betala åter stående ettusen mark och godtgöra Lindholm för rättegångskostnaden. Öfver käromålet hörd har Anders Wilhelm Ilmokainen uppgifvit, att han i antydt afseende väl utlofvat Gustaf Adolf Lindholm en godtgörelse af 1500 mark, därest Lindholm öfvervakade att arbete å Ilmokainens förenämnda nybyggnad; men enär Lindholm därstädes utöfvat tillsyn endast under en del af arbetstiden och dessutom ofvikit från den för byggnaden faststälda ritning, hvarigenom Ilmokainen åsamkats skada, har Anders Wilhelm Ilmokainen, som ansett Lindholm ersatt med ett arvode af 450. mark, yrkat förkastande af käromålet. Sedan Gustaf Adolf Lindholm härtill genmält, att såväl grundnings som sockelarbetena redan varit värkstälda, då han emottog ifrågavarande uppdrag, och att byggnadsarbetet i öfrigt jämlikt parternes öfrerenskommelse skulle af honom öfvervakas endast i den mon sådant vore af omständigheterna påkalladt, har Rådstufvarätten uti utslag den 15 Juni 1903. funnit det vara utredt, att Gustaf Adolf Lindholm i enlighet med parterne emellan därom träffadt aftal öfvervakat arbetet å Anders Wilhelm Ilmokainens förenämnda nybyggnad till de delar sådant varit af nöden och att Ilmokainen härför utlofvat Lindholm en godtgörelse af ettusenfem hundra mark; i anseende hvartill och då Anders Wilhelm Ilmokainen icke kunnat visa, att Lindholm enligt berörda aftal jämväl bort öfvervaka mindre efterarbeten, Rådstufvurätten ålagt Anders Wilhelm Ilmokainen, som erkänt att han uti anfördt afseende till Lindholm betalat endast femhundra mark, att genast emot kvitto till Gustaf Adolf Lindholm erlägga fordrade ettusen mark, hvarhos Anders Wilhelm Ilmokainen skyldigkänts att med femtio mark godt 563
göra Gustaf Adolf Lindholm för rättegångskostnaden. Hofrätten, under hvars pröfning Anders Wilhelm Ilmokainen i vädedeväg dragit målet, har medels dom den 3 Maj 1906 faststält Rådstufverättens utslag, hvarjämte Anders Wilhelm Ilmokainen ålagts att till Gustaf Adolf Lindholm betala afgifterna för dennes exemplar af Hofrättens dom i målet med tio mark åttatio penni. Uti Hofrättens dom har Anders Wilhelm Ilmokainen sökt ändring Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Anders Wilhelm Ilmokainen, enär af handlingarna i målet icke framgår, att Gustaf Adolf Lindholm efterrätt de skyldigheter, honom i förestående måtto ålegat, icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens dom, hvarvid förty skall förblifva. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder Kejserliga Senaten för Finland: M. W. hemman. L. Winkman C. W. S. hemman   P. lisord Sadani. Eelän kyanden lisord Sadani. Eelän kyanden 564
Den 31 Oktober 1906 Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsatt sessionsskilling från Ala Hofrätt inkommet mål emellan Bonden Johan Wilhelm Toosila, från Karkkusaken, sökande, samt Gårdsägaren Matts Seppänen, Fabrikanten Sig frid Emil Naulander och Stadsfogden Nestor Aschan, samtlige från Alo stad, akkifne svarande engående klagan öfver utmätning: Simon uti fastitidepartementet den 31 Oktober 1906. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas de af dem, såvidt nu är i fråga, inhemtat följande: På erkände af Matts Seppänen hale Rådstufvurätten i Åbo medels utslag den 8 November 1902 ålagt Fabrikanten Heurlander att till Matts Leppänen gälda i egulden koskyra för tiden från den 1 Juni till den 1 December samma år 450 mark jemte ränta och rättegångs kostnadserättning samt däckes förordnat, bland annat, Jag H.S. F. A. K.- E. P. W. B. Fil. No 1031. Pag 23 R. S. 1900
del skulle, enär Wuulander genom af handling af den 3 Juni 1901 pantförskrifvit att sin lösegendom Matts Seppänen till säkerhet för honom af Nemlander tillkommande, hushyra, en läskdycks upparat för sådant ändamål Wederlander pantagas och Seppänen tillhandahållas, hvarefter Stadsfogden Aschan, som emellertid i afseende å verkställighet fått emottaga omförmälda utslag, den 10 November 1902 till gäldande af utslagets innehåll hos Fabrikanten Waulander utmätt, utom annat, förenämnda läskduckapparat, som därvid jämlikt Rådstufvurättens af vanberörda föreskrift tillika öfverlämnats åt Matts Seppänen. Uti en sedermera till Magista ten i Alo inlämnad skrift har Johan Wilhelm Teesila emellertid förmält, att han genom köpeafhandling af den 15 Januari 1902 af Wuurlan der tillhandlat sig ännämnda läsk dockauppunut, och på sådan grund yrkat upphäfvande af omförmälda verkställighetsgärder, hvilken talan, efter det saken såsom tirstig förvisats till domstol, af Johan Wilhelm Toosila fullföljts vid Rådstufvurätten i Ålo harjämte Toosila anhållit om ersättning för sina umgälder i målet. Sedan såväl Matts Seppänen som Fabrikanten Haulander och Stadsfogden Aschan blifvit i anledning häraf hör te, har Rådstufvurätten genom utslag den 15 Oktober 1903 i saken sig utlåtil och på anförda skäl upphäft Stads fogden Aselans omförmälda förrättning, såvidt berörda läskelycks upparat larigenom tagits i möt och öfverlämrats åt Matts Seppänen, men tille ka kvittat kostnaderna parterne emellan Hofvitten, under hvars pröfning Joson Vilhelm Teosila och Matts Leppäten i väderag dragit målet, har genom som den 15 December 1905, alldenstund Johan Wilhelm Tuosila icke kunnat tillförlitigen styrka, att han af Fabrikanten Heurlander tillhandlat sig ägankrätten till ifrågavarande laskdireksupparat, med upphäfvande af Rådslufvurättens utslag härutinnan, för 566
kastat Johan Wilhelm Toosilas i saken utförda talan. Uti Hofrättens dem har Johan Wilhelm Toosela anhållit om ändring Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner utredt vara, ett nu omtvistade läskdigeks upparat på grund af omförmälda köpeafhandling af den 15 Januari 1902 är Johan Wilhelm Toosila tillhörig; och som den omständigheten, att Fabrikanten Haurlander emellertid genom Rådstufvurättens utslag af den 8 därfåföljande November ålagt att till Matts Leppänen utlemna sagda läskyckseksapparat såsom säkerhet för ogulden huskyra, kan så mycket mindre föreringa Johan Wilhelm Seesilas på förenämnda köpeafhandling grundade rätt till samma upparat, som Matts Leppänens köresfordran hos Fader kanten Haulander uppstätt först efter det Toosila blifvit ägare till upparaten, pröfvar Kejserliga Senaten rättvist, med upphäfvande af Hofrättens lem, förklara ifrågavarande utmätning, såvidt omförmälda läskdigeksapparat dainnom tagits i mit för gäldande af Matts Seppänens brörda fordran, föra återgå samt Johan Wilhelm Thosila jemväl i öfrigt vara berättigad ett försoga öfver samma upparut utan fseende å de anspråk, Matts Seppänen i förestående måtto gjort gällande emot Fabrikanten Puurlander, men i anseende till sakens beskaffenhet får Johan Wilhelm Toosela dock själf vidkännas sina kostnader i målet. Det alla, som vederbör, till efterrättelse länderKejserlige Senaten för Finland A. Henr. hemman¬ Al. Reinlin A. Henr. hemman¬ Al. Reinlin Edvard Paldani Eelma Cajander. Wavonius. 567
Marraskuun 2. päivänä 1906. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa Pohjoismaiden Osakepankki Kauppaa ja Teollisuutta varten on hakijana sekä Kullaan kappelin Paluksen kylästä kotoisin oleva Talollinen Viktor Iivar Kiilo vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 2. päivänä Marraskuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itsellen ä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Turun ja Porin läänin Kuvernöörille 24. päivänä Tammikuuta 1903. antamassaan kirjelmässä on Pohvismaiden Osakepankki pyytänyt, että Viktor Iivan Niilo, jonka Patuksen kylässä omistamat puoli Tuomolan taloa ja neljännes Kiilon taloa olivat 22. päivänä Helmikuuta 1902. kiinnitetyt mainitulle pankille vakuudeksi Vihtor tivar Kiilen 4. ja 11. päivänä lähinnä utäsnä: R. A. W. C. J. F. - F. L. - C.t. ./. S. S. 368 No 1020. Pag. 199. R. D. 1906.
tä ennen kulunutta Tammikuuta asettamien, toiminimen Pihl P. Co hyväksynien ja pankille siirrettyjen kahden vikselin sisällyksestä, yhteensä 35,000. markasta korkoineen, velvoitettaisiin Pohjoismaiden Osakepankille vuorittamaan 35,000. markkaa ynnä kuuden prosentin vuotuinen korko vekselien maksupäivästä eli 15,000. markasta 4. päivästä Huhtikuuta 1902. ja 20,000. markasta 11. päivästä samaa kuuta sekä korvaamaan pankille sen lainhakukustannukset kuin myös että edelläsanotut kiinteimistöt julistettaisiin ulosme tatuiksi noitten vekselien suorittamista varten. Sittenkun Viktor Tivar Kiilo oli antanut häneltä vaaditun selityksen sekä Pehjoismaiden Osakepankki siihen vastannut, on Kuvernööri päätöksellä 12. päivältä Maaliskuun ta 1903. lykännyt asian riitaisena asianomaiseen Oikeuteen. Viktor Iivar Kiilolle toimitutta mansa haasteen nojalla on Pohjoismaiden Osakepankki sitten Ulvilan ja Nakkilan pitäjien, Polin maaseurakunnan ja Kullaan kappelin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa toistanut mitä pankin puolesta oli Kuvernöörin luona vaadittu, selittäen Pohjoismaiden Osakepankki muuten sopineensa Viktor Iivar Kiilon kanssa siten, ettei yllämainittuja rekseliitä tarvitsisi halia Kiilolta voimassa olevan Kekulisäännön määräämässä ajassa, vaan ttä Kiilo suorittaisi vehselien sisällykset ilman uloshakua viimeistään kevattatvella vuonna 1903. Ranteesta kuulustettuna, on Tiktor Iivar Kiilo huomauttanut, ettei Pohjoismaiden Osakepankki ollut määrätyssä ajassa tehnyt protestia kysymyksessä olevien vekselien maksun taimintyömisen johdosta eikä Kiilalta uloshakenut niitten sisällyksiä, minkä vuoksi ja kun Viktor Iivar Niilo, joka asiassa oli menetellyt vilpittömässä mielessä, siinä tapauksessa että Pohjoismaiden Osakepan569
kin puheenalainen saaminen rauksi si, siitä ei saisi voittoa pankin vahingoksi eikä Kiilo myöskään ollut tehnyt Pohjoismaiden Osakepankin kanssa pankin mainitsemaa sopimusta, Viktor Iivar Kiilo on vaatinut kanteen hylkäämistä. Kihlakunnanoikeus on 15. päivänä Syyskuuta 1903. julistamassaan päätöksessä asiasta lausunut, että koskee Pohjoismaiden Osakepankki ollut 29. päivänä Maaliskuuta 1858. annetun Vekselisäännön 40. SS:n säätämässä ajassa tehnyt protistia puheenalaisia Viktor Iivan Kiilon asettamia, pankille siinnettyjä vekseliitä vastaan ja pankki siten oli menettänyt kannevaltansa Viktor Iivar Kiiloa vastaan vikselien asettajana, eikä Pekjoismaiden Osakepankki myöskään oilut näyttänyt, että Viktor Iivar Niilo tästä saatavasta, jos se raukeaisi, saisi mitään voittoa pankin vahin goksi tai ettei Viktor Iivar Kiilo ollut vilpittömässä mielessä menetellyt, mitkä seikat sanotun tekselisään nön 93. SS:ssä oli pantu takantuvan hän nevallan ehdoksi siinä tapauksessa, että puotesti oli laiminlyöty, sentähden ja kun ei Pohjoismaiden Osakepankki liioin ollut voinut toteen saattaa, että Vihtor Tivar Kiilo oli erittäin sitoutunut suorittamaan mai nittujen vekselien sisällykset, eikä myönnetty kiinnitys todistanut sitoimeista velan maksuun jälkeen maksupäivän ilman potistia, on Kihlakunnanoikeus hyljännyt Pehjoismaiden Osakepankin jutussa ajaman kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Pohjoismaiden Osakevankki oli vetoa malla saattanut jutun, on 15. päivänä Heinäkuuta 1906. antamassaan tuomiossa vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen. Kovioikeuden tuomioon on Pohjoismaiden Osakepankki anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Viktor tivar Riilo on säädetyssä järjestyksessä vastannut. 570
Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Pohjoismaiden Osakepankki ole esiintuonut syytä muuttaa Avioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi; ja velvoitetaan Pohjoismaiden Osakepankki suorittamaan Viktor Iivar Riilolle, korvaukseksi hänellä asi an vuoksi täällä ollista kustan nuksista, kuusikymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset naidattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: H. A. Brede. C. J. Timgren H. A. Brede. C. J. Timgren af Peth Lundenius. Paul Augusti Osian Schauman Marraskuun 2. päivänä 1906. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, tilan luovuttamista koskevassa jutussa, jossa Porin kaupungissa olevan toiminimen Pihl & Co konkurssipesän toimitsijamies, Pormestari Albin kaselius, samasta kaupungista, on hakijana sekä Kullaan kappelin Paluksen kylästä kotoisin oleva Talollinen Tiktor Iivar Kiilo, omasta puolestaan ja vaimonsa Josefiina Kiilon edusmiehenä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 2. päivänä Marraskuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itsellensä eittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Kankaanpään pitäjän sekä Karvian ja Honkajoen kappelien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Pormestari kaselius, edellä kerrotussa toimessaan, Kiilen aviopuolisoille toimituttamansa haasteen nojalla lausunut, että toiminimi Pihl R. Co 4. päiväksi Tammikuuta 1902.päivätyllä kauppakirjalla oli Viktor Iivar Kulolle myynyt toiminimen omistaman läsnä: R A. W. C. J. S.V. F.I-6 d: O. S. N: 1021. Såg 34. RDr 1906.
Kankaantaustan perintötalon No 4. Kankaanpään pitäjän Jämiankeitaan kylässä 26,000. markan kauppahinnasta, joka oli kuitattu jo maksettaviksi joutu neilla vekseleillä, sekä että toiminimisaman kuun 29. päivänä oli luovuttanut omaisuutensa konkurssiin; ja koska sanotulla kaupalla ainoastaan oli tarkoitettu antaa Viktor Iivar Kides le, siinä tapauksessa että toiminimi joutuisi konkurssitilaan, vakuutta vekselisitoumuksista, joihin hän oli toiminimeä auttaakseen mennyt, eikä Viktor Iivar Kiilo talosta ollut suorittanut me tään hintaa, kun toiminimi oli antanut kaupanteessa takaisin saamansa veksellit Viktor Iivar Kiilolle vakuudeksi By lon toiminimelle jättämistä muista verselisitoumuksista, joista toiminimi ei oi lut Kiilolta saanut vastiketta, sekä tuotalonkauppa siis oli välekauppa, on Permestari Caselius vaatinut, että mainilla kauppa julistettaisiin mitättömäksi ja Kulon aviopuolisot velvoitettaisiin konkurssi hallinnon vapaaseen nautintoon luovuttamaan Kankaantaustan tila, minkä ohessa Pormestari Caselius on anout korvausta oikeudenkäyntikustannuk sistaan. Kanteesta kuulustettuina, ovat Viktor Iivar ja Josefiina Kiilo vastustaneet sitä; minkä jälkeen Kihlakunnanoikeus on päälöksessä 18. päivältä Helmikuuta 1903. mairitsemillaan perusteilla nyljännyt kanteen Kovioikeus, jonka tutkittavaksi Pormesta ti Caselius oli vetoamalla saattanut jatun, on 10. päivänä Helmikuuta 1906 ansamassaan tuomiossa lausunut, että koskPormestari Caselius ollut toteennäyttänyt, että kysymyksessä oleva talonkauppa eli ollut valekauppa tahi muu sellainen välipuhe, joka 9. päivänä Marraskuuta 1868. annetun konkurssisäännen 46. SS:n mukaan, sellaisena kuin tämä lainkohta on 3. päivänä Joulukuuta 1895. annetussa asetuksessa, tahi muuten oli peräytyvä lunastuksetta, sentähden vahvistettiin se loppupäätelmä, johon Kihlakunnanoikeus päätöksessään oli asiasta johtunut, Hovioikeuden tuomioon on Pormestai Caselius anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Viktor 572
Iivar Niilo on säädetyssä järjestyksessä vastannut Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Pormestari Carelius ole esiintuonut syytä muuttaa Kevioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi; ja velvoitetaan Pormestari Caselius toiminimen Pihla Co konkurssipesän puolesta suorit tamaan Viktor Iivar Kiilolle, korvauksessi hänellä asian vuoksi täällä olleista kustannuksista, kuusikymmentä markkaa Tätä kaikki asianomaiset noudattakoolKeisarillinen Suomen Senaatti: R. A. Brode. L. Wiiskman Au. Fungvih C. J. Timgren Fredr. Lundenius. Oriander, hauman Marraskuun 7. päivänä 1906. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, maan eroittamista koskevassa jutussa, jossa ovat Talollinen Otto Emil Auranen, Kuhmoisten pitäjän Valkealan kylästä, hakijana, ja entinen Talollinen Aleksanteri Möuhijärvi, samasta kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa, 7 päivänä Marraskuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niis tä saanut tietää seuraavaa: Hämeen läänin Kuvernöörille 4. päiväja Toukokuuta 1901. jätetyssä kirjelmässä oli Aleksanteri Moulijärvi anonut, että Mouhijärvi nimisen torpan tilukset, jotka Aleksanteri Monhijärvi kauppakirjalla 31. päivältä Elokuuta 1895., myydessään Jälkealan kylässä sijaitsevan Käkin perintotalon Otto Emil Auraselle ja tämän vaimolle Ida Johanna Juhontyttärelle, oli sanotusta talosta pidättänyt omakseen, ejoitettaisiin lohkomisella itse kannattavaksi tilaksi. Sittenkun Kuvernööri 6. päivänä Toukokuu läsnä: JN. G. W. K. (. K. 373 No 1032. Pag 150 RD 1906