Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
ling af 14. ståndarads virke enligt 10 mark för ståndard 140. mark; men som Handlanden Samfeldt, hvilken enligt kontraktet skulle verkställa af köpet här rörande betalningar, vägrat att infria sagda trätta, har firman Th. UStrenberg yrkat, att Handlanden Anafeldt i hans ofvanberörda egenskap måtte förpligtas att genast till firman No 10. Strengerg betala trättans innehåll med sex procents ränta från den 11. November 1899., då trättan i afseende å inlösen för honom upptetts, en tredjedels procent i provision och sex mark i protostkostnadsersättning. Isaken hörd, har Handlanden Härmedelst invändt, att frågan hurun la hans vägran att betala omorda se växel vore berättigad eller icke beodde på tolkning af omförmälda kontrakt samt förty borde enligt bestämmetserna i detsamma afgöras af komströmissrätt, hvarför Rådstufvurätta icke egde med saken taga befattning I anledning häraf har Rådstufvurätten genom den 17. Januari 1900. af kunnadt utslag utlåtit sig, att alldenstund ifrågakomna kontrakt icke miehölle lydlig bestämmelse derom ett säljaren vore berättigad att å köparen draga trättor för annat än öpeskillingen för verke, som på grund af kontraktet levererats och af köpa ens ombud godkänts, fördenskull och då berörda kontrakt innehölle att tvistigheter rörande tokningen f detsamma skulle afgöras af komstemismått, kunde Rådstufvurätten dige ingå i pröfning af käromålet Hofrätten, hvars granskning förman Th. U. Strengberg under kastut Rådstuvurättens nästnämnda utslag, har medels den 15. December 1900. gifvet utslag, enär förman ThH. Krononbergs i målet utförda talan icke innefattade sådan tvistefråga som enligt omförmälda kontrakt ankomme å kompromissrätts afgörande uppnast Rådstufvurättens ofvanberörda utslag och förvisat målet tillbaka till sistbemälde Rätt. Då målet företagits till förnyad 43
handläggning vid Rådstufvurätten har Handlanden Kamfeldt i afseende å wäromål anfört, att förman Th. UStrenberg enligt ifrågavarande kontrakt varit berättigad att draga exlar å Handlanden Hamfeldt indast för kontraktsentig vara, men ett det virke, för hvilket ferman Th. C. Strengberg i förberörda räkning päfört Handlanden Humfeldt postor na å 8250. mark, 492. mark; 160. mark och 140. mark, blänat redan förränlet ankommit till lastningsplats ren, hvarutom förmån Th. U. Streng berg, som enligt kontraktet skulle leverera varan vid färtygets vida, varit ansvarig för verkets vårdande jemväl å lästningsplatsen till dess angfärligget sina, som fördrogts genom ett haveri, det antandt, af vensom att posten å 476. mark 15. penni, hvilken Handlanden Kamfeldt personligen åtagit sig att erlägga icke kunde sammanföras med den fordran förmån Th. H. Strengberg trött sig hafva hos Handlanden i Ramfeldt i hans egenskap af ägont för firnan Kell P sime Limted, hvarför och då firman Ph. U. Strengberg således icke varit berättigad att å Handlanden Hamfeldt draga om ordade vexel, Handlanden Hamfeldt emotsett förkastande af förman Th. U. Strengbergs i måkt utsorda talan. Efter det vittnesförhör i saken egt rum, har Rådstufvurätten, hvarest parterne ömsesides anhållit om ersättning för rättegångskostnaden. genom den 31. Juli 1901. afkunnadt utslag funnit utredt vara, att det virkesparte, som firman P. 20. Streng. berg på grund af förenämnda kontrakt inom den i Handlanden Hamfeldts bref utsätta tid emellan den 25. och 30. Augusti 1899. för transport med angfartyget Vina levererättill hannen i Jakobstad, varit af kontraktsenlig beskaffenhet, äfvensom att förmån Th. U. Strengberg icke kunde göras ansvarig för den skada sagda virkesparti derefter tagit; 44
anseende hvartill och då jemväl styrkt blifvit, att finnan Th. W. Streng berg för nedrifning af staplar, transport och utläggning på näj, utsortering, derförsting samt uppsläpling af verket fått vidkännas de kostnader ofvanomordade räkning vid randengåfve, Handlanden Hamfeldt, i sin förenämnda egenskap af ägen för firman skett b Stima Fem tid, ålades att emot qvitto samt utekommande af den originala trettan till förmån Th. U. Strengberg genast utbetala fordrade niotusen femhundra aderton mark femton penei jemte derå från den 11. November 1799. intill dess full liqvid följde löpande sex procents årlig ränta, en tredje dels procent i provision och så mark i protestkostnadsernättning samt att med femhundra mark godtgöra förmån Th. A. Strengberg dess i målet hafda kostnader. Hofrätten, under hvars pröfning parterne ömsesides i vändeväg draget målet, har medels dom den 3. December 1902. faststält Rådstufvurättens utslag. Uti Hofrättens dom har Handlan ten Samgeldt sökt ändring medels ingifven döduktion, deri Hämfelde Ollika anhållit om rättelse i Röfrättens ofvanberörda den 15. December ber 1900. gifna utslag, såvidt Handlanden Hamföldts invändning att förman Th. U. Strengbergs ifrågavarande talan innefattade en så dan tvistefråga, som jemlikt omförmälda kontrakt borde afgöras af kompromissrätt, genom sagda etslag förkastats; derå nämnda de tuktion af firman Th. H. Streng berg i föreskrifven ordning bemälte. Kejserliga Senaten har tagit detta mål i öfvervägande; och jemte let Handlanden Hamfeldts andrings ansökning icke föranledes rättelse Hofrättens omförmälda invändnings Utslag, finner Kejserliga Senaten nar Handlanden Hamfeldt icke bedridt, att af det kontraherade par het trävaror den 1. November 1899. 45
hos firman Ph. U. Strengberg qvarligat virke, som enligt prisbestämningarna i kontraktet motsvarade det af firman Ph. U. Strengberg i sådant afseende uti firmans räkning upptagna penninge belopp, eller att den i samma räkning upptagna tillskattsbetalning för ett parti virke blifvit af honom utfäst, Handlanden Hamfeldt icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda dom, vid hvilken förty kommer att bero; och kännes Handlanden Hamfelt derhos skyldig att med etthundra femton mark ersätta firman R. U. Streng berg för dess härstädes i saken hafda kostnader. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: A. Nummer. UlForssell. J. Em. Lupblag Johannes Littnig. Karl Hardutskjöds. Den 1. Februari 1904 Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionskilling från Åbo Hofrätt inkommit fordringsmål emellan Handelsfinnan Westerlund 8. C: i Helsingfors stad, sökande, och Tinnan Win Sandbergs Eft. i staden Tammerfors, svarande: I fven uti Justitie Departementet den 1 Februari 1904. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhemtal följande: Efter stämning å förman Westerlund 6o har firman Bn Sundbergs Eft. vid Rådstufvurätten i Helsingfors stad, med åberepande af en till Rätten inlemnad öfver bemälda firmors mellanhafvanden för tiden dan den 1 Juni 1897 till den 4 April  1901 förd kontokuranträkning, utvisande ett saldo förman 2ne Sandbergs Eft. tillgöde af 4691 mark gl penni, yrkat finnan Westerlund & Co åliggande att till förman Bn Sandbergs Eft utbetala nämnda belopp jemte ränta I afgifvet svaromål har firman Westerlund & Co, jemte det finnan bestridt n kontokunnankningens debet upptagen gå A R. W. E. A. F. - / Z. K. S. N: 108. Sag. 45. R. S. 1903.
räntepost å 830 mark 93 penni såsom förglös, beträffande kontokurantackningen anfört, att särskilda i räkningen upptagna af förman till försäljning i kommissien mottagna partier putrolium tillsändts firman i kärl, hvilka lähe och för öfrigt varit så olämpliga att många omt uppningar blifvit nedvändiga, hvarigenom pekoleum till ett värde af 2159 mark 75 pen. ni gått förlorad, äfvensom att förman till betäckande af hvarjehanda med petsolemmasfören förenade omkostnader, hvilka det ålegat finnan Bne Sundbergs Eft att bestrida, nödgats utgifva (540) mark 92 penni samt att nästsagda två poster således lande tilläggas i kontokwanträkningens kredit sida, och alldenstund kontokuranten, då den i nämnda afseenden rättades, gifve ett sade finnan Herr Sandbergs Eft. tillgode af endast 856 mark 86 penni, rätteligen 851 mark 36 penni, har finnan Westerlund i 6o metsagt finnan Win Sundbergs Efter kraf på utbekommande af mera än nyssnämnde belopp. Rådstufvurätten har medels den 8 Oktober 1900 afkunnadt utslag på upptagna skäl underhänt omordade räntedelitering å åtta hundrarettio mark nittioke penni, men deremot sinnal de af förman Westerlund Co i öfigt gjorda påståenden utan afseende. Och Mdenstund förman Bm Sundbergs Efttillgodohafvande hos förman Westerlund i Erålunda utgjorde, enligt Rådstufvurättens uträkning, tretusen åttahundrafyratiotvå mark fyra penni, ålades förman Westerlund, 6 att genast till förman Bm Sandlags Eft. emot qvitto utgifva nästnämnda belopp med fem procents årlig ränta derå från lagsökningsdagen den 21 Maj 1901. Hofrätten, under hvars pröfning finnan Westerlund & 6o i vederåg draget målet, har uti dem den 3 December 1902 väl funnit ådagalagdt vara att le käst, i hvilka firman Nne Sandbergs Eft. till förman Westerlund. Co i afseende å försäljning i kommissions af värsändt ofvanomordade partier petrolning likt; men emelan Herman Westerlund i 6: icke gittat tillförlitligen utgeka mängden af den petrohun, som genom läkningen gått förlorad, ty och då de af förman Westerlund E47
till inalles åttahundrafyrationio mark nittiotvå penni uppgifna hvarjehand öfriga omkostnader, som förmån Ny sterlund & Co skulle fått vidkännas / parternes perolemm affärer och hvilke kostnader finnan yrkat att firman 11ne Sandbergs Eft. borde bestrida. icke heller blifvit utredda, fann Hög rätten finnan Westerlund icke hafva fört skäl till ändring i det slut, hvari Restufvurätten genom sitt utslag i saken stanna och vid hvilket fördenskull, samt då finne Hm Sandbergs Eft deråt nöjts, lemnades roende I Hofrättens dom har förman sterlund & 6o anhållit om ändring med dels ingifven deduktion, hvilken förmyn1sta Sundbergs Eft. i föreskrifven ordning bemött. Kejserliga Senaten har till git målet i öfvervägande och finner firman Westerlund å 6o icke hufvud anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörde dom, vid hvilken fördant skull kommer att förblifva; hvarjemte firman Westerlund å 6o ålägges att med åttatio mark ersätta finnan No Carl Vandertskjöt ndbergs Eft. för dess kostnader vid svadetalans bevakande härstädes. Det alle, rederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: J. A E. Jumlin. Forssell. Herr Lyblad Johannes Litting 48
Helmikuun 2 päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Kaasan Hovioikeudesta tulleessa, testamentin moitetta koskevassa jutussa, jossa Talollinen Juho Iisakinpoika Rintala eli Ojala, Lapväärten pitäjän Myrkyn kylästä, on hakijana ja alaikäisen Talollisenpojan Aleksanteri Jaakonpoika Ojalan holhooja, Talollinen Samuli Samulinpoika Niemi, samasta kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastos sa, Helmikuun 2 päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Lapväärtin ja Siipyyn pitäjäin sekä Kristinan maaseurakunnan käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Samuli Niemi, haastatettuansa Juho Rintalan, jonka kanssa Samuli Niemen holhottavan Aleksanteri Ojalan 15 päivänä Kesäkuuta 1900 kuollut äiti Anna Liisa Ojala, jäätyään leskeksi Aleksanteri Ojalan isästä läsnä: A. R. - V. L. - C. t. F. - J. Z. No 110. Pag. 56. - R. D. 1902.
Jaakko Joosepinpoika Ojalasta, oli mennyt naimiseen, vaatinut, että Juho Rintalan ja Anna Liisa Ojalan avioliittonsa aikana Elokuun 26 päivänä 1893 tekemä ja Anna Liisa Ojalan kuoleman jälkeen Juho Rintalan valvaina keskinäinen testamentti, jossa oli säädetty että toisen aviopuolisen kuoltua eloon jäänyt saisi yksin asuaheidän yhteisessä pesässään, koska Anna Liisa Ojala ei ollut vapaasta tahdostaan tehnyt sanottua testamenttia ja hän sittemmin todistajain lasnä ollen oli sen peruuttanut, kumettaisiin ja Juho Rintala velvoitettaisiin luoruttamaan kuolinpesä lailliseen ja koon, jonka kautta Aleksanteri Ojalalle äitinsä jälkeen tuleva perintöosuus häntä varten erotettaisiin. Sittenkuin Juho Rintala de kanteeseen vastannut ja jutussa muuten oli niin menetelty kuin asiakirjat tarkemmin osoittavat, on Kihlakunnanoikeus päätöksellä Joulukuun 3 päivältä 1901 mainitsemillaan perusteilla kyljännyt kanteen ja julistanut puheena olevan testamentin, laillisesti tehtynä ja valvottuna, noudatettavakHovioikeus, jonka tutkittavaksi si. Samuli Niemi oli vetoamalla saattanut jutun, on Joulukuun 30 päivänä 1902 antamassaan tuomiossa katsonut tosin näytetyksi, että Juho Rintala ja Anna Liisa Ojala olivat Elokuun 26 päivänä 1893 keskenänsä tehneet sellaisen testamentin, josta ylempänä on mainittu, sekä että Juho Rintala sittemmin oli samaa testamenttia asianmukaisesti valvonut; mutta koska jutussa kuulustellut vierasmiehet Fisak, Ulriika ja Wilhelmiina Söderback olivat todistaneet, että Anna Liisa Ojala, käydessään heidän luonaan eräänä päiväna Toukokuussa 1900, oli vapaatahtoisesti sekä täydellä ja selvällä ymmärryksellä ilmoittanut sanetun testamentin tehdyksi pakosta ja siitä syystä kumoon meneväksi sekä pyytänyt todistajat panemaan tätä miehensä, ja Anna Liisa Ojala myöskin toisessa tilaisuudessa 50
senjälkeisen Kesäkuun 3 päivänä, kun vierasmiehet Juho ja Josefiina Flintala olivat Anna Liisa Ojalan viimeisen sairauden aikana käyneet hänen luonaan, oli, kuten nämä vierasmiehet olivat todistaneet, peruuttanut saman testamentin; sentähden ja kunei Juho Rintala ollut voinut laillisesti näyttää toteen väitettään että Anna Siisa Ojala viimeksikerrotun tilaisuuden jälkeen uudestaan oli jäleen jäävästä omaisuudestaan säätänyt siten, kuin moittunalainen testamentti sisältää, Hovioikeus, P. R. 16 luvun 5 SS: nojalla, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, julisti moittanalaisen testamentin voimattomaksi ja Samuli Niimen, edellämainitun toimensa puolesta, oikeutetuksi, testamentin sitä estämättä, saamaan Aleksanteri Ojalalle lain mukaan tulevan osuuden Anna Liisa Ojalan pesästä; minkä johdosta Juho Rintalan tuli luovut. taa Anna Liisa Ojalan jäämistö sellaiseen lailliseen jakoon, että sanottu osuus sen kautta tulisi määrätyksi ja erotetuksi. Hovioikeuden tuomioon on Juho Rintala anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Samuli Niemi on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Juho Rintala ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden yllämainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velviitetään Juho Rintala suorittamaan Samuli Niemelle kuusikymmentä mark kaa hänellä täällä olleiden kulujen korvaukseksi. Pätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti. A; Nimlin Anderssell. Johan Lupettag Johannes Litting Karl Alandertsrjott 51
Helmikuun 2. päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa; häätämistä koskevassa jutussa, jossa Rustitilallinen Juho Stefanus Heikinpoika Vähänikkilä, Urjalan pitäjän Rokon kylästä, on hakijana sekä Itsellinen Aleksanteri Heikinpoika Moislahti ja hänen sisaren sa Torpparintytär Maria Karoliina Heikintytär Moislahti, samasta kylästä, vastaajina: Annettu Oikeusejastossa, Helmikuun 2. päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itsellensä sityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saa nut tietää seuraavaa: Urjalan ja Äkaan pitäjäin sekä Kylmäkosken kappelin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Juho Stefanus Vähänikkilä, ilmoittaen omistavansa Vähärikkiläksi kutsutun kahdeksanneksen Nikkilän rustitaloa Kokon kylässä, lausunut, että eräs tihänikkilän tilan enti nen omistaja Akseli Heikinpoika Helmikuun 24. päivänä 1846. tehdyllä kontrahdilla oli vuokrannut siihen kuuluvan MaisLäsnä Aik - V L - Ett. - J. /K. S. No 111. Såg. 75. R. D. 1903
lahden torpan Aleksanteri Heikinpojan ja Maria Karoliina Heikintyttären vanhemmille Heikki Heikinpoika Moislahdelle ja Heta Juhontyttärelle sekä näiden lapsille niin kauan kuin he elivät, minkä johdosta Aleksanteri Häkinpoika ja Maria Karoliina Heikintytär vanhempainsa kuoltua tätä nykyä pitivät torppaa hallussaan, mutta että sanottu kontrahti, joka ei ollut Tähänikkilän tilaan kiinnitettynä ja jonka pysyväisyydestä, Juho Stefanus Tähänikkilän ostaessa Loka kuun 19. päivänä 1898. sanottua tilaa, uoltu mitään välipuhelta tehty, ei ollut Juho Stefanus Vähänikkilää sitova emminkin kun se oli katsottava jo aikaisemmin rauenneeksi sen kautta että hänen edeltäjänsä tilan omistuksessa Heikki Vähänikkilä Heikkin Moislahden kuoltua oli hänen nyttemmin myöskin kuolleen vanhemman poikansa Vihtori Heikinpojan kanssa Toukokuun 12. päivänä 1874. tehnyt uuden kontrahdin torpasta tämän elinajaksi; ja koska siis Aleksanteri Heikinpojalla ja Maria Kaoliina Heikintyttäreltä, joita ei edes oltu 846. vuoden kontrahdissa nimeltään mainittu, ei ollut mitään oikeutta Moislahden torpan hallintoon, on Juho Stefanus, Ehänikkilä vaatinut että heidät veloitettaisiin Juho Stefanus Vähänikkilälle luovuttamaan sanottu torppaSittenkuin Aleksanteri Heikinpoika ja Maria Karoliina Heikintytär olivat kaukseen vastaneet, on Kihlakunnanoikeus Lokakuun 18. päivänä 1901. julistamassaan päätöksessä mainitsemillaan perusteilla velvoittanut Aleksanteri Heikinpojan ja Maria Karoliina Heikintyttären viimeistään Maaliskuun 14. päivänä 1903. muuttamaan pois Moislahden torpasta sekä jättämään sen tiluksineen huoneineen Juho Stefanus tähänikkilän vapaaseen hallintoon. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Aleksanteri Heikinpoika ja Maria Karoliina Heikintytär vetoamalla olivat saattaneet jutun, on Helmikuun 21. päivänä 1903. antanut siinä tuomion; ja koska Aleksanteri Heikinpoika ja Maria Karoliina Heikintytär yllämainittua vuokravälikirjaa Hel5.
mikuun 24. päivältä 1846. tehtäessä jo oli vat syntyneet, edellinen vuonna 1843. ja jälkimäinen vuonna 1844, ja sanottu välikirja, tehtynä ennen Joulukuun 19. päivänä 1864: annetun, vuokravälipuheita koskevan asetuksen julkaisemistä, M. K. 16. luvun 15 SS: mukaan oli kolmatta henkilöä sitova ilman sen kestävyyden vakuudeksi hänkittua kiinnitystä, eikä Heikki Vähänekkilän ja Vihtori Heikinpojan kesken tehty kontrahti Moislahden torpan hallinnes ta saattanut loukata Aleksanteri Heikinpojan ja Maria Karoliina Heikintyttä ren oikeutta samaan torppaan, sentiihden ja kun näin ollen 24. päivänä Helmikuuta 1846. tehdyssä vuokravälikirjassa määrätty vuokraaika ei vielä ollut umpeen kattunut, Hovioikeus, kumoten Kihlakunnan oikeuden päätöksen nyt puheena olevalta kohdalta, hytkäri Juho Stefanus tähänikkilän edellä kerrotun kanteen. Hovioikeuden tuomioen on Juho Assanus tähänikkilä hakenut muutosta tän ne toimittamallaan perustelmalla, johon Aleksanteri Heikinpoika ja Maria Kareliina Heikintytär säädetyssä järjestyksessä ovat vastanneet. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katso, ettei Juho Stisanus Vähänikkilä ole esiintuonut syytä menttaa Hovioikeuden yllämainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Juho Stefanus Vähänikkisä suorittamaan Aleksanteri Heikinpoika Moistahdelle ja Maria Karoliina Heikintytär Moislahdelle sata markkaa heillä täällä olleiden kulujen korvaukseksi - Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: A; Nummi. L. Forssell. J Em Lujeslag SS: Johannes Zittnig 5
Den 2. Februari 1904. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsätt revisionsskilling, från Åbo Hofrätt inkommit mål emellan egaren af Stor - Abborfors säteri i Pyttis socken, Kammar junkaren, Friherre Bernhard Indrenius, sökande, samt Handels firman A. Ahlström, såsom egare af Peltjärvi säteri i Strömfors socken, svarande, angående räskilnad emellan sagda lägenheter i Nymmene elf: gifven uti Justitiedopartementet den 2. Februari 1904 Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhemtat följande: Sedan Kioelandtmätaren i Wiborgs län Gunnar Backström, på derom af en tidigare egare till Stor - Abborfors säteri hos Guvernören i sagda län gjord ansökan, blifvit förordnad att uppgå den del af gränsen i Kymmene elf emellan Viborgs och Nylands lån, som tillika utgjorde rå emellan Stor - Abborfors och Pettjärvi säterier samt Tioelandtmätaren Bäckström 1sta J. G. S. - E. A. - W. H. - J. N. B. ef. I. No 112 Pag. 66. R. D. 1903.
härå hos Guvernören i Nylands län utverkat förordnande för yngre Kommissionslandtmätaren Frans Oskar Immell att vid uppgående af omförmälda gräns delta ga, har vid denna rågångsförrättning Friherre Indrenius, som emellertid förvärfvat sig eganderätten till Stor - Abborfors säteri, under åberopande af särskilda äldre handlingar anfört hufvudrakligast: att uti det fredofördrag, som den 7. Augusti 1743. afslutats och den 15. i samma månad ratificerats emellan Konungariket Sverige och Kejsaredömet Ryssland, stadgades i artikeln 5, att Kymmenegårds lån öster om Kymmene elfs västligaste utloppsarm äfvensom alla ifrån samma arms utlopp till Får vattnet på Södra och Östra sidan liggande Ojus, skulle tillfalla Kejsaredömet Ryssland; att gräneskilnaden emellan de på ömse sidor om nämnda utloppsrum belägna samfällig heterna härigenom kommit att på de ställen, der holmar i elfsarmen funnes, falla utmed riksgränsen mitt emellan vustra elfstranden och densamma närmast belägna holme; att kungörelsen af den 9. Oktober 1816. angående Wiborgs låns återförenande med det öfriga Finlund innehölle, att lånegränsen vid Pyttis socken skulle förblifva densamma som förut; att Stor - Abborfors säteri vid tiden för omordade fredeslut varit i ödesmål och med dertill hörande ficksegel såsom skattevrak till kronan indragits, hvarefter godset och fisket under krononatur åter upplåtits i enskild besittning ända tills egendomen jemtefiske och fiskevatten, qvarn och qvarnställe under skatte manna börd och rättigheter af kronan år 1835. förvalts åt tvänne bröder, Erik och Johan Alayhelts, att af handlingarna rörande storskiftet af Vesterkyrkobysumfällighet i Pyttis socken, till hvilken samfällighet Stor - Abbor fors säteri hörde och hvilket skifte blifvit faststäldt den 26. September 1844, framginge huruledes, bland annat, de under egofyverna Nris 259, 260, 261, 263, 264 27. 333, 333, 339, 348. och 349. å storskiftes kartan betecknade holmar och kippor 56
uti Kymmene elfs ifrågavarande utloppsom före skiftet häfdats gemensamt af samfällig hetens delegare, men att dessa holmar och blippor lika som ock östra elfstranden, för såvidt densamma före storskiftet ännu icke underlagts enskild häfd, tilldelats Stor - Åboefors säteri; samt att Ny serliga Senaten uti en vid brodning gen till förberörda utorskifte uppkommen tvist rörande de såkallade Kuus koski, uti Kymmene elfs nämnda utlopp arm liggande holmarne Nris 259. - 264, medelst utslag den 12. Juni 1834. förklarat Pettjärvi säteri icke hafva annan rätt till nästsagda kolmar än att begagna dem såsom upplagsplats för fiskred skap, såvidt för fiskets idkande vid desamma sådant nödvändigt erfordra des. Med afseende å ofvan framhåll na förhållanden och då Stor - Abborfors säteri vid fredeslutet af år 1743. såsom kronolägenhet tillfallit ryska kronan samt otänkbart vore, att nå gon del af säteriet såsom ryskt kronoområde skulle legat inom svenska riket, har Friherre Indrenius ansett, att gränsskilnaden emellan Stor - Abborfors och Pettjärvi säterier borde gå längs midlen af vattendraget; men på de ställen, der holmar i elfsarmen funnes, dragas midt emellan västra elfkanden och närmast belägna holme Häremot har å förmanet. Ahl ströms vägnar framhållits: att ordala gen i 1743 års fredsfördrag icke gåfve vid handen, att deri afsäges holmar re uti Kymmene elfs västligaste utloppsurn, utan endast holmar ne Efter och söder om elfvarmen och löss utlopp i förvaltnet eller valtsjon; ett riksgränsen uti sagda dessar m ej heller någonsin blifvit i detulj bestämd: att Pettjärvi säteri städse jemväl efter ofvanberörda fredeslut innehaft och nyttjat de i elfsvarmen liggande holmar, som uti en af Vicelandtmätaren Bäckström öfver den nu ifrågavarande delen af omförmälda elfvarne upprättad karta vore betecknade med K. y. A. B. och C. och hvilka äfven å en karta öfver Strömfors bruk samt Pettjärvi och