Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
sa förnörigsaktiebolags enskildare instentsats, anmält godost såsom gjort vägn, tillhörig Jokkis- Forsen full den Isakän in Jakkian Forsson jemvig, icke Forsson station, men att ifrågande i samma reglemente, vore skfunnits vara chilisulpeter, jemte kostnad och skada, har Jokkisviigulinien i närheten af nästnad föreningen Lators förpligtande der station af okänd anledning för att ersätta bolaget den förstörda vägnen äfvensom tvänne prisne pränningarne med Ett mark samt ningar och tolf obefers förstin tolf skegers med sammanlagdt och emedan chilidulpeter här fäld af mark 80. penni, hvarjemte Joh. till gods af fjerde klässen och förre förra förningsaktiebolag, bana till Tössä station, der emingsämna, som hörde till sjette skulle emottagas af Landthushålle blifven, samt föreningen vid anskulle emottagas af Landthushålle flossen, samt föreningen vid anren Axel Stålström och att berörde stydt förhållande varit vidlande dertrakty och från sagda hummsluten till, att vid geskets transport före afsändts, enligt uttrycklig anteck uppskifterna uti 43. SS: i träfeksigkomning å fraktsedeln, med tuekt godt för slutajesningarne af den 21. Javäga i brist på öppen sådan säng ännuari 1897., hvilket reglemente, jemderefter å Humppila station om sökt Kejserliga Senatens resolution lastats, såsom hörande till goda den 15. December 1898, tillämpades af sjette klassen, i en öppen gode jemväl vid goda - och personböter vägsaktiebolag, för transport till sakttagets och sålunda, enligt 53. SS: rande gods, hvilket sedermera kött ansvara för deraf förordnad vägn den 21. berörde Maj å jemttenska funvägnaktiebolag yrkat eld, hvarvid såväl godost som godevägnen med 450 mark, pereningen Låbor, i afsigt att under med förmälan att bolaget, såsom den för denna klars faststälda hemmanligt eller godo emottagits af skatt25
jernvägarne för vidare befordran till någon punkt å Jokkis - Forssen banan, äfven i förevarande fall levererat den af statsjernvägarne för godnet enligt traktsedeln debiterade traktafgiften 35. mark 85. penni till Humppila station, påstått att, enär afsändare, hvilken orik tigt uppgifvit beskaffenheten af inlemnadt gods, jemlikt åberopade 53 SS i omförmälda reglemente, åläge er lägga dubbel afgift för godvets trans port och belagit tillkom att till stute jernvägarne inbetala dem tillbörande andel i trakten, föreningen Låbor måtte skyldigkännas att till bolaget utgifva dubbel ersiillning för fräkt af 6,630. belogsam ehilivalpeter emellan Helsingfors härna och Torossa station med 149. mark 90. penni eller säkerhetes till bolaget utbetala inallen 87. mark 70. penni samt att derhos godtgöra bolaget dess i målet hafda kostnader. I saken hörd, har föreningen Dator framhållit att, emedan föreningen importerat och sält ifråga varande fräktgods såsom godnings ämne för jordbruksbehof, föreningen äfven varit berättigad att angifva varan såsom sådan, helst den af Kejserliga Senaten den 21. Januari ri 1897. gillade och faststälda godsklass fikutionstubellen för slatsjernvägarne icke gjorde någon åtskilnad emellan olika slag af godningsannen utan hänförde dem utan undantag till sjette klassen, hvarföre och då föreningen Låbor i ingen händelse afsiktligen uppgifvit god set orätt samt föreningen Jakor ej heller, enär trakten skulle erläggas af godsemottagaren, kunnat draga rågon fördel af sin uppgift, hvilken föranledts af missförstånd, föreningen Låbor emotsett underkännande af bemälda bolags i saken utförda talan, hvarjemte föreningen Läbor, på Jokkis- Forssa Jernvägsaktiebolag ågången genstämning, yrkat att, emedan jernvägsegare, som till befordran å jernväg emottagit gods, jemlikt 17. SS: i förordningen den 292
jernvägarne för vidare befordran till någon punkt å Jokkis- Forssa banan, äfven i förevarande fall levererat den af Statsjernvägarne för godnet enligt trakttedeln debiterade fraktafgiften 35. mark 85. penni till Humppila stationpåstått att, enär afsändare, hvilken och ligt uppgifvit beskaffenheten af inlemnadt gods, jemlikt åberopade 53 SS: i omförmälda reglemente, åläge erlägga dubbel afgift för godsets trans port och bolaget tillkom all till stats jernvägarne inbetala dem tillbörande andel i frakten, föreningen Låbor måtte skyldigkännas att till belaget utgifva dubbel ersättning för frukt af 6,630. helvigsam ehdis alpeter emellan Helsingfors hamn och Forssa station med 149. mark 90. penni eller således till bolaget utbetala inalles 87. mark 70. penni samt att derhos godtgöra bolaget dess i målet haf da kostnader. I saken hörd, har föreningen Dober framhållit att, emedan föreningen importerat och sält ifrågavarande fraktgods såsom godningsämne för jordbruksbehof, föreningen äfven varit berättigad att angifva varan såsom sådan, helst den af Kejserliga Senaten den 21. Januari 1897. gillade och faststälda godsklass fikutionstubellen för slatsjernvägarne icke gjorde någon åtskilnad emellan olika slag af gödnings ämnen utan hänförde dem utan undantag till sjette klassen, hvarföre och då föreningen Lukor i ingen händelse afsiktligen uppgifvit godset orätt samt föreningen Fabor ej pellor, enär trakten skulle erläggas af gods emottagaren, kunnat draga någon fördel af sin uppgift, hvilken föranledts af missförstånd, föreningen Låbor emotsett underkännande af bemälda bolags i saken utförda talan, hvarjemte föreningen Labor, på Jokkis-Förssa Jernvägsaktiebolag ågången genstämning, yrkat att, emedan jernvägsegare, som till befordran å jernväg emottagit gods, jemlikt 17. SS: i förordningen den 292
15. April 1889. angående enskilda jernvägar för allmän samfärdsel, vare skyldig att ersätta å godset tilläfventyrs timad förlust eller skada, såframt den icke tillkommit genom öfvermäktig tilldragelse eller afsändarens eget vållande, nämnda bolag måtte förpligtas att med 1,501. mark 85. penni hålla föreningen Lubor skadeslös för omordade vägna last chilisalpeter. Sedan Jokkis- Forssa Jernnägsaktiebolag afgifvit svaromål i anledning af föreningen Luhors genstämnings talan samt påstått densammas förkastande, har Rådstufvurätten medelst den 26. November. ber 1901. afkunnadt utslag i saken utlåtit sig och förklarat utredt vara, att sedan föreningen Låbor den 18. Maj 1901. å Helsingfors hannstation inlemnat fyratiosex säckarinnehållande enligt uppgift godningsämnen, för att befordras å statajernvägarne till Humppila station och derifrån vidare å JokkaFörsta Jernvägsaktiebolags enskilda bana till Forssa station samt der emot tagas af Landthushållaren Stålström och berörda gods, i brist på öppen vägn, i täckt sådan afsändts till Humppila station samt derstädes omlastats i öppen vägn, så hade detsamma under vägen af okänd anledning fattat eld med den påföljd, att ej mindre sjelfva godret, hvilket sedermera befunnits vara hilisalpeter, än nämnda jernvägsbolag tillhöriga godsvägn, hvarå inkarne förslats, samt belagets tvänne priseningar och tolf slupers örstörts, och alldenstund omordade farti chilisalpeter varit afredt till ödningsamme och föreningen Labors ofullständiga uppgift beträffande godsets beskaffenhet icke visats hafva blifvit lemnad för att vinna nedsättning i trakten eller i annan orättmätig afsigt, fördenskull och enär det stått vederbörande stationsbefull fritt att i och för gödsets alussi fierring och transport taga närmare 295
kännedom om dess art, har Rådstufvurätten förkastat bolagets anspråk såväl på ersättning för den skada belaget lidet genom ifrågakomna brund som på dubbel fråktafgift. Dock som Jokkis - Forssa Jernvägsaktiebolag för godvets befordrande från Helsing fors till Humppila station utlagt trettiofem mark åttatiofem penni, skyldigkändes föreningen Låbor att emot qvitto genast till bolaget utbetala detta belopp. Men emedan föreningen Låber genom omförmälda bristfälliga uppgift rörande godsets beskaffenhet i sin män varit vällande till den timade skadan, har föreningens emot JakkisForsson Jernvägsaktiebolag utförda genstämningstalan af Rådstufvurätten underkänts, jemte det rättegångskost naderna, i anseende till sakens utgång qvittats parterne emellan. Höfrätten, under hvars pröfning såväl Jokkis- Forssa Jernvägsaktubolag som föreningen Lador i vackväg dragit saken, har medelst dem den 23. Maj 1903. yttrat sig, och emedan Jokkis- Tossa Jernvägsaktiebolag icke styrkt, att föreningen Dabör varit vällande till den skada bolaget tillskyndats genom ifrågavarande brand, har Hofrätten fast stält Rådstufvurättens utslag, såvidt derigenom bolagets anspråk på godt görelse för berörda skada samt på dubbet traktufgift för omordade gods underkänts. Vidkommande sedan föreningen. Labors ändrings ansökning, så alldenstund föreningen genom att uppgifva, det ifrågakom na gods vore gödningsämne, icke kunde anses hafva lemnat orätt uppgift angående detsammas beskaffenhet, helst det, jemlikt SS: 55. i ofvanberörda trafskreglemente af den 21. Januari 1897. så mycket mera ålegat vederbörande stationebefäl att vid godsetes emottagande i och för dess klassifvering närmare taga reda på hvad slags odningsamme detsamma vår, som god klassa ossikationitabellen härutinnan vore vilseledande, samt föreningen icke heller på något sätt sjelf 29
varit vållande dertill, att godret förstörte, fördenskull har Hofrätten, med stöd af SS: 17. i förenämnda förordning af den 15. April 1889, ålagt Jokkis- Törssä Jernvägsaktiebolag att ersätta föreningen Låber den föreningen genom godnets förstörande till skyndade skadan samt att i sådant afseende till föreningen utbetala fordrade ettusen femhundra en mark åttatiofem penni, vid hvilken utgång af saken bolaget äfven sjelft fått vidkännas hvad detsamma till finska statsjernvägarne i fräkt erlagt för godvets befordran från Helsingfors till Humppila station samt föreningen Lator förty frikallats från utgifvandet af den bolaget härför tillakända godtgörelsen trettiofem mark åttatiofem penni, hvaremot vid Rädstufverättens utslag i öfrigt, eller förra vidt rättegångskostnaderna parterne emellan qvittats, lemnats beroende. Uti Hofrättens dom har JokkisFörssa Jernvägsaktiebolag anhållit om ändring medelst ingifven de duk tion, hvilken föreningen Lubor i föraskrifven ordning bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Joh. kis-Första Jernvägsaktiebolag icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda dom, vid hvilken alltså kommer att bero, jemte det bolaget kännes skyldigt att till föreningen Lador, i ersättning för dess härstädes i målet hafda kostnader, utgifva sjuttio mark. Det elle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: M. Sohman Valentin Cammereus. Janu Malmar Johannesdotting Janu Malmar Johannesdotting J. Tingren 295
Huhtikuun 16 päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Waasan Hovioikeudesta tulleessa nostajutussa, josja Tie- ja Kesirakennusten Ylihallitus, Suomen kruunun puolesta, on hakijana sekä Iin seurakunta vastaajana ja joka juttu koskee korvausta: Annettu Oikeusosastessa Huhtikuun 16 päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itselleen sittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat aniistä, sikäli kuin nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Haasteen nojalla on Iin, Kiimingin aan Haukiputaan pitäjäin käräjakunnan Kihlakunnanoikeudessa Iin seurakunnan puolesta lausuttu, että se hoita, joka seurakunnan Hägglund nimirellä kirkkoherranvirkatalolla No 39 ja Pajula nimisellä lukkarinvirkatalolla No 40 Etelä - Iin kylässä oli Oulun- Tornien rautatiestä karjan kuljettamista vaiten radan länsipuolella virkataloilla radan itäpuolella oleville laidunmaitle oli toimitetussa pakkohunastuksessa arvioitu kirkkoherranvirkatalon kohdalLäsnä: 76, S. V. B. - K. - C. - S. C. J. S. 290 No 427. Pag. 180. R. D. 1903.
ta neljäksisadaksi markaksi ja lukkarinvirkatalon osalta kahdeksisadaksi markaksi, sekä että Oulun lääninlääninhallitus päätöksellä Lokakuun 29 päivältä 1900 oli vahvistanut sanotun arvion ja määrännyt rahat holmen kuukauden kuluessa sen jälkeen näitten virkatalojen rakennusrahartoon suoritettaviksi; mutta koskirät puheeksi tulleet rahamäärät likimainkaan riittäneet sen haitan korvaamiseen joka mainituilla virkataloilla kujan kuljettamisessa oli rautatusta, vaan tähän alintakin laskua noudattamalla tarvittiin vuosittain kukkoherranverkataloa varten kahdeksankymmentä markkaa ja lukkarin virkatalolle kuusikymmentäviisi markkaa, on Iin seurakunnan puolesta vaadittu, että Suomen kruunu velvoitettaisiin seurakunnalle maksamaan vahvistettujen määräin lisäksi kirkkoherranvirkatalon kohdalle tuhat kaksisataa ja lukkarin verkatalon osalle tuhatsata markkaa eli niinmuodoin kahdeksankymmentä markkaa ja kuusikymmentäviisi markkaa vuotuista korkoa kantavat pääomat 1901 vuoden alusta lukien, jonka ohessa on pyydetty korvausta seurakunnan kuluista asiassa Kanteeseen on Suomen kruunun puolesta vastattu, että Iin rautatien aseman vieressä samoin kuin siitä toista kilometriä etelämpänä kulke van vanhan maantien ylikäytävän kohdalla oli vahtetupa sekä että Sinkirkkoherran - ja lukkarinvirkatalojen karjoja voi lyhemmiten kuljellaa laitumelle rautatienasemalle johtavaa uutta maantietä myöten, ja koska ratavaityain velvollisuuksiin kuului myös karjan päästäminen ylikäytävistä eivätkä virkatalojen haltijat rautatien vuoksi tarvineet käyttää paimenta kuljettamassa karjaa radan toiselle puolelle, on kannetta vaadittu hyljättäväksi, Sittenkun Iin seurakunnan puolesta oli huomautettu, että kirkkoherran - ja lukkarinvirkatalojen karjat vanhastaan olivat kulkeneet sitä tietä, joka Liesojan luona olevasta rautatien ylikäy25
tävästä johtaa radan toisella puolella oleville laidunmaille, ja että tämä tie samalla oli muita sekä lyhempi että mukavampi, on Kihlakunnan oikeus, kuulusteltuaan todistajia asia sa, Huhtikuun 9 päivänä 1902 julistamallaan päätöksellä katsonut selvitetyksi, että Iin seurakunnan kirkkoherran-ja lukkarinvirkatalojen karjoja oli syötetty ja voitiin syöttää OulunTornion rautatien itäpuolella olevilla laidunmailla vuosittain ainakin puolta kuukautta pitemmän ajan kuin mitä pakkohunastusta varten asetettu lautakunta oli otettanut, minkä vuoksi ja kun lautakunnalle, siihen melkoiseen etäisyyteen nähden, jossa virkatalojen kartanonasemat olivat toisistaan, oli puuttunut syytä edeltyttää, että yksi paimon voisi kuljettää kummankin talon karjaa, Kihlakunnanoikeus on katsonut Iin seurakunnan oikeutetuksi saamaan yli sen, mikä virkataloille karjankulun hankaluuden korvaamiseksi jo oli myönnetty, viidentoista päivän vuotuista paimentamista vastaavan, pakkolunastuslautakunnan perustelujen nukaan laskettavan rahamäärän; ja on Kihlakunnanoikeus sen tähden afvoittanut Suomen kruunun Oulun fognion rautatietä varten osotetuista varoista Iin seurakunnalle myönnet tyjen korvauksien lisäksi maksamaan, Kirkkoherranvirkatalon kohdalle kolnesataa viisikymmentä markkaa ja akkarinvirkatalon osalle seitsemän ataa markkaa ynnä viiden prosen lin vuotuisen koron Tammikuun 29 äivästä 1900, oikeastaan 1901, jolloin hakkolunastuksessa vahvistetut korvaukset olivat joutuneet suoritettaviksi, jota paitsi kruunun tuli uudellakymmenellä markalla palilta Iin seurakunnan kulut jutussa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi lee- ja Vesirakennusten Ylihallitus oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiolla Heinäkuun 31 päivältä 1903 vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen. Hovioikeuden tuomioon on Tie- ja te298
virakennusten Ylihallitus anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Iin seurakunnan puolesta on säädetyssä järjestyksessä vastattu. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Tie ja Vesirakennusten Ylihallitus ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää voimaansa, minkä ohessa Ylihallitus velvoitetaan suorittamaan Iin seurakunnalle maksutun kappaleesta tätä Keisarillisen Senaatin tuomiota, kuusikolmatta markkaa. Sätä kaikki asianomaiset noudatta koot. Keisarillinen Suomen Senaatti 1. b. bkennän. 7. Em. Liljeblad 1. C. binnan _ 7. Em. Liljeblad Valentin Gummerus. Johannes Zittning J N. Börnlund C. J. Fingren Huhtikuun 18. päivänä 1904. "Keisarillisen Suomen Senaatin, tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikuudesta tulleessa ulosmittauksen kumaamista koskevassa jutussa, jossa oat Talollinen Juhana Mikonpoika Taloposki, Muolan pitäjän Harvolan kylästä, hakijana ja Talollinen Antti Kantu, saman pitäjän Soittolan kylästä, tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa, Huhtikuun 18. päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itsellen sä sityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää paitsi muuta, josta nyt ei ole kysymystä, seuraavaa: Sittenkuin Antti Rantee, jolle Juha na Paloposki oli Nuolen ja Heinjoen pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnan oikeuden 3. päivänä Marraskuuta 1893. julistamalla päätöksellä velvoitettu verittamaan 20. ruplaa 40. kopekkaa joko venäjän rahassa tahi suomen rajassa makson aikana käyvän kurssin mikuun kuuden prosentin vuotuisen koron kanssa sanotusta päivästä ja 5. Sämä. JGs - Ech - 46 - J. B. /:R: No 429. Påg, 183. R. D. 1903
markkaa 60. penniä oikeudenkäynti kulujen korvaukseksi, oli jättänyt mainitiin päätöksen, jonka sisällyksestä päitökselle kirjoitettujen kuittien mukaan oli maksettu, 3. päivänä Helmikuuta 1895. 4. ruplaa 80. kopekkaa ja 25. päivä nä Huhtikuuta 1899. 110. ruplaa 79. kospekkaa, Agräpään kihlakunnan Kruununvoudille Johan Strömstenille täytän töön panoa varten ja Kruununvouti trömsten saman päätöksen maksamattoman sisällyksen suorittamiseksi 21. päivänä Heinäkuuta 1899. Juhana Palonoskelta ulosmitannut erityistä irtainta omaisuutta, on Juhana Paloposki Wiipurin läänin Kuvernöörille jättämässään kirjallisessa hakemuksessa vaatinut, että koska Juhana Palopos ki oli puheenalaista velkaansa vastaan Antti Ranteelle antanut: vuonna 1894. 100. ruplaa, vuonna 1896. 14. rublaa ja kaksi lehmää, joista toinen oli 45 ruplan ja toinen 38. ruplan arvoinen, 6. päivänä Joulukuuta 1898. 45. ruplan sekä Maaliskuussa vuonna 1849. 250. markkaa, joka rahamäärä vastasi 92. ruplaa 75. kopekkaa venäjän rahassa, ja siis maksanut kaikkiaan 327. ruptaa 73. kopekkaa eli kysymyksessä olevan päätöksen koko sisällyksen, mainittu ulosmittaus peruutettaisiin ja Antti Ranta velvoitettaisiin korvaamaan Juhana Paloposkelle hänen kulunsa asiassa, minkä jälkeen ja sittenkuin Antti Rantee häneltä vaaditussa selityksessä oli kieltänyt Juhana Paloposken maksaneen puheenalaisen päätöksen sisällyksestä enempää kuin edellämainitut kuittaukset, osottivat ja anonut korvausta selityksen antamisesta johtuneista kuluistansa, sekä Kruunun vouti Strömsten jättänyt häneltä vaaditun lausunnon, Kiipurin läänin väninhallitus, joka välinäätöksellä Elokuun 26. päivältä 1899 oli määrännyt että ylläsanottu ulosmitattu omai suus oli jätettävä myymättä, kunnes siitä toisin määrättäisiin, on Lokakuun 23. päivänä 1899. antamallaan päätöksellä lykännyt asian asianomäiseen Oikeuteen, samalla kuin Oikeuden määrättäväksi jätettiin, minkä 300
korvauksen toinen riitapuoli oli velvollinen maksamaan toiselle hänen Lääninhallituksessa asiassa kärsimistään kuluista. Tämän johdosta on Juhana Paloposki, haastatettuaan Antti Kanteen edellä mainittuun Kihlakunnanoikeuteen, siellä uudistanut Kuvernöörin tykönä ylempänä kerrotussa hakemuksessa tekemänsä vaatimuksen. Asiassa kuultuna on Antti Rantaniinikään toistanut mitä hän oli Kuvernöörille antamassaan selityksessä esiintuonut ja siis anonut että Juhana Taloposken jutussa ajama vaatimus hyljättäisiin. Kihlakunnanoikeus, jossa todistajaa oli kuulusteltu ja asianosaiset molemmin puolin olivat uudistaneet anomuksensa oikeudenkäyntikulujen sa korvaamisesta, on Huhtikuun 2. päivänä 1902. julistamassaan päätökeessä havainneet tosin näytetyksi että Juhana Paloposki oli sen jälkeen kuin Kihlakunnanoikeuden puheenalaisen ulosmittauksen perusteena oleva päätös oli annettu, tehnyt Antti Kanteelle suorituksia maksamalla hänelle jonkun verran rahaa ja antamalla hänelle kaksi lehmää, ilman että näitä suorituksia oli päätökselle kuitattu; mutta kun Antti Kanteen puolesta oli toteensaatettu että Juhana Palopos ki oli samoihin aikoihin kuin mainitut suoritukset tapahtuivat, ollut muissakin velkaasioissa Antti Kanteen kanssa ja muun muassa saa nut Antti Kanteen kauppapuodesta melkoiset määrät tavaroita velaksi sentähden Kihlakunnanoikeus ei katsonut täysin selvitetyksi että sanotut suoritukset oli tehty puheenalaisen päätöksen sisällyksen maksamista varten, jonka tähden Kihlakunnanoikeus kumosi Juhana Paloposken asiassä ajaman kanteen ja määräsi että kysymyksessä oleva ulosmittaus oli loppuun saatettava; vaan asian laatuun nähden sai Antti Rantee itse kärsiä oikeudenkäyntikustannuksensa Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Juhana Paloposki vetoamalla oli saattanut
asian, on tuomiolla Elokuun 19. päivältä 1903. vahvistanut Kihlakunnanoikeuden sanotun päätöksen. Kovioikeuden tuomioon on Juhana Paloposki hakenut muutosta. Keisarillinen Senaalti on tutkinut tämän jutun ja katsoo ettei Juhana Taloposki ole esiintuonut syytä muuttaa Hevioikeuden edellä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: J. J. Schomaren d. Andersin. by. Söknnaren Andersinby. Söknnaren AndersinValentin hemmans. J N Barnlunds Ossian Karsten Den 18. April 1904. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisions skilling, från Åbo Hofrätt inkommet konkursmål emellan Apotekaren Arthur Lindholm, från Saarijärvi socken, i egenskap af fordringsägare uti Agronomen Axel Sixtus Lindholms, från Meilby by i Helsinge socken, till konkurs upplåtna bo, sökande samt Arkitekten Edvard Dippell. från Wiborgs stad, jemväl i egenskap af fordringsegare i konkursen, och Agronomen Lindholm, uteblifne svaranden Gifven uti Justitiedepartementet den 18. April 1904. Kejserliga Senaten har låtit hand lingarna i målet sig föredragas och af dem inhemlat följande: Å inställelse dagen i Ågrenomen Lindholms vid Häradsrätten i Helsinge sockens tingslag anhängig gjorda konkurs här Arkitekten Dippell bevakat utom annan fordran hvarom numera icke är fråga, på man J. G. S. A. B. - 32. K.G. H. J. B: B C. J. T. 30 No 430. Pag. 7. R. D. 1904.
grund af Guvernörens i Nylands länden 15. November 1902. gifna utslag tjugutusen mark med ränta, beräknad efter fem procent från den 1. Februari 1898. till den 1. derpåföljande Maj samt efter sex procent från sistsagde dag, etthundrafem mark i utdömd lagsökningskostnadsersättning och inmark såsom erlagd orderlösen för utslagets befordrande till verkställighet. Wid det i konkursen verkstälda uppropet har Apotekaren Lindholm som äfven bevakat fordringar i komkursen, anmärkt emot Arkitekten Dippells omförmälda bevakning, att Dippells deri nämnda fordran grundade sig å utslag, som tillkommit genom felaktig behandling af fordrings anspråkets gillighet, hvarföre äfven afsetts att söka åter vinna de genom utslaget utdöm da beloppen, och har Apoteka ren Lindholm förbehållit sig rätt att genom särskild rättegång få styrka grundlösheten af Arkitekten Dippells berörda fordran. Häradsrätten har den 31. Augusti 1903. afkunnat dom uti ifrågavarande konkursmål och beträffande Arkilahten Dippells förenämnda fordran yttrat sig, att emedan den samma grundade sig å Guvernösens i Nylands län laga kraft vunna utslag af den 15. November 1902, vardt den af Apotekaren Lindholm emot samma fordran framstälda anmärkningen underkänd samt Arkitekten Dippell med den i 18. SS: uti förordningen af den 9. November 1868. om borgenärers rätt och företräde för hvarandra till betalning ur egendom, som blifvit till konkurs afträdd, stad gade rätt ur konkursmassans tillgångar tilldömd tjugutusen mark jemte ränta, beräknad efter fem procent från den 1. Februari 1898. till den 1. nästpåföljande Maj samt efter sex procent från sistsagde dag, räntan dock ej till högre belopp än beedigade 50