Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
ralaisenvirkatalon päärakennuksen entiset kin huoneet, oli tehtävä ei ainoastaan ehdotelmaan merkityt tulisijat ja annetkaakeleista, lukuun ottamatta palvelijain huonetta, missä uuni oli katettava rau tapellilla vaan myöskin tarpeelliset puousehdotelman osoittamat konttorit ja mukarnuskuoneet sekä rakennuksen kaik ki huoneet olivat tarpeen mukaan vavistettavat siinätäpeteilla, niiden katot paneilattavat ynnä kulot ja luttiat, ovat, ori- ja ikkänäpidet maalattavat oljyvärillä Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Heikki Järvinen edelläsanotussa toimessaan oli vetoamalla saattanut jutun on Marraskuun 24. päivänä 1914. antamallaan tuomiolla jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden puutoksen varaan minkä ohessa Heikki Järvinen maini lussa toimessaan velvoitettiin korvaamaan Lääninrevasti von Pfalerille hänellä jäteen lakia Hovioikeudessa ol leet kulungit kuudellakymmenellä markalla Hovioikeuden tuomioen on Heikki Järvinen hakenut muutosta puustelmat la, johon Lääninrovasti von Pfaler on vastannut Keisarillinen Senuatti on tutkinut tämän juhon ja katsoo, ettei Heikki Järvinen ole esittänyt syytä muut taa Hovioikeuden tuomiota muuten kuin että puheena olevasta lääninrovasti von Pälinin esittämästä ja Hovioikeuden hyväksymästä pohjapinnosekdötilmasta poistetaan kuittiön ja ruokasalin välinen tarjoitu- ja kyljy huoneksi Hovioikeuden tuomiossa määrätty pieni huone ynnä nykyisen edessen yhteyteen niittu mokasalia varten tehtavaksi määrätty ulkoneva lisarakennus ja niiden sijaan muodostetaan nykyisestä kuittiosta ja deisesta ynnä 143 näiden välillä olevasta pienestä huonen la kaksi jotakuinkin samankokoista huonettu, toinen kuittioksi ja toinen mekasa liksi, mitkä varustetaan tulisi ollu, kuttiö sitä paitsi pienemmalla lainmminilla, sekä tarpeellisilla konttorolla ja niin monella ikkunalla kuin ammaltinees, jonka neuvoa rakennettaessa on kysyttävä,
katsoo tarpeelliseksi, minkä ohessa Hovioikeuden hyväksymässä ehdotetmassa olevan uuden eteisen eteen on huudois ta rakennettava sellainen kuisti, jonka ammattimies harkitsee siihen sekä ulkonäin että käytännön puolesta parhaiten sovittuvan. Näin muutettuna jää Hovioi keuden tuomio muussa osassa pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti terie Saarikoski. Alpeoksiala. terie Saarikoski. Alfred Liuksiala. H. Anneberg A. W. Rummittaus H. Anneberg A. W. Rummittaus Samuli Koski. Såg. 103. R. D. 1914. No 199. C. F. Thölse. Helmikuun 5 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa, aitausvelvollisuuden täyttämistä koskevassa jutussa, jossa Pankinjohtaja Kalle Wälimaa, Tampereen kaupungista, on hakijana sekä Rautatiehållitus vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Helmikuun 5 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itsellensä sittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikä li nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot Kangasalan ja Messukylän pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Rautatiehallituksen puolesta lausuttu, että Pankinjohtaja Välimaa, joka omistaa Kangasalan pitäjän Talon kylässä sijaitsevan Salon talon, oli laiminljönyt rakentaa ja kunnossa pitää aitaa maansa kohdalla rautat Emanueluetta vastaan, vaikka tilalle Tampereen ja Nikolainkaupungin välistä rautatistä varten vuonna 1883 päättyneessä pakkohuovukuksessa oli siinä tarkotuksessa määrätty korvaus, minkä vuoksi Rautatiehallituksen puolesta on vaadittu Tarkin Läsnä: W. C. J. P. A. H. - H. A Matti Syrjänen
johtaja Välimaata velvoitettavaksi sopivalla uhalla määräajan kuluessa talonsa maan kohdalle panemaan aita rautatiealuutta vastaan sekä se sitten kunnossa pitämään kuin myös korvaamaan Rautatiehallituk sen oikeudenkäyntikulut. Kanteesta kuulusteltuna on Tankin johtaja Välimaa väittänyt, ettei puheenala sessa pakkohuovutuksessa oltu maanomistajille myönnetty korvausta aidan panemisesta ja kunnossa pitämisestä siinä tarkotuksessa, että nämä vastoin tahtoansa olisivat pakotetut aidalla mojaamaan tiluksiansa, vaan hyvitykseksi siitä hoitasta, mikä maanomistajille syntyi karjan kailsemisesta rautatien tukia; ja on Rankinjoh taja Vidimaa sentähden vastustanut kannetta oikeettomana. Kihlakunnanoikeus on Maaliskuun 23 päivänä 1912 julistamassaan päätöksessä lausunut selvitetyksi, että puheenalasen Tampereen ja Nikolainkaupungin välisen rautatien rakentamista varten pidetyn, vuonna 1883 päättyneen pakko lunastuksen yhteydessä lunastettuun raistatienalueeseen rajoittuvien, paitsi muiden, kysymyksessäolevan, siihen oikeuden kahtena maakirjatalon puolikkaana olleen Talon talon omistajain oli katsotta va niin hyvin siten, että he olivat antaneet mainitun pakkohunastuksen voittaa lain voiman, kuin myös siten, että aita oksesta kerta kaikkiaan suoritettavaksi määrätty rahakorvaus oli asianmukaisesti kuitattu nostetuksi, sitoutuneen kunnessa pitämään aitaa raututualuetta pitkin, mikäli se kulki heidän tilustensa kautta, johon kunnossa pitämiseen oli käsiteltävä sisältyvän ei ainoastaan rakennetun aidan ylläpitäminen vaan tarpeen vaatiessa uudenkin aidan tekeminen kelvottomaksi käyneen vanhan sijaan, mihin nähden ja kun mainitusta sitoumuksesta joktuvan aitausvelvollisuuden oli rasituksen tapaisena katsottava seuraavan kiinteimistöä ja Nankinjohtaja Välimaa, joka nykyään omisti koko Talon maakirjatalon oli myöntänyt, ettei rautatualui mikäli se kulki mainitun tilan kautta ollut tarpeenmukaisesti aidattu Kihla kunnanoikeus on velvoittanut Pankinjohtaja Välimaan määrääjän kuluessa va145
rustamaan mainitun osan rautatualuutta tarpeenmukaisella aidalla uhalla että Mautatiehallitus muuten oikeutettiin tekemään se Välimaan kustannuksella. Sen ohessa on Pankinjohtaja Välimaa velvoitettu kuudella markalla korvaamaan Rautatuhalli tuksen oikeudenkäyntikulut Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Tankirjohtaja Välimaa oli vetoamalla saat tanut jutun, on Huhtikuun 8 päivänä 1914 antamallaan tuomiolla jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan Hovioikeuden tuomioon on Pankin johtaja Välimaa anonut muutosta perustelemalla, johon Rautatiskallituksen puolesta on vastattu Keisarillinen Senaatti on tutkineet tämän jutun; ja koska puheenalainen aitu on yllämainitussa pakkohuone tuksessa vahvisteltua ja kerta kaikkaan maksettua korvausta vastaan määrätty kysymyksessä olevan tilan omistajan pantavaksi ja vastaisuudessa kunnossa pidettäväksi, mutta Sankinjohtaja Välimaa joka asian näin ollen on velvollinen edelleenkin täyttämään mainitun aitausvelvollisuutensa, on laiminlyönyt pitää aitaosansa kunnossa, katsoo Keisarillinen Senaatti, ettei Pantinjohtaja Välimaa ole esittänyt syytä muuttaa sitä loppupäätöstä, johon Oikeudet ovat asiasta johtuneet; ja tulee Pankinjohtaja Välimaan ennen ensi Heinäkuun 1 päivää Oikeuksien määräämällä uhalla laittaa kuntoon puheena ole 110 va aitansa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen SenaattiWaler Andersin. Johannes Pesonen. Waler Andersin. Johannes Pesonen. K. R. Halanen K. Auer. 1/ Matti Syrjänen
Pag 50 A. D. 1914, No 206. Helmikuun 3 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahoilla Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa, maanvuokraa ja korvausta koskevassa jutussa, jossa ovat Tilanomistaja Elisabeth Karpio, Jyväskylän pitäjän Jyviiskylän kylästä, toisella, ja Jyväskylän Wiinakeittiö Osakeyhtiö, Jyväskylån kaupungissa, toisella puolen, vuoroin hakijoina ja vastaajina: Annettu Oikeusosastossa Helmikuun 5 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä saanut seuraavat tiedot: Jyväskylän, Petäjäveden ja Toivakan pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeus dessa on Elisabeth Karpio, haasteen nojalla, lausunut että välikirjalla Huhtikuun 3 päivältä 1877 oli Kirjakauppias Henrik Fabian Helminen, joka silloin omisti Mattilan perintötalon N° 9 mainitussa Jyväskylän kylässä, Jyväskylän Heinäkettio Osakeyhtiölle 50 vuodeksi vuokrannut kaksi sanot tuun taloon kuuluvaa, välikirjassa lähemmin määritellija maakappaletta ja kaikki Läsnä: W. A. B. b. - J. P. E. H.  K.B. Härry Bergroth
Mattilan niemen rannat tukkilauttajen pitämistä varten yhteensä neljänsadan markan vuosivuokrasta, joka oli maksettava kultakin vuokravuodelta 1 päivänä Huhtikuuta ja joka vuokra sen johdosta, että osa vuodra alueesta vuonna 1892 oli joutunut Mattilan taloon takaisin, oli alennettu 370 mark kaan. Tätä vuokraa ei yhtiö kuitenkaan ollut suorittanut viideltä vuodelta eli 1. päivästä Huhtikuuta 1898 samaan päivan vuonna 1903, jolloin yhtiö oli luovuttanut suurimman osan vuokramaasta emätaloon eikä sen jälkeen välikirjanmukaista 200 markan vuosivuokraa rannoista, jotka edelleen olivat jääneet yhtiön hallintaan; ja koska vuokramaa, josta yhtiö ei ollut määräajassa luopunut, vaikka se ole siitä irtisanottu 1 päivänä Joulukuuta 1900, oli luovutettaessa ollut huonontuneessa kunnossa, on Elisabeth Kuspio Mattilan talon nykyisenä omistajana vaatinut, että yhtiö velvoitettaisiin hänelle suorittamaan maksamatonta vuokraa 370 markkaa vuodessa Huhtikuun 1 päivästä 1898 Huhtikuun 1 päivään 1903 kuuden prosentin korkoineen kunkin vuosivuokran erääntymispäivästä ja 200 markkaa vuodessa Huhtikuun 1 päivästä 1003 Huhtikuuun 1. päivään 1906 samallaisella korolla sekä toimitetun arvion mukaan korvaukseksi ajien uudelleen kaivamisesta, pensäiden raivaamisesta; ja ruokamellan toimittamisesta pilaantuneille paikoille yhteensä 35 4 markkaa 20 penniä, pellolle tehdyn ajotien perkaamisesta jä sen varralla olevien puiden juuri neen poistamisesta 90 markkaa, rakennusten alla olevan maan perkaamisesta ja tasoittamisesta 50 markkaa sekä siitä tappiosta, jonka Elisabeth Karpio oli kärsinyt sen tähden ettei maata kolmeen nutun olta voitu saada viljelyskelpoiseen kuntoin 630 markkaa eli yhteensä 1,104 Markkaa 20 penniä, siitä kuitenkin vähennettyä hakatlavien puiden arvo 5 markkaa sekä maan laitumena käyttämisestä vuosina 1903 ja 1904 50 markkaa, eli siis korvausta kaikkiaan 1849 markkaa 20 penniä myöskin korkoineen Kannetta on yhtiön puolesta vastustettu, minkä jälkeen Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset kumpikin ovat anoneet korvausta oikeudenkäyntikuluistaan, on Syys118
kuun 27 päivänä 1912 julistamassaan päätöksessä katsonut selvitetyksi, että Jyväskylän Wiinakeittiö Osakeyhtiö oli Huhtikuun 3 päivänä 1877 tehdyllä välikirjalla Mattilan talon silloiselta omistajalta, Kirjakauppias Helmiseltä viideksikymmeneksi vuodeksi saanut vuokralle kaksi välikirjassa lähemmin määrättyä maakappalet ta ja kaikki Mattilan niemen rannat tukkilauttajen pitämistä varten neljänsä dan markan vuokramaksua vastaan, joka oli maksettava kunakin vuonna 1. päivänä Huhtikuuta ja josta välikirjan määräysten mukaan kaksisataa markkaa oli maan vuokraa ja kaksisataa markkaa antavuokraa, että tämä vero 1 päivänä Heinäkuuta 1884 tehdyn vuokrakirjan ohdosta ja siihen nähden että siinä mainittu osa vuokramaasta Kesäkuun 30 päivänä 1892 oli joutunut takaisin Anttilan emätilaan oli arentunut kolmeen sataan seitsemäänkymmeneen markkaan että jälellä olevasta vuokra-alueesta vuonna 1897 toimitetussa pakkohunastuksessa Haapamäen - Jyväskylän - Suolahden rautatien tarpeeksi oli otettu maata syynimiesten arvion mukaan yhdeksäs osa, josta korvaus oli mennyt emätilan omistajalle; ja että yhtiö oli vuokrasta irtisa nottu Joulukuun 7 päivänä 1900 ja pitänyt vuokramaata hallussaan ainakin Huhtikuun 1 päivään 1903 sekä nauttinut sille myönnettyä rannan käyttöoikeutta siihen raakka by Elisabeth Kurpio oli vuokran vaatimut; minkätäksen ja koskei yhtiö ollut suorittanut mitään vuokraa kysymyksessä ole valta viiden vuoden ajalta eli Huhtikuun 1 päivästä 1898 samaan päivaän vuonna 1903 eikä myöskään maksanut vuokraa rannoista Huhtikuun 1 päivästä 1903 sanaan päivään vuonna 1906, Kihlakunnanoikeus on, vähentämällä maasta ja rannoista suoritettavasta vuokrasta kolmesta sadasta seitsemästäkymmenestä markasta 1897 vuoden pakkaluovutuksessa menneen maan kohdalla neljäkymmentäyksi markkaa yksitoista penniä, velvoittanut yhtiin maksamaan Elisabeth Karpiolle vuokraa maasta ja rannoista kolmesataa kaksi kymmentäkihdeksän markkaa kahdeksankymmentäyhdeksän penniä vuodelta eli siis viidettä vuodelta yhteensä tuhat 149
kuusisataa neljäkymmentäneljä markkaa neljäkymmentäviisi penniä korkoineen kuusi sadalta vuodessa luettuna Huhtikuun 1 päivästä 1899, 1900, 1901, 1902 ja 1903 kunkin vuoden vuokralle, sekä erityistä veroa rantojen käyttämisestä kolmelta vuodelta kahdensadan markan mukaan vuodelta yhteensä kuusisataa markkaa kuuden prosentin korkoineen, luettuna jokaiselle vuosiperolle Huhtikuun 1 päivästä 1904 1905 ja 1906, kaikki kunnes täysi maksu tapahtui; mutta mitä tuli vaadittuun korvaukseen siitä, että maa olisi ollut hyvässä viljelyskelpoisessa kunnossa, kun se yhtiölle luovitettiin, eikä sitä oltu samallaisissa kunnossa Elisabeth Karpiolle luovutettu, niin vaikkakin Elisa beth Karpion esittämät kartat osottivat että kysymyksessä oleva maa oli isonjaan aikaan ollut niittyä ja peltoa, on Kihlakunnanoikeus yhtiön puolelta esitettyihin näytöksiin nähden velvoittanut yhtiön maksamaan Elisabeth Karpiolle ainoastaan ajotien perkaamisesta yhdeksänkymmentä markkaa ja rakennusten alla olevan maperkaamisesta ja tasoittamisestä viisikymmentä markkaa eli yhteensä sata neljäkymmentä markkaa viiden prosentin korkoineen Tammikuun 1 päivästä 1907 kunnes täysi maksu tapaktui, mutta hyljännyt muut vaatimukset tässä kohden; minkä ohessa yhtiö velvoitettiin korvaamaan Elisabeth Karpion oikeuden käyntikulut asiassa seitsemällasadalla markalla. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi asianosaiset puolin ja toisin vetoamalla oli vat saattaneet jutun, on Tammikuun 30 päivänä 1914 antamallaan tuomiolla jättänyt jutun Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan muuten paitsi että koska se osa puheena olevasta maa-alueesta joka vuonna 1897 oli pakkohuovutettu, Varamaanmittari Väinö Calamniuksen Marraskuussa vuonna 1909 laatiman kartan mukaan oli 0,474 hehtaaria eli noin 10/16 seosaa koko alueesta ja tämän osan kohdalta siis oli maanvuokrasta vähennettu vä kolmekymmentä markkaa kolmekymmenlä penniä vuodelta, yhtiin Elisabeth Karpiolle maksettava yhteinen vuokra maasta ja rannoista vahvistettiin kolmeksisa 150
daksi kolmeksikymmeneksiyhdeksäksi markaksi seitsemäksikymmeneksi penniksi vuodelta eli siis viideltä vuodelta tuhanneksi kuudeksisadaksi yhdeksäksikymneneksikahdeksaksaksi markaksi viideksikymmeneksi penniksi Kihlakunnanoikeuden määräämine korkoineen, sekä että yhtiö koskei se ollut vuokrannut puheenaolevaa maata maanviljelykseen käytettä väksi, vapautettiin suorittamasta ajotien perkaamisesta sekä rakennusten alla olevan maan raivaamisesta ja tasoitta misesta maksettaviksi tuomittuja sataa neljääkymmentä markkaa korkoineen; joten muutettuna Kihlakunnanoikeuden päätös muuten eli mikäli se koski vuokraa rannoista jäi voimaan; min kä ohessa asianosaiset jutun laatuun ja sen päättymiseen nähden saivat itse kärsiä niin Kihlakunnanoikeudessa kuin Hovioikeudessakin olleet kulunsa Hovioikeuden tuomioon ovat Elisabeth Karpio ja Jyväskylän Wiinakeittiö Osakeyhtiö anoneet muutosta ja sen jälkeen vastaneet toistensa muutoksenhakemuksiin. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Jyväskylän Wiinakeittiä Osakeyhtiö ole esittänyt syytiö muuttaa Hovioikeuden tuomiota ja ettei Elisabeth Karpionkaen muutoksenhakemus aiheuta sanotun tuomion muuttamista muuten, kuin että Jyväskylän Wiinakeittiä Osakeyhtiö velvoitetaan suorittamaan Elisa beth Karpiolle hänellä Kihlakunnanoikeudessa olleiden kulujen korvaukseksi kuten Kihlakunnanoikeus on määrännyt seitsemänsataa markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Walter Andersin. B. Amberg Walter Andersin. B. Amberg Johannes Pesonen. K. P. Helanen Johannes Pesonen. K. P. Helanen K. Auer. 1. Härry Bergrotti. 151
152 No 207. Pag. 52. R. D. 1914. Helmikuun 5. päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Waasan Kovioikeudesta tulleessa pakkohunastuskorvausta. koskevassa jutussa, jossa ovat pesäeron saanut Varatuomarinvaimo Ella Wallenius, Nikolain kaupungista, hakijana sekä Suomen Tie- ja vesirakennusten Ylihallitus poisjääneenä vastaajana: Annet tu Oikeusosastossa Helmikuun 5. päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä saanut seuraavat tiedot: Sittenkuin Waasan läänin Kuveniöri Seinäjoen raututisanemalta Kristiinan ja Kaskisten kaupunkoihin rakennettavaa rautatietä varten tarvittu jen maa- ja vesialuiden pakkolunastamisesta Toukokuun 23. päivänä 1912. annetulla päätöksellä oli vahvistanut pakkohunastuslautakunnan päätöksen siitä että Varatuomarinvaimo Valleniuksen välikirjalla Huhtikuun 1. päivältä 1897. Kristiinan kaupungilta Läsnä: F. S. B.S - A. B-S. K. 1/11. S.
viideksikymmeneksi vuodeksivuokraamasta 0:00. hehtaarin niitystä oli pakkolunastettava 0,02. hehtaaria sekä että Varatuomarinvaimo Walleniukselle tämän johdosta oli maksetta va korvausta menetetystä vuokraoikeudesta 36. markkaa, aidan siirtämisestä 26. markkaa, pakkohunastamatta jääneen niittyosan kasvullisuuden haittaamisesta 15. markkaa. sekä rautatierakennuksesta oikeutuneesta muusta haitasta 50. markkaa, on Varatuomarinvaimo Wallenius, tyytymättömänä sanottuun päätöksien, kirjallisesti haastatettuaan Suomen Tie - ja vesirakennusten Ylihallituksen Kristiinan kaupungin Raastuvanoikeuteen siellä uudistanut jo pakkolunastustautakunnalle tekemänsä vaatimukset, että hänelle määrättäisiin korvaukseksi yllämainitusta aidasta 60. markkaa, väliaikaisen aidan teosta 15. markkaa ja niityn kasvullisuuden haittaamisesta 75. markkaa eli yhteensä sata viisikymmentä markkaa, josta kuitenkin oli viihennettävä Kuvernöörin hänelle maksettaviksi määräämät ja hänen jo nostamat sata kaksikymmentäseitsemän markkaa, kuin myös että sanottu Ylihallitus, koska Varatuomarinvaimo Walleniukselle jäänyt pakkolunastamaton osa puheenalaisesta niitystä oli viljelykselle kelpaamaton sen vähäisen pinta alan tähden ja senkin vuoksi että vesi raututistä varten rakennetusta laskuojasta valui niityn yli, velvoitettaisiin lunastamaan vuokra oikeus koko niittypalstaan ja siitä maksamaan Varatuomarinvaimo Walleniukselle joko kuusisataa markkaa vuodessa lukien siitä, kuin Ylihallitus oli ottanut niityn käytettäväkseen siihen asti kunnes Varatuomarinvaimo Walleniuksen ja Kristiinan kaupungin välinen vuokrasopimus oli umpeen kulunut tai kerta kaikkiaan kaksi kolmannesta tuota vuotuista maksua vastaavasta pääomasta, minkä ohessa Varatuomarinvaimo Wallenius on vaatinut korvausta asian käsittelystä pakkolunastusta utakunnassa, 153
Kuvernöörinvirastossa, jossa hän ilmoituksensa mukaan oli tehnyt muistutuksia pakkohunastuslautakunnan räätöstä vastaan, ja Raastuvanoikeudessa johtuneista kuluistaan. Aannetta on Suomen Tie- ja vesirakennusten Ylihallitus vastustanut, minkä jälkeen Raastuvanoikeus on Tammikuun 27. päivänä 1913. julistamullaan päätöksellä, koskei Varatuomarinvaimo Wallenius ollut näyttänyt, että pakkolunastamatta jäänyt osa puheenalaista niittyä oli tullut viljelykseen kelpaamattomaksi eikä myöskään että hän rautatarakennuksesta oli kärsinyt suurempaa vahinkoa kuin minkä pakkolunas tuslautakunta oli havainnut hänen kärsineen, hyljännyt kanteen ja velvoittanut Varatuomarinvaimo Rätteniuksen sadalla kolmellakymmenelläviidellä markalla korvaamaan Ylihallituksen kulut asiassa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Varatuomarinvaimo Kallenius oli vetonmalla saattanut jutun, on Tammikuun 30. päivänä 1914. antamallaan tuomiolla jättänyt asian Raastuvanoikeuden päätöksen varaan. Hovioikeuden tuomioon on Varatuomarinvaimo Wallenius anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Varatuomarinvaimo Wallenius ole esittänyt syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiotä, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti: tens Tuonikoski Alpo Luksiala. tens Tuonikoski Alpo Luksiala. B. Anneberg Samuli Koski. A. J. Oll suvaara Ilno Strömsten. 151
Den 5. Februari 1916. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Kejserlige Abo Hofrätt inkommit sjorättsmål emellan för man Finska Stenindustri Aktiebolaget, med hemort i Helsingfors stad, sökande, samt befälhafvaren å gäleden Salomon, hvars hemort är Savansaari uti, Skyrparen Simo Piispa, svarande. Givon i Justitiedapartementet den Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhämtat följande: Sedan gäleäsen Salomon af Finska Etenindustri Aktiebolaget befraktats för en resa från Haidus invid taden Nystad till staden Riga i Lysaredömet med full last af mubbsten och räbbok enligt erteparti, hvari bestämts, bland annat, att fartyget utan uppehäll skulle afsigla till bestämmelsverten och, ifall vertepartiet icke uppfylldes, att skadersättning skulle erläggas med en Öfver: F. G. A. L. B. A-A. R.G.S. No 9. 5 Februari 1916. 155 No 208. Pag. 67. R. D. 1914.
summa, motsvarande det för lasten öfverenskomna fraktbeloppet, samt Simo Piispa i konnessement af den 24 Oktober 1912 erkänt sig hafva emottagit lasten och förbundit sig att emot öfverenskommen slakt af 1920 mark aflämna densamma till lastemottagaren på anvisadt ställe, har Finska Stenindustri Aktiebolaget, efter Simo Piispa den 9. Februari 1913 ågongen stämning, vid Rådstufvurätten i Helsingfors anfört, att SimoPiispa, i stället för att föra ifrågakomna last till Riga, afseglat med sitt förtyg först till Baltisehport, sedan till Reval och slutligen till Helsingfors, hvarest han afbrutit resan och upplössat lasten, Och enär Simo Piispa sålunda genom att byte bestämmelserna i gällande sjölag och den parter na emellan träffade öfverenskommelsen icke fullgjort antepartiet har Finska Stenindustri Aktiebolaget yrkat Piispas förpliktande att till bolaget återbetala såsom förskott på trakten uppburna 300 mark och i skadeersättning utgifva enligt ertepartiet och konnessementet 1920 mark jämte ränta å dessa belopp från stämningsdagen. I saken hörd har Simo Piispa genmält, att han efter att den 24. Oktober 1912 hafva afseglat från Haidus för att fullfölja ifrågakomna resa, af storm drifvits till Baltisehport och Reval, hvarvid Piispas förtyg sprungit dock och dess sigel slitits sonder; därå Piispa vid försök att nu destinationsorten Riganatten emellan den 24 och 25 November ånyo öfverfallits af storm; i anledning hvaraf Piispa nödgats söka nödhamn i Helsingfors. I nästnämnde stad hade Piispa genast efter ankomsten afgifvit protest och den 30 berörde November sjöförklaring, hvarefter syn och besiktning å fartyget verkställts den 2o påföljande December, hvarvid förtyget befunnits hafva tidit skada af den omfattning och fått så svar156
läcka att detsamma förklarats icke vara sjövärdigt, utan hade synemännen förordnat, att lasten skulle upplossas och fartyget repareras, hvilket beslut Piispa jämväl meddelat bolaget. Arstiden och inträdande vinter hade emellertid gjort det omöjligt för Piispa att fullfölja resan hvarför han varit tvängen att upplägga fastyget för vintern i Helsingfors, men har Piispa förklarat sig ärna fullfölja vertepartiet så snart isforhållandena sådant medgåfve och fastyget iståndsatts. Vid sådant förhållande och enär Piispa af högre skickelse varit förhindrad att fatsatta resan samt han i alla afseenden handlat enligt lag, har Piispa yrkat käromålets förkastande. Finska Stenindustri Aktiebolaget har i anledning af svaromålet anmärkt att, emedan Simo Piispa, hvilken såväl i Baltisehport som Reväl uraktlåtit att afgifva protost eller sjöförklaring samt besiktiga och reparera sitt fartyg, utan att dess sjövärdighet blifvit konstaterad, i motving och oaktadt förtyget varit, läck redan vid ankomsten till Rättisepport, afseglat därifrån samt utan anledning begifvit sig till Helsingfors, där fartyget lämnats liggande, ehuru detsamma icke tagit någon allvarsom skada och seglationen pågått ända till den 15 Januari 1913, Piispa, som först den 1. därpåföjande Maj med lasten afseglat från Helsingfors till Rigaicke borde anses hafva uppfyllt lagens och antepartlets bestämmelser. Rådstufvurätten, hvarest Hamnkaptenen Oskar Wilhelm Andstén, Savigationsskoleföreståndaren Johan Gettfrid Lindholm och Sjökaptenen Adolf Wilhelm Sederström i egenskap af sakkunnige öfvervarit målets behandling samt Finska Stenindustri Astiebolaget anhållit om ersättning för sina rättegångskostnader, har medels den 30 Juni 1913 afkunnadt utslag på däri upptagna skäl ålagt Simo Piispa 157