Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
ny inventering, utan anmärkning emottagit fabriken med dertill hörande alla inventarier och råmaterialier, hvarjemte Stabskaptensenkan Manuckins anhållan om förmånsrätt för undes punkten b.) bevakade femtontusen tvåhundra rubel motsagts, enär den utarrenderade fastigheten vore belägen i Kejsaredömet Ryssland samt oguldet arrende enligt der gällande lag icke medförde förmånsrätt; samt emot Vicehäradshöfdingen John Svanljungs omförmälda bevakning, att enär Vicehäradshöfdingen Svanljung å inställelssdagen förbehållit sig rätt att framdeles i original uppvisa de vedlar, hvarå hans förenämnda bevakning grudade sig, men han ej fullgjort detta, Vicehäradshöfdingen Svanljung sålunda ej vore innehafvare af samma vexlar; och har Friherre Langenskiöld i anledning af sistnämnde emot Vicehäradshöfdingen Svanljungs bevakning gjorda anmärkning anhållit, att, ifall Vicehäradshöfdingen Svanljungs bevakning i den na del underkändes, en fjerdedel af ifrågakomna vedars innehåll jemte ränta måt te tilldömas Enkere von Willebrands konkurs bo, enär Vicehäradshöfdingen Svanljung berakat samma vexelopp i Friherre von Wilkbrands konkurs och Kommerserådet Rosenius vore genremot sina bolagsmän ansvarig för en fjerdedel af vedbeloppen Härefter har Rådstufvurätten den 19. September 1904. afkunnat dom i målet; och jemte det Rådstufvurätten förkastat Vicehäradshöfdingen Svanljungs ifrågakomna bevakning såsom ortyckt samt Handelsfirman Ingnan & vom Schildts bevakning, enär firmans bevakningshandlingar, som inlemnats under omslag, kommit Rådstufvurätten tillhanda å inställelsedagen efter klockan tolf, har Rådstefvurätten till betalning ur de afträdda tillgångarna faststält, hvad Jurisstuderan den Pelkonen bevakat, samt Stabskaptensen kan Manuchius under punkterna aj b.) och ej anmälda fordringar i sin helket, det under puockten b.) bevakade beloppet med förmänsrätt ur den gäldenären tillhöriga lösegendom, som vid konkursens början befann sig å Tatarova pappersfaderken, samt af de under pantterna ej och d.) bevakade beloppen endast till betalning medgifna inalles fjortontusen fyrahundra tjugunio rubel nittio kopek, hvaremot Enkan Manuckins anspråk på förmånsrätt för sistnämnda summa förkastats såsom icke 179
å lag grundadt. Vidkommande åter Friherre Langenskiölds uti hans förenämnda egenskap bevakade fordringar, har Rådstufricsätten tilldömt Friherre von Willebrands korkursto äj det belopp, hvarmed dividenden i sistnämnda konkurs å de af Friherre Langenskiöld uppgifna, uti Friherre von Willebrands konkursbo jemväl bevakade fordringarna tilläfventyrs komme att öfverstiga fjerdedelen af dessa fordringsbelopp; dock högst hvad i sådant afseende bevakats, d ler ettusen sjuhundra femtio mark med sex procents ränta från den 2 Mars 1904. och fyratusen femhundra femtiotvå rubel sjuttiosex kopek; samt b.) fyratusen femhundra mark, utgörande fjerdedelen af de adertontusen mark, som Friherre von Willebrand den 24. December 1903. och den 12. Februari 1904. utgifvit för Patarovo Fabriken. Beträffande slutligen Stabskaptensenkan Manuchins och Friherre Langenskiölds bevakningar i öfrigt, har Rådstufvurätten funnit, att Enkan Manuckins under punkterna ej d.) och gj anmälda fordrings anspråk samt Friherne Langerskiölds å andra uppropsdagen gjorda anhållan att, ifall Vicehäradshöfdingen Svantjugo ofvanomförmälda bevakning underkändes, uti dennes bevakning uppräknade fordringsbelopp i sådant fall måtte tilldömas Friherre von Willebrands konkursbo, med afseende å hvad anmärkt blifvit och den utredning, som i saken förebragts, hafva blifvit tvistiga Stads kaptensenkan Manuckius under punkterna o./ och d.) omnämnda dock endast såtillvida som dessa fordringsmansmål allaredan ej utdömts samt förty anvisat Enkan Manuchin och Friherre Langenskiöld att utreda riktigheten af sina nyssnämnda fordringar genom särskild rättegång, hvilken det ålåge Enkan Samuelin och Friherre Läggenskiöld att vid förlust af att rätt till konkursboets tillgången inom tre månader efter konkursdomens af kunnande anhängiggöra vid behörig domstol, hvarhos till betalning ur de afträdda tillgångarne lastställe, hvad Enkan Manuchin och Friherse Långenskiöld genom den särskilda rättegången kunde tilldömas, dock ej till högre velopp än Enkan Manuchin och Fri180
herre Langenskiöld i konkursen härutinnan bevakat; hvarjemte Stabskaptensenkan Manuachius anspråk på förmånsrätt för de under punkterna och f.) bevakade fordringarna förkastats såsom ej å lag grundade. Hofrätten, under hvars pröfning Stabs kahtensenkan Manuckin, Friherre Langen. sköld och Handelslerman Bergman & von Sdheidt enhvar för sig, samt Advokatfinnan Dittmar & Indrenius, Vicehäradshöfdingen Svanljung, Nylands Aktiebank, Nordiska Aktiebanken för Handel och Industri, Vicehäradshöfdingen Hellström och Hofrådet Pehuravski, gemensamt, i vadeväg dragit målet, har medels den 20. December 1904. deri gifven dom utlåtit sig; och alldenstund Friherre Langenskiöld i Hofrätten frångått sitt uti konkursen å Friherre von Willebrands konkursbos vägnar bevakade anspråk att Friherre von Willebrands konkurso blifve tilldömd en fjerdedel af de utaf Vicehäradshöfdingen Rautian uti Friherre vor Willebrands konkurs bevakade femtusen rubel samt sexton rubel sextiosju kopek i provision, lemnades Friherre Langenskiölds bevakning i denna del utan afseende och borde sålunda de af Rådstufversätten uti den moträdjade domen Friherre von Willdrands konkursbo tilldömda fordringarna minskas med nästsagda belopp; hvaremot Hofrätten funnit Friher re Langenskiöld icke hafva anfört skältill annan ändring eller rättelse i samma dom, såvidt densamma rörde Friherre von Willebrands konkurs bo i öfrigt tilldömda fordringar. Vidkommande sedan Handelsfirman Bergman & van Schildts vadetalan angående firmans i konkursen gjorda, men på uti konkursdomen antydda skälunderkända bevakning, har Hofrätten, enär ej ens påstätts, att Vicehäradshöfdingen Svanljung, som i finnares vägnar till Rådstufvurätten inlemnat bevaknings handlingarna, ej skulle varit försedd med desamma, då han före klocken tolf i inställebolagen i konkursen efter verkstäldt upprop infunnit sig inför Rådstufvurit ten, funnit Rådstufvurätten, om och tierkäradshöfdingen Svanljung inlemnat finnans bevakningshandlingar uti försegladt konbolut, icke hafva egt stöd 481
i lag att på anförd grund förkasta nämnda bevakning, hvarför och som förmans fordringspåståenden af någon borgenär ej blifvit motsagda, Hofrätten, med upphäfvande af Rådstufvurättens dom i denna del, berättigat Handelsfinnan Bergman i vam deheidt att med enahanda rätt, som tillkomme öfriga icke förmänsrätt egande fordringsegare i konkursen, ur konkursboets tillgångar utbekomma a) på grund af omförmälda trenne af Herr Andreas Kuff Tratte utstälda och af Kommersmådet Rosenius assignerade samt å Handelsfiskman Bergman & von Schadt transporterade vexlar, inalles ettusen åttatioen rubel tjugutre kopek jemte sex procents årlig ränta å femhundra tjuguotta rubel nittiosex kopek från den 1. Januari gamla stilen år 1904. samt å femhundra femtiotvå rubel tjugusju kopek från den 10. April gamla stilen proma år; samt bs enligt ofvanberörda Handelsfirman Bergman & von Schmidt utstälda och af Kommerserådet Borr nius aresefterade vedel, sjuhundra nittio rubel sjuttioen kopek jemte sex procents årlig ränta från vexdns förfallo dag den 26. Januari gamla stilen 1904. dessa summor antingen i ryskt mynt eller i finskt myntslag, efter vid betal ningstiden gällande kurs. Beträffande åter Advokaffinnan Dittmar & Indrenius och dess medparters, Friherre Langenskiölds å Friherre von Wittebrands konkurssos vägnar samt Handelsförman Bergman & von Schildts vadetalan rörande Jurisstuderanden Pelkonens och Stabskaptensenkan Alanuchens uti konkursdomen till betalning faststälda fordringar, har Hofrätten funnit vädjandene icke hafva anfört skäl till arnane ändring uti sagda dom än att, då den Kommerserådet Rosenius tillkäriga lösegendom, en hvars värde katskap tensenkan Manuohin tillerkänts förmänsrätt för henne under punkten b.) tilldömda femtontusen tvåhundra rubel, befunne sig i Kejsaredömet Rysland och den häri landet öppnade konkursen icke kunde häntaga Tatarovo salvikens utom Finland bosatte enskilda borgenärer rätt att, oberoende af här inledt konkursförfarande, 482
vinna specialexekution af å laksiken befintlig egendom, samt det vid sådant förhållande icke ankom å finsk domstol att meddela yttrande angående förmånsrätt i slik egendom, Hofrätten, med ändring af domen uti denna del, förkastat Stakkaptensenkan Manuchius berörda förmånsrätts anspråk. Hvad slutligen angick Statskaptensenkan Manuchins ändrings ansökan, så och jemte det hvad i Hofrätten anmärkts af Advokatfinnan Dittmar & Indrenius och dess medparter derom, att Enkan Manuokius vadetalan icke borde till pröfning upptagas, enär hennes vadelibell icke vorförsedd med hennes namnderskrift. utan endast undertecknats af hennes ombud i målet, Vicehäradshöfdingen Ivar Sohröder, icke förtjenade något afseende, enär Vicehäradshöfdingen Pehröder, på sätt af sjelfva vederlibellen framginge, fullföljt vadet å Enkan Manuelius vägnar och i grund af hennes åt Vicehäradshöfdingen Peksödes lemnade lagenliga fullmakt, kas Hofrätten vid bedömande af saken i öfrigt ansett, att, enär Vicehäradshöfdingen Hellström och Friherre Langenskiöld, hvilka vid andra uppropet i konkursen delvis motsagt Stabskaptensenkan Manukens fordringsanspråk, emot dennas bestridande vid Rädstufvurätten icke styrkt ej heller anhållit om att få styrka sitt påstående, att Enkan Manuckin allasedan i Mars 1904. sjelf öfvertagit Tatarovo pappersfabriken jemte inventari er och råmaterialier, Rådstufvurätten vid sådant förhållande saknat skäl att på sätt som skett, anvisa Enkan Mamehin, som derom ej ens anhållit, att genom särskild rättegång få sig tilldömda de af henne under punkterna C. d och f.) bevakade fordringarna, de under ej och d.) till den del de ej emedel bart utdömts, hvarför och som, jemlikt stadgandet uti 99. SS af Konhusstad gan den 9. November 1865. något afseende ej kunde fästas vid de bevis, vädjänderne i Hofrätten företett, blifvatten, med ändring af Rådstufvurat tens denne härutinnan, tilldömt Stabskaptensenkan Mannehen ur de afträdda tillgångarna, utöfver hvad Rådstufvurut183
ten i domen allaredan tillagt henne, de under punkterna ej och d.) bevakade inalles sextusen sjuhundra nittiofyra rubel tjugufyra kopek samt de under punkten (1.) bevakade sextusen fyrahundra trettio rubel sextiosex kopek, antingen i ryskt mynt eller i finskt myntslag efter vid betalningstiden gällande kurs. Deremot har Hofrätten funnit Stabskaptensenkan Manuohin icke hafva anfört skäl till ändring i Råd stufvurättens dom i öfrigt eller såvidt genom densamma hennes anspråk på förmänsrätt underkänts eller till betalning ur de afträdda tillgångarna faststälts den summa högst fyrahundratusen mark, som erkan Manuckin under punkten gj bevakat och som kunde henne tilldömas i den rättegång, henne på förenämndt sätt anvisats att skildt utföra, utan komme vid sagda dom uti denna del att beror, dock sålunda att den tid af tre månader, inom hvilken det åläge Enkan Manuekin att anhängiggöra omförmälda rättegång, skulle räknas från dagen för utgifvandet af Hofrättens dom, hvilken sistnämnda tid Friherre Langenskiöld även egde iakttaga för anställande af den honom likaledes uti konkursdomen anvisade särskilda rättegång; hvarjemte konkursförvaltningen lemnats öppet att, ifall af fog, söka återvinning af Enkan Marucken för de belopp af de henne tilldända fordringarna, som tilläfventyrs blifvit guldna med konkursboet tillhörig egen - dom. Uti Hofrättens dom hafva Stabskaptensenkan Manuchin, Friherre Langenskiöld och Civilstatens enke - och pupillkassa, en hvar för sig, samt Advokatfirman Dittmar & Indeenius, Vicehäradshöfdingen Ivanljung, Nylands Aktiebank, Nordi ska Aktiebanken för Handel och Indel tri Vicehäradshöfdingen Hellström och Herr rådet bekuraveskij, gemensamt, anhållit om ändring; derå Stabskahtens enkan husnuckine i föreskrifven ordning bemält öfrige sökandes deduktioner samt Advokat finnan Dittmar & Indrenius Vicehäradshöfdingen Svanljung, Nylands Aktiebank Todiska Aktiebanken för Handel och Industru, Vicehäradshöfdingen Hellström och Hofrädet Sekuravsky bemätt Stabskaptens 484
enkan Manuckins deduktion; hvarefter mantligt förhör i målet försiggått, på sätt det dervid förda protokollet utvisar. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande; och jemte det Kejserliga Senaten med fränsyn till innehållet i 995. uti Konkursstadgan den 9. November 1865. icke kan fästa något afseende vid de af Advokutfirman Dittmar & Indrenius och den medsökande i målet hit ingifna skriftliga bevis, finner Kejserliga Senaten Stabskaptensenkan Manuckinen, enär den förmänsrätt, som jordegare, enligt 6. SS i förordningen om borgenärers rätt och företräde för hvarandra till betalning ur egendom, som blifvit till konkurs afträdd, af den 9. November 1868., sådant detta lagrum lyder i förordningen den 19. Juni. Nojemfördt med 3. SS: 17. kap. J. B., njuter för afrad, icke gäller i fråga om den af Enkan Mianuchin under piinkten by bevakade och henne af domstolarne tillerkända afrad för den genom ofvannämnda arrendekartrakt på lega upplåtna och utom Finland bekyna fastigheten, icke hafva anfört skilt till ändring i det slut, hvari Hofrätten genom sin dom beträffande detta anspråk stannat. Vidkommande sedan Advokatterman Dittmar & Indrenius, Nylands Aktiebanks, Nordiska Aktiebankens för Handel och Industri, Vicehäradshöfdingen Hellströms och Höfradet Sohuruuskijs ansökan om ändring i Hofrättens dom, såvidt Handelsfinnan Bergman i vore Scheldt derigenom tillagts delaktighet i konkursmassan för dess omförmälda fördringar, så alldenstund de dertill hörande bevakningshandlingar icke före inställelsedagen till Rådstufvurätten inkommit och Vicehäradshöfdingen Svanljung till stöd för sin behörighet att å finnans vägnar till Rådstufvurätten å inställelsedagen ingifva desamma icke ens åberopat fullmakt dertill af finnan, finner Kejserliga Senaten Handelsfinnan Berg man & von Sekildt, jemlikt 29. SS i ofvanåberopade konkursstadga hafva förlorat att rätt till betalning ur konkursmas san för samma lördringar, hvarlös Hendetsfirmans derom gjorda bevakning af Kejserliga Senaten underkännes. Hvad åter beträffar Advokattirman 185
Dittmar i Indrenius och dess medparters äfvensom Friherre Langenskiölds, i egenskap af synloman i Friherre von Willehands konkurs, och Civilstatens enke- och pupillkassas anmärkningar i afseende å vinnande af ändring i Helsrättens dom i den del den angår Enkan Manuchens betalnings anspråk, finner Kejserliga Senaten att, alldenstund Enkan Manuehin yrkat på betalning för sin under punkten å.) bevakade fordran af etthundratusen rubel endast för den händelse att Konmerserådet Rosenius konkursbo icke senast den 7. September 1905. fullbordade det i förberörda försäljningskontrakt af den 7. Mars 1902. af sedeln köp, samt för sin under punkten f. till sextusen fyrahundra trettio rubel sextiosex kopek upptagna fordran för det fall, att konkursboet icke förnyade den brandförsäkning. som blifvit tagen å den uti förberörda anmdekontrakt omförmälda egendom och utgått i Juni månad 1904., dessa fordringar icke tillkommit före konkursens början och äfven eljes icke kunna enligt lag anses såsom fordringar i konkursen; att, enär Enkan Mamiekin icke ens uppgifvit att hon, som medels erläggande af femtusen tvåhundra sjuttio rubel nittiotvå kopek ombesörjt den enligt bestämningarna uti ifrågavarande arrendekontrakt föreskrifna, men försummade brandförsäkringen för tiden från den 10. Juni 1903. till den 10. Juni 1904., sedermera vid det hon fått ersättning för detta belopp gjort anspråket på dubbel ersättning gällande eller att hon genom berörda försumnelse kommit på skada, Enkan Manu hins yrkande på betalning för sin under punkten ej bevakade fordran af femtioeen tvåhundra sjuttio rubel nittiotvå kopek saknar fog; äfvensom att, emedan ostridigt år att uti de af Enkan Alanuckin under punkterna o.) och d.) till bevakning anmälda fordringarna, utgörande inalles tjugu ettusen tvåhundra tjugufyra rubel fjorton kopek, sextusen sjuhundra nittiofyra rubel tjugufyra kopek äro inberäknade såsom utgående utskylder för den uti sagda år rendekontrakt omnämnda fasta egendo men för senare delen af år 1904., dessa fordringar, såvidt angår sistberörda belopp, icke tillkommit före konkursens början och derför ej heller kunna uti konkursen utdömas; hvarför Kejserliga Senaten pröfvar 180
rättvist, med ändring af Hofrättens dom, förkasta, i anledning af Advokatfirman Dittmar & Indrenius och dess medparters samt Friherre Langenskiälds deduktioner, Enkan Manuchins under punkterna å och ej bevakade fordringar samt, på grund af nästbemälde sökandesparters och Civilstatens enke - och pupillkassas ändringsansökningar, fordringarna under punkterna ej och d.) såvidt de hänföra sig till ofvannämnda, inalles till sextusen sjuhundra nittiofyra rubel tjugufyra kopek uppgående utskylder för senare delen af år 1904., äfvensom Enkan Manuckius under punkten f.) upptagna fordringsanspråk. Och som skäl till vidare ändring i Hofrättens dom icke anförts, kommer vid sagda dom i öfrigt med ofvanomförmälda rättelser, de der ej gälla för andra än de borgenärer, hvilka sökt dessa rättelser, att bero, dock sålunda att förenämnda Enkan Manuckin och Friherre Langenskiöld, i hans berörda egenskap, anvisade rättegångas böra anhängiggöras före utKarl Sandertskjuts gången af innevarande år. Det alle som vederbör, till efterrättelse länderKejserliga Senaten för Finland: J. G. Sohman V Em. Lupblad A; Kumlin. Valentin Gummerur. Samtuelning J N Bärulund Johannes Kitting Ako Malin. 187
Heinäkuun 5 päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio osaksi nostorahalla osaksi maksuitta Viipurin Hivioikeudesta tulleessa jutussa, jossa ovat Kauppahuone Gustaf Cederberg & Co, Joensuun kaupungistä, toisella, ja Wiipurin kaupunki, toisella puolen, vuoroin hakijoina ja vastaajina ja joka juttu koskee kiinteän omaisuuden hallitsemisen häiritsemistä: Annettu Oikeusosastossa Heinäkuun 5 päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itselleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Piipurin kaupungille toimituttamansa kirjallisen haasteen nojalla. en Kauppahuone Gustaf Cederberg Co Koivisten ja Johanneksen pitajäin käräjäkunnan Kihlakunnan oikeudessa lausunut, että Kauppahuone eli niiltä henkilöiltä, jotka omistivat talon No 1 Johanneksen pitäjän Monolan kylässä, ensin Syyskuun 26 Läsnä: J. G.S. A. R. B.G.V. H. - J. B." N: M. (A. C. No 610. Pag. 184. R. D. 1904.
päivänä 1877 tehdyllä kontrahdilla mukrannut ja sittemmin kauppakirjalla Tammikuun 16 päivänä 1894 ostanut sanottuun taloon kuuluvan ja talolla tapahtuneessa osakasjaossa yhteiseksi lastauspaikaksi erotetun maapalstan Ryörälinniemellä ynnä siihen kuuluvat ranta- ja kalavedet sekä sitä pait se kontrahdilla 28 päivältä Syyskuuta 1877 kolmenkymmenen vuoden ajaksi vuokrannut myös lastauspaikan viereisen maan vesiälueineen sen omistajalta; ja koska Wiipurin kaupanki, Kauppahuoneen ryhdyttyä käyt tämään mainittuja maapalstaja vesialueineen lastauspaikkana, oli, väittäen näiden vesialueitten Wiipurin kaupungille 20 päivänä Tammikuuta 1880 vahvistetun satamajärjestyksen nejalla kuuluvan kaupungin satama piiriin, soveluittanut tämän satama järjestyksen määräyksiä puheeksi tulleeseen Kauppahuoneen hallitsemaan lastauspaikkaan sekä viranomaisten sa kautta puuttunut lastauspaikan liikenne - ja lainausolojen järjestämiseen, mutta Wiipurin kaupunki ei ollut oikeutettu ryhtymään mihinkäan sellaiseen toimeen Ryörälinniemeen nähden, joka loukkasi Kauppahuoneen hallintooikeutta, on Kauppahuone Gustaf Cederberg & Co vaatinut, että Wiipurin kaupunki velvoitettaisiin luopumaan käyttämästä sanotulla lastauspaikallä olevaa satamaa tavalla taikka toisella kaupungin satamapiiriin kuuluvana ja lakkaamaan kaikista toimistä, jotka voivat rajoittaa Kauppahuoneen omistus- ja hallinto-oikeut ta lastauspaikkaan, sekä jättämään mainittu satama Kauppahuoneen rapaasti omistettavaksi ja hallittavaksi, anoen Kauppahuone sen ohessa korvausta asiassa kärsimistään oikeudenkäyntikuluista. Tähän kanteesen en Wiipurin kaupungin puolesta vastattu, että kaupunki kyllä katsoi puheena olevan Hyövälinniemen sataman olevan osan kaupungille kuuluvasta Eliiraan satamasta, mutta ettei kaupunki millään tavoin käyttänyt Kyövälinniemen satama-aluetta, joka oli 189
Kauppahuone Gustaf Cederberg & Co täydessä hallinnossa, eikä milloinkani ollut ryhtynyt taikka edes oikenutkaan ryhtyä Kauppahuoneen omistus-tahi hallinto-oikeutta sanotun sataman suhteen rajoittaviin toimiin, johon nähden Wiipurin kaupunki on anonut että kauppahuoneen asiassa nostama kanne hyljättäisiin. Elokuun 15 päivänä 1899 on Kihlakunnanoikeus antanut asiasta lausunnon ja koskei Kauppåhuone Gustaf Cederberg & Co ollut teteensaattanut että Wiipurin kaupunki oli millään muulla tavalla häirinnyt tahi estänyt Kauppahuonetta käyttämästä kysymyksessä olevaa Rytvälinniemen lastauspaikkaa ja siihen kuuluvaa vesialuetta kuin mahdollisesti siten, että kaupunki oli vaatinut ja kantanut Kauppahuoneelta satamamaksuja siitä, että Kauppahuoneen alukset olivat käyneet sanotulla lastauspaikalla, niin ja sen ehessa ettei Kihlakunnanoikeus ryhtynyt satanamaksuihin nähden minkään. laista lausuntoa antamaan, Kihlakunnanoikeus, kun mainittu alue ainakin silloin oli Kauppahuoneen vapaassa hallinnossa, hylkäsi kanteen kokonaisuudessaan. Hovioikeus, johon Kauppahuone Gustaf Cederberg & Co oli Kihlakunnanoikeuden päätöksestä vedennut, on 20 päivänä Heinäkuuta 1901 antanut jutussa tuomion; ja koska Kauppahuoneen puheeksi tullut kanne sisälsi väitteen siitä, ettei osa Ryövälinnien tä ympäräivästä vesistöstä, jonka Kauppahuone osaksi omisti, osaksa ole vuokrannut, kuulunut Viipurin kaupungin satamapiiriin, vaikka kaupunki sillä perusteella, että sen satamajärjestykseen oli otettu kuuluraksi sanettuun piiriin, paitse muuta, sekä Tiikarsaaren ulkosaaren ja Ryjörälinniemen välillä, oli sovolluttanut satamajärjestyksensä sanottuun Kauppahuoneen hallinnossa olevaan vesistöin, niin pekun tämä väite oikeastaan kaipasi lausuntoa siitä, oliko Hyvälinniemiä ympäränä vesistä luettava kaupungin satamapiiriin, mutta Kihlakunnanoikeus ei ollut ryhtynyt tätä seikkaa tutki400
maan eikä ollut siitä antanut lausuntoa, on Hovioikeus, joka ei voinut välittömästi tutkia tätä osaa kannetta, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, lykännyt asian takaisin Kihlakunnanoikeuteen, jonka tuli ilmoitettaessa ottaa se uudelleen käsiteltäväkseen ja siinä laillisesti menetellä. Tämän jälkeen on Kauppahuone Gustaf Cederberg å Co 1901 vuoden vår. sinaisissa syyskäräjissä, ilmoittaen asian uudelleen käsiteltäväksi, Kihlakunnanoikeudessa uudistanut edellämainitun kanteensa sekä sittemmin, asiata 1902 vuoden lakimääräisissä talvikäräjissä käsiteltäessä, Wiipurin kaupungille toimitetun toisen kirjallisen haasteen nojalla ajanut sellaista lisakannetta että esillä olevassa riidassa Ryörälinniemen vesistö Johanneksen pitäjässä julistettaisiin Wiipurin satamaan kuulumattomaksi ja että Wiipurin kaupunki kiellettäisiin sovelluttamasta satamajärjestystään sanottuun vesistöön. Sittenkuin Kihlakunnanoikeus, Wiipurin kaupungin puolesta tehdyn väitteen johdosta että Kauppahuoneen viimeksi sanottua kannetta sopinut enää käsitellä yhteydessä asiassa ennen tehdyn vaatimuksen kanssa, oli välipäätöksellä 22 päivältä Helmikuuta 1902, koska Hovioikeus, lykätessään asian Kihlakunnanoikeuteen, oli velvoittanut Kihlakunnanoikeuden antamaan lausunnon siitä oliko Ryövälinniemi ympäräivä vesistö luettava kaupungin satanapiiriin kuuluvaksi, katsonut sitä vähemmin voivansa kieltäytyä tämän asian yhteydessä tutkimasta sanottua seikkaa, kuin haastekin, jonka laillisuutta vastaan muistutusta uoltu tehty, oli kaupungille tässä osas sa asiaa toimitettu, on Wiipurin kaupungin puolesta anottu tilaisuutta kirjallisesti vastata kaupungille toimitetulla jälkimäisellä haasteella nostettuun kanteseen; mutta äsken sanottuna päivänä julistamallaan toisella välipäätöksellä on Kihlakunnanoikeus, siihen nähden että Viipurin kaupungin oli tullut olla valmiina vastaamaan 191