Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Den 15. November 1915. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsatt revisions skilling, från Kejserlige Åbo Hofrätt inkommit fordringsmål emellan Hofrådet Emil Bjugg, från Helsingfors stad, sökande samt Vicehäradshöfdingen Helge Hartman, från Åbo stad, svarande: Gifven i Justitiedepartementet den 15 November 1915. saavat asianosaiset, pitun Kejserliga Senaten har låtit hans ingarna i målet sig föredragas och af dem utom annat, hvarom nu mera ej är fråga, inhämtat följanVicehäradshöfdingen Hartman har vid Rådstufvurätten i Helsing. fors stad yrkat Hofrådet Bjuggs byldigkännande att, på grund af räkning öfver kostnader och fullmältigvarfvode för bevakande af Bjuggs talan i Kejserlige Wiborgs Hofrätt uti ett af Häradsrätten i Pekkelaks och Sippola socknars tingslag genom utslag den 26 Februari 1908 2/4 dels 11. 4/7 - 7. S. R. K. - K. A.S.K. A. S. kuolinpesälle kysymyksessä olevia rahoja, ei ole sanotulla siirjolla saanut mitään saatavaa kuolin pesältä eikä siis myöskään Sofia Kristiina Kasserman´ilta ja Anna Karoliina Koivulalta Kaisa Liisa Teppolan perillisinä harkitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi, kumoten Hovioikeuden tuomion ja Keilakunnanoikeuden päätöksen, kyläPekka Pörhölän asiassa ajaman konta vaan saavat asianosaiset, jutun Kejserliga Senaten har låtit hän laatuun nähden kukin itse kärsioikeudenkäyntikulunsa. Tätä kaikahasianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaattule: Walter Andersin. K. R. Helanen Johannes Pesonen K. AuerNo 2151. Pag. 273. R. D. 1912.
afgjordt, till nästbemälde Hofrätt vädjadt mål, angående återvinning, emellan Öfverstelöjtnanten Lennart Forsten och dennes hustru Alma Forstén, kärande, samt Hofrådet Bjugg, svarande, till Hartman utgifva trehundra trettioen mark nittio penni jämte ränta. I saken hörd har Hofrådet Bjugg anfört att jämlikt en parterne emellan den 21 Augusti 1907 träffad öfverenskommelse Vicehäradshöfdingen Hartman åtagit sig att söka indrifva Bjuggs fordran hos makarne Försten på grund af tvänne utaf dem utfärdade, till Bjugg transport terade skuldsedlar, den ena af den 20 Februari 1900 å 70000 mark och den andra skuldsedeln af den 11 Februari 1901 å 95450 mark, under vilkor, bland annat, att samtliga kostna der i ärendet skulle bestridas af Hartman, som af de influtna med len egde öfverst afdraga af honom guldna kostnader och i ombuds mannaarfvode erhålla tjugu procent afnettointraden, och att, ifall genom utsöknings förfarandet de af Hartman gjorda utläggningarna icke blefve betäckta, Bjugg skulle ersätta Hartman hälften af dennes sålunda uppkomna förlust. Med afseende härå och då ofvanberörda återinningsmål gälde samma fordran; som Vicehäradshöfdingen Hartman sålunda utfäst sig att på anförda. vilkor indrifva, men Hartman ännu hvarken indrifvit något af förenämnda fordringar eller slutfört det åtagna uppdraget, har Hofrådet. Bjugg motsagt käromålet. I anledning af genmålet har Virehäradshöfdingen Hartman väl vidgått riktigheten af den utaf Hofradet Bjugg åberopade öfverenskommelsen parterne emellan, men bestridt att utförandet af omförmälda återvinningsmål skulle ingått i Hartmans åtagande uti öfverenskommelsen, därå Rådstufvurätten, hvarest parterne å ömse sidor anhållit om godtgörelse för rättegångs umgälderna 1226
medelst den 17 Mars 1911 afsagdt utslag på upptagna skäl ålagt Hofrädet Bjugg att till Vicehäradshöfden gen Hartman utbetala räkningens innehåll trehundra trettioen mark nittio penni jämte därå löpande fem procents årlig ränta från stämningsdagen den 12 Januari 1911 samt att med etthundra mark ersätta Hartman hans umgälder i målet. Hofrätten, under hvars pröfning Hofradet Bjugg i vadeväg dragit målet, har uti dom den 24 Oktober 1912 utlåtit sig; och alldenstund bevakandet af Hofrådet Bjuggs talan i ofvanomförmälda mål angående återvinning icke kunde anses utgöra en del af det sakförarenppdrag. Bjugg genom öfverenskommelsen af den 21. Augusti 1907 lemnat åt Hartman, fördenskull och då Hartman i Niborgs Hofrätt bevakat. Bjuggs talan i omförmälda mål samt Bjuggakänt riktigheten af den till grund för Hartmans ifrågavarande kraf lagda räkningen, har Hofrätten låtit vid Rådstufvurättens utslag bero. Uti Hofrättens dom har Hofrådet Bjugg anhållit om ändring medels deduktion, den 7 fechäradshöfdingen Hartman bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner att den rättegång, hvilken uti omordade, till grund för krafvet lagda räkning afses, bort jämlikt det parterne emellan den 21. Augusti 1907 träffade ockordaftal af Vicehäradshöfdingen Hartman utan särskild ersättning utföras; i anseende hvartill och lä Vicehäradshöfdingen Hartman sålunda för målets drifvande och de därmed förenade kostnader. na icke tillkommer annan ersättning än den i åckordastalet öfverenskomna, om hvilken ersättning i denna rättegång icke är frågaKejserliga Senaten pröfvar rättvist, med upphäfvande af Hofrättens dom och Rådstufvurättens ut1227
slag, förkasta Vicehäradshöfdingen Hartmans i målet utförda talanDet alle som vederbör till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: Walter Andersin. Johannes Pesonen. K. R. Helanen. Samuli Koski. K. Auer. Marraskuun 15. päivänä 1915. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa nostajutussa maa-aluitten luovuttamisesta, jossa Kajaanin kaupungin Rahatoimikamari on hakijana sekä Kajaanin kaupunki ja maaseurakunta ja sen Kappalainen Rovasti Johannes Wäyrynen ynnä Kuopion hiippakunnan Tuomiokapituli, saapuville tutleina, ja Suomen Kruunu, poisjääneenä, vastaajina. Annettu Oikeusosastossa Marraskuun 15. päivänä 1915. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuruavat tiedot: Haastatettuaan Rovasti Wäyrysen, Kajaanin kaupunki - ja maaseurakunnan, Kuopion hiippakunnan Tuomiokapitulin ja Suomen Kruunun Majaanin kaupungin Maastuvanoikeuteen on Kajaanin kaupungin Mahatoimikamari siellä lausunut: että Sämä: F.S. A. S. - B. S.- A. B. -S. K. J. H. B. No 2152. Råg. 36. R. D. 1913.
sittenkuin Kuningatar Kristiina Syykuun 18. päivänä 1650. oli Kreivi Pietari Bråhelle vapaaherrakunnaksi lahjoittanut Kajaanin linnan ynnä Kajaanin, Kuopion ja Iisalmen pitajat ja samalla myöntänyt hänelle oikeuden ja vallan perustaa vapaaherrakuntaansa kaupungin sekä entaa sille tarpeelliset privileegist ja vapandet, oli Kreivi Pietari BraheMaaliskuun 6. päivänä 1851. Kajaa nin linnan viereen perustanut Aujaanin kaupungin ja sille antamassaan perustuskirjassa lahjoittanut kaupungille muun muassa Kajaaninjoen eteläpuolella olevat maat Parkinniemestä Petäjäkosken niskaan saakka, mikä maa-alue lahjakirjassa sanottiin olevan erin maata; että nuo kaupungille lakjoitetut maat eroitettiin lähellä avain pitäjäin alveista viimeksisanottiina päivänä päättyneellä rajankäynnillä, jota oli johtunut uloinen Kajaanin kihlakunnan tamari ja kaupungin pormestari Racolous Petrelius; että tässä toimituksessa määrättiin rajat osaksi maalla toimitetun tarkastuksen perusteella osaksi sopimuksella, joka tehtiin kaupungin sekä niiden pitäjäin edustajien välillä, joiden maat sattuivat kaupungin alueseen; että vuonna 1757. toimitti ylimääräinen maanmittari Ernst Johan Gutjen asianomaisesta määräyksestä täydellisen rajankäynnin kaupungin alueiden ympärillä ja vahvistettiin silloin rajamerbeiksi ne paikat, mitkä Maaliskuun 6. päivänä 1651. tapahtuneessa rajanhäynnissä ja rajasopimuksessa oli räjoiksi määrätty; että kaupungille lahjoitetun maan ympärys rajat oli ittemmin vuonna 1798. asianomaisesta määräyksestä toimitetussa rajonkäynnissä määntellyt Maanmiltari J. W. Wallenborg, jolloin entisiä rajoja oli seurattu; että kaupungille lahjoitetut maat, joita ei niinkutsutusja suuressa reduktionissa oltu peannettu kruunulle, olivat siitä lähtien olleet kaupungin hallussa; että 1229
sittenkuin Rungator Kristiina Syyskuun 18. päivänä 1650. oli Kreivi Pietari Bråhelle vapaaherrakunnaksi lahjoittanut Kajaanin tunnan ynnä Kajaanin, Kuopion ja Iisalmen pitajat ja samalla myöntänyt hänelle oikeuden ja vallan perustaa vapaa herrakuntaansa kaupungin sekä antaa sille tarpeelliset p.ivikegivt ja vapandet, oli Kreivi Pietari PräheMaaliskuun 6. päivänä 1851. Majaa nin linnan viereen perustanut Kajaanin kaupungin ja sille antamassaan perustuskirjassa lahjoittanut kaupungille muun muassa Kajaaninjoen eteläpuolella olevat maat Parkinniemestä Petäjäkosken niskaan saakka, mikä maa-alue lahjakirjassa sanottiin olevan erämaata; että nuo kaupungille lahjoitetut maat eroitettiin lähellä ole tain pitäjäin alueista viimekses arottuna päivänä päättyneellä rajankäynnillä, jota oli johtanut silloinen Rajaanin kihlakunnan oimari ja kaupungin pormestari Ravolaus Petrelius; että tässä toimitukessa määrättiin rajat osaksi maalla toimitetun tarkastuksen perusteella osaksi sopimuksella, joka tehtiin kaupungin sekä niiden pitäjäin edustajien välillä, joiden maat sattuivat kaupungin alueseen; että vuonna 1757. toimitti ylimääräinen maanmitta. ri Ernst Johan Gutrén asianomaisesta määräyksestä täydellisen rajanLäynnin kaupungin alueiden ympäsillä ja vahvistettiin silloin rajamer beiksi ne paikat, mitkä Maaliskuun 6. päivänä 1851. tapahtuneessa rajankäynnissä ja rajasopimuksessa oli rajoiksi määrätty: että kaupungille lahjoitetun maan ympäryräjät oli sittemmin vuonna 1798. asianomaisesta määräyksestä toimitetussa rajonkäynnissä määntellyt Maanmitlari J. W. Wallenborg, jolloin entisiä rajoja oli seurattu; että kaupungill lahjoitetut maat, joita ei niinkutsutus ä suuressa reduktionissa oltu pemitettu kruunulle, olivat siitä liihtien olleet kaupungin hallussa; että 229
noiden maiden joukossa oli myöskin ollut latokartano - nimiset tilukset, mitkäKuninkaallisen Majesteetin päätöksen mukaan Maaliskuun 14. päivältä 1888. kaupunki silloin, samoinkuin Kreivi Rahahenkin aikaan, katsottiin oikeutetuksi nauttimaan ja hallinnassaan pitämään; ettei puheenaolevaa kaupungille lahjoitettua aluetta oltu otettu huomioon sen ympärillä olerissa jakokunnissa viime vuosisadan jälkimäisellä puoliskolla toimitetuissa isoissaj joissa, vaan oli se jäänyt erityiseksi tilusryhmäksi kyläkuntien rajain ulkopuolelle; sekä että tästä kaupungin lahjoitusmaasta hollitsi Rovasti Wäyrynen, edelläsanotun seurakunnan kappalaisen virkatalon alaisina, Tuovalahden-, Lammenniemen - ja Jonkunpeltoja ynnä Puranevanniittyä, jotka E. Nordbergin vuonna 1874. tekemälle, kajaanin kaupungin pelto- ja niitty- kartalle oli merkitty, Tuovalahdenpelto numrolla 171., Lamminniemenpelto nimisrolla 226., Jonkunpelto numerolla /3/ ja Peuranevanniitty numerolla 271., ja kun nämä pelto ja niittymaat eivät olleet tulleet laillisella saannilla kuulumaan mainittuun virkataloon sekä koska kaupunkien porvaristolle 23. päivänä Helmikuuta 1789. annetun vakuutuksen 4. SS: ssä ynnä Kuninkaallisissa kirjeissä 25. paivalta Syyskuuta 1745. ja 27. päivalta Huhtikuuta 1750. säädettiin, että kaupungille lahjoitetut maat olivat säilytettävät ja jäavät koskematta kaupungille ja ettei niitä saatu kaupungin omistuksesta eroittaa sekä että ne, jos olivat yksityisten omistukseen ja nautintoon joutuneet, olivat alkuperäisiin tarkoituksiinsä jälleen palautettavat, on Rahatoimikamari vaatinut että Rovasti käyrynen sekä Kajaanin kaupunkija maaseurakunta velvoitettaisiin Majaanin kaupungin vapaaseen hallintaan luovuttamaan mainitut tilukset sekä korvaamaan Ranatoimikamarin oikeudenkäyntikubel. 1330
Rovasti Wäyrysen, mainitun seuakunnan sekä Kuopion hiippakunran Tuomiokapitulin puolesta on hän teeseen vastattu, että jo ennenkuin Kajaanin kaupunki perustettiin oli ollut olemassa Kajaanin kirkkoherrakunnan pappisvirkatalo, johon olivat kuuluneet muiden muassa Tuovalahdenpelto, Tamminniemenpelto ja Peuranevanniitty; etteivät nämä tilukset siis ollut voineet sisältyä Kajaanin kaupungille lahjoitettuun alueeseen, mikä muutoin lahjakirjan mukaan oli ollut erämaata ja siis vielä nautintoon ottamatonta; että kun Rajaanen paununkiseurakunta Kuninkaallisen kirjeen mukaan Tammikuun 23. päivältä 1786. liitettiin kappelina Waltamon pitäjään ja tuohon kappeliin yhdistettiin muutamia osia sanotusta pitäjästä, oli kaupunkiseurakunnan pappila kaikkine etuineen tullut uuden kappeliseurakunnan kappalaisen virkataloksi, että virkataloon kuuluva Lammentaka -niminen pelto sittemmin oli Kajaanin kaupungin Maistraatin Toukokuun 25. päivänä 1812. annetulla suostumuksella vaihdettu Alanjon peltoon, jota nykyään kutsuttiin, Jonkunpelloksi; sekä että, joskin hyynnyksessä olevat tilukset kuuluisiat kaupungin lahjoitusmaahan, niila ei kuitenkaan voitu Lokakuun 16. päivänä 1723. papistolle annettujen erioikeuksien 4. kohdan mukaan virkatalosta luovuttaa muulla tavoin kuin kirkkolain 326. SS:n määräämässä järjestyksessä; mihin kaikkeen nihden on anottu, että kanne perusteettomana hyljättäisiin. Raastuvanoikeus, jossa myöskin Suomen Kruunu on ollut jutussa edustettuna, on Helmikuun 21. päivänä 1911. julistamassaan päätöksessa katsonut selville käyneen, että sittenkuin Kuningatar Kristiina Syyskuun 18. päivänä 1850. oli Kreivi Pietari Bruhelle vapaanerrakunnaksi lahjoittanut Majaanen linnan sekä muun muassa 1331
Kajaanin pitäjän ja samalla myöntänyt hänelle oikeuden vapaaherra kuntaansa perustaa kaupungin ja antaa sille tarpeelliset oikeudet ja privileegiot, oli Kreivi Pietari Bröhe Maaliskuun 6. päivänä 1651. mainitun linnan vereen perustanut Kajaanin kaupungin ja perustuskirjassaan lahjoittanut sille Kajaaninjoen eteläpuolella olevat, erämäiksi mainitut maat Parkinniemesta Petäjäkosken niskaan asti, minkä lahjoituksen Kuningas Fredrik I sittemmin oli Syyskuun 1. päivänä 1727. vahvistanut; että nämä maat rajankäynnillä oli eroitettu lähettä olevien pitäjäin alueista erityiseksi tilaryhmäksi kyläkuntien rajain ulhopuolelle sekä ainaiseksi liitetty kaupungille kuuluviin maa-alue niin; että sanottujen lahjoitusmaiden joukossa oli myöskin ollut tatokartanoksi nimitetyt tilukset, josta Kuninkaallisen Majesteetin päätöksen mukaan Maaliskuun 14. päivältä 1685. kaupunki katsottiin oikeutetuksi edelleenkin nauttimaan eivätkä isossa reduktionissa olleet tulleet kruunulle palautetuiksi; että Kasaanin kaupungin Raastuvanoikeus Toukokuun 12. päivänä 1694. antamallaan päätöksellä tosin oli tuominnut edellämainitun Tuovatahdenpellon tuomitettavaksi pappilaan; että sama Oikeus päätöksellä Toukokuun 30. päivältä 1763. oli oikeuttanut sanotiin virkatalon silloisen haltijan yksinomaisesti käyttämään kalanettä bevaalla ja kutuoikana Peuränpään lahdessa; että Lokakuun 3. päivänä 1733. virkatalolla pidetyssä katselmuksessa oli paitsi muita tiluksia, joista nyt ei ollut kysymys lämminniemenpelto ja Peuranpaanlahdennitty merkitty virkata loon kuuluviksi; että lähtö - ja tulokatselmuksessa Lokakuun 19. päivänä 1807. oli virkataloon kuuluviki merkitty haksi Kuovalahti-nimista peltoa ja Tamminniemenpelto, mutta ainoastaan Kirkonluhta-ni332
minen niitty; että Kesäkuun 10. päivänä 1814. toimitetussa taloudellisesja katselmuksessa oli muiden muassa äskenmainitut pellot, vaan ei muuta niittyä kuin Kopsa niminen niitty virkataloon kuuluvaksi mainittu sekä että katselmuksessa Syyskuun 14. päivänä 1817. oli virkataloon kuuluviksi merkitty vastasanotut pellot ja Peuranpäänlahti -niminen neva, aan jonkunnellosta ei oltu mitään mainittu; mutta koskee mitään sit vitystä oltu esitetty siitä, miten ja mittaisella oikeudella riidanalaiut pellot ja niitty olivat joutuneet virkataloon kuuluvaksi, sentähden ja nojautuen Helmikuun 25. päivänä 1789. pärvaristolle annetun vakuutuksen 4. SSään ja Kuninkaalliseen kirjeeseen Syyskuun 25. päivältä 1745., jossa säädettiin että kaupungille lahjoitetut maat olivat jäävät koskematta kaupungille ja että ne, jos olisivat joutuneet yksityisten nautintoon, oli alkuperäiseen tarhoituksensa palautettava, kuin myöhin Kuninkaalliseen kirjeeseen Huhtikuun 27. päivältä 1750., on Maastuanoikeus velvoittanut Kajaanin haurunki- ja maaseurakunnan sekä Roasti Wäyrysen riidanalaisten tilusten nykyisenä haltijana luovuttamaan ne Kajaanin kaupungin vapääseen hallintaan, ollen kuitenkin mainittu seurakunta ja kaupunki velvolliset maksamaan Rovasti Wäyryselle korvauksia, seurakunta Wäyrysen sillä tavalla menettämistä palskaaduista ja kaupunki puolestaan sanottuihin tiluksiin ehkä tehdyistä parannuksista, joiden korvausten nääristä asianomaiset, elleivät voisi niistä sopia, saisivat erittäin riidella; ja kuitattiin asian laatuun rahden oikeudenkäyntikustannukset asianosaisten kesken. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi sekä Rahatomikamari että Majaanin kaupunki - ja maaseurakunta, Kovasti Wäyrynen ja Kuopion hiippakunnan Tuomiokapituli vetoamalla olivat saattaneet jutun, on Joulu1233
kuun 20. päivänä 1912. antamassaan tuomiossa katsonut jutussa esitetyistä asiakirjoista bäyneen selville, että puheenaolevat Tuovalahden, Tamminniemen - ja Jonkumpellot ynnä Peuranevanniitty olivat Kajaanin kaupungin lahjoitusmaata; että ensiksimainittu pelto jo vuonna 1682. oli kuulunut kaupungin kirkkoherranvirbetaloon; että Lokakuun 3. päivänä 1905. sanotulla virkatalolla toimitetussa holvelmuksessa laadittuun pöytäkirjaan oli virkataloon kuuluviksi otettu, paitsi muita tiluksia, Tuovalahden - ja lamminniemenpellot ynnä Peuranevan - eli Peuranpäälahdenniitty; sekä että sittenkuin Kajaanin kaupunkiseurakunta Kuninkaallisen kirjeen mukaan Tammikuun 23. päivältä 1786. oli kappelina liitetty Paltamon pitäjään ja tuohon kappetiin yhdistetty muutamia osia sanotusta pitäjästä sekä kaupunkiseurakunnan pappila tullut uuden kappeliseurakunnan kappalaisen virkataloksi, oli virkataloon entundesta kuulunut Lammintaka -niminen pelto Kajaanin kaupungin Maistraatin Toukokuun 25. päivänä 1814. annetulla suostumuksella vaiksettu "Alangoi peltoon, joka Rovasti Wäyrysen ja hänen myötäpuoltensa puoosta tehdyn ilmoituksen mukaan minkä Rahatomikamari oli jättänyt kieltämättä, nykyjään kutsuttiin Jonkunpelloksi; ja koska riidanalaiset tilukset ilmeisesti kaupungin eranomaisten toimesta oli määrätty virkataloon kuuluviksi, eikä kaupungin lahjoitusmaan käyttäminen sellaiseen tarkoitukseen ollut ristiriidassa kaupungin perustuskirjan määräysten tahi yleisten säänvosen kanssa kaupungeelle lahjoitusta maasta, sentähden ja kiin siis se seikka, että mainitut tilukset olivat Kajaanin kaupungin lahjoitusmaita, ei voinut velvoittaa Kajaanin kaupunki- ja maasenrakuntaa ja Kovasti Wäyrystä luopumaan tiluksien hallinnasta, on Hovioikeus, kumoten Raastuvanoikeu1234
den päätöksen, hyljännyt Rahatoimikamarin asiassa ajaman kanteen. Hovioikeuden tuomioon on Rahatoimikamari anonut muutosta perustelmalla, johon Kajaanin kaupunkija maaseurakunta, Rovasti Wäyrynen ja Kuopion hiippakunnan Tuomiokapituli ovat vastannest; minkä jälkeen täällä on pidetty suullinen kuulustelu jutussa. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja harkitsee oikiaksi, kumoten Hovioikeuden tuomion, jättää asian muuten Maastuvanoikeuden päätöksen varaan paitsi että Raastuvanoikeuden lausunto hadotettujen papinpalkkaetujen korvaamisesta perusteittomana poistetaan. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti: Felix Saarikoski Alpen Luksiala B. Anneken Samuli Koski. A. W. Rustman 1. Harr: Berglöm. Marraskuun 15 päivänä 1913 Keisarillisen Suomen Senaalin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tullessa dispaasin moittimista koskevassa meri lainasiassa, jossa Sjöförräknings Aktiebolaget landhiod nimisen, Och porin kaupungissa. Ruolen kunin gaskuntaa olevan merivakuutusosa keyhtiön pääsiamies Suomena, Pirehtööri Arvid Näsman Nikolain kaupungista, on hakijana sekä Kauppias Emanuel Ranne, Rauman kaupungista, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Marraskuun 15 päivänä 1915 Keisarillinen Senaatti on itulleen. sittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mekali nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedol: Trehtööri Nämmänelle toimituttamansa haasteen nojalla on Kauppias Ranne Lokakuun 20 päivänä 1910. Turun kaupungin Raastuvanoikeudessa lausunut että Ijo förädrings Aktiebolaget Gauthied oli vakuutuskirjalla Toukokuun 5 päivältä 1909 vakuuttaneet. Kanteelle purkkilaiva MaLunna: N. 1/2. R. 1. 12. 1029. No 2155 Sivu 112 Rs. 1913
thildan varustajana, tulevan kahden 4000 markasta lainan markasta puulavaralastissa Rauman kaupungista. Kiden kaupankiin Saksan valtakunnassa. Kun laiva matkalla saman Toukokuun 12 päivänä oli törmännyt yhteen ajojäitten kanssa, oli seruvennut vuotamaan, täyttyen loputta vedellä, ja oli läwan päällikön Merikap teeni Taavetti Albert Kallion ollut pakka pennä häläsatamaan Ruotsin kaningaskunnassa sijaitsevalle Sandhannen lueturaikalle. Tiettä oli täwä henattu Tukholman pääkaupunkiin, missä sittemmin, tarkastuksen tapahduttua, oli määrätty että laivaa enää kannattanut panna kantor. Koska mainittu vakuutusyhtiö oli kutta tynyt Kanteelle suorittamasta vakuutusmäärää oli Ränne sopineet yhtiön kansja siitä, että asia laillisessa järjestykses sä jätettäisiin ratkaistavaksi Suomen löspääörille, joka sitten Elokuun 12 päivänä 1910 antamallaan elispaasille maanmuassa oli selittänyt, ettei yhtiötä vaihi pitää velvollisena korvaamaan Mathilda laivan isännisten rahtitappiola, koskee ollut käynyt selville että yhteentoimaa minen jaillon kanssa oli ollut syynä laivan vuotamiseen. siihen nähden että Markapteeni Kallion Tukholman kaupungin Kaastuvanoikeuteen puheenalaisen menivahingon johdosta antamasta mousolityksestä kuitenkin kävi ilmi, että juuri tävän jäihen joutuiminen oli ollut syynä sen vuotoon, mikä seikka muutoinkin oli todistettavina, sekä yhtiö näin ollen oli korvaisvelvollinen on Kauppias Ranne, tyylymättömänä derpääsiin, anonut sen muuttamista ja yhtiön velvoittamista Rasleelle suorittamaan hänen kärsimmänsä ja despästörin määräämän rahletoppi en 3805 markkaa 6 penniä laillisine korkoineen. Asiassa kuultuna on Tirehtiori läsman kieltänyt jäihen ajon olleen syy nä laivan vuotoen ja päin vastan vaittänyt, että vuoden oli oikeuttanut laman vanhuu ja sen huono merekeento, minkä vuoksi ja kun Merikapteeni Kallion Sukholman kaupungin Raastuvanoikeudessa antamalle merisetyksellekään ei voituantaa todistusvoiman, koskei se pitänyt yhtä taivan päiväkirjaan markalla tehtyjen 1336
merkintöjen kanssa, läoman on pyytänyt kannella hyljälläväksi Kaastuvanoikeus, jossa asianläntigat merilain asioissa Merikaptorpit Vapaaherra Gustaf Wredo, Gustaf Erik Tingsström ja Johan Magnus Eklund wäl olleet vitun käsittelyssä saapuvilla sekä vapan herra Wrede ja Kapteeni Tengström antaneet asiasta kirjallisen lausunnon on Kuhtikuun 13 päivänä 1912 julistamassaan päätöksessä katsonut selvitetyksi että sillenkuin Kauppias. Känne, paikkiläivä talhildan varustajana, yllämainitussa yhtiössä vakuutuskirjalla Toukokuun 5 päivältä 1909 oli neljästä tuhannesta markasta vakuuttanut sen rahdin, joka eli makettävä tavalla kauman kaupungista Kedin kaupunkiin Saksan valtakunnasja vietävästä puutavaralastista, ehdolla muun muassa että yhtiö oli vapautettu vastaamasta yksityisestä vahingesta paitsi karelleajotapauksessa ja muuten velvellinen vastaamaan loppiosta, vahinga ta ja kustannuksesta yleisen ruotsataloa Harraskuulla 1891 annetun merivakuuta kaavan mukaan, niin oli laiva kysymyksessä olevalla markalla Toukokuun 12. päivänä 1909 Ahvonanumerellä tosin ja täkin kertoja toimännyt ajöjäihin, min kä jälkeen laivassa jo ennestään oleva vuoto oli lisääntynyt ja luvan oltua sen jälkeisenä päivänä Svenska Björn - nimisen majakkalaivan lähellä kosassa tuulessa, joka saman kuun 16 päivänä oli yttynyt myrskyksi, ruvennul yhä inom män vuotamaan niin että laiva seuraava na päivänä oli täyttynyt vedellä ja hankvirikkoisena hinaltu Sandhamnin luetupaikalle Ruotsissa, sekä että asianomainen dispasööri oli valituksenalaisessa despaasissa laskenut rahtilappion kolmekiituhanneksi kahdeksaksaksi sadaksi viideksi markaksi kuudeksi penneksi; mutta koskei ettu todennettu että kerrottu haaksirikko disi jäihen förmäyksen oikeuttama eikä vakuulughtiö siis ollut velvollinen Kauppias Kanleelle suorittamaan tämän vaatimaa korvausta rahtetappiosta, ei Raastuvanoikeus ollut katsonut. Sanleen esittaneen syytä valituksenalaisen dispaa sin muuttamiseen. Asian näin päättyesä ja nojautuen Kesäkuun 9 päivänä 1873 1237