Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
toiseen taloon kuuluvina, vaan heti sen perästä jälleen myynyt suot siten että jokainen ostajista oli saapa socken niin suuren osuuden, kuin heidän tilojensa suuruuden mukaan laillisessa jaossa tulisi määrätyksi, ei ollut saattanut olla muuta ja vähempää, oikeastaan laajampaa oikeutta vielämainittuihin soihin kuin millä ne olivat Everti Gripenbergille, tämän ollessa Wähäanttilan talon omistajana, annetut ja johon oikeuteen soitten palauttaminen Wähäanttilan taloon oli yllä kerrotussa oikeudenkäynnissä perustettu, sentähden ja kun, joskin sitä seikkaa että Kaarle Wähäanttila oli ennennmäinitulla tavalla myynyt suot ei saatettu pitää veronalaisen maan vähentämisenä, soitten eroittaminen Wähäanttilan talosta kumminkin oli ristiriidassa niitten ehtojen kanssa, joilla ne vuonna 1796 verovapautta vastaan oli jätetty Vähäanttilan talon omistajalle, ja eroittaminen niin ollen oli ollut laiton, on Kihlakunnanoikeus päättänyt oikeaksi, pitäen Kaarle Wähäanttilaa oikeudettomana myymään, tavalla kuin eli tapahtunut, sanotut suot erikseen, velvoittaa Juho Annalan ja hänen asiakumppaninsa Kihlakunnanoikeudessa Erland Ståhlmanille, Rahaanttilan talon nykyisenä omistajana, luovuttamaan "Rättäistenrakkan ja Honkisuon suotkumminkin siten, että Erland Ståhlman, koska Juho Annalan ja hänen asiakumppaniensa osuuksia soihin ei oltu lähemmin selvitetty, oli velvollinen Juho Annalalle ja hänen asiakumppaneilleen yhteisesti maksamaan tuhannen kaksisataa neljäkymmentäviisi markkaa kahdeksankymmentäkuusi penniä, joka summa muka vastasi sitä korvausta, jonka Kaarle Wähäanttila, saadakseen suot takaisin Wähäanttilan taloon, eli näytetty suorittaneen ja jonka Juho Annala ja hänen asiakumppaninsa eivät olleet kieltäneet julkautuneen mainittuja siitä myytäessä suostuttuun kauppahintaan; ja oli Erland
Ståhlman, niin pian kuin sanottu kervaus oli suoritettu, oikeutettu ottamaan suot haltuunsa ja niitä sen jälkeen viljelemään. Nuuten on Kihlakunnanoikeus katsonut, että asianomaiset asian laatuun nähden molemmin puolin saivat itse kärsiä kulunsa jutussa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Juho Innala, Kaarle Seppälä, Eenek Seppilä, Juho Ollila, Matti Olla, Kaarle Selenius, Lennart Carlstedt, Alfred Siivola Kaarle Lukkarla, Konstantin Penttilä, Kustaa Siunala, Heikki Sandsten, Anton Klemola, Kaarle Räsä, Erik Gret, Oskar Lindgren, Fredrik Saarela, Kappalainen Godenhjelm, Kaarle Siunala sekä omasta puolestansa että edellämainitussa holhoja omistaisuudessaan, ja Heikki Kälkkä, joka sillä välin eli joutunut Erland Kölkän juttua Kihlakunnanoikeudessa käytettäessä Huittulan kylässä omistaman Rälkän perintötalon omistajaksi, ovat veteamalla saattaneet jutun, on tuomiolla Tammikuun 19 päivänä 1899 lausunut mielensä ja katsonut, etteivät Juho Annala ja hänellä Hovioikeudes sa olleet asiakumppanit ollut esittäneet syytä Kihlakunnanoikeuden edellämainitun väitepäätöksen muuttamiseen ja ettei heidän vetokirjansa antanut aiketta muulla tavoin oikaista Kihlakunnanoikeuden vedonalaista lopullista päätöstäkään kuin että, koska, kuten Erland Ståhlman itse oli Kihlakunnanoikeudessa huomauttanut, kauppakirjassa Kesäkuun 22 päivältä 1888 suostuttuun kahdentuhannen yhdensadan neljänkymmenen yhdeksän markan kolmenkymmenenviiden pennin kauppahintaan oli sulkentunut, paitsi Kaarle Wähäanttilan ylläkosketelluista suomaista suorittama yhdentuhannen kahdensadan neljänkymmenenviiden markan viidenkymmenenseitsemän pennin suuruinen lunastus summa, myös Kaarle Vähäanttilalla soitten takaisinvoittamisesta Hahäanttilan taloon olleitten kustan nusten korvausta yhdeksänsataakolme markkaa seitsemänkymmentä
kahdeksan penniä, Hovioikeus on määrännyt sen lunastuksen, josta Juho Innalan ja hänen äskenmainittujen asiakumppaniensa ynnä Kaarle Fredrik Packalénin tulisi Erland Ståhlmanille luovuttaa riidanalaiset suomaat, kahdeksituhanneksi yhdeksisadaksi neljäksikymmeneksisyhdeksäksi markaksi kolmeksikymmeneksiviedeksi penniksi, josta kuitenkin, koska Kaarle Fredrik Packalén oli Niklakunnanoikeuden päätökseen asiassa tyytynyt eikä hänelle siis tullut osaa siihen yhdeksänsadan kolmen markan neljänkymmenenyhdeksän pennin lisäykseen, jonka Hovioikeus näin oli myöntänyt Kihlakunnanoikeuden määräämään lunastukseen, oli vähennettävä mitä Kaarle Fredrik Packalénin osalle tuosta lisäyksestä olisi tullut, jos hän olisi veteansa Kihlakunnanoikeuden päätöstä vastaan Hovioikeudessa jatkenut, minkä vahennyksen määrästä asianosaiset, ett´eivät he siitä suosiolla sopisi, saivat erittäin riidellä; jolla Kihlakunnanoikeuden lopulliseen päätökseen myös netyllä oikaisulla asia siis muutoin jäisi saman Oikeuden äskensanottujen kahden päätöksen nojalle: Hovioikeuden tuomioon ovat Juho Innala ja hänen edellämainitut asiakumppanit alamaisesti anonut muutosta tänne toimittamallaan perustilmalla, johon Erland Ståhlman on määrätyssä järjestyksessä vastannut. Mitä näin on tapahtunut sekä asiakirjat sen lisäksi sisältävät on Keisarillinen Senaatti ottanut tutkittavaksensa ja katsoo, ett' eivät Juho Annala ja hänen asiakumppaninsa ole esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, jonka varaan asia siis jääpi, minkä ohessa Juho Annala ja hänen asiakumppaninsa velvoitetaan suorittamaan Erland Ståhlmanille maksut hänen kappaleestaan tätä Keisarillisen Senaatin tuomiota kolmekymmentäkahdeksan markkaa. Tätä käit570
ki asianomaiset alamaisuudessa noudattakoot. Keisarillisen Majesteetin Korkeassa Finnin Hänen Suomen Senaattinsa: A. af Nyborg. J; Eikeiset E. Johansson. Juthis Hummelin Adolf Aminoff Lokakuun 31. päivänä 1900, Keisarillisen Majastadin Korkaassa Simessä, Hänen Suomen Senaattinsa tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa alempana kerjotussa testamentin moittimista koskevassa jutussa, jossa Talolliset Juhana ja Matti Ollinpojat Aatri ynnä Juhana Levonen, Jaakki man pitäjän Ruiskulan kylästä, viimeksimainittu Juhana Alinpoika Katrina alaikäisten lasten Anna Maria, Helmi, Hilja ja Juhana Katrin oikeudenvalvojana, ovat hakijoina sekä Talolliset Heikki ja Matti Matin pojat Kettunen, Talollisentytär Anna Matintytär Kettunen ja Talollinen Lauri Laurinpoika Immonen, Kortavalan pitäjän Riekkalan kylästä, viimeksimainittu vaimonsa Helena Matintytär Kettusen edusmiehenä, sekä Talollinen Juhana Heikinpoika Kettunen, vastasanotun pitäjän Hakalan kylästä, vastaajina: Annettu Keisarillisessa Suomen SeJäsnä: H. B. Er. A. K. E. A SS: J. P. No 1141. Pag. 155. R. 2,1899
naatissa ja sen Oikeusosastossa, Helsingissä, Lokakuun 31. päivänä 1900. Keisarillinen Senaatti on Itsellen sä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysy myksessä, saanut tietää seuraavaa: Jaakkiman pitäjän käräj äkunnan Kihlakunnanoikeudessa ovat Heikki Kettunen ja hänen edellämainitut asiakumppaninsa, kirjallisesti haastatettuansa Juhana ja Matti Ollinpojat Katrina sekä Juhana Levosen, lausuneet, että Heikki, Matti, Anna ja Helena Rettusen eno, Juhana ja Matti Ollinpoikain Aatrin setä sekä Juhana Kettusen äidinäidin veli Talollinen Juhana Hannonpoika Katri, joka 18. päivänä Elokuuta 1895. oli kuollut jälkeensä jättämältä rintaperillisiä ja jonka lähimmät perilliset Heikki Kettunen ja hänen asiakumppaninsa ynnä Juhana ja Matti Ollinpojat Katri olivat, oli 10. päivänä viimeksisanottua huuta tekemässänsä kirjallisessa testamentissa määrännyt, että hänen kuoltuaan kaikki hänen omaisuutensa, sittenkuin pakanalähetyksen hyväksi siitä päällä päin oli maksettu kaksituhatta mark kaa, oli jaettava siten, että Juhana Oilinpoika Katrin edellämainitut neljä alaikäistä lasta siitä omaksan saisivat neljä seitsemättä osaa ja Matti Ollinpoika Natrin kolme alaikäistä lasta jäännöksen eli kolme seitsemällä osaa, mutta että sanottua testamenttia ei ottu Juhana Ollinpoika Datun alaikäisten lasten puolesta laillisessa järjestyksessä valvottu, koska Juhana Levonen vasta 27. päivänä Helmikuuta 1897. ja siis liika myökään Juhana Ollinpoika Katrin alaikäisten lasten puolesta oli valvonut testamentin; jonka vuoksi ja riin Juhana Hannonpoika Aatri mainitussa testamentissaan oli luovuttanut sellaista kiinteätä omaisuutta, joka hänen kädessään oli ollut perimysmäätä, nimittäin myöskin ne osat perintötilasta No 5. Ruiskulan kylässä, jotra hän oli perinyt veljiltään Matti ja Heikki Katrilta sekä äidiltään Maria Paavilaiselta, Heikki Kettunen ja
hänen asiakumppaninsa ovat vaatineet, että puheenalainen testamentti, mikäli se oli tehty Juhana Ollinpoika Talun alaikäisten lasten eduksi huudtaisiin ja julistettaisiin mitättömäksi sekä Juhana ja Matti Ollinpojat Salri, jotka Juhana Hannonpoika Katrina kuoltua olivat haltuunsa ottaneet kaiken Juhana Hannonpoika Salrin jälkeen jääneen omaisuuden, velvoi tettaisiin luovuttamaan sanottu omaisuus lailliseen jakoon Juhana Hannonpoika Katrin perillisten kesken tahi että puheena oleva testamentti jos se katsottaisiin Juhana Ollinpoika Katrin alaikäisten lasten puolestä laillisesti valvotuksi, ainakin julistilaisiin voimattomaksi mikäli Juhana Hannonpoika Katri oli testamentannut perimysmaataan. Kanteesta kuultuina, ovat Juhana ja Matti Ollinpojat Katri sekä Juhana Levonen, viimeksimainittu ilmoimen ettei, hän ennen 27. päivää Helmikuuta 377. ollut voinut valvoa puheenalaista testamenttia alaikäisten Anna Maria, Helmi, Hilja ja Juhana Vätrin puolesta, koska hän vasta sanottuna päivänä oli määrätty heidän oikeudenvalvojakseen, vastustaneet kannetta muuten, paitsi mitä tuli vaatimukseen, että kysymyksen alainen testamentti julistettaisiin voimattomaksi sikäli kuin siinä oli määrätty omaisuudesta, joka Juhana Hannonpoika Katrina kädessä oli allut perimysmaata. Kihlakunnanoikeus on 4. päivänä Maaliskuuta 1898. julistamasaan päätöksessä ravainut tosin selville käyneen, että Juhana Levonen, Juhana Ollinpoika Aatun edellämainittujen Täikäisten lasten oikeudenvalvojana, varta 27. päivänä Helmikuuta 1897 eli siis enemmän kuin kuuden kuukauden kuluttua Juhana Hannonpoika Aatrin kuolemasta lukien oli valvonut kysymyksessä olevan testamentin; mutta kun Juhana Levosen mainittu valventa oli katsottava lailliseen aikaan tapahtuneeksi siihen nähden, että se oli tapahtunut jo samana päivänä, kuin hän oli määrätty yllämainittuun ku
raattorintoimansa, niin katsoi Kihlakunnanoikeus puheenalaisen testamentin Juhana Ollinpoika Aatrin alaikäisten lasten puolesta laillisessa järjestyksessä valvotuksi sekä hylkäsi senvuoksi Heikki Kettusen ja hänen asiakumppaniensa siinä kohden tekemän moitekanteen. Mitä sitten asiaan muuten tuli, niin koska Juhana Hannonpoika Aatri, joka perinnön kautta oli omaksensä saanut velivainajiltaan Matti ja Heikki Hannonpojilta Aatulta sekä äitivainajaltaan Maria Paavilaiselta yhteensä seitsemäntoista kahdeksas kymmenesneljäs osaa perintötilasta No 5. Ruiskulan kylässä, kysymyksessä olerassa testamentissa oli tehnyt määräyksiä myöskin vastamainitusta osasta sanottua tilaa, vaikka tämä kiinteimistö Juhana Hannonpoika Rätiin kädessä oli ollut perinysmaata; sentähden ja kun Juhana Hannonpoika Aatri lain mukaan ei ollut ollut oikeutettu tällaisesta kiinteimistöstä testamenttia tekemään, on Kihlakunnanoikeus tässä osassa julistanut testamentin voimattomaksi. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Hakki Kettunen ja hänen asiakumse paninsa vetoamalla olivat saattaneet jutun, on 17. päivänä Toukokuuta 1899. antamallaan tuomiolla asiasta lausunut, että koska Juhana Ollinpoika Aatri, kuten asiakirjoista näkyi ainakin ja 13, 15. ja 11. päivänä Huhtikuuta 1896. Juhana Hannonpoika Aatrin jälkeen pidetyssä perunkirjoituksessä oli saanut tiedon puheenalaisesta Juhana Ollinpoika Katrin lasten eduksi tehdystä testamentista, mutta samaa testamenttia ei oltu mainittujen alaikäisten lasten puolesta valvottu kuuden kuukauden kuluessa sen jälkeen, sen tähden katsoi Hovioikeus, että sama testamentti, ikäli kuin se oli tehty Juhana Otlinpoika Aatrin lasten hyväksi, oli menettänyt voimansa; ja hin suhäna Hannonpoika Aatri, joka perinnön kautta oli veljeltään Matti Hannonpoika Aatrilta omaksensa sanut yhden kahdeskymmenesyhdes580
osan ja veljeltään Heikki Hannonpoika Aatrilta yksitoista sadaskolmaskymmenesviidesosaa sekä äidiltään Maria Paavilaiselta kaksi kahdeskymmenesseitsemäsosaa eli siis yhteensä kuusikymmentäneljä kolmassadasviidestoistaosaa perintötilasta No 5. Raiskulan kylässä. Hovioikeus on, muuttaen Kihlakunnan oikeuden päätöstä, velvoittanut Juhana ja Matti Ollinpojat Aatrin, Juhana Hannonpoika Katrina jälkeen jääneestä omaisuudesta, tämän perillisten kesken jakoon luovuttamaan viimeksimainitut kuusikymmentänelja kolmassadasviidestoistaosaa tilasta No 5. Ruiskulan kylässä, jotka olivat olleet perimysmaata Juhana Hannönpoika Aatrin kädessä, sekä sen osuuden Juhana Hannonpoika Natrin jälkeen jääneestä omaisuudesta, jota kysymyksessä oleva Juhana Olinpoika Katrin lasteni eduksi tekemä testamentti tarkoitti. Hovioikeuden tuomioon ovat Juhana Ollinpoika Katri ja hänen asiakumppaninsa alamaisesti anoneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, jonka kaksoiskappaleen Heikki Kettunen ja hänen asiakumppaninsa ovat täältä perineet, heidän kuitenkaan sitten antamalta vastaselitystä asiaan Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja kun Juhana Ollinpoika Katrin perimysoikeus Juhana Hannonpoika Sätri-vainajan jäämistöön ilmeisesti on ristiriidassa hänen alaikäisten lastensa moitteenalaiseen testamenttiin perustuvan oikeuden kanssa samaan jäämistöön, eikä muistutus siitä, että sanotun testamentin valvominen Juhana Ollinpoika Katrin alaikäisten lasten puolesta olisi tapahtunut liika myökään täs tä syystä ja Kihlakunnanoikeuden mainitsemilla perusteilla siis ansaitse huomioon ottamista, tutkii Keisarillinen Senaatti lail489
liseksi kumota Hovioikeuden yllämainitun tuomion, mikäli sanottu muistutus sen kautta on hyväksytty, ja tältä osalta jättää asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan. Mitä juttuun muuten tulee, niin koska Juhana Hannonpoika Katri oikeastaan on perinyt veljeltään Heikki Hannonpoika Natritta viisi kuudeskymmeneskolmas osaa ja äidiltään Maria Paavilaiselta kaksikymmentäkolme kolmassadasviidestoistaosaa eli siis, laskettuna yhteen veljensä Matti Hannonpoika Aatin jälkeen perimänsä yhden kahdeskymmenesyhdesosan kanssa, kaikkiansa yhden viidesosan taloa No 5. Ruiskulan kylässä, harkitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi, muuttaen Hovioikeuden tuomiota tässäkin kohden, velvoittaa Juhana ja Matti Ollin pojat Katrin luovuttamaan Juha nä Hannonpoika Aatrin jäämistös tä jakoon hänen perillistensä kesken sanotun yhden viidesosan taloa; joka osuus on ollut perimysmääta Juhana Hannonpoika Katrina kädessä. Tätä kaikki asianomaiset alamaisuudessa noudattakoot. Keisarillisen Majastulin Korkeassa Simessä Hänen Suomen Senaattinsa: Henr. Borenius. Emot Dörmän. Henr. Baronius. Ernst Torsman. A; Bumm. E. Andersin. 582
Sokakuun 31. päivänä 1900. Keisarillisen Majesteetin Korkeassa Nimuin, Hänen Suomen Senaattinsa tuomionostorahalla Waasan Hovioikeudesta tulleessa alempana kerrotussa jutussa, jossa Lääninkamreeri Waldemar Rönneberg, Wiipurin kanpungista, on hakijana ja Kauppaneuvos Juho Parviainen, Jyväskylän kaupungista, vastaajana: Annettu Keisarillisessa Suomen Senaatissa ja Sen Oikeusosastossa, Helsingissä, Lokakuun 31. päivänä 1900. Keisarillinen Senaatti on itsellensä sityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut seuraavat tiedot. Kauppaneuvos Parviaiselle toimitetun haasteen nojalla on Lääninkamreeri Rönnberg Jyväskylän kanpungin Raastuvanoikeudessa lausunut, että sittenkun asialliset vuonna 1877. keskenänsä olivat tehneet sellaisen sopimuksen, että Rönnberg, jos hän ottaisi toimekseen asianmukaisessa järjestyksessä hakea Talokkaan Juho Erkinpoika Wehmaan hallitseman yhden neljännekLäsnä. H. R. - C. F. - A. K. - Ent. J. K. S. No 1143. Pag. 80. R. D. 1899.
sen manttaalin suuruisen Kumalamäki eli Wuorimäki nimisen kruunun uudistalon No 10. Jyväskylän pitäjän Toivakan kylässä Kauppaneuvos Parviaisen omaksi, tästä toimestaan, jos se onnistuisi, tulisi saamaan palkkioksi puolet koko tilan arvosta, oli mainittu tila täänenkamreeri Konnebergin toimenpiteestä vuonna 1879. joutunut Kauppaneuvos Pariaiselle ja sittemmin hoidettu asiallisten yhteisenä siksi, kun nes se Syyskuun 25. päivänä 1894. oli myyty Talokkaalle Niklas Kaukkalalle kymmenentuhannen markan kauppahinnasta ja myyjille varatullä oikeudella saada kahdenkymmenen vuoden kuluessa tilan metsasta ottaa kaikki sahalukseksi kelpaavat sen kokoiset pitäjä ja kuusipuut kuin kauppakirjassa talkemmin oli määrätty; sekä että Kappanenvo Parviainen sittemmin sanotun tilan hoidosta ja hinnasta Joulukuun 25. päivänä 1596. oli Taaninkamieeri Konnebergille antanut tilin, jonka mukaan tilan tulot päämieen ja korkoineen tekivät kaikkiaan kahdeksantuhatta yhdeksän markkaa neljäkymmentäneljä penniä, josta summasta Parviainen tiliä seuranneessa kirjeessä oli tarjennut Rönnebergille puolet eli neljätuhatta nelijä markkaa seitsemänkymmentäkaksi penniä. Ilmoittaen ett'ei hän ollut voinut hyväksyä mainittua tiliä, on Lääninkamreeri Rönneberg sitä vastaan tehnyt seuraavat muistutukset: 1o) että tilissä oli laskettu kuuden prosentin korko korolle; 2o) että Kauppaneuvos Parviainen oli talon hoidosta itselleen hyväksi lukenut vuosittain tuhat markkaa, vaikka ei asiallisten kesken ollut koskaan ollut puhettakaan Pariaiselle tukvasta palkkiosta; 3o) että Kauppanenvos Parviainen tilan metsästä otetuille latrapuille oli laskenut hinnaksi ainoastaan viisikymmentä penniä kappaletta, vaikka ne olivat olleet ainakin yhden markan
arvoisia; ja 4o) ett'ei Lääninkamreeri Rönneberg koskaan ollut antanut suostumustansa tilissä mainittuun, Helmikuun 5. päivänä 1831. toimitettuun huutokauppaan, jonka kautta Kauppaneuvos Parviainen seitsemäntuhannen kahdenkymmenen viiden markan suuruisesta kauppahinnasta oli tullut tilan ja siinä löytyvän irtaimiston omistajak si; ja on Lääninkamreeri Rönnberg, muistuttaen että kysymyksenalaisen tilan todellinen myynti oli tapahtunut vasta Syyskuun 25. päivänä 1894., vaatinut, että Kauppaneuvos Parviainen velvoitettaisiin määräajan kuluessa soveliaan sakon uhalla Lääninkamreeri Rönnbergille antamaan uusi, todisteihin perustuva ja niiden seuraama tili sekä sitä paitsi suorittamaan moititussa tilissä Rönnebergille riidattomina myöntämänsä neljätuhatta neljä markkaa seitsemänkymmentäkaksi penniä ynnä kohtuulliven oikeudenkäyntikulunkien palkkis. Kanteesta kuulustettuna on Kauppanemoo Parviainen myöntänyt asiallisten kesken tosin olleen keskusteluja puheenalaisen tilan perinnöksi ostosta, mutta väittänyt, ett'ei sellaista sopimusta, josta kanteessa mainittiin, oltu koskaan tehty, varsinkin kun Lääninkamreeri Ronneberg senoikeusena Laukaan kihlakunnan kruununvantina itse oli toimittanut tilan perinnöksi ostoa varten pidetyn katselmuksen, vaan oli Parviairen kyllä, palkittuaan ensin. Rönnbergin hänen toimistaan asiassa kahdellasadalla yhdeksälläkymmenellä markalla, enempien rettelöiden välttämiseksi tarjennut Rönnbergille ennenmäinitut neljätuhatta neltä markkaa siitsemänkymmentäkaksi penniä; ja on kauppaneuvos Parviainen sentähden jä koska Parviainen siis ei ollut velvollinen antamaan mitään tiliä puheenalaisesta tilasta, pyytänyt
Lääninkamreeri Rönnbergin kysymyksessä olevaa moitekannetta hyljättäväksi. Maaliskuun 5. päivänä 1898. julistamassaan päätöksessä on Raastuvanoikeus, samalla kun Kauppaneuvos Parviainen myönnytyksensä mukaan velvoitettiin Lääninkomreeri Rönnebergille suorittamaan yllämainitut neljätuhatta nelstä markkaa seitsemänkymmentäkahsi penniä, katsonut, ett'ei Lääninkamreeri Rönnberg vastoin Kauppanenvos Parviaisen kieltoa ollut voinut saattaa toteen, että hän yhdessä Parviaisen kanssa olisi ollut kysymyksenalaisen tilan omistaja, tahi että Kauppaneuvos Parviainen olisi sitoutunut Rönnebergille tilan perinnöksi hankkimisesta maksamaan puoletsiitä voitosta, jonka Parviainen, saatuansa mainitun tilan omakseen, sillä ansaitaisi; minkä vuoksi ja kun Lääninkamreeri Rönneberg ei ollut näyttänyt mainitun tilan suhteen toimineensa muuta kuin mitä hänen virkatettäviin sa sillaisena kruununvoutina kuului, Raastuvanoikeus katsoi ettei Kauppaneuvos Parviainen ole ollut velvollinen tekemään Läänin kamreeri Rönnebergille puheenaolevan tilan hoidosta ja hinnasta minkäänlaista tiliä, sekä harkitsi siis oikeaksi hyljätä Lääninkamreeri Konnebergin siitä tekemän kanteenHovioikeus, jonka tutkittavaksi lääninkamreeri Rönnberg vetoamalla on saattanut jutun, on tuomiolla Maaliskuun 1. päivältä 1899. jättänyt asian Raastuvanoikeuden edellämainitun päätöksen varaan. Tähän Hovioikeuden tuomioon on Lääninkamreeri Rönnberg alamaisuudessa anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Kauppaneuvos Parviainen määrätyssä järjestyksessä on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän asian ja katsoo, ett'ei
Lääninkamreeri Rönnberg och esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi; minkä ohessa tääninkamreeri Rönneberg velvoitetaan suorittamaan kauppaneuvos Parviaiselle häneltä täällä juttuun menneiden kulujen korvaukseksi kuusikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset alamaisuudessa noudattakoot. Keisarillisen Majestetin Korkeassa Nimisi, Hänen Suomen Senaattinsa: Henr. Berenius. Emellstrman. Henr. Berenius. Emellstrman. A; Numm. Andersin._ /1tal. Sanderkkjöd. Marraskuun 6 päivänä 1900. 587 Keisarillisen Majesteetin Korkeassa Timmää, Hänen Suomen Senaattinsa tuomio nostorahalla Waasan Hovioikeudesta tulleessa, testamenttin moittimista koskevassa jutussa, jossa Talolliset Mikko Niilonpoika Saurosela, Kirkonkylästä, Matti Niilonpoika Ilkka, Hokkolan kylästä, sekä Matti Kustaanpoika Jouppi ja tämän vaimo Maria Niilontytär Jouppi, Peuralan kylästä Ilmajoen pitäjää, ynnä Matti Aapelinpoika Räyrä eli Penttilä ja hänen vaimonsa Sofia Niilontytär, Kauhäjoen pitäjän Pantäneen kylästä, Talollisenpoika Iisakki Niilonpoika Ilkka, mainitusta Kokkolan kylästä, ja Talollisenleski Susanna Tiilentytär Hakola eli Jouppi, Seinäjoen Kappelin Seinäjoen kylästä, ovat hakijoina sekä Talollisenleski Matilda Juhontytär Ilkka, niinikään KokkoKärnä: H. B. E. J. - E. F. - A. R. - J. S. - C. A. O. K. No 1164. Pag. 211. R. D. 1899
lan kylästä, vastaajana: Annettu Keisarillisessa Suomen Senaatissa ja Sen Oikeusosastossa, Helsingissä, Marraskuun 6 päivänä 1900. Keisarillinen Senaatti on Itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut seuraavat tiedot: Sittenkuin Matilda Ilkka, hänen miehensä Talollisen Juho Niilenpoika Ilkan eli Yli- Ilkan kuoltua Maaliskuun 13 päivänä 1896, oli Ilmajoen pitäjän ja Seinäjoen kappelin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa valvonut näitten aviopuolisojen 17 päivänä Syyskuuta 1890 tekemän keskinäisen testamen ten, jossa mainitut aviopuoliset, jotka olivat vihityt avioliittoon Kesäkuun 6 päivänä 1890, olivat määränneet, että jommankumman heistä kuoltua jälkeenjäävä oli saapa yksinään omistaa kaiken heidän "yhteisen kiintiän ja irtonaisen omaisuuden" joka kuolinhettellä oli pesässä, ovat Mikko Saurosela ja hänen ylempänä luetellut asiakumppaniusa, joista Matti ja Iisakki Ikka, samoin kuin Mikko Sauroselakin, ovat Juho Ilkan veljiä sekä Susanna Hakola, Sofia Käyrä ja Maria Jouppi hänen sisariansa, toimitettuansa kirjallisen haustun Matilda Iikalle, mainitussa Kihlakunnanoikeudessa vaatineet että, koska Juho Ilkka jo ennen avioliittoon menemistänsä Matilda Ilkan kanssa oli saanut omaksensa viiden kuudestoista - osan manttaalin suuruisen Ilkan perintötalon No 12 yllämäinitussa Kekkelan kylässä, siten että hän oli perinyt Maaliskuun 13 päivänä 1861 kuolleelta äidiltänsä Susanna Iisakintytär Ikalta viisi sadas kolmaskymmeneskahdesosaa manttaalia sekä kahdella Tammikuun 25 ja Toukokuun 8 päivänä 1883 tehdyllä kauppakirjalla ostanut nyt jo kuolleelta isältänsä Niilo Mikonpoika Ikalta viisi kahdeskymmenesneljäs osaa manttaalia ynnä sisaruksiltan. 588