Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
att en för bäge och bägge för en ansvara för lånets återbetalande, den 9. December 1912 utan Meijers vitskap och samtycke utbytt nämnda pantsätta skuldsedel mot en annan sådan å femtusen mark, fördenskull och då belaget mot Meijers bestridande icke gittat styrka att Meijer iklädt sig sagla borgesförbindelse utan kännedom om den af Enkan Eriksson såsom säkerhet öfverlämnade förbindelsen å fjertontusen mark och beläget genom berörda utbyte af säkerhet för lånet förändrat de villkor, hvarunder Meijer ingått nämnda borgen, och förringat hans rätt, har Rådstufvurätten frikallat Meijer från hans ifrågavarande borgesansvarighet och förkastat käromålet, jämte det beläget ålagts att med etthundra mark ersätta Prokuristen Meijer för kostnaderna i rättegangen. Hofrätten, under hvars pröfning Aktiebolaget M. G. Stenius i vädeväg dragit målet, har genom dom den 10 Augusti 1916 låtit vid Rådstufvurättens utslag bero jämte det bolaget skyldigkänts att med sextio mark ersätta Rohuriston Maijer dennes för målet i Hofrätten hafda kostnader. Uti Hofrättens dom har Aktiebolaget M. G. Stenius anhållit om ändring medels deduktion, den Krokuristen Kujerbemött. Senaten finner skäl ej förekomma till ändring i Hofrättens dom. Aktiebolaget M. G. Stenius ålägges att till Prokuristen Maijer i ersättning för hans i Senaten för målet hafda kortnader utgifva sjuttio mark. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder Senaten för Finland: Kun Tuonenki Alfred Luksiala. Kus Tuonenki Alfred Luksiala. B. Amberg A. W. Puuluvara. Samuli Korki. B. F. häin 317
Maaliskuun 23. päivänä 1917. Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, aviolapsiksi julistamista koskevassa jutussa, jossa ovat Torpparinpoika Joosep pi Peltomaa, Jämijärven pitäjän Kauppilan kylästä, hakijana sekä sanotun pitäjän Tykköön kylässä asuva Talollinen Kuupertti Tupi la, omasta puolestaan ja vaimonsa Hilja Aleksandra Taavetintytär Tupilan edusmiehenä, ynnä Talolliset Vihtori Jokisalo, saman pitäjän Tuurimaan kylästä, ja Juho Kuusikoski, Jämijärven pitäjän åydänmaan kylästä, Talollisen Jooseppi befämies Vanhatalon alaikäisten lasten Hilda Aleksandra, Jooseppi Nibelain ja Saima Ilo Elman holhoojina, yhteisesti vastaajina: Annettu Oikeusosastossa Maaliskuun 23. päivänä 1917.  Senaatti on itselleen esittelyttänyt utun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää: läsnä: F. A. - A. S. - Brit.- A. B.S. Sk. P. J. U. S. No 565. Pag. 279. R. B. 1916.
Maastatettuansa Kuupertti Tupilan ja Hilja Aleksandra Tupilan, joka aikaisemmin oli ollut naimisissa Maaliskuun 9. päivänä 1911. kuolleen Jooseppi infanias Vanhatalon kanssa, ynnä Vihtori Jokisalon ja Juho Kuusikosken heidän edellämainitussa toimessaan, on Jooseppi Peltomaa ihaalisten ja Jämijärven pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinut että, koska Jooseppi Lisa nias Vanhatalo eli Palvelija Serafia Juhontyttärelle aviolupauksiin siittänyt Helmikuun 11. päivänä 1892. syntyneen Jooseppi Peltomaan, min kä lupauksensa Vanhatalo oli jälheenpäin eri tilaisuuksissa toistanut, Peltomaa julistettaisiin Vanhatalon aviolapsiksi ja hänen alaikäisten lastensa Hilda Aleksandran, Jooseppi Nikolain ja Saima Ilo Elman kanssaperilliseksi kuin myöskin että Jooseppi Susanias Vanhatalon jälkeen Marraskuun 13. päivänä 1912. toimitettu perinnönjako siten korjattaisiin että Peltomaalle jäämistöstä tulisi laillinen aviolapsen osa. Kanteesta kuulustettuina ovat Kuupertti Tupila ja hänen myötä puolensa myöntäneet Jooseppi Peltomaan Jooseppi infanias Vanhatalon ja Serafia Juhontyttären lapseksi, mutta kiittäneet aviolupausta taikihlausta olleen näiden välillä sebä siitä syystä vastustaneet kannetta. Kihlakunnanoikeus on Helmi kuun 10. päivänä 1914. julistamassaan päätöksessä katsonut, ettei Joonppi Peltomaa ollut voinut näyttää Jooseppi Stefanias Vanhalalo - vainajan antaneen Peltomaan äidille sel laista lupausta kuin elaimiskaa ren 5. luvun 1. SS:ssä ja Perintökaaden 8. luvun 1. SS:ssä mainittiin, minbä vuoksi Kihlakunnanoikeus on kyljännyt kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Jooseppi Peltomaa oli vetoamalla vaattanut jutun, on Heinäkuun 31. päivänä 1916. antamallaan tuomi319
olla jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan sekä veloittanut Jooseppi Peltomaan kuudellakymmenellä markalla horvaamaan Vihtori Jokisalolla Hovioikeudessa ollut kulut. Hovioikeuden päätökseen on Jooseppi Peltomaa anonut muutosta perustelmalla, johon Ruupertti Tupila, Vihtori Jokisalo ja Juho Kuusikoski ovat vastanneet. Senaatti katsoo, ettei ole oikelta muuttaa Hovioikeuden tuomiota. Jooseppi Peltomaa velvoitetaan maksamaan Kruupertti Tupilalle ja hänen myötäpuolilleen heillä jutun vuoksi Senaatissa olleiden huhijen korvaukseksi seitsemänkymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Suomen Senaatti: teris Saarikoski H. Anneberg. Samuli Koski. Alpe Ruksiala. A. W. Pihlunens Uino Strömsten Maaliskuun 24 päivänä 1917. Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, palova hingon korvausta koskevassa jutussa, jossa Hämeen läänin Palovakuutusyhtiö on hakija na sekä Hollolan kunnan Manskiven kansakoulun johtokunta vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Maaliskuun 24 päivänä 1917. Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun asiakirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää: Hämeenläänin Palovakuutursyhti ölle toimituttamansa haasteen nojalla on Manskiven kansakoulun johtokunta Hämeenlinnan kaupungin Raastuvanoikeudessa lausunut, että Manskiven kansakoulun johtokunnan rahastunhoitaja Talollinen Edvard Anttila oli Heinäkuun 15 päivänä 1909 mainitussa yhtiössä palovahingon varalta vakuuttanut Hollolan kunnan Manskiven koulupiirin kansakoulurakennuksen 1600 markan arvosta sekä että sanottu konLäsnä: W. A- 7. Sr R. H. K. A. S.K. No 571. Såg. 112 R. D. 1914.
lurakennus oli seuranneen Elokuun 9 päivänä palanut perustuksiaan myöten ja tulipalon oikeuttama vahinko sen jälkeen toimitetussa tarkastuksessa arvioitu 15827 markkaan; mutta kun Hämeenläänin Talovakuutusyhtiö oli kieltäytynyt Manskiven kansakonlun johtokunnalle korvaamasta tuota vahinkoa, on johtokunta vaatinut yhtiötä velvoitettavaksi siihen ja sitä varten johtokunnalle maksamaan 1587 markkaa korkoineen. Kanteesta kuulustettuna on Hämeen läänin Talovakuutus yhtiö, myöntäen ensin että yhtiön johtokunta oli Edvard Anttilan ilmoitusten perusteella hyväksynyt puheeksi tulleen vakuutuksen, väittänyt että, koska Manskiven kansakoulun johtokunta oli Joulukuun 7 päivänä 1908 pitämässään huutokaupassa antanut Manskiven kansakoulurakennuksen urakalla Rakennusmestari Anders Leinon tehtäväksi tämän omista aineista eikä johtokunta tulipalon sattuessa vielä ollut ottanut rakenneista vastaan, koulun johtokunta, joka niin ollen ei ollut omistanut eikä hallinnut mainittua rakengusta eikä siis Hämeenläänin Talovakuutusyhtiön sääntöjen mukaan ollut ollut oikeutettu vakuuttamaan sitä tulipalon varalta, ei ollut kysymyksessä olevan tulipalon kautta kärsinyt mitään vahinkoa eikä niin ollen myöskään ollut oikeutettu esiintymään asiassa kantajana. Tämän ohessa on Hämeenläänin Talovakuutusyhtiö huomauttanut, että yhtion sääntöjen mukaan yhtiössä voitiin vakuuttaa ainoastaan sellaista omaisuutta, jota ei oltu vakuutettu muussa yhtiössä, ja että Edvard Anttila, jättäessään palovakuutushakemuksen yhtiön varaasiamiehelle Asioitsija Alfred Ananias Aroselle, oli tälle ilmoittanut, ettei Manskiven kansakoulurakennusta oltu tulipalon varalta ennestään vakuutettu, vaikka Anders Leino oli aikaisemmin sen vakuuttanut Suomen Maalaisten PaloapLyhdistyksessä, joten, ja kun Hämeenläänin Talovakuutusyhtiön johtokunta oli vakuutuksen hyväksynyt tuon Anttilan väärän ilmoituksen pe321.
rusteella, vakuutusopimus oli ollut kokonaan mitätön eikä voinut velvoittaa yhtiötä vahingon korvaamiseen. Myöken min jutun käsittelyn aikana on Hämeenläänin Talovakuutusyhtiö kuiten kin väittänyt, ettei yhtiön johtokunta ollutkaan hyväksynyt puheenalaista Edvard Anttilan tekemää palovakuutustarjoutsa eikä edes koskaan sitä käsitellyt, sillä vasta sen jälkeen kun Mankiven kansakoulurakennus oli palanut olivat vakuutusasiakirjat saapuneet jotokunnalle yhdessä tulipalon johdoa ta pidetyssä tutkinnossa laaditun pöytäkirjan kanssa. Näin ollen ja kun asianosaisten kesken siis ei ollut ole massa edes vakuutusopenomusta, on Hämeenläänin Palovakuutumyhtiö vastustanut kannetta oiheettomana. Vastineen johdosta on Manskiven kansakoulun johtokunta väittänyt, ettei se seikka, että Anders Leino oli urakalla rakentanut kysymykseen tulleen koulurakennuksen, tuottanut Leinolle siihen omistusoikeutta, minkä auksi, ja kun koulu oli rakennettu Mans kiven koulupiiria varten ja Alfred Ananias Aronen sitä paitsi ottaessaan vastaan Edvard Anttilan vakuutusta jouksen, oli hyvin tietänyt että rakennus oli Anders Leinolla urakalla tehtävänä, Manskiven kansakoulun johtokunta on katsonut olevansa oikea kantaja asiassa. Mitä sitten tuli sii hen seikkaan, että Hämeenläänin Pälovakuutusyhtiö oli peruuttanut ai kaisemmin tekemänsä myönnylyksen että yhtiön johtokunta oli hyväksynyt Manskiven koulurakennuk sen vakuutuksen, niin on Manskiven kansakoulun johtokunta väittänyt, ettei tuottaisella kiellolla ollut mitään merkitystä tai että yhtiö ainakin oli velvollinen näyttämään toteen että sen puolesta aikaisemmin tehty myönnytys oli tapahtunut erehdyksestä ja että asian laita oli toisen kuin yhtiö ensiksi oli myöntänyt. Ja kun Hämeenläänin Talovakuutusyhtiön sääntöjen mukaan yhtiön asiamies oli velvollinen viimeistään viikon kuluessa sen jälkeen kun vakuutet322
tavan omaisuuden arvioiminen oli täpahtunut lähettämään vakuutusasia kirjat yhtiön johtokunnalle, niin oli selvää, että Manskiven koulun vakuutusasiakirjat olivat saapuneet yhtiön johtokunnalle ennen koulurakennaksen paloa. Tähän nähden ja kun mainittujen sääntöjen mukaan tehtyä palovakuutusta jasta ei voitu hyljätä, jos vakuutus vain eli sitä laatua että se voitiin ottaa yhtiössä vakuutettavaksi, on Manskiven kansakoulun johtokunta katsonut, että Hämeen läänin Talovakuutusyhtiö oli velvollinen korvaamaan kysymyksessä olevan vahingon, vieläpä siinäkin tapauksessa että vakuutusasiakirjat olisivat saa puneet yhtiön johtokunnalle vasta tulipalon jälkeen, minkä velvollisuutensa yhtiökin oli myöntänyt sen kautta eltä se, tulipalon tapahduttua Manskiven koululla, oli siellä toimituttanut palevähingon arvioimisen. Mitä taas tuli Hämeenläänin Talovakuutus yhtiön väitteeseen, että Manskiven kansakoulurakennus olisi ollut vakuutettuna myöskin Suomen Maalaisten Taloapuvyhdistyksessä, on Manskiven kansakoulun johtokunta selittänyt, että Anders Leino tosen oli aikaisem min kosttanut vakuuttaa rakennusta sanotussa yhdistyksessä ja siinä tarkoituksessa tehnyt ilmoituksen yhdistyksen asiamiehelle Kunnallislautakunnan esimiehelle Lennart Anshelm Stenholmille, mutta oli Stenholm, hyväksymällä Leinon tarjoutsa, lähettänyt sen yhdistyksen johtokunnan harkittavaksi; minkä jälkeen Leino ole kuitenkin, ennenkuin johtokunta oli ehtinyt ratkaista asiaa, peruuttanut vakuutustarjauksensa. Tähän nähden ja koskei siis Manskiven kansakoulurakennus myöskään usein mainitun tulipalon sattuessa yhtä vähän kuin Edvard Anttilan vakuuttaessa sen Hämeenläänin Talovakuutusyhtiössä ollut ollut vakuutettu missään muussa yhtiössä, Manskisen kansakoulun johtokunta on pysynyt kanteessaan Hämeenläänin Talovakuutusyhtiin nimitettyä jutussa todistamaan, mui323
den muassa, Varanimismies Kaarlo Koskisen, on Manskiven kansakoulun johtokunnan puolesta huomautettu että, koska Koskinen oli yhtiön asiamiehenä ottanut vastaan Edvard Anttilan tekemän palovakuutustarjouksen ja kun yhtiön puolesta oli väitetty, että tuo vakuutustarjous oli saapunut yhtiön johtokunnalle vasta sen jälkeen kun Manskiven kansakoulu jo oli palanut, vaikka vakuutustarjous oli tapahtunut useita viikkoja ennen tulipaloa, ja sanottu vakuutustarjouksen myöhästyminen, jos väitteessä oli perää, oli siis johtunut Koskisen huolimattomuudesta, Koskinen niin ollen, koska Hämeen läänin Palovakuutusyhtiö saattoi hakea häneltä korvausta, oli esteellinen todistamaan jutussa. Estemuistutuksen johdosta on Raastuvanoikeus Toukokuun 13 päivänä 1912 julistamassaan väitepäätöksessä antanut lausunnon ja koska Hämeenläänin Palovakuutus yhtiön Marraskuun 5 päivänä 1897 vahvistettujen sääntöjen 24 SS:n mukaan yhtiön asiamiehen tuli heti tahi viimeis tään viikon kuluessa siitä kun vakuutettava omaisuus oli arvioitu lähet tää hänelle jätetyt palovakuutushakemukset yhtiön johtokunnalle hyväksyttäväksi ja Manskisen kansakouvirakennuksen arvioiminen palovakuutusta varten mainitussa yhtiössä oli tapahtunut Heinäkuun 15 päivänä 1909, mutta yhtiön puolesta oli väitetty palovakuutusasiakirjain saapuneen Kaarlo Koskiselta yhtiön johlokunnalle vuota seuranneen Elokuun 9 päivänä koululla tapahtuneen tulipalon jälkeen, niin on Raastuvanoikeus katsonut Kanlo Koskisella voivan olla hyötyä tai va hinkoa todistuksestaan sekä sen vuoksinojautuen C. K:n 17 luvun 7 SS: ään, julistanut Koskisen esteelliseksi todista maan jutussa. Raastuvanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolen ovat pyytäneet korvausta oikeudenkäyntikuluistaan, on Kesäkuun 1 päivänä 1912 julistamassaan lopullisessa päätöksessä katsonut selvitetyksi että, sittenkun Hollolan kunnan Manskiven kansakoulun joh 224
tokunta oli jättänyt Anders Leinolle wakalla rakennettavaksi Manskiven kansakoulun rakennukset, Anders Leino oli keväällä 1909 kääntynyt Suomen Maalaisten Paloapuvyhdistyksen Hollolan piirin asiamiehen Lennart Anshelm Stenholmin vakuutuksen hankkijan Herastuomarin Juho Heikkilän puohan sadaksensa sanotun kansakoulun rakennukset vakuutetuiksi tulipalon raralta Suomen Maalaisten Taloapuyhdistyksessä, minkä jälkeen Lennart Anshelm Stenholm oli, hyväksymättä vakuutustarjousta, lähettänyt vakuutusasiakirjat mainitun paloapuyldistyksen johtokunnalle, kuin myöskin että Manskiven kansakoulun johtokunnan rahastohoitaja Edvard Anttila oli Heinäkuun 15 päivänä 1909 johtokunnan puolesta Hämeenläänin Talovakuutus yhtiön vara - asiamiehelle Alfred Ananias Aroselle jättänyt vakuutustaajouksen saadaksensa sanotut kansakoulurakennukset vakuutetuiksi tulipalon varalla Hämeenläänin Palovakuutisyhtiössä, minkä vakuutustarjouksen Alfred Ananias Aronen yhtion puolesta oli ottanut vastaan ja hyväksynyt sekä siinä tilaisuudessa myöskin, vakuuttaan että vakuutus samasta päivästä oli voimassa Hämeenläänin Palovakuutusyhtiössä, käskenyt Edvard Anttilan ja Anders Leinon heti sanomaan irti Suomen Maalaisten Paloapuvyhdistykselle jätetyn vakuutustarjouksen, mikä olikin heti sen jälkeen ja ennenkuin Suomen Maalais ten Taloapuvyhdistyksen johtokunta velä oli ennättänyt itselleen esityttää vakuutustarjoutsa sanottu irti omakin kaksi viikkoa ennen Elokuun 9 päivää 1909, jolloin Manskiven kansakoulurakennus oli palanut; minkä vuoksi ja koska kysymyksessä oleva koulurakennus tulipalon sattuessa oli kuulunut Manskiven kansa koulun johlokunnalle eikä ollut ollus vakuutettuna Suomen Maalaisten Taloapuykdistyksessä sekä koska Hämeenläänin Talovakuutnäyhtiössä Heinäkuun 15 päiänä 1909 otettu palovakuutus yhtiön sääntöjen 24 SS:n mukaan eli ollut lä225
hetettävä sen johtokunnalle viimeistään viikon kuluessa vakuutuksen ottami sesta, ja yhtiön esillä olevassa oikeudenkäynnissä käyttämät asiamiehet myöskin olivat myöntäneet että vakuu tusasiakirjat olivat saapuneet yhtiön johtokunnalle ennen kansakoulurakennuksen paloa, eikä Hämeenläänin Palovakuutusyhtiö ollut voinut näyttää että tämä myöntäminen olisi tapahtunut erehdyksestä, Raastuvanoikeus on velvoittanut Hämeenläänin Talova kuutusyhtiön Manskiven kansakoulun johtokunnalle kuittia vastaan maksamaan vaaditun palovahingon korvauksen viisitoistatuhatta kahdeksansataa kaksikymmentäseitsemän markkaa viiden prosentin korkoineen haastopäivästä Lokakuun 9 päivustä 1909 sekä viidelläsadalla markalla korvaamaan Manskiven kansakoulun johtokunnan oikeudenkäyntikulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Hämeenläänin Palovakuutus yhtiö oli vetaamalla saattanut jutun, anoen samalla Raastuvanoikeuden kerrotun väitepäätöksen oikaisemista, on Huhtikuun 30 päivänä 1914 antamallaan tuomiolla, kyväksyen mainitun oikeudenkäynnissä julistetun päätöksen, jättänyt asian Raas tuvanoikeuden lopullisen päätöksen varaan Hovioikeuden tuomioon on Hämeen läänin Talovakuutusyhtiö anonut muutosta perustilmalla, johon Manskiven kansakoulun johtokunta on vastannut, ja on täällä sen jälkeen toimitettu suullinen kuulustetu. Käsitellessään asiata 31 päivänä Toukokuuta 1916 on Senaatti katso nut, ettei oltu esitetty sellaisia syitä, joi den vuoksi Kaarlo Koskista olisi pidet tävä esteellisenä todistamaan; ja on Senaatti sentähden kumonnut Raastuvan oikeuden Koskisen esteellisyydestä julistaman päätöksen ja antanut Talovakuutusyhtiölle tilaisuuden kuulustuttaa Koskista ja eräitä muita henkilöstä tedistajina sanotussa Raastuvanoikeudessa, jossa todistajain kuulustelu sen jälkeen onkin tapahtunut. Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska Hämeenläänin Palovakuutus126
yhtiön tulipalon tapahtuessa voimassa olleiden sääntöjen 24 SS:n mukaan yhtiös sä haettu vakuutus astui voimaan vastasen jälkeen, kuin vakuutuskirjat olivat yhtiön johtokunnalle saapuneet, ja nyt temmin on täällä näytetty, että puheen alaiset Manskiven kansäkoulun johtokunnan vakuutuskirjat ovat saapuneet yhtiön johtokunnalle vasta kysymyksessä olevan tulipalon jälkeen, sen tähden ja kun lopullista vakuutusvälipuhettä asianosaisten kesken siis ei ole syntynyt, harkitsee Senaatti oikeaksi, kumoten Hovioikeuden tuomion ja Raastuvanoikeuden päätöksen, kylätä Manskiven kansakoulun johtokunnan jutussa ajaman kanteen. Tätä kaikki asianomaiset noudat takoot Suomen Senaatti Walter Andersin. Johannes Pesonen Walter Andersin. Johannes Pesonen K R Helanen Samuli Koski. K. Auer. Matti Syrjänen Maaliskuun 24 päivänä 1917. Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa velkomisjutussa, jossa ovat Tampereen kaupungista oleva Varatuomari Aksel Planting hakijana sekä Ravintolöitsijan Waldemar Lindholmin konkurssipesän toimitsijamiehet, Varatuomari Kaarlo Grön blad ja Lakitietenkandidaat ti Allan Alasmaa saapuville tulleina, mutta Kauppiaanlesken Katariina Borgdanoffin konkurssipesän toimitsijamies Varatuomari Kaarle Oskari Laitinen sekä Ravintoloitsija Hjalmar V. Davidsson, Tehtailija Juho Sohlman ja Puutarhuri Äksel Enberg, kaikki myös Tampereelta ynnä Ravintoloitsija Emil Gustafsson Helsingin pitäjän Oulunkylän kylästä tulematta jääneenä vastaajina: Annettu Oikeus osastossa Maaliskuun 24 päivänä 1917. A. J. P. - R. H. - K. t. — K. A. Pek 327 No 572. Pag 92. R. D 1916.
Tenaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää Tampereen kaupungin Raastuvanoikeudessa on Varatuomari Planting lausunut, että sanotussa kaupungissa asuva Ravintoloitsija Eugen Svensson oli kauppakirjalla Maaliskuun 5 päivältä 1912 Ravintöloitsija Lindholmille myynyt samassa kaupungissa harjoittamansa, Kaupungin hotelli nimisen hotellilukkeen kaikkine kalustoineen 55000 markan hinnasta, joka oli maksettava eri erissä kauppakirjassa määrättyinä päivinä ehdolla että omistusoikeus puheenalaiseen omaisuuteen siirtyisi Lindholmille vasta sitten kun koko kauppahinta oli suoritettu. Sittenkun Raventoloitsija Lindholm oli kauppahinnasta suorittanut 2500 markkaa ja Lokakuussa vuonna 1913 luovuttanut omaisuutensa velkojiensa tyydyttämiseksi olivat hänen velkojistaan, muiden muassa, Kataruna Bögdanoff, Råvintoloitsijat Davidsson ja Gustafsson sekä Tehtailija Sohlman ja Puutarhusi Enberg Marraskuun 28 päivänä 1913 pidetyssä velkojain kokouksessa päättäneet, että sanotussa kauppakirjassa mainittu omaisuus myytärsiin huutokaupalla, minkä pesän toimitsijamies seuranneen Joulukuun 9 päivänä alkaneella huutokaupalla oli tehnytkin. Kun Ravintoloitsija Lindholmilla vielä oli kauppahinnasta 10000 markkaa maksamatta sekä hänen ja Ravintoloitsija Svensönin välillä puheenaolevaan omaisuuteen nähden oli ollut se oikeussuhde, että Svensson oli yhä omaisuuden omistaja ja Lindholmilla oli siihen ainoastaan hallinta - tai nautintaoikeus, eikä tuooikeussuhde voinut muuttua Lindholmin luovutettua pesänsä konkurssiin, on Varatuomari Planting, jolle hansson oli siirtänyt Joulukuun 20 päivänä 1913 maksamattoman kauppakinnan ja sittemmin Helmikuun 18 päivänä 1914 muun kauppakirjaan perustuvan oikeutensa, anonut että Katariina Bogdanoff, Råvintoloitsijat Davidsson ja Gustafsson sekä Tehtailija Sohlman ja Puutarhusi Enberg velvoitet328
taisiin yhteisvastuullisesti Plantingille suorittamaan 3000 markkaa korkoineen, minkä ohessa Planting siinä tapauksessa, että hänen vastamainitut riitapuolensa syystä tai toisesta vapautettiin maksuvelvollisuudesta, on anonut että Kavintoloitsija Lindholmin konkussipesä tuomittaisiin hänelle jättämään se määrä, mikä pesälle oli karttunut kysymyksenalaisen omaisuuden myymisestä. Katariina Bögdanoff, Ravintolost. sija Davidsson Tehtailija Sohlman ja Puutarhuri Enberg ovat vastustaneet kannetta sekä Varatuomari Grönblad ja Lakitieteenkandidaatti Alasmaa huomauttaneet että kun kanne Ravintolortsija Lindholmin konkurssipesää vastaan perustui toisiin seikkoihin kuin muita vastaajia vastaan ja se sitä paitsi oli riippuvainen näitä vastaan ajetun kanteen päättymisestä, niin ei asiaa, mikäli se koski Lindholmin konkussipesää, voitukäsitellä muita vastaajia vastaan ajetun jutun yhteydessä. Sittenkun Katariina Bogdanoff oli luovuttanut omaisuutensa velkojainsa tyydyttämiseksi sekä pesän toimitsijamieheksi määrättyä Varatuomari Laitista myös oli kuulusteltu, on Raastuvanoikeus, jossa Varatuomarit Planting ja Grönblad, Lakitieteenkandidaatti Alasmaa, Katariina Bogdanoff, Ravintoloitsija Davidsson ja Puutarhuri Enberg ovat vaateneet korvausta oikeudenkäyntikuluistaan, Joulukuun 14 päivänä 1914 julistamallaan päätöksellä siinä mainituilla perusteilla hyljännyt kanteet ja velvoittaneet Plantingin oikeudenkäyntikulujen korvauksena maksamaan Katariina Böydanoffille, Davidsonille ja Enbergille yhteensä kahseksankymmentä markkaa sekä Grönbladille ja Alasmaalle samoin yhteisesti kuusikymmentä markkaa Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Varatuomari Planting oli vetoamalla saattanut jutun on Helmikuun 7 päivänä 1916 antamassaan tuomiossa 329
lausunut, että koskei Ravintoloitsija Svensson Ravintoloitsija Lindholmin konkurssissa Marraskuun 28 päivänä 1913 pidetyssä velkojain kokouksessa kysymyksen noustua mainitulla kauppakirjalla Lindholmille luovutetun omaisuuden jättämisestä Svenssonille takaisin ollut suostunut kauppakirjan määräysten mukaisesti konkurssipesälle luovuttamaan kantamaansa osaa kauppahinnasta ja Svenssonin siten oli katsottava luopuneen kauppakirjassa hänelle myönnetystä oikeudesta sanottuun omaisuuteen, on Hovioikeus, mikäli kanne koski Katariina Bogdanoffia, Ravintoloitsijoita Davidssonia ja Gustafsonia, Tehtailija Sohlmania ja Puutarhuri Enbergiä, jättänyt asian sen loppupäätöksen varaan, johon Raastuvanoikeus oli siltä kohden päätöksessään johtunut; mutta koska Raastuvanoikeuden, vastoin säädettyä oikeudenkäyntijärjestystä ei olisi pitänyt kerrotun kanteen yhteydessä ottaa käsiteltäväkseen Varatuomari Plantingin vaihtoehtoista vaatimusta Ravintoloitsija Lindholmin konkussipesän velvoittamisesta Plantingille luovuttamaan puheenaolevasta omaisuudesta mainitussa huutokaupassa kertyneitä varoja, on Hovioikeus poistanut Raastuvanoikeuden kerrotun menettetyn ja päätöksen, sikäli kuin siinä oli annettu lausunto viimeksisanotusta vaatimuksesta, sekä asettanut asian siinä osassa siihen tilaan, jossa se oli ollut ennenkuin juttu Raastuvanoikeu lessa oli pantu vireille. Sen ohessa on Hovioikeus velvoittanut Varatuomari Plantingin korvaamaan Varatuomari Laitiselle ja Ravintoloitsija Davidssonille heillä jutun takia Hovioikeulessa olleet kulut yhteisesti viidelläkymmenellä markalla. Hovioikeuden tuomioon on Varatuomari Planting hakenut muutosta perustelmalla, johon Varatuomari Grönblad ja Lakitieteenkandeadentti Alasmaa ovat vastanneet. Senaatti katsoo, ettei ole aihetta muuttaa Hovioikeuden tuomiota Varatuomari Planting velvoitetaan 330