Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Abborfors byar i Pyttis socken af år 1803, vore utmärkta såsom Pettjärvi säteri tillhöriga och ej heller enligt Wester. kyrkobyes omfällighets storskifteskarta tillhörde denna samfällighet, medan deremot de å sistnämnda kartu med Nris 259, 260, 261, 262, 263, 264, 327, 333, 338, 339, 348. och 349. angifna holmarne obestridt underlydde Stor - Abborfors säteri; att de å Vicelandtmåtaren Räckströms karta med K. och A. utmärkta holmarne dessutom vore endast klippor och den å samma harta med 2. betecknade holmen ett grund, hvilka förty icke finge tagas i betraktande vid rälinjens bestämmande, samt att, äfven om riksgränsen enligt 1743. års fredsfördrag skulle blifvit sådan Friherre Indrenius påstått, Stor - Abborfors säteris rå dock icke derigenom flyttats till riksgränsen utan de med X, y. A. B. C. och Z. utmärkta holmarne blifvit ryska kronans egendom och vid Wiborgs läns sedermera försiggångna återförening med det öfriga Finland sjelffallit återstälts under Pettjärvi säteri. På grund häraf har förman A. Ahl. ström yrkat, att ran emellan StorAbborfors och Pettjärvi säterier måtte uppgås långs midten af elfsarmen räknadt från strand till strand, dock så att de helmar, hvilka firman icke ansett tillhöra Pettjärvi säteri, i sin helhet tillades StorAbborfors säteri, eller och, derest detta yrkande icke godkändes, att de holmar, på hvilka firman gjort anspråk, tillerkändes Pettjärvi säteri och gränsen droges middt emellan dessa kolmar och Stor - Abborfors säteris strand eller säteriet tillhörande motliggande holmes utrand under iakttagande tillika af hvad beträffande holmarne K. A. och I blifvit anmärkt. I anledning häraf har Friherre Indrenius medgifvit, att holmarne x.y. B. och C. tillerkänts Pettjärvi säteri samt att holmen 2. såsom underrättensgrund icke borde vid rågången tagas i betraktande, men 58
deremot vidhållit, att kolmen A mäste anses vara inbegripen i 1743. års fredsfordrag, enär densamma hade växtlighet och innehafts af Stor - Abborfors säteri, hvarhos Friherre Indrenius ansett granskinjen enligt firman AAhlströms första förslag för dess sträckning icke kunna dragas mildt i elfven å ställen, der Stor - Abborfors säteri hade holmar, samt anmärkt att, om gransen utsättes enligt firmans senare förslag, Stor - Åboefors holmar delvis blefve belägna inom Nylands lån och Pettjärvi säteris rå, i hvilket fall och enär sagda holmar tidigare bevisats tillhöra Stor - Abbor fors säteri, ett sådant tillvägagående stode i stred med stadgandena i 4. SS: 12. kap. J. B. Friherre Indenius har derföre återhemtat sitt redan gjorda yrkande om råns sträckning, dock så att holmarne X, G. C. och Z. vid rågången icke toges i betraktande. Efter det äfven vederbörande krono ombud yttrat sig i saken, hafva förrätt ningsmannen den 12. September 1900. af gifvit sådant utlåtande att, enär fredsfördraget af år 1743. icke kunde anses innefatta i Kymmene elf befintliga små holmar och skär, förrättningsmännen funnit rättvist förestå, att gränslinjen derstädes enligt allmän lag borde uppdragas längs midten af elfven räknadt från fasta landets stränder och åberoende af holmar och skär, hvadan alla holmar, skär och grund som låge på västra sidan om denna linje, komme att tillhöra Pettjärvi sateri, medan deremot alla holmar på östra sidan om linjen samt Kuuskoski holmarne Nris 259, 261, 262, 263. och 264. äfvensom holmen No 538, hvilka berördes af linjen och enligt företedda kortor och handlingar äfven förut häfdats under Stor - Åboefors såteri, förblefve detta säteris tillhörighet sedan Friherre Indrenius anmält missnöje emot ofvanbeskrifna rågång samt Kejserliga Senaten på derom gjord framställning förordnat, att ifrågakomna rågångstvist skulle af Häradsrätten i Lappträsk och 53 10
Strömfors socknars tingslag till behandling och pröfning upptagas, har Friherre Indrenius, på stämning å fisman A. Ahlström, vid sagde Häradsrätt, med återhemtande af hvad han vid rågångsförrättningen anfört ytterligare framhållit: att Grefve Karl Gustaf Creutz, den der vid tiden för 1743 års fredsslut varit egare till väväl Stor - Abborfors som Pettjärvi såterier och redan tidigare öfvergifvit stor - Abborfors säteri, medelst köpebref den 12. April 1744. försålt Pethjärvi säteri, hvarvid i köpebrefvet uttryckligen upptagits, att köpet innefattade endast hvad till lägenheten på den svenska sidan (om Kymmene dess finnes hörigt vara; att vid delning eller skifte icke finge så förfaras, att någon del blefve onyttig, men att detta emellertid inträffade i händelse ifrågavarande rå fingo den af landtmätarene föreslagne sträckningen, enär derigenom strömfället emellan de å Tielandtmätaren Bäckströms karta med A. och No 264. betecknade holmarne blefve så deladt, att icke någondera strandegaren kunde draga nytta af vattenkraften deri, hvarutom Stor - Abborfors säteri beröfvades strandrätt vid sistnämnda kolmes västra och nordvästra strand, hvilket stode i strid med den i 11. SS: af förordningen om delning af jordlägenheter, gifven den 12. Juni 1895., uttalade rättsesatsen att hvarje lägenhet utom parcell, som icke uttryckligen förbehållits slik rättig het, egde strandrätt till vattendrag utmed dess rårkilnad, att Kejserli ga Senatens förenämnda utslag af den 12. Juni 1834. faststälde den grund sats att, om egaren till Pettjärvi säteri gjorde anspråk på holmar i Kymmene elf, sådant anspråk borde af bemälde egare styrkas, hvaraf framginge, att alla andra holmar i elfsarmen ansetts sjelffullit tillhöra StorAbborfors säteri; samt att enligt häfdebeskrifningen öfver Westerkyrkoby. samfällighet under No 264. hörde två holmar och i delningsinstrumentet under samma nummer observerats 60
holmar med den i häfdebeskrifningen upptagna areal såsom tillhörande StorAbborfors säteri, hvadan holmen Apå grund af den laga kraft, som ågått storskiftet, otgifvelaktigt tillhörde detta säteri; och jemte det Friherre Indrenius altså ansett, att vid bestämmandet af gränslinjen mellan Stor - Abborfors och Petttjärvi säteriel, såvidt densamma numera vore tvistig, stadgandet i 4. SS: 12. kap. J. B. sålunda börde komma till tillämpning, att det vattenomräde, hvari strand egarene egde hälften hvardera, utfölle emellan västra elfstranden och närmast belägna Stor - Åboefors säteri underlydande holme, har Friherre Andrenius i enlighet härmed yrkat, att den af honom vid länettmäteri förrättningen angifna och å Vicelandt. mätaren Räckströms karta med blå färg uppdragna pretensionningen måtte blifva såsom råskilnad emellan änberörda säterier faststäld Isaken hörd, har firman A. Ahl. ström, jemväl under återhemtande af hvad å firmans vägnar vid förberörda rågångsförrättning påståtts, yttermera andragit: att, då i förevarande fall fråga ej vore om delning eller skifte utan om uppgående af lagbestämd rå, det af Friherre Indrenius åberopade stadgan. det, att vid delning ej finge så begäs, att någon del blefve onytlig, icke härutinnan egde tillämpning; att Kejserliga Senatens utslag af den 12. Juni 1834. icke gåfvo något stöd för den slutsats Friherre Indrenius ansett sig deraf kunna draga, utan härförde sig blott till Kuuskoski holmarne och afgjorde icke något om vattnet, hvarföre af egande rätten till holmarne icke följde eganderätt till det vattenområde derutanför, som fölle å Pettjärvi sidan om elfsarmens midttlinie; samt att holmen A. hvarken vore någondera af de två kolmar, som enligt häfdebeskrifningen öfver Westerkyrkoby samfällighet inbegripits under No 264. eller hörde till Kuuskoski holmarne. På grund häraf har firman A. Ahlström motsagt käromålet samt anhållit om fastställande af den klandrade rågången.
Efter det Friherre Indrenius ytterligare bemött firman A. Ahlströms genmäle samt vittnen i målet afhörts, har Häradsrätten medelst utslag den 16. April 1901. på upptagna skäl såsom laga råemellan Pettjärvi och Stor - Abborfors säterier faststält den af Friherre Indrenius påyrkade och af Ticcelandtmäta ren Bäckström å rågångskarten med blå färg utmärkta pretensionslinjen. Hofrätten, under hvars pröfning firman A. Ahlström i vadeväg dragit saken, har medelst dom den 17. Januari 1903. i saken yttrat sig, och emedan jemlikt 4. SS: 12. kap. J. B., der å, sjö eller ound ligger sidlängs byar emellan, hvardera byn tillbör hälften af vattnet, men Friherre Instrumentes icke gittat visa, att Stor - Abborfors säteri beträffande rästräck ningen i nu ifrågavarande del af Kyrmene elf vare sig genom dom, laga förening, stadfästadt eller laga kraft vunnet storskifte eller på annat sätt tillagt annan eller större rätt än säteriet grund af nyss åberopade lagrum eljes tillkommit, har Hofrätten, med upphäfvan de af Häradsrättens utslag, förklarat, att den räled, som Vicelandtmätaren Räckström och yngre Kommissionslandtmätaren Immell såsom sådan föreslagit, skulle utgöra laga räskilnad emellan stor - Abborfors och Pettjärvi säterier i omordade del af Kymmene elf. Uti Hofrättens dom har Friherre Indronius anhållit om ändring medelst ingifven deduktion, som firman AAhlström i föreskrifven ordning bemättKejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Friherre Indrenius så mycket mindre hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens i frågavarande dom, som den af Friherren till stöd för käromålet framhållna 5. artikeln uti ofvannämnda fredsfördrag af år 1743. icke är å förevarande mål tillämplig och förordnandet i 7. artikola uti samma fordrag derom, att alla strömmar och bäckar, hvilka faststälts att utgöra skilnaden emellan Kejsareslömet Rysslande och Konna gäriket Sveriges grans, skulle äfven i sig sjelfva till hälften detta varda, 62
vidhandengifver, att Stor - Abborfors och Pettjärvi säterias rå i Kymmene elf genom sagda fordrag bestämts enligt grunder, hvilka äro öfverensstämmande med det af Hofrätten åberopade lagstadgandet; hvarföre Kejserliga Senaten pröfvar rättvist låta vid berörda dom bero, jemte det Friherre Indrenius ålägges att till firman A. Ahlström gälda afgifterna för förmans exemplar af denna Kejserliga Senatens dom med trettiofyra mark Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: J. G. Sohlmanen Andersson J. G. Pihman d. Andersin Valentin Gummerus. J N Böinlund Cremndjelmar C. J. Tingren No 123. Pag. 17. R.D. 1913. Den 2. Februari 1904. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionskilling, från Åbo Hofrätt inkommit mål angående ersättning emellan Arrendatorn Karl Bouumgåriner, från Anas gård i Strömfors socken, sökande, samt Apolekaren Konrad Wahlroos, från ståden Lovisa, och Professorn ettlän Serlachius, från Helsingfors stad, i egenskap af sysslomän uti aflidne Träva rikandlaren Johan Ahlströms till konkurs upplåtna dödsbo, svarande: gifven i Justitippartementet den 2. Februari 1904. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhemtat följande: Efter stämning å Apatekaren Wahlroos och Professorn Serlachius, i deras förenämnda egenskap, har Karl Baumgartner vid Häradsrätten i Lappträsk och Strömfors socknars tingslag anfört, att Bonngartner medelst köpe bref den 16. Juni 1899. af Trävaruhandlaren Ahlström, hvilken för tiden haft under flottning utmed Kiemenki elf i Ofre A. K. 7.2. - 3. A. F. J. I. 7.9.
Haukipudas socken ett större parti props utaf sagda parti tillhandlat sig tvåhundra tjugu kubekfannar props af 6 p., 7. och 9. fots längd för ett pris af sextusen mark, som vid köpslutet erlagts, men att Bonmgartner icke fått emottaga den till honom sälunda försålda propsen, hvilken enligt köpebrefvet skulle af Ahlström upptagas å Martinlahti strand vid sagda ef och der inlästas i förtyg, samt att, sedan Tråvaruhandlaren Åhlström kort efter köpslutet aflidit och hans afterlemnade bo upplätits till konkurs fordringsärene i konkursen vid sammanträde den 5. April 1900. vagrat att till Bonmgärten utlemna berörda props, men för möjliggörande af dess försäljning tillerkänt Bonmgärtener samma rätt till försäljningspriset, som han på grund af laga kraft åkonmet utslag kunde befinnas hafva egt till sjelfva varan. Och emedan Apotekaren Wahlroos och Professorn Serlachius vedermera försålt förenämnda propsportii dess holhet, har Bonngartner yrkat Inpos och Serlachius åläggande att till Boumgarlner utgifva den del af försäljungspiset, som enligt af desse företeende redovisning belöpte sig å Karl Buumgarliner tillhöriga tvåhundra tjugu famnar props, efter afdrag af kostnaderna för propsens upptagning och uppläggande å stranden Sedan Apotekaren Wahlroos och Professorn Serlachius afgifvit svaromål i saken, har Häradsrätten medels den 15. April 1901. afkunnadt utslag på anförda skäl ålagt Apotekaren Wahlroos och Professorn Serlachius, hvilka erkänt sig hafva vid försäljningen af propsen erhållit tjugutre mark femtio penni för kubikfannen, att i deras ofvanberörda egenskap emot qvitto efter nyssnämnda pris erlägga åt Karl Bonmgartner för ifrågavarande tvåhundra tjugu kubik famnar props sammanlagdt femtusen etthundra sjuttio mark, efter afdrag af de kostnader, som Kuhlroos och Serlachi us kunde styrka sig hafva fått vidkännus för upplägningen och uppstaglingen af nyssnämnda propsmänget. 6
Hofrätten, under hvars pröfning Apotekaresä Wahlroos och Professorn Serlachius i vadeväg dragit målet, har genom den 8. December 1902. gifven dom utlåtit sig, att emdan ifrågavarande tvåhundra tjugu femnar props af de i köpebrefvet för den 16. Juni 1899. angifna längder icke blifvit innan konkursen i aflidne Tråviiruhandla ren Ahlströms dödsbo vidlag genom måt ning afskilda från det då uti Kiemenki elf befintliga Ahlström tillhöriga stör re propsporti eller af Karl Baumgårds ner emottagna, samt eganderätten till ifrågakomna parti props således icke öfvergått till Boningartner, ty blef, i stöd af 7. SS: 1. kap. H. B. och 54. SS. i Konkurs stadgan af den 9. November 1868., med upphäfvande af Häradsrättens utslag, Karl Boumgartnens i målet utförda talan af Hofrätten underkänd. Uti Hofrättens dom har Karl Brumgartner anhållit om ändring medels ingifven deduktion, hvilken Apotekaren tillroos och Professoren Serlachius i föreskrifven ordning bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Karl Blaumgårtner icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens omförmälda dom, vid hvilken förty kommer att förblifva, jemte det Karl Baunigartner kännes skyldig att till Apotekaren Wahlroos och Profes sorn Serlachius, i ersättning för desses i målet härstädes handa kostnader, utgifva sextio mark. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder Kejserliga Senaten för Finland: A; J; W: Fumlin. Hvissell. J. Em. Lagerblad Johannes Kittnig Iisavonius 37
Helmikuun 5 päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Waasan Hovioikeudesta tulleessa, holhoustelin moittimista koskevassa jutussa, jossa ovat Talolliset Matti Tuomaanpoika Trompari ja Juho Juhonpoika Liimakka, kumpikin Isonkyrön pitäjän Orismalan kylästä, yhteisesti hakijoina sekä Talollinen Hermanni Juhonpoika Arkkola, samasta kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Helmikuun 5 päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt en kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Sittenkuin Hermanni Arkkola, jeka oli ollut Talollisenpojan Hermanni Hermanninpoika Annalan holhoojana Elokuun 1 päivästä 1883 siksi kun Hermanni Annala Marraskuun 4 päi vänä 1898 tuli täysiikäiseksi, oli Helmikuun 21 päivänä 1900 antanut Hermanni Annalalle holhoustilin ja Läsnä: A. N. V. - E. A. F. - J. I. C. H. No 128. Pag. 135. R. D. 1903.
Hermanni Annala oli kuollut seuraavan Heinäkuun 15 päivänä jättäen jälkeensä alaikäisen pojan Hermanni Eemelin, niin Matti Trompari ja Juho Siimakka, jotka Isonkyrön ja Ylistaron pitäjien syyskäräjissä samana vuonna ole määrätty mainitun Hermanni Eemeli Annalan holhoojiksi, haastatettuansa Hermanni Arkkolan 1901 vuoden talvikäräjiin sanotussa käräjäkunnassa, ovat Kihlakunnanoikeudessa esiintuoneet erinäisiä muistutuksia edellämäinit. tua holhoustelia vastaan ja niiden perusteella vaatineet että se julistettaisiin kelpäämättömäksi sekä Hirmanni Arkkola velvoitettaisiin antamaan uusi oikaistu tili holhoustoimestaan. Wastaamaan vaadittuna on Hermanni Arkkola väittänyt että, koska haaste asiasta oli hänelle toimitettu vasta Helmikuun 25 päivänä 1901 ja puheena olevaa holhoustilia siis ei oltu laissa säädetyn ajan kuluessa moitittu, Matti Frompari ja Juho Liimakka olivat menettäneet kannevaltansa jutussa Tämän väitteen on Kihlakunnanoikeus Huhtikuun 16 päivänä 1906. antamallaan päätöksellä hyljännyt, koska Matti Trompari ja Juho Kiimakka olivat laillisessa ajassa sen jälkeen kun heidät oli määrätty Hermanni Eemeli Annalan holhoojiksi haastattaneet Hermanni Arkkolan tilin moittimisesta. Hermanni Arkkolan vastattua itse asiassa, on Kihlakunnanoikeus, Huhtikuun 1 päivänä 1902 julistamallaan päätöksellä, mainitsemillaan perusteilla, velvoittanut Hermanni Arkkolan antamaan uuden lainmukaisen tilen holhoustoimestaan kuin myös sadalla viidelläkymmenellä markalla palkitsemaan Matti Tremparin ja Juho Liimakan oikeudenkäyntekustannukset. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi seka Matti Kempari ja Juho Liimakka että Hermanni Arkkola vetoamalla olivat saattaneet jutun, on siinä 67
Toukokuun 2 päivänä 1903 antanut tuomion; ja koska Hermanni Arkkola oli antanut puheenalaisen holhoustelensä Helmikuun 21 päivänä 1900 ja saanut haasteen tilinmoitteesta vastaHelmikuun 25 päivänä 1901 eli yön ja vuoden kuluttua tilinantopäivästä lukien, sekä Matti Trompari ja Juho Siimakka siis eivät olleet Elokuun 19 päivänä 1898 annetun Holhouslain 64 SS: lässä säädetyn ajan kuluessa meittineet sanottua holhoustiliä, katsoi Hovioikeus, Hermanni Arkkolan vetokanteen johdesta, kumoten Kihlakunnanoikeuden yllämainitun väitepäätöksen Huhtikuun 16 päivältä 1900, ett'ei Kihlakunnanoikeuden olisi pitänyt, vastoin sanottua säädänteä, tutkiaksensa ottaman Matti Trompain ja Juho Liimakan yllä kerrottua matekannetta, minkätähden Kihlakunnanoikeuden vedenalainen päätös myöskin kumottiin. Hovioikeuden tuomioon ovat. Matti Trompari ja Juho Liimakka hakenut muutosta perustelmalla, johon Hemanni Mikkola on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo ett eivät Matti Thompari ja Juho Liimakka ole esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden mainittua tuomiota, joka siis jääpysyväksi; ja velvoitetaan Matti Frompari ja Juho Liimakka, yhteisesti tahi kummalla varoja on, korvaamaan Hermanni Arkkolalle hänen täällä kärsimänsä kulut kuudellakymmenellä markalla. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti. A; Kemin. Ett Forssell. Hemligeslad Johannes Littnig Oscar Karsten
Helmikuun 6. päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa Pietarin kaupungissa asuva Kauppiaan leski Fausta Michailovna Barnoff on hakijana ja Muolan pitäjän Sormulan kylästä kotoisin oleva Talollinen Tuomas Inkinen poisjääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa, Helmikuun 6. päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Haastatettuansa Tuomas Inkisen Muolan ja Heinjoen pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeuteen on Fausta Karanoff Kihlakunnanoikeudessa lausunut, stä Tuomas Inkisen poika Pekka Inkinen, joka asui yhdyspesissä Tuomas Inkisen kanssa, oli vuonna 1898. ostanut Juusta Baronoffilta velaksi lihaa sekä että Wiipurin läänin Kuvernööri Tausta Barandin hakemuksesta oli vuonna 1899. antumallaan päätöksellä velvoittanut Pekka Inkisen suorittamaan Taustu BaAnna JGS.  A. K. & W. W. H. J. N. B. /O. K. No 132. Sag. 159. R. D. 1903
ranosille maksamatta jätetyn lihan hinnan 438. ruplaa 78. kopekkaa ynnä lainhakukulujen korvaukseksi satamarkkaa, ja kun Pekka Inkisen luona sittemmin toimitetussa ulosmittauksessa oli havaittu häneltä puuttuvan varoja sanotun päätöksen sisällyksen uorittamiseen, sekä Tuomas Tukinen oli sitoutunut Pekka Inkisen puolesta maksamaan puheena olevan velan, on Kuuta Käranoff vaatinut, että Tuomas Inki nen velvoitettaisiin Tausta Raranoffille suorittamaan edellä mainitut 458. rup. laa 78. kopekkaa korkoineen sekä palkitsemaan Fausta Raranofille hänen ä keudenkäyntikulunsa jutussa. Sittenkuin Tuomas Inkistä oli kanteesta kuulustettu ja todistajain kuulustelu jutussa oli tapahtunut, on Kihlakunnanoikeus Helmikuun 28. päivänä 1902. julistamassaan päätöksessä katsonut puolen näytöstä esitetyksi siitä että Tuomas Inkinen oli syksyllä vuonna 1899. sitoutunut vastaamaan Fausta Baranosin puheena olevan saamisen maksamisesta, jonka vuoksi ja kun Tuomas Inkinen oli kieltänyt menneensä semmoiseen sitoumukseen, Kihlakunnanoikeus on säännön mukaan O.Kn 17. luvun 30. SSlässä velvoittaneet Tuomas Inkisen omalla valallaan, jos hän sen voisi tehdä, puhdistautumaan siitä, mitä hän tä vastaan näin oli ilmaantunut. Kovioikeus, jonka tutkittavaksi Fällsta Räranoff vetoamalla oli vaattanut jutiin, on tuomiolla Kesäkuun 20. päivänä 1903, nojautuen 0. SS: 17. luvun 29. SSään, vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen, jonka ohessa Tausta Barnoff velvoitettiin vuorittamaan Tuomas Inkiselle maksut hänen kappaleestansa Hovioikeuden tuomiota, viisitoista markkaa kahdekjankymmentä penniä. Hovioikeuden tuomioon on Taustu Barnoff hakenut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo ettei Tausta Rwanoff ole esiintuoneet syytä muuttaa, Hovioikeuden puheenalaista tuomista joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki
asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: J.J. Sollman A. 2/3 pennin. J.J. P. Brunan. A. åkerman. Herr Lupblad barn Gjelmman. Valentin Gummerus J N Bamlund Oscar Karsten. Den 6. Februari 1904. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsatt revisionsskilling från Åbo Hofrätt inkom net mål emellan Kommerserådet Axel Schauman från Nikolaistad, sökande, samt sysslomännen i Handlanden Albert Wikstedts till konkurs upplåtna bo Bankkontors föreståndaren Artur Hammarström och Handlanden John Tobias Bohm, från Björneborgs stad, uteblifne svarande, angående utbekomman de af egendom: Gifven uti Justitie departementet, den 6. Februari 1904 Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt numera är i fråga, inhemtat följande: Efter stämning å Bankkontors föreständaren Hammarström och Handlan den Bohm har Kommerserådet Schannan vid Rådstufvurätten i Björne borg anfört, att Handlanden Vikstedt medels en den 15. December 1900. dagtecknad afhandling till Kommerneriidet Bohannan öfverlåtit och försålt all Gden A. R. B. E. A. F. J. Z. No 134. Pag. 77. R. 2. 1903.
den Handlanden Wikstedt tillhöriga i Björneborg förvarade lösegendom, som i följd af Wikstedts den 1. Juni 1900, rätteligen 1899, hos Första Ryska FörsäkringsBolaget, grundadt år 1827, gjorda anmälan, enligt brandförsäkringsbref af den 9. Juni 1899. och förnydseqvitto för den 1. Juni 1900., vore i sagde bolag försäkrad mot brandskada för ett värde af 23,500. mark, äfvensom berättigat Schauman att ega och besitta uppgifna egendom såsom lagligen fånget gods samt göra sig derur betald för de förluster Schauman på grund af tvenne af Schauman utstälder och af Rikstedt äverptörade den 18. Maj och 1/18 Juni 1901 till inlösen förfallna vedar å inalles 10,151. mark 21. penni, hvilkas belopp Wikstedt vid desskontering af vexlarna uppburit, tilläfventyrs komme att vid kännas, men att Kommerserådet Sekall man, som emellertid nödgats inlösa ofvanberörda vistas, icke utbekommit den i förestående måtte åt honom för sålda egendomen, hvarför Kommers rå det Schauman yrkat att Bankkontors Förständaren Hammarström och Handlanden Bohm i deras omförmälda egenskap måtte åläggas att till Kommerseradet Schauman utgifva densamma. Sedan Bankkontorsföreständaren Hammarsström och Handlanden Bohm i saken svarat, har Rådstufvurätten medelst den 15. November 1901 afkunnadt utslag funnit det icke vara genom förenämnda emellan Handlanden. Wikstedt och Kömmerserådet Schauman den 15. December 1900. upprättade afhandling styrkt att den i afhandlingen omförmälda lösegendom öfvergått i Kommerserådet Schaumans ego; hvarföre och då sysslomännen i Handlanden Wikstedts konkurs så mycket mindre kunde skyldigkännas att till Kommerserådet tehemman utgifva ifrågavarande egendom, som Schauman ej gittat behörigen utreda, hvilka i konkursbot befintliga Pösören uti afhandlingen afsetts, Råd stufvurätten förkastat käromålet. Hofrätten, under hvars pröfning Kommerse ådet Schauman i vädeväg dragit målet, har medels den 14. Februari 1903. gifven dom faststält Rådstufvu