Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Joulukuun 14 päivänä 1907. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Turun Hovioikeudesta tulleessa testamentin moittimista koskevassa nostojutussa, jossa Itsellisnainen Lovisa Karolina Juhontytär Ketola, Nakkilan pitäjän Leistilän kylästä, on hakijana sekä Suutari Juho Mäki nen Perin kaupungista, Talollinen Frans Viktor Unkuri, mainitun pitäjän Tattaran kylästä, Vuokratilallinen Juho Kustaa Kustaanpoika Langi sekä Tuokratilallisenpojat Frans Oskar, Juho Kustaa ja Anton Aleksander Juho Kustaanpojat Langi, Porin maaseurakunnan. Rauman kylästä, Torpparit Frans Viktor Häävisto, Ruhateen ja Otto Reinhold Kallin, Marian kylästä Nakkilan pitäjää, Torpparinleski Maria Amanda Kuusisto, sanotun pitäjän kirkonkylästä, ynnä Kauppias Karl Oskar Wallin Porin kaupungista, vastaajina: Annettu Oikeusosaktossa 14 päivänä Jouluå: R. A. B. - H.S. - C. J. T. - bit. - W. R. Säsnä: 7 U S. 593 No 1447. Pag. 239. R. D. 1906.
kuuta 1907. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Kirjallisella testamentilla 28 päivältä Huhtikuuta 1882 olivat Torppari Matti Erkinpoika Erkkilä ja hänen vaimonsa Lovisa Karolina Erkkilä määrännut jäämistöstään että sittenkun Nakkilan kunnan vaivaisille oli annettu viisikymmentä markkaa pesän arviosumman joka tuhannetta sekä nimittämänsä henkilöt olivat saaneet kaikki pesään kuuluvat makuu - ja vaimonpitovaatteet, muu tavara pesässä oli jaettava kummankin lähimmäisille sukulaisille siten, että Matti Erkkilän perilliset saivat toisen ja Lovisa Karolina Erkkilän perilliset toisen puolen; ja oli Lovisa Karolina Erkkilä, jonka mies 27 päivänä Syyskuuta 1887 oli lapsetonna kuollut, Oikeudessa valvonut tuon testamentin. Sittemmin oli Lovisa Karolina Erkkilä kahdessa 5 päiväksi Elokuuta 1889 ja 23 päiväksi Toukokuuta 1893 päivätyssä kirjassa ilmoittanut, edellisessä antavansa Lovisa Karolina Ketolalle, uskollisesta palveluksesta, uuden asuntohuonerivin Lovisa Karolina Ketolan heti omistettavaksi, sekä kirjassa 23 päivältä Toukokuuta 1893 määräävänsä Lovisa Karolina Ketolalle, samasta syystä kolmetuhatta markkaa ja yhden lehmän kohta Lovisa Karolina Erkkilän kuoltua Lovisa Karolina Ketolalle sutritettaviksi, kummassakin ehdolla että Lovisa Karolina Ketola hoitaisi Lovisa Karolina Erkkilää hänen kuolemaansa saakka; ja oli Lovisa Karolina Ketola, Lovisa Karolina Erkkilän 22 päivänä Toukokuuta 1900 kuoltua, Oikeudessa testamenttina valvonut nuo kirjat. Tämän jälkeen ovat Juho Mäkinen ja hänen yllämainitut asiakumppanensa, jotka ovat, Juho Mäkinen Lovisa Karolina Erkkilän kuolleen sisaren Kristina Sofia Ketolan tyttären Katarina Sofian mies, Frans Viktor Unkuri Kristina Sofia Ketolan poika, Ju594
ho Kustaa Kustaanpoika Langi Kristina Sofia Ketolan kuolleen tyttären Maria Amandan kanssa avioliitossa siitätyn, nyttemmin täysivaltaiseksi tulleen tyttären Amanda Mathildan holhooja. Frans Oskar, Juho Kustaa ja Anton Aleksander Juho- Kustaanpojat Langi Maria Amanda Langin poikia, Frans Viktor Haavisto sekä Otto Reinhold ja Karl Oskar Wallin Lovisa Karolina Erkkilän kuolleen sisaren Maria Amanda Wallinin poikia ynnä Maria Amanda Kuusisto Maria Amanda Wallinin kuolleen pojan Willehard Wallinin kanssa avioliitossa siitettyjen alaikäisten lasten Aina Sofian ja Kaarle Willeherdin holhooja, Ulvilan ja Nakkilan pitäjäin sekä Kullaan kappelin ja Porin maaseurakunnan käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa, Lovisa Karolina Ketolalle toimitetun haasteen nojalla, vaatineet että, koska Lovisa Karolina Erkkilä testamentilla 28 päivältä Huhtikuuta 1882 oli saanut oikeuden Matti Erkkilän kuoltua ainoastaan hallita heidän pesäänsä jakamattomana eikä Lovisa Karolina Erkkilä siis, kuten 5 päivänä Elokuuta 1889 ja 23 päivänä Toukokuuta 1893 tehdyillä kirjoilla oli tapahtunut, ollut oikeutettu testamentin tavoin määräämään Erkki län aviopuolisoiden omaisuudesta, nutLovisa Karolina Ketolan testamenttina valvomat kirjat mainitulla ja silläken perusteella ettee niissä, joskin Lovisa Karolina Erkkilä olisi voinut määrätä omasta yhteiseen pesään kuuluvasta osuudestaan, oltu noudatettu laillisia muotoja, julistettaisiin mitättömiksi ja Lovisa Karolina Ketola velvoitettaisiin luovuttamaan omaisuus lailliseen jakoon. Asiasta kuulustettuna, on Lovisa Karolina Ketola väittänyt, että moitteenalaisten testamenttiin teossa oli neudatettu laillisia muotoja sekä että Lovisa Karolina Erkkilä oli ollut oikeutettu vapaasti määräämään omasta yhteiseen pesään kuuluvasta osuudestaan, minkä vuoksi Lovisa Karolina Ketola on vastustanut kannetta. 595
Sittenkun Juho Mäkinen ja hänen asiakumppaninsa olivat pyytäneet, että kysymyksessä oleva omaisuus pantoisiin takavarikkoon kunnes asia oli rätkaistu lain voiman saaneella päätöksellä on Kihlakunnanoikeus 21 päivänä Syyskuuta 1903 julistamassaan päätöksessä katsonut, ettei Lovisa Karolina Erkkilän 5. päivänä Elokuuta 1889 Lovisa Karolina Ketolan eduksi laatimasta ja tämän testamenttina valvomasta määräyksestä, joka ei ollut testamentin muotoon laadittu, käynyt selville ja ettei Lovisa Karolina Ketola myöskään ollut voinut todistajilla näyttää, että se olisi aiottukaan testamentiksi, sekä ettei Lovisa Karolina Erkkilä, koska hän oli valvonut hänen ja Matti Erkkilän välillä 28 päivänä Huhtikuuta 1882 tehdyn keskinäisen testamentin, sittemmin ollut oikeutettu testamentilla antamaan Erkkilän aviopuolisoiden jälken jääneestä omaisuudesta muuta kuin oman osuutensa, jonka vuoksi Kihlakunnanoikeus, kumoten 5 päivänä Elokuuta 1889 tehdyn määräyksen sekä 23 päivänä Toikokuuta 1893 laaditun testamentin mikäli siinä oli määrätty enemmästä kuin Lovisa Karolina Erkkilän osasta Erkkilän puolisoiden yhteistä pesää on velvoittanut Lovisa Karolina Ketolan jättämään sen tavaran, mikä näin oli laittomasti testamentilla annettu, lailliseen jakoon, jota paitsi Kihlakunnanoikeus on määrännyt, että jakoon joutuva omaisuus oli heti jätettävä Kruunun nimismies Berndt Johan Färlingen huostaan siksi kun jutussa oli olemassa lain voiman saanut päätös. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi asianosaiset molemmin puolin olivat vetoa malla saattaneet jutun, on tuomiossa 6 päivänä Marraskuuta 1906 antanut asiasta lausuntonsa; ja koskei edellä mainittuja, Lovisa Karolina Ketolan testamenttiina valvomia kirjoja 5 päivältä Elokuuta 1889 ja 23 päivältå Toukokuuta 1893 voitu pitää testamentteina, on Hovioikeus julistanut nuo kirjut, mikäli Lovisa Karolina Ketola oli valomut ne testamentteina ja ne 576
koskivat Juho Mäkisen ynnä hänen asiakumppaniensa oikeutta, mitättömiksi; ja samalla kuin Hovioikeus on määrännyt kysymyksessä olevan omaisuuden luovutettavaksi lailliseen jakoon, on Kihlakunnanoikeuden päätös muuten jätetty voimaansa. Hovioikeuden tuomioon on Lovisa Karolina Ketola anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Juho Mäkinen ja hänen asiakumppaninsa ovat säädetyssä järjestyksessä vastannee. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettu Lovisa Karolina Ketola ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, mikäli se koskee kirjaa 5 päivältä Elokuuta 1889. Sitä vastoin havaitsee Keisarillinen Senaatti selville käyneen, että Lovisa Karolina Erkkilä on kirjalla 23 päivältä Toukokuuta 1893 terveellä ja täydellä ymmärryksellä sekä vapaasta tahdosta viimeisenä tahtonsaan määrännyt, että Lovisa Karolina Ketolan tuli Lovisa Karolina Erkkilän kuoltua saada kolmetuhatta markkaa ja yksi lehmä, minkä tähden ja kun Lovisa Karolina Erkkilä, testamentista 28 päivältä Huhtikuuta 1882 huolimatta, on ollut oikeutettu testamentilla määrämään osuudestaan Erkkilän puolisoiden yhteistä pesää eikä ole väitettykään, että Lovisa Karolina Erkkilä olisi mennyt tätä oi keuttaan ulommaksi, Keisarillinen Senaatti harkitsee oikeaksi, muuttaen Hovioikeuden tuomiota tältä kohden hyljata Juho Mäkisen ja hänen asiakumpaniensa kanteen, sikäli kuin se koskee edellämainittua 23 päiväksi Toukokuuta 1893 päivättyä kirjaa. Näin oikaistuna jää Hovioikeuden tuomiomuuten pysyväiseksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: R. A. Bonde A. Henl. Ingmano. J. Timgren. Vallettingirt. C. J. Timgren. Valldtungift. Wolaklander. Uno Strömsten. 997
Joulukuun 18 päivänä 1907. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Viipurin Hovioikeudesta tulleessa, pakkoluovutetun maa-alueen arviota koskevassa jutussa, jossa Kunnallisneuvos Aksel Kyander, Mäntyharjun pitäjästä, Insinööri Berndt von Haartman, Kymin pitäjästä, omasta ja vaimonsa Anni von Haartmanin puolesta, Maanviljelijä Alfred Hartonen, Mikkelin kaupungista, omasta ja vaimonsa Wertha Hartosen puolesta. Kansanopistonjohtaja Juho Päiviö, Paimion pitäjästä. omasta ja vaimonsa Niemi Päiviön puolesta, ja Hovioikeuden" Esessori Emil Forsström, Viipurin kaupungista, omasta ja vaimonsa Fanny Forsströmin puolesta ovat hakijoina, sekä Suomen Valtio, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 18 päivänä Joulukuuta 1907. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirEmä: J. N. - G. B. - E. P. - A. G. H. af H. 598 No 1464. Pag. 3. R. D. 1907.
jat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä saanut tietää seuraavaa Sittenkun Keisarillisen Senaatin Talousosasto oli määrännyt, että eräs Mäntyharjun raututieaseman läheisyydessä oleva 1,85 hehtaarin laajuinen maa-alue, joka kuului Kunnallisnanvos Kyanderin ja hänen edellämainittujen asiakumppaniensa yhteisesti omistamaan puoleen Penttilän verotaloa No 7 Mäntyharjun pitäjän Kyttälän kylässä, oli pakkolunastuksen kautta asianmukaisessa järjestyksessä eroitettava Suomen Valtionrautateitten tarpeeksi sekä lunastettavasta maa-alueesta suoritettavan korvauksen määräämistä varten asetettu lautakunta 30 päivänä Toukokuuta 1901, toimitettuaan paikalla katselmuksen, oli arvioinut 0,06 hehtaaria maa-alueesta 24 markan hintaiseksi, 0,17 hehtaaria siitä 102 markkaan ja 1,62 hehtaaria 1296 markkaan eli koko alueen 1422 markan hintaiseksi ja mainitulla maa-alueella kasvavan metsän 1100 markan arvoiseksi sekä rajaaidan muuttamisesta oikeutuvain kustannusten nousevan 108 markkaan on Mikkelin läänin Kuvernööri päätöksellä 21 päivänä Lokakuuta 1902 pakkolunastuslautakunnan arvostelun mukaisesti määrännyt Kunnallisneuvos Kejan derille ja hänen asiakumppaneilleen maksettavaksi korvauksena lunastettavasta maa-alueesta ja sillä löytyvästå metsästä ynnä heille aidan muuttamisesta johtuvista kustannuksista kaikkiaan 2630 markkaa. Tyytymättöminä mainittuun Kuvernöörin päätökseen ovat Kunnallisneuvos Kyander ja hänen asiakump paniusa Suomen Valtiolle toimittamansa haasteen nojalla, Mäntyharjien pitäjän käräj �äkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinut, että, koska puheenalainen maa-alue, ollen täsaista ja enimmäkseen kivetontä ylänkitän gasta, korkean ja terveellisen asemansa ja erittäin kauniin näkoulansa vuoksi oli mitä sopivin huvilatonteik699
si ja alueella kasvoi seuraavat määrät suurempia petäjäpuita, nimittäin: neljä ja viisi tuumaa paksuja 296 kappaletta kuusi tuumaa paksuja 111, seitsemän tuumaa paksuja 75, kahdeksan tuumaisia samoin 75, yhdeksän tuumaa paksuja 61, kymmenen tuumaa paksuja 68, yksitoista tuumaisia 22, kaksitoista tuumaisia 15, kolmetoista tuumaa paksuja 11, neljätoista ja viisitoista tuumaisia kumpiakin 2 kappaletta ja kuusitoista tuumaisia yksi kappale, kaikki rinnan korkeudelta mitattuina, sekä sitä paitsi 13 koivipuuta ja 4000 kappaletta pienempiä petäjäpuita, Suomen Valtio velvoitettaisiin Kunnallisneuvos Kyanderille ja hänen asiakumppaneilleen maa-alueesta suorittamaan 50 penniä neliömetriltä eli koko alueesta metsineen 9950 markkaa, siitä kumminkin vähennettyä ne 2630 markkaa, jotka Suomen Valtio Kuvernöörin edellämainitun päätöksen mukaan jo oli maa-alueen lunastussummana suorittanut. Kannetta on Suomen Valtion puolesta vastustettu, minkä jälkeen Kihlakunnanoikeus, toimitettuansa puheenaolevalla maa-alueella katselmuksen, 27 päivänä Lokakuuta 1903 julistamassaan päätöksessä on mainitsemillaan perusteilla, hyljäten Kunnallisneuvos Kyanderin ja hänen asiakumppanien sa sen yli tekemät korvausvaatimukset, velvoittanut Suomen Valtion Kunnallisneuvos Kyanderille ja hänen asiakumppaneilleen heti, kuiten saadessaan suorittamaan luovutetusta maa-aluesta neljätuhatta kuusisataa kaksikymmentäviisi markkaa ja sillä löytyvästä metsästä tuhat yhdeksänsataa viisikymmentäviisi markkaa kaksikymmentäviisi penniä eli yhteensä kuusituhatta viisisataa kahdeksankymmentä markkaa kaksikymmentäviisi penniä, tästä kuitenkin vähennettyä maksetuiksi myönnetyt kaksituhatta kuusisataa kolmekymmentä markkaa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi sekä Kunnallisneuvos Kyander ja hänen asiakumppaninsa että Suomen Nallio olivat vetoamalla saattaneet jutun, 600
on tuomiossa 17 päivänä Marraskuuta 1906 katsonut, etteivät Kunnallisneuvos Kyander ja hänen asiakumppaninsa olleet esittäneet syytä muuttaa Kihlakunnanoikeuden päätöstä; mutta Suomen Valtion vetokanteen johdosta on Hovioikeus, koska Kunnallisneuvos Kyander ja hänen asiakumppaninsa eivät olleet toteennäyttäneet, että kysymyksessä olevalla maalla, paikkakiin nalla käypään hintaan sekä niihin tuloihin ja etuihin nähden, joita Kunnallisneuvos Kyander ja hänen asiakumppaninsa olisivat voineet saada sanotusta maa-alueesta, sellaisena kuin se oli ollut pakkohunastuksen tapahtuessa, olisi ollut suurempi arvo kuin mihin pakkohunastus lautakunta sen oli arvostellut ja minkä mukaan Kuvernööri oli siitä korvauksen määrännyt ja joka korvaus, mikäli asiassa kertyneet kirjat osoittivat, näyttikin kohtuulliselta, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, hyljännyt Kunnallisneuvos Kyanderin ja hänen asiakumppaniensa asiassa ajaman kantun. Hovioikeuden tuomioon on Kunnallisneuvos Kyander ja hänen asiakumppaninsa anoneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Suomen Valtion puolesta on säädetyssä järjestyksessä vastattu. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja samalla kun Kunnallisneuvos Kyanderin ja hänen asiakumppaniensa täällä tekemä väite siitä, ettei Suomen Valtio de ollut Hovioikeudessa laillisesti edustettuna ja ettei valtion vetokannetta ole Hovioikeudessa muutenkaan laillisessa järjestyksessä perilleajettu, oikeettomana jätetään varteen ottamatta, katsoo Keisarillinen Senaatti, etteivät. Kunnallisneuvos Kyander ja hänen asiakumppaninsa ole esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden edellämäinit tua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: Juhris Nummelin Å Svard Taidain. A. Wiesman. A. W. Granström Haf Hellen 601
Joulukuun 20. päivänä 1907. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa saatavaa koskevassa jutussa, jossa Talollinen Nestori Saikkala, Noukijärven pitäjän Paikkalan kylästä, on hakijana ja Asioitsija Anton Tuurala, Tampereen kaupungista, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 20. päivänä Joulukuuta 1907. Keisarillinen Senaatti on itselleen eKeisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Kärkien, Moukijärven ja Lavian pitajain käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Anton Tuurala lausunut että, sittenkun Tampereen kaupungin Raastuvanoikeus päätöksellä 24 päivänä Helmikuuta 1898. oli velvoittanut Anton Tuuralan suorittamaan Nestori Saikkalalle mainitussa Saikkalan kylässä olevan Saikkalan talon maksamatonta kauppahin taa Anton Tuuralan 17. päivänä Kesäkuuta 1896. Nestori Saikkalalle antaman Silfver: R. A. W. H. S. - b. F. - 3. d. 3. 3/16. No 1467 Pag. 211. R. D. 1906.
velkakirjan sisällön 2,830. markkaa viiden prosentin koron kanssa viimeksisanotus ta päivästä, siitä kuitenkin vähennettyä 17. päivänä Marraskuuta 1896. suoritetut 500. markkaa, sekä sitä paitsi 50. markalla korvaamaan Nestori Saikkalalle hänen oikeudenkäyntikulunkinsa, Saikkalan talon silloinen omistaja Talollinen Frans Tamminen sekä Nestori Saikkala ja Anton Tuurala ynnä eräät muut saman talon entiset omistajat, joilla kaikilla oli ollut toisiltansa saatavaa osaksi maksamattoma, osaksi saamattomia osuuksia taloa koskevissa kaupoissa syntyneistä kauppasummista, olivat, kun Saikkalan talo piti pakkohuutokaupalla myytämän erään kiinnitetyn lainan suorittamiseksi, 22. päivänä Maaliskuuta 1898. sopineet keskenään niinmuodoin, että kukin heistä luopui kaikista vaatimuksistaan toisiinsa nähden, sisältyen tähän sopimukseen, ettei Nestori Saikkalakaan panisi täytäntöön edellämainittua Raastuvanoikeuden päätöstä, ja että talo myytiin ilman pakkohuutokauppaa Talolliselle Kaarle Ellalle; mutta koska Nestori Saikkala oli vastoin sanottua sopimusta jälkeenpäin jättänyt täytäntöönpantavaksi Raastuvanoikeuden päätöksen, jota vastaan maksamaansa vetoa Anton Nuurala tuon sopimuksen perusteella ei ollut jatkanut, sekä Anton Tuurala tämän johdosta oli joutunut suorittamaan Nestori Saikkalalle 21. päivänä Tammikuu ta 1901. 838. markkaa 71. penniä, 7. päivänä senjälkeistä Maaliskuuta 469. markkaa 30. penniä ynnä ulosottokustannuksia 24. markkaa ja 6. päivänä sitä seuraavaa Heinäkuuta 914. markkaa 9. penniä, on Anton Tuurala vaatinut että Nestori Saikkala velvoitettaisiin takaisin maksamaan Anton Tuuralalle mainitut erät korkoipeen. Asiasta kuulustettuna, on Nestori Saikkala ilmoittanut, että hän ja hänen vaimonsa Amanda Saikkala kauppakirjalla 14. päivältä Lokakuuta 1895. olivat myyneet silloin omistamansa puheenaolevan kaikkalan eli Saikan ja sen kanssa yhdysviljelyksessä olevan Kuidan tilan Räätäli Heikki Wähäkalliolle ja tämän vaimolle Maria Sofia Wähäkalliolle 603
45000. markan kauppahinnasta, jonka Heikki Wähäkallio oli suorittanut niinmuodoin, että hän oli ottanut vastataksensa tilaan kiinnitetystä 15,000. markan lainasta, maksanut rahassa 18,000. markkaa sekä antanut 12,000. markasta velkakirjan, joten koko kauppasumma oli kauppaakirjaan kuitattu maksetuksi; että Wähäkallion aviopuolisot 14. päivänä Tammikuuta 1896. on vat luovuttaneet Saikkalan tilan Kauppias Josef Wirtaselle, joka 23. päivänä sitä seuraavaa Maaliskuuta oli myynyt tuon tilan Talolliselle Nikolai Jokiselle ja tämän vaimolle Amalia Jokiselle, jotka 17. päivänä senjälkeistä Kesäkuuta olivat myyneet sen Anton Tuuralalle, minkä jälkeen Anton Tiurala ja hänen vaimonsa H. M. Tuurala 24. päivänä Toukokuuta 1897. olivat luovuttaneet tilan Frans Tammiselle ja tänän vaimolle Josefina Tammiselle; että Josef Wirtanen, Nikolai Jokinen ja Anton Tuurala, jotka Saikkalan tilaa koskevissa kaupoissa olivat sitoutuneet Nestori Saikkalalle vastaamaan Heikki Wähäkallion Nestori Soikkalalle antamasta edellämainitusta sitoumuksesta, ilman että Nestori Saikkala oli naita sitoumuksia hyväksynyt, olivat sen lyhennykseksi suorittaneet Nestori Saikkalalle niin paljon että siitä Tuuralan aviopuolisoitten 17. päivänä Kesäkuuta 1896. ostaessa tilan oli karttuneine korkoineen maksamatta 2,850. markkaa, josta Anton Tuurala oli antanut Nestori Saikkalalle nyt puheena olevan velkakirjan, jota vastoin Nestori Paikkala oli Heikki Wähäkalliolle takaisin jättänyt tältä saamansa velkakirjan kuitattuna; ja koska Nestori Saikkala siis oli saanut täyden suorituksen Saikkalan tilan hinnasta ja myöskin Heikki Wähäkallion Nestori Saikkalalle antamasta velkakirjasta eikä Nestori Saikkalan saatava Anton Tuuralalta niinmuodoin perustanut maksamattomalle kiinteistön kauppasummalle lain mukaan tulevaa panttioikeutta, vaan oli aivan mieskohtainen saatava Anton Puuralalta, sen vuoksi ja kun Nestori Taikkalan valtuuttama asiamies Maanviljelijä Viktori Kallio oli sanotussa 22. päivänä 304
Maaliskuuta 1898. tehdyssä sopimuksessa luopunut ainoastaan sellaisista saatavista, jotka perustuivat kauppakirjoihin ja olivat mainitun tilan maksamatonta kauppahintaa, vaan ei Nestori Saikkalan mieskohtaisista saatavista, joita hänellä oli tilan aikaisemmilta omistajilta, on Nestori Saikkala vastustanut kannetta. Kihlakunnanoikeus on 23. päivänä Maaliskuuta 1903. julistamassaan päätöksessä katsonut selvitetyksi: että Nestori ja Amanda Saikkala 14. päivänä Lokakuuta 1895. tehdyllä kauppakirjalla olivat myyneet Saikan ja Huidan yhdysviljelyksessä olevat talot, jotka muodostivat Saikkalan tilan, Henrik ja Maria Sofia Wähakalliolle, jolloin sovitusta kauppasummasta oli kauppakirjaan kuitattu kahdentoistatuhannen markan määrä mak setuksi sanotussa tilaisuudessa laaditulla erityisellä velkakirjalla; että Saikkalan tilan olivat sittemmin luovuttaneet, Wähäkallion aviopuolisot 14. päivänä Tammikuuta 1896. Josef Wirtaselle, tämä 23. päivänä senjälkeistä Maaliskuuta Nikolai ja Amalia Jokiselle, nämä 17. päivänä sitä seuraavaa Kesäkuuta Anton Tuuralalle sekä Tuuralan aviopuolisot 24. päivänä Toukokuuta 1897. Frans ja Josefina Tammiselle, kuin myös että Wirtanen, Jokisen aviopuolisot, Tuurala ja Tammi sen aviopuolisot olivat viimeksimainituissa neljässä kauppatilaisuudessa sitoutuneet kauppasummasta suorittamaan Nestori Saikkalalle tämän saatavan, joka tilan luovutuksessa Anton Tuuralalle oli kauppakirjaan otettu korkoineen kahdentuhannen seitsemänsadan viidenkymmenen markan suuruiseksi sekä luovutuksessa Tammisen aviopuolisoille kahdeksituhanneksi kolmeksisadaksi kosmeksikymmeneksi markaksi, mutta ettei tuota saatavaa sittemmin oltu erityisesti mainittu Frans Tammisen ja Taale Ellan välisessä 22. päivänä Maaliskuuta 1898. laaditussa kauppakirjassa Tämän perusteella ja huomioon ottaen myöskin M. 11. luv. 2. SSn säännöksen, on Kihlakunnanoikeus katsonut, että kysymyksessä olevat, velkakirjalla 17. päivänä Kesäkuuta 1896. lainatut varat kaksituhatta kahdeksansataa kolmekym603
mentä markkaa olivat, kuten velkakirjan sisältökin osoitti, Saikkalan tilan maksamatonta kauppasummaa, jota paitsi Kihlakunnanoikeus on havainnut, että asianomainen ulosottomies oli Saikkalan talon myymistä varten tilaan kiinnitetyn Suomen valtiokonttorin saamisen suorittamiseksi määrännyt velkojain kokouksen pidettäväksi 21. päivänä Maaliskuuta 1898., ja että Nestori Paikkala, edusmiehensä Viktori Kallion kautta, sekä Josef Wirtanen, Anton Tuurala ja Frans Tamminen, estääksensä kiinteistön seuraavana päivänä tapahtuvaksi määrättyä pakkohuutokaupalla myymistä, silloin olivat, sanalla kun Frans Tamminen oli myynyt tilan Kaarle Ellalle, kirjallisesti sopineet, että viimeksikerrotun " kaupan johdosta syntyneet, kauppakirjoihin perustuvat saatavat olivat täysiksi suoritetuiksi kuitatut, joten mitään maksamattomia kauppahinnan osuuksia siis ei löydy taloja rasittamassa ja kaikki riidat niistä ovat tähän suljetut ja sikseen jätetyt; " ja on Kihlakunnanoikeus katsonut Nestori Saikkalan 10. päivänä Maaliskuuta 1898. Vihtori Kalliol le laatiman valtakirjan, jolla Vihtori Kallio oli valtuutettu valvomaan Nestori Saikkalan oikeutta edellämainitussa velkojain kokouksessa, mihin aikaan Raastuvan oikeuden puheena oleva, Anton Tuuralan vetoon panema päätös 24. päivältä Helmikuuta 1898. ei vielä ollut saanut lain voimaa, sisältäneen valtuutuksen Vihtori Kalliolle, kuten ylempänä sanotun sopimuksen kautta oli katsottava tapahtuneen, tehdä muiden velkojain kanssa myöskin sitovia välipuheita Nestori Saikkulan äskenmainitusta saatavasta, etenkin koska Vihtori Kallio saman valtakirjan nojalla kauppakirjassa 22. päivältä Maaliskuuta 1898., johon sopimuskin oli merkitty, oli velvoittanut Kaarle Ellan kauppasummasta suorittamaan Nestori Saikkalalle seitsemäntuhatta markkaa siitä, että Nestori Saikkala hyväksyi sanotun kaupan, mikäli siinä oli Kaarle Ellalle luovutettu maa-alueita, jotka Nestori Saikkala kauppakirjassa 14. päivältä Lokakuuta 1895. oli itselleen pidättänyt, ja kun Kaarle Ella tuosta ra606