Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
ra det som återstode skiftas emellan arfvingarne; och har vid denna utgång af saken allt vidare utlåtande i anledning af Jurisutriusgvekandidaten Mikkolas, Vicehäradshöfdingen Segerstråles, Stationsinspektoon Hintjes och Kronolänsmannen Göranssons yrkande, att det som vid skiftet en hvar sterbhusdelegare tillskiftats måtte tilläggas denne jemte ränta eller annan afkomst från skiftesdagen, fått förfalla. Hofrätten, under hvars pröfning farisutruesqvekandidaten Mikkola och Vicehäradshöfdingen Segerstråle, hvardera för sig, Senatsustrakopisten Blomqvist och makarne Alho, gemensamt, äfven som Sandthushållaren Blomqvist, Stationsinspektorn Hintge och Kronolänsmannen Göransson, likaledes samfaldt, i väderäg dragit målet, har medels dom den 11 April 1908 sig yttrat; och hade väl Hofrättsassessorn Hartman samt Bankkommissarien Wegelius yrkat, att skiftet af den 2. April 1904 måtte upphäfvas och ogilligt förklaras dels på sådan grund att Josefina Antoinetta Blomqvist icke et rätt att fråga sig den henne genom omordade nfordes testamente tillagda förmånen att förvalta boet och dels af orsak att Josefina Antoinetta Blomqvists åtgärd att, sedan hon afträdt sin egendom till borgenärernes förnöjande, upplåta boet till skifte, fränkte borgenärernes rätt; dock som af bestämmelserna i meranämnda testa mente tydligen framginge, att aflidne Färgaremästaren Blomqvist genom sagda testamente icke uteslutit sina barn från arfsrätt efter honom, och Josefina Antoinetta Blomqvist således endast under de i testamentet faststälda för utsättningarna innehaft förvaltningen, af hela boet och sålunda äfven af Färgaremästaren Blomqvists arfvingars andelar däri, och då vid slikt förhål lande Josefina Antoinetta Blomqvist så mycket helke varit lagligen oförhindrad att, äfven sedan konkurs i hennes bo uppstått, afsaga sig den hon ne genom testamentet tillagda, å an nan icke öfverlåttara rättigheten att förvalta sina barns andelar i det 145
oskiftade boet och tillåta laga delning af detsamma, som Josefina Antoinetta Blomqvist därigenom icke undandragit borgenärerne förseganderätten öfver hennes bandel, hvilken, då densamma skolat tillgripas för borgenärernes förnöjande, äfven eljes kunnat endast genom skifte utbrytas; ty rårdt Assessorn Hartmans och Bank kommissarien Wegelius på anförd grund gjorda yrkande om upphäfvan de och ogillig förklarande af skiftesförrättningen af Hofrätten underkändt. Vidkommande sedan Assessom Hartmans och Bankkommissarien Wegelius klandertalan i öfrigt, så alldenstund det icke ens påståtts att aflidne Carl Justus Blomqvist efter sig lämnat gäldförbindelser, samt ostridigt vore, att den egendom, som det klandrade skiftet omsattat, tillhört boet, om och största delen däraf utaf Josefina Antoinetta Blomqvist dels pantsatts, dels annorlunda disponerats, för denskull och då det ej vid skiftet, hvilket haft till ändamål att fastställa Carl Justus Blomqvists arfvingars och Josefina Antonelta Blomqvists medelar i boet, kunnat lagligen ankomma all taga under ompröf ning, huruvida af Josefina Antoinet ta Blomqvist vidtagna förfoganden rörande boets tillgångar tilläfventyrs varit för Carl Justus Blomqvists arfvingar bindande eller om arfvingar na, då det icke ens yrkats att desse såsom sådana borde därför ansvara, likväl på annan grund hade att med sina arfslotter svara för de anspråk, som i anledning af Josefina Antoinelta Blomqvists åtgöranden mahanda komme att mot arfvingar ne framställas, fann Hofrätten Råd stufvurättens utslag såväl i den del detsamma innehölle uttalande om viiden af den Josefina Antonetta Klomqvist genom sagda testamente tillagda befogenheten öfver boet som och öfrigt så vidt skiftet af den 2 April 1904 af Rådstufvurätten upphäfts likasom och samma Rätts förordnande till fullständigt nytt skifte och i sam446
manhang därmed gifna föreskrifter om de grunder, som vid detta nya skifte borde följas i öfrigt, utom beträffande fördelningen af omordade tolftusen femhundra femtioåtta mark nittiofem pen ni, de vid konkursens början i Josefina Antoinelta Blomqvists bo befintliga reda penningarna och under konkerstiden influtna medel, icke vara å lag grundade, hvarföre Hofrätten pröfvade rättvist, med upphäfvande af Rådstufvurättens utslag jemväl i nu antydda delar, fastställa det klandrade skiftet, likväl med sådan rättelse att nyssnämnda tolftusen femhundra femtio åtta mark nittiofem penni äfven. som i boet vid konkursens början befintliga reda penningar och hvad under konkursiden influtit skulle jemte därå likasom och å annan boets egendom influten ränta och öfrig afkomst delas bodelagarene emellan enligt de grunder, som vid skiftet den 2 April 1904 faststälts; och vore det den eller dem, som trodde sig hafva bättre rätt till boets egendom, obetaget att, oberoende af omordade skiftesförrättning utföra den talan, hvartill omständighetena kunde föranleda Beträffande sedan Senatsentsako. risten Blomqvists, Tektorn Alhos och dennes hustrus vadelibell, såvidt däriinom sökts ändring i Rådstufvurättens utslag af den 7 December 1904 fann Hofrätten Senatsuxtrakopisten Blom qvist och dennes nästnämnda med parter, hvilka likasom och öfriga bodetegare vid skiftet den 2 April 1904 för klarat att persedelskifte ej borde ske, icke hafva anfört skäl till ändring uti Rådstufvurättens utslag, såvidt Rådstufvurällen därigenom förklarat deras yrkande om sådan rättelse i skiftet, att detsamma borde utföras i persedlarne, vara sentida väckt och för ty icke kunna till pröfning upptagas; däremot och som Senatsentrakopisten Blomqvists, Sektorn Alhos och dennes hustrus öfriga yrkanden gått ut på att ofvannämnda tolftusen femhundra femtioåtta mark nittiofem penni, hvilka icke ingått i skiftet, likarem 447
ock de reda penningar, som vid konkursens början i boet funnits och hvad under konkursen sedermera influtit, borde skiftas äfvensom att hvad Senats ektrakopisten Blomqvist och Hanna Elisabeth Alho tillskiftats borde dem tilläggas med därå upplupen ränta och annan afkomst, fann Hofrätten, enär dessa yrkanden icke afsett jemmkning i skiftet utan endast att egendom, som icke delats, borde skiftas äfvensom å skiftesdelarne tillgodoräknas tilläfventyrs fallen ränta och annan afkomst, Rådstufvurätten hafva saknat laga anledning förklara sistlagda tvänne yrkanden såsom sinlida väckta icke kunna till pröfning upptagas, hvarför Rådstufvurättens utslag af den 7 December 1904 i denna del af Alopällen ogillades och upphäfdes; dock som Hofrätten allaredan bestämt, att omordade tolftusen femhundra femtioåtta mark nittiofem penni äfvensom i boet vid konkursens början befintliga reda penningar och hvad under konkurstiden influtit borde ga till skifte enligt samma grunder, som skiftet den 2 April 1904 bestämts, likasom och att å skiftesdelarne borde tillgodoräk näs upplupen ränta och annan afkomst lara, och då nyssnämnda föreskrifter af en lände Senats extra kopisten Blomqvist och makarne Alho till godo, ansåg Hof rätten vidare utlåtande beträffande Tmatsutrakopisten Blomqvists, Lehtoin thos och Hanna Elisabeth Alhos Libell i denra del icke vara påkalladt. Uti Hofrättens dem hafva lopälts asvessom Hartman och Bankkommis sarien Wegelius anhållit om ändring medels ingifven deduktion, den Juris utriusqvekandidaten Mikkola, Techärads höfdingen Segerströle, Senatsentrakopi den Blomqvist, Sehtern Alho och Han na Elisabeth Alhe, Stutionvinpoktion Hintje och Kronolänsmannen Görans son bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Hofrättsas innorn Hartman och Bankkommissarien Wegelius hvarken i afseende å rättegån gen eller beträffande sjelfva saken hafPesolan 3/16. m Pesolan 3/16. m 448
va anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda dom, hvarvid förty kommer att bero, jemte det Hofrättsares som Hartman och Bankkommissarien Wegelius skyldigkännas att till Juris utiusgrekandidaten Mikkola. Vicehärads höfdingen Segersträle, Senatsentrakopisten Blomqvist, Tektorn Alho och Hanna Elisabeth Alho, Stationsinspektoen Hintge och Kronolänsmannen Göransson i errättning för deras härstädes hafda umgälder i målet utgifva tillhopa ellhundra sjuttio mark. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder Kejserliga Senaten för Finland: Juhin Nummelin L. Wieshman Juhan Nummelin P. Wiesman Edvard Socken. A: W. Granström. A. Seslén. Den 8. Oktober 1908. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsall revisionsskilling, från Wasa Hofrätt inkommet mål, angående klander af testa mente, emellan Sotsäldermannen Johan Erik Söderholm äfvensom Sotsarne Matts, Isak och Erik Söderholm, från Bergö kapellförsamling, sökande, samt Inhyseskarlen från Tolf socken Johannes Johansson Ryss eller Kronman och dennes hustru Ida Elisabet, för gen del samt Johannes Kronman tillika såsom förmyndare för omyndiga Syvaktaredottern Sione Ulrika Erik- Wilhelmsdotter Söderholm, svarande: Gifven uti Justitiedepartementet den 8. Okto ber 1908. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande: Genom ett den 6. Januari 1900. skrift ligen upprättadt inbördes testamente hafva Socken Abraham Söderholm 1mo - J. N. G. H. - E. P. - Å.G. C. K. Pag. 32. R. D. 1908. 449 No 1993.
Wilhelmina samt salmen kylässä och dennes hustru Ulrika Mattsdotter Söderholm förordnat, bland annat att den af makarne, som öfverlefde den andra, egde under sitt enklings - eller enkoständ silta i ostörd besittning af makarnes gemensamma bo och att efter bäggederas död hälften af boet skulle tillfalla deras aflidne sons Tyrvakta ren Erik Wilhelm Söderholms i äkten skapel med dennes efterlefvande enka Ida Elisabet Söderholm födda dotter Signe Ulrika Söderholm och andra hälften deras bemälda svärdotter Ida Elisabet Söderholm, i händelse hon lämnade Abraham och Ulrika Söderholm den vård, hvaraf makarne blepe i behof Sedan Abraham och Ulrika Söderholm hvardera den 5. November 1904 vädligen omkommit, har Ida Elisabet Söderholm vid Häradsrätten i Malaks Tolf och Torkon socknars samt Bergöoch Petalaks kapellers tingslag i afseende å beräkning fördell berörda testamente äfvensom Johan Erik Söderholm och dennes medparter inför samma Häradsrätt såsom testamente berakat af aflidne Abraham Söderholm i lifstiden vid särskilda tillfallen under år 1904. gjorda utta anden, enligt hvilka Johan Erik Vederholm och dennes medparter, hvil ka vore aflidne Abraham Söderholms broderssöner, skulle ärfva Abraham Söderholms kvarlåtenskap Efter Johan Erik Söderholm och dennes medparter härå agången stäm Ting har Bonden Isak Isaksson Klockurs eller Nordman i egenskap af dåvarande förmyndare för Signe Ulrika Söderholm, hvilken vore Abraham Söderholms enda närmaste arf vinge, inför Häradsrätten yrkat, att de af Johan Erik Söderholm och dennes medparter såsom testamente beva kade yttrandena måtte, enär vid de tillfällen då desamma blifvit sålda icke iakttagits hvad lag om testamentes upprättande stadgade, förklaras sakna laga kraft och verkan af testamentariskt förordnande, hvar jemte Johannes Kronman, som emellertid ingått äktenskap med Ida 450
Elisabet Söderholm, i egenskap af mål man för sin bemälda hustru och i förening med henne, under åberopan de af förenämnda till Ida Elisabet Kronmans förmån upprättade testamente, enligt hvilket henne skulle tillkomma andel i aflidne Abraham Söderholms kvarlätenskap, likaledes efter stämning förenat sig uti den af Isak Fordman i ofvanstående måtto utförda talon Wid bemötandet af käromålet hafva Johan Erik Söderholm och dennes medparter tryggat sig vid de af dem såsom testamente bevakade mundiga uttalandena, hvilka, såsom senare tillkomna än det af Ida Elisabet Kronman bevakade testamentet, de ansett böra vara gällande, och hafvade förty anhållit om förkastande af käromåSedan vittnesförhör i målet försig let. gått, har Häradsrätten medels utslag den 23. Februari 1906. ansett lagligen styrkt, att aflidne Abraham Söderholm i lifstiden under vårsommaren 1904 genom muntligt testamente frivilligt och vid redig sinnesförfattning förordnat att hans kvarlåtenskap skulle tillfalla Johan Erik Söderholm och dennes medparter, i anseende hvartill och då jämväl ut väl vore, att Abraham Söderholm ännu kort tid före sin död upprepat samma förordnande, Häradsrätten förklarat detsamma, utan afseende å hvad Abraham Söderholm tidigare förordnat om sin hvarlåtenskap, böra såsom innesat tande Abraham Söderholms ytterstavilja blifva gällande; och vardt käromålet, såvidt anginge Abraham Söderholms andel i hans och hans aflidna hustrus Ulrika Söderholms sterlämnade bo, förty förkastadt Hefrätten, under hvars pröfning Johannes och Ida Elisabet Kronman af hvilka Johannes Kronman under rattegången förordnats till förmyndare för Signo Ulrika Söderholm, på erlagdt vad dragit målet, har uti dom den 30. December 1907. funnit det icke vara lagligen styrkt, att Abraham Söderholm vid de tillfällen, då han enligt Johan 451
Erik Söderholms och dennes medparters uppgift skulle till deras förmån upprättat i fråga varande testamente, med sina yttranden haft verklig afsigt att upprätta testamente, hvarför Hopat ten, med upphäfvande af Häradsrättens utelag, förklarat ifrågavarande af Johan Erik Söderholm och dennes medparter såsom testamente bevakade yttranden icke kunna gälla såsom giltigt testa mentariskt förordnande, såvidt Signe Ulrika Söderholms och Ida Elisabet Kronmans rätt vore af desamma beroende. Olli Hofrättens dom hafva Johan Erik Söderholm och hans medparter sökt ändring genom deduktion, hvilken Johannes och Ida Elisabet Kronman i föreskrifven ordning bemöttKejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Johan Erik Söderholm och hans medparter icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens förenämnda dom, vid hvilken altså skall förblifva, jämte det Johan Erik Söderholm och hans med/Oman Karsten/ parter åläggas att med femtio mark hålla Johannes och Ida Elisabet Kronman skadeslösa för deras härstädes i målet hafda kostnader. Det all, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: Julias Nummelin Edvard Paldani. C. Wiesman A. W. Granström 452
Lokakuun 9 päivänä 1908. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio Wiipurin Hovioikeudesta nostorahalla tulleessa korvausta koskevassa jutussa, jossa ovat Suomen Valtio hakijana sekä Kätilö Alma Aina Wikman, Helsingin kaupungista, ja Osettajatar Olga Maria Wikman New- Yörkin kaupungista Pohjois.- Amerikan Yhdysvalloissa, vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 9 päivänä Lokakuuta 1908. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Sittenkun Wiipurin läänin Kuvernööri 12 päivänä Elokuuta 1901 antamallaan päätöksellä oli Suomen Valtion puolesta tehdyn hakemuksen johdosta määrännyt Alma Aina ja Olga Naria Wikmanen isän Otto Wikmanin häadettäväksi valtion omistamaan taloon No 15 Kuokolahden pitäjän Siitolan kylässä kuuluvalla, Alma Aina ja Olga Maria Wikmanin vuokraamalla Läsnä: J. N. G. B. - E. P. - A.G. O. A. 453 No 1997. Såg. 35. R. T. 1908.
maa-alueella olevista rakennuksista ja sanottu päätös 16 päivänä Joulukuuta 1901 oli pantu täytäntöön siten, että mainitut Alma Aina ja Olga Maria Kikmanin omistamat rakennukset olivat puretut ja rakennusten hirret huutokaupalla myydyt Wiipurin läänin Kuvernöörinviraston 21 päivänä Syyskuuta 1901 antaman päätöksen sisällyksen suorittamiseksi, jolla päätöksellä Otto ja Olga Maria Wikman olivat velvoite tut valtiolle maksamaan suorittamaton. ta vuokraa mainitusta maa-alueesta, ovat Alma Aina ja Olga Maria Wikman Suomen Valtiolle toimituttamansa kirjallisen haasteen nojalla Ruokolahden ja Rautjärven pitäjäin sekä Ilmeen saarnahuonekunnan käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinut, että koska Hovioikeus oli lainonman saavuttaneilla päätöksillä kumonnut molemmat edellämainitut päätökset, Suomen Valtio velvoitettaisiin Alma Aina ja Olga Maria Wikmanille, joiden vuokrakansi oli päättynyt vasta 29 päivänä Maaliskuuta 1902, korvaamaan heille kerrotulla häädöllä saatettu vahinko, toimitetun arvion mukaan, kolmellatuhannella kuudellasadalla markalla. Kannetta on Suomen Valtion puolesta vastustettu; minkä jälkeen ja sittenkun jutussa oli menetelty, kuten asiakirjat lähemmin osoittavat, Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat anoneet korvaus ta oikeudenkäyntikuluistaan, on 25. päivänä Syyskuuta 1905 julistamassaan päätöksessä ratkaissut asian; ja koska Alma Aina ja Olga Maria Wikmanin vuokraoikeus edellämainittuun maa-alueeseen talon entisen omistajan antaman, Alma Aina ja Olga Maria Vikmanille joutuneen vuokrakontrahdin nojalla olisi kestänyt 29 päivään Maaliskuuta 1902, mutta Alma Aina ja Olga Maria Wikmanin omistamat, sanotulla maa-alueella ollut rakennukset olivat, ilman laillisessa ajassa ja järjestyksessä sitä ennen tapahtunutta vuokraoikeuden irtisanomista, tulleet 454
poismuutetuiksi jo 16 päivänä Joulukuuta 1901, joten Alma Aina ja Olga Maria Wikman olivat tulleet estetyiksi vuokraoikeuttaan hyväkseen nauttimasta kolmen kuukauden kolmentoista päivän aikana; sentähden ja kun se Suomen Saltion saaminen eli maksamaton vuokra, jonka suorittamiseksi rakennuksien hirret oli myyty, ei ollut ollute Alma Aina Wikmaniin nähden vahvistettu millään tuomioistuimen tahi ulosottokaltijan päätöksellä, eikä sanotun omaisuuden myyminen, mikäli se koski Olga Maria Kihmania, ollut tapahtunut laillisessa järjestyksessä, on Kihlakunnanoikeus siihen nähden, että puheena olevain rakennusten arvo oli näytetty olevan kolmetuhatta markkaa ja vuokra, mikä niistä olisi voitu saada, kolmekymmentäkahdeksan markkaa kuukaudelta, sekä huomioon ottaen että muutettavain rakennusten arvo tavallisesti katsottiin vähenevän kolmannella osalla, velvoittanut Suomen Valtion maksamaan Alma tina ja Olga Maria Wikmanille korvaukseksi puheena olevista rakennuksista kaksituhatta markkaa sekä ennenrikaisella häätämisellä heille tuotetustä vahingosta sata kolmekymmentä markkaa eli siis kaikkiaan kaksituhatta sata kolmekymmentä markkaa; minkä ohessa Suomen Valtio on velvoitettu kolmellasadalla viidelläkymmenellä markalla palkitsemaan Alma Aina ja Olga Maria Wikmanin oikeusriidasta oikeutuneet kustannukset. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Suomen Taltio, itselleen pidätetyn vetoamisoikeuden nojalla, oli saattanut jutun, on tuomiossa 31 päivältä Joulukuuta 1907 vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen, ja samalla velvoittanut Suomen Kallion viidelläkymmenellä markalla korvaamaan Alma Aina ja Oiga Maria Wikmanille heillä Hovioikeudessa vastuupuhiraltansa valvomisesta olleet kustannukset. Hovioikeuden tuomioon on Suomen Tallio anonut muutosta perustelmalla johon Alma Aina ja Olga Maria 155
Wikman ovat vastaneet. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska puheena olevat rakennukset, niiden 16 päivänä Joulu kuuta 1901 hajotettua, asiassa esitetyn selvityksen mukaan ovat huutokaupalla myydyt Kuvernöörin edellämainitun 21 päivänä Syyskuuta samana vuonna annetun päätöksen sisällön suorittamiseksi eikä ole näytetty että sanottu päätös Olga Maria Wikmanin suhteen olisi kumottu, eikä myöskään että nuo rakennukset, jotka ainakin Alma Aina ja Olga Maria Wikmanin vuokrakauden 29 päivänä Maaliskuuta 1902 umpunkuluttua olisivat olleet poismuutettavat, semmoisina ovat olleet korkeammanarvoiset kuin niistä huutokaupalla saatu kahdensadan markan hinta, harkitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi kumoten Hovioikeuden tuomion ja Kihlakunnanoikeuden päätöksen tältä kohdin, hyljätä Alma Aina ja Olga Maria Wikmanin kanteen sanottujen rakennusten arvon korvaamisesta. Sitä vastoin ja kun se Kuvernöörin päätös 12 päivältä Elokuuta 1901, jonka täytäntömpantaessa mainitut rakennukset hajotettiin, on näytetty sen jälkeen tulleen kumotuksi, katsoo Keisarillinen Senaatti, ett ei Valtion puolesta ole esiintuotu syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, mikäli koskee niitä sataa kolmekymmentä markkaa, jotka Valtio on velvoitettu suorittamaan Alma Aina ja Olga Maria Wikmanil. le korvauksena siitä, että he edelläkerrotuin tavoin ovat olleet estetyt käyttämästä rakennuksiansa vuokraajan loppuun asti, joten sanottu tuomiosiis tässä kohdin jää pysymään, samaten kuin Kihlakunnanoikeuden määläämiin oikeudenkäyntikulunkieihin nähden, mutta koska Hovioikeuden tuomio osaksi on muutettu, vapautetaan Suomen Taltio maksamasta Alma Aina ja Olga Maria Vikmanille korvausta ylempänä mainituista heillä Hovioikeudessa olleista kustannuksista. Tätä kaikki asianomaiset noudat456
takoot. Keisarillinen Suomen SenaattiJuthin Nummeksi F. Wiiskman Juthin Nummeksi F. Wiiskman Edvard Sandani. A. K. Granström. Oscar Karsten. Lokakuun 10. päivänä 1908. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Waasan Hovioikeudesta tulleessa metsäkauppaa koskevassa jutussa, jossa Talollinen Anttoni Alakantola ja hänen vaimonsa Maria Alakantola, Tervo lan pitäjän Lapinniemen kylästä, ovat hakijoina sekä Simon pitäjässä toimiva osakeyhtiö Halonen Ängsågs Aktiebolag vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 90. päivänä Lokakuuta 1908. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja mistä saanut tietää seuraavaa: Wemin, Simon ja Tervolan pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on osakeyhtiön Halonen Ängsags Aktiebolag puolesta lausuttu, että Anttoni Alakantola väli, kirjalla 6. päivältä Lokakuuta 1905. oli yhtiölle myynyt kaikki omistamillaan Alakanlolan ja Ylimikkotervon taloilla Tervolan pitäjässä kasvavat, välikirjassa tarkemmin mainitun mitan täyttävät kuusi- ja pitäjäpuut ehdoilla: että puiden leimaus oli tapahtuva vuoden kuluessa Anttoni Alakantolan tahi hänen valtuuttamansa asiamiehen läsnä ollessa; että ostetut puut Läsnä: R. A. W. H. B. F. T. C.  V.  3/16. H. af H. SS: 2007. Pag. 45. R. D. 1908.
olivat otettavat ulos metsästä kolmen vuoden kuluessa; sekä että ostajan tuli maksaa puolet kantorahoista heti sen jälkeen kuin metsä oli leimattu ja jäännös Huhtikuussa vuonna 1906. mutta kun Anttoni Alakantola, yhtiön kesällä viimesanottuna vuonna ja viimeksi 27. päivänä Kesäkuuta yrittäessä saada leimausta toimitetuksi, oli kuittänyt sen, on yhtiön puolesta vaadittu, että Antto ni Alakantola velvoitettaisiin sallimaan yhtiön toimituttaa puiden kontrahdin muukainen leimaus ja otto sekä korvaamaan yhtiölle sillä leimausyityksen vuoksi olleet kustannukset: Asiasta kuulustettuna, on Anttoni Alakantola tosin myöntänyt kirjoittaneensa nimensa ylläkerrottuun välikirjaan, mutta väittänyt, että sen pysyväisyys oli jätetty riippuvaksi siitä, hyväksysivätkö asianosaiset talojen metsissä piakkoin toimitettavan kodeimauksen, jota sittemmin ei ettu pantu toimeen, mihin nähden ja kun sitä paitsi välikirjassa mainittuun leimaukseen ei ollu-yhtiön puolesta ryhdytty määräajan kuluessa sekä välikirjassa suostuttuja maksuehtoja niinmuodoin myös oli jätetty täyttämättä, Anttoni Alakantola n vastustanut kannetta Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat anoneet korvausta oi keudenkäyntikulungeistaan, on päätöksessä 9. päivänä Elokuuta 1906. katsonut selvitetyksi, että Anttoni Alakantola välikirjalla 6. päivältä Lokakuuta 1905. oli myynyt osakeyhtiölle Halonen Ängsågs Aktiebolag kaikki Alakantolan ja Ylimikkotervon taloilla kasvavat kuusi- ja pitäjäpuut kontrahdissa tarkemmin määrättyä suuruutta sekä samalla myöntänyt yhtiölle oikeuden leimata puut yhden vuoden ja ottaa ne ulos metsästä kolmen vuoden kuluessa äskenmainitusta päivästä lukien, jonka vuoksi ja koskei Antto ni Alakantola ollut voinut toteennäyttää, että puheenaolevan välikirjan pysyväisyys oli jätetty riippuvaksi korleimäuksen toimittamisestä tai myöskään, että yhtiö oli rikkonut välikirjan määräyksiä, sekä Anttoni Alakantola 27. päivänä Kesäkuuta 1906., jolloin yhtiö oli aikonut ryhtyä puitten leimaamiseen, oli sen yhtiöltä kuiltä nyt. Kihlakunnanoikeus on oikeuttanut yhtiön niinhyvin yhden vuoden kuluessa 158