Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
saada vuokrata lotjat määrättyä vuoken maksua vastaan kuhettaakseen niillä halot Lappeenrantaan, suostunut tähän ja, antamalla mitään määräyksiä lainojen sa miekistolle halkojen kuleluksesta, jättä nyt lofjat kokonaan Sven Tuovisen kauteltäväksi, minkä jälkeen Tuovinen oli ne hinouttanut Lappunrantaan ja nellä lastauttanut suurimman osan halkoja rautatitse Pietariin vietäväksi. lain ollen, ja kun Sven Tuovinen lupauksistaan huolimatta ei ollut suorittanut Kauppias Broiskottgille tulevaa rahtisaatavaa, on Kriitholty, ilmoittaen sen lyhentämiseksi laillisessa järjestyksessä myyttämensä jälellä olevat halot 34, 25 syllä 3351 markan 46 pennin hinnasta, anonut kannetta hyljättäväksi. Kaastuvanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat anoneet oikeuden käyntikulujenssä korvaamista ja jossa merioikeusasioita ymmärtävät miehet ovat olleet asian käsellelyssä saapuvilla ja antaneet lausuntensa, on 5 päivänä Toukokuuta 1913. julistamassaan päätöksessä katsonut asiassa tosin näytetyksi, että Kauppias Breitholty oli suostunut määrätystä maksusta neljällä lotjalla kulet tamaan Pietarin kaupunkiin Sven Tuovisen kysymyksessä olevia halkoja mutta että tämä sopimus sittemmin oli muolettu siten että halot olivat vistavat Lappienrannan kaupunkiin; minkä vuoksi, ja kun Kauppias Breilholty, joka ei ollut voinut toteensaattaa taljista ja hinaajalaivasta suoritettavan vuokran määrää, oli myöntänyt Lappurannassa myytyjen halkojen hinnasta laiva vuokramaksuna kantamensa kolmetuhat ta kolmeataa viisikymmentäyksi markkaa neljäkymmentäkuusi penniä ja SvenTuovinen samana vuokrana oli tarjonnut kaksituhatta markkaa, Raastuvanoi keus on, pitäen viimeksimainitun määran Kesäkuun 9. päivänä 1823 annetun Merilain 106 SS:n mukaan täysin riittä vänä ja hyljäten Sven Tuovien tekemat muut korvansvaatimukset toteen näyttämättöminä, velvoittanut Kauprias Rusthollgin kuittia vastaan maksamaan takaisin Sven Tuoviselle liikaa kantamansa rahdin tuhat kolmessataa 462
viisikymmentäyksi markkaa neljäkymmentäkuusi penniä korkoineen viisi sadalta vuodessa oikeudenkäynnin alusta Tammikuun 27. päivästä 1913, jota paitsi Kauppias, Breitholtyin tuli neljättäsadalla seitsemälläkymmenellä viidellä markalla, bervata Sven Tuovisen oikeudenkäyntikulut Hovioikeus, jonka tutkittavaksi asian osaiset puolin ja toisin olivat vetoamalla saattaneet julun, on Lokakuun 8 päivänä 1914. antamassaari tuomiossa jättänyt asian Raastuvanoikeuden päätöksen varaan muuten paitsi että koska Kauppias Rustholts oli tunnustanut saaneensa, paitsi myyttämiensä hakojen hintaa Tuoriselta jahtimaksua neljäsataa markkaa ukä Kalle Ville Turpeisen oli näytetty Tuovisen puolesta suorittaneen edellä mainitut satamamaksut neljäkymmentä kahdeksan markkaa kahdeksankymmentä yhdeksän penniä, jotka Kauppias April holts mahden viejässä olisi ollut velvollinen suorittamaan, ja Britholtrin niin muodoin oli katjottava kantaneen Tuori selta yhteensä kolmetuhatta kahdeksansataa markkaa kolmekymmentäviisi penniä eli tuhat kahdeksansataa markkaa kolmekymmentäviisi penniä yli Raastu vanoikeuden kohtuulliseksi arvioiman rahdin Hovioikeus on velvoittanut Kauppias Broitholtyin maksamaan Sven Tuoviselle tuosi rahamäärän tuhat kahdeksansataa markkaa kolmekymmentäviisi penniä Kaastuvanoikeuden määräämine korkoineen ja oikeudenkäyntikulujen korvauksineen Hovioikeuden tuomioon on Kauppias Brithalta anonut muutosta perintelmatta, johen Sven Tuovinen on vastännut Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Kuurmies Amilholty ole esittanyt syytä muuttua Hovioikeuden tuomiota joka siis jää pysiväksi ja velvoitetaan Keuruis, Kuitholta werittämään Sven hoviselle hänella täällä jutun vuksi oikeiden kalujen korvauksi pitsemän kymmentä markka tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti Walter Andersin. Johannes Pesonen. K. Relonen  A. J. L. Lillmanie. K. Relonen  A. J. L. Lillmanen. Häftellen K. Auer 463
Joulukuun 7. päivänä 1915. Keisarillisen Suomen Songatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa tilariidassa, jossa Talollisenleski Albertina Hokkanen Hankasalmen pitäjän Kuuhankaveden kylästä, on hakijana sekä saman pitäjän Kovalanmäen kylässä aniva Talollinen Juho Laitinen omasta puolestaan ja avioliitossa edesmenneen vaimonsa, Albertina Hokkasen ja hänen kuolleen miehensä Talollisen Paavo Wiinikai sen tyttären Ida Lovisa Wiinikaisen kanssa syntyneitten alaikäisten lastensa Helmi Lydia Anna Emilia ja Väinö Juho Laitisen holhoojana, vastaajana. Annettu Oikeusosastossa 2 päivänä Joulukuuta 1913. Keisarillinen Senaatti on itselleen sittelyttänyt jutun kirjat ja niistä mikä li nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa lankasalmen pitäjän käräjjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Albertina HokLäsnä: 4. SS. R. G. l. B. K.t. bak H 1464 No 14. Pag 58. R. D. 1912
kanen lausunut, että Paavo Kiinikainen, jonka kanssa Albertina lokkanen 22 päivänä Lokakuuta 1871 oli vihitty avioliitteen oli kauppakirjoilla 6 ja 11 päivältä Heinäkuuta 1877 ja 14 wirältä Toukokuuta 1878 sisariltaan Susanna Lovisa, ja Eva Johanna Wiinikaiselta sekä heidän miehiltään Talollisilta Erik Johan Pelliseltä ja Otto Laitinlla ynnä äidiltään Anna Maria Janhuselta ja tämän toiselta mieheltä Talolliselta Johan Rontiolta ostanut yhteensä 25/64 osaa perintötalosta No 4 ylläsanotussa Kuuhanka veden kylässä, että Paavo Kiinikäisen kuoltua jo väivänä Elokuuta 1878 hänen tyttärensä Ida Lovisa ja Olga Emilia Wiinikainen 9. päivänä Maaliskuuta 1881 olivat saaneet kiinnekirjan sanotulle talonosalle, joka muka perintönä Paavo Niinikäisen jälkeen oli heille länäennut, sekä että Teha Lovisa Wiinikaisen kuoltua 28 päivänä syyskuuta 1903 ja Olaa Emilia Wiinikaisen kauppakirjalla 26. päivältä Maaliskuuta 1908 myytyä Juho Laitiselle omismänen osan talosta, Juho Laitinen sekä Helmi Lydia, Anna Emilia ja Väinä Juho Laitinen 31 päivänä Maaliskuuta 1908 olivat saaneet ensimäisen lainhuudon sanotuille 35/64 osalle puheenaolevaa taloa, Juho Laitinen puoleksi ja hänen mainitut lapsensa toiseksi puoleksi ja yhtämiseksi osaksi kukin, mutta koska Albertina Hokkaselle naimaosana kuului kolmas osa sanotusta talonosasta joka kolmas osa Paavo Wiinikaisen jälkun 7. päivänä Joulukuuta 1828 toimitetussa perunkirjoituksessa ja jaossa olikin jaettu Albertina Hokkautle, on Albertina Hokkanen vaatinut, että Ida zovisa ja Olga Emilia Wiinikaiselle annettu kiinnekirja ja sen perusteena elevat lainhuudet kuin myös Juho Laitiselle ja hänen edellämainituille lapsilleen myönnetty lainhuuto julistettai siin mitättömiiksi mikäli ne koskivat Albertina Hokkaselle naimaosana kuuluvun talonosuutta eli 33/192 osaa kysymyksessä olevasta talosta; jonka ohessa Abertina Hokkanen on anonut bor vausta oikeudenkäyntikuluistaan Sittenkun Juho Laitinen, kanteesta kuu1465
lustettuna, oli sitä vastustanut ja sitä paitsi väittänyt Albertina Hakkasen, joka siihen aikaan alaikäisten Ida Lovisa ja Olaa Emilia Wiinikaisen holhoojana oli näiden perintöoikeuden ne jalla hakenut heille lainhuudot ja kiinnekirjan ylläsanotuille talonosille eikä lain säätömässä ajassa ollut tätä saan toa moittinut, menettäneen moittimisa kuitensa, on Kihlakunnanoikeus, jossa Olga Emilia Wiinikaista myös on kuulustettu, 5 päivänä Huhtikuuta 1910. julistämässään päätöksessä mainitsemillaan perusteilla hyljännyt äskenberotun väitteen kanteen vanhemtumisesta ja katsonut yksitoista kuusikymmentäneljättä osaa puheenalaisesta talosta sellaiset si ansiomaaksi, josta kolmasosa kuului Albertina Hokkaselle naimaosana Taan Niinikäisen pesässä, sekä sentähden julistanut Juho sekä Helmi Lydia, Anna Emilia ja Väinö Juho Lailiselle sekä heidän mantomiehilleen annetut moittamataiset lainhuudot kuin myös kin viimeksimainituille annetun kiinnikirjan mitättömiiksi; mikäli niihin sisällyn Albertina Hokkande naimaosuutena kuuluvat yksitoista sata yhdeksänkymmentäkahdetta osaa sanotusta talosta, ja mainittujen lainhuutojen siis oikeastaan käsillä vän yhdeksänkymmentäneljä satayhdeksänkymmentäkahdetta osaa eli neljäkymmentäpitsemän yhdeksänkymmentäkuudetta osaa samaa taloa, mutta asian laatuun nähden sai Albertina Hokkanen itse kärsiä oikeudenkäyntikustannuksensa siinä levioikeus, jonka tutkittavaksi sekä Albertina Hokkanen että Juho Laitinen vistoamalla olivat saattanut jutun, en tuomiossa 25 päivältä Tammikuuta 1912 siintuomillaan perusteilla hyljännyt Albertina Hokkosen asiassa ajaman kanteen Hovioikeuden tuomioen on Albertina lekkänen anonut muutosta perustelmalla, johon Juho Laitinen on vastannut Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska Kihlakunnanoikeus, kuten toimassa Keisarillisen Penaatin tulkittavana ollessa asiassa on käynyt selville, on asianosaisten välillä 1466
aikasemmin puheenalaisesta talonosasta vireillä olleessa riidassa 31. päivänä Maaliskuuta 1908. julistamallaan päätöksellä, katsoen Juho Laitisen näyttäneen lapsineen omistavansa kolme kymmentäviisi kuudeskymmenesneljäs osaa talosta No 4. Kuuhankaveden kylässä, velvoittanut Albertina Hokkasen, joka oli myöntänyt talonosan olevan hänen hallussaan luovuttamaan Juho Laitisen hallintaan sanettua osuuslukua vastaavan osan talosta, sen vuoksi ja kun kysymustalonaan omistusoikeudesta on tullut ratkaistuksi Kihlakunnanoikeuden mainitulla päätöksellä eikä tumioistuinten siis, säännökseen näkden Oikeudenkäymiskaaren 25. luvun 21. SS:ssä olisi pitänyt ottaa Albertina Hokkasen nyt ajamaa kan netta tutkiaksensa, harkitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi kumelta ja poistaa Hovioikeuden tuomion ja Kihlakunnanoikeuden päätöksen ja asettaa asian siihen tilaan, jossa se oli ennenkuin Kihlakunnanoikeus Aaf Hellen eli ottanut sen käsiteltäväkseen. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti Walter Andersin. K. F. Helonen F. Auer Johannes Pesonen. A. W. Huuruvara. 1467
Joulukuun 8. päivänä 1915. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa, salavuotuudessa siitetyn lapsen perintöoikeutta koskevassa jutussa, jossa ovat Talolliset Juho Kustaa Juhonpoika Koristo ynnä hänen vaimonsa Sofia Johanna Antintytär, Moriston yksinäistilalta Kaarinan pitäjässä, Otto Kustaa Adolf Niemminen ynnä hänen vaimonsa Emma Emilia Antin tytär, Loimaan pitäjän Hirvikosken kylästä, ja Ernst Nevasalo ynnä hänen vaimonsa Anna Aleksandra Antintytär, Maskun pitäjästä, sekä Palstatilollinen Tuomas Oskari Tuomaanpoika Huhtala eli Paijula ynnä hänen vaimonsa Ida Wilhelmina Antintytär, Poijulan yksinäistilalta Raattisten kappelissa, yhteisesti, habijoina sekä Palvelijatar Jo hanna Wilhelmina Maarlen läsnä: J. B. - R. H. A. R. - kyl. - 6. K. /. SS. /. 1468 No 2293. Pag. 150. R. D. 1914.
tytär Kujala, Moision yksinäiseltä tilalta Liedon pitäjässä, ja Virusmaen yksinäisellä tilalla Maarian pitäjässä asuva Talollinen Kustaa Virusmäki, Johanna Wilhelmina ikujalan alaikäisen tyttären Anna Johannan holhoojana, myös yhteisesti, vastaajina: Annittu Oikeusosastossa Joulukuun 8. päivänä 1915. Keisarillinen Senaatti on itrellensä esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää: Toimitettuaan haasteen Juho Kustaa Koristolle ja hänen muille myötäpuolilleen paitsi Ernst Nevasäldle, on Johanna Wilhelmina Kujala Maarian ja tiedon pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut, että Kesäkuun 15. päivänä 1910. kuollut Säteritilallinen Juho Antti Antinpoika Moisio oli eläessään siittänyt Johanna Wilhelmina Kujalan 2. päivänä Maaliskuuta 1909. synnyttämän lapsen, edellämainitun Anna Johannan sekä sitten luvannut vihityttää itsemä avioliittoon Johanna Wilhelmina Kujalan kanssa 1910. vuoden syksyllä; minkätähden Johanna Wilhelmina kirjala on vaatinut, että mainittu lapsi julistettaisiin oikeutetuksi perimään Juho Antti Moision ja että Juho Kustaa Koristo ja hänen äsken mainitut myötäpuolensa, joista Sofia Johanna, Emma Emilia, Anna Aleksandra ja tila Wilhelmina Antintyttäret olivat Moision sisaria ja oikeudenomistajia ja jotka olivat haltuunsa ottaneet " Moision kuolinpesän, velvoitettaisiin Johanna Wilhelmina Kujalan haltuun heti luovuttamaan sanotun pesänomaisuus viime tuloineen, jotka Juho Kustaa Koristo ja hänen myöläpuolensa olivat omaisuudesta nauttineet Moision kuoleman jälkeen. Juho Kustaa Koristo ja hänen 1469
myötäpuolensa ovat kieltäneet Juho Antti Moision siittaneen Johan na Wilhelmina Kujalan mainittua lasta tahi luvanneen ottaa Johanna Wilhelmina Kujalaa vaimokseen sekä senvuoksi pyytäneet kannetta hyljättäväksi; minkajalkeen Kihlakunnanoikeus on 16. päivänä Tammikuuta 1911. julistamassaan päätöksessä katsonut näytetyksi, että Juho Antti Moisio oli salavuotuudessa Johanna Wilhelmina Kujalalle siittänyt hänen puheenalaisen lapsensa Anna Johannan sekä sitten luvannut naida Johanna Wilhelmina Kujalan, mutta että Juho Antti Moisio oli huollut ennen vihkimistä, mikin nähden Kihlakunnanoikeus on julistanut mainitun lapsen, 5. k. 8. luvun 1. SS:n mukaan, Juho Antti Moision perilliseksi niinkuin hänen laillisesta avioliitostaan syntyneen lapsen, sekä, kun ei Juho Antti Moisio ollut jättänyt jälkeensä mita rintaperillisiä, velvoittanut Juho Kustaa Koriston ja hänen Kihlakunnanoikeudessa vastaajina oleet myötäpuolensa, jotka olivat ottaneet haltuunsa Moision jäämisson, Johanna Wilhelmina Kujalalle lapsensa lakimääräisenä holhoo jana heti luovuttamaan tuo jäämistö siitä kertyneine tuloineen, lukun Moision kuolinpäivästä makupäivään asti, siitä kuitenkin värintaen Juho Kustaa Koriston ja hänen myötapuollensa kuolinpesän puolesta ehkä suorittamat tarpeelliset menet, mistä kaikesta Juho Kustaa Koristo myöläpuolineen oli velvollinen tekemään Johanna Wilhelmina Kujalalle tilin korioikeus, jonka tutkittavaksi Juho Kustaa Koristo ja hänen myöläpuolensa olivat vetoamalla saattaneet jutun, on 30. päivänä kesäkuuta 1914. antamallaan tuomiolla jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan, velvoittaen Juho Kustaa Koriston ja hänen myötäpuolensa, joista 1470
Anna Aleksandra Antintytär sillävälin oli mennyt naimisiin Ernst Nevasalon kanssa, korvaamaan Johanna Wilhelmina Kujalalle ja Kustaa Virasmäelle, joka, edellä mainittuun holhoustoimeen mää rättynä, myös oli Hovioikeudessa käyttänyt puhevaltaa asiassa, heillä jutun takia Hovioikeudessa ollut kulut sadalla kahdellakymmenellä markalla. Hovioikeuden tuomioon ovat Juho Kustaa Koristo ja hänen myötäpuolensa anoneet muutosta perustelmalla, johon Johanna Wilhelmina Kujala ja Kustaa Virusmäki ovat vastanneet. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo tosin selvitetyksi, että Juho Antti Moisio on satavuotendessa siittänyt Johanra Wilhelmina Kujalalle hänen puheenalaisen tyttölapsensa, mutta sitävastoin laillista näyttämystä puuttuvan siitä, että Moisio olisi siittämisen jälkeen luvannut naida JoT. Jäimblut hanna Wilhelmina Kujalan, minkävuoksi Keisarillinen Senaatti harkitsee oikeaksi, kumoten mitä Oikeudet ovat asiasta päättäneet, hyljätä kanteen. Tälä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Johannes Pesonen. A. W. Rustmanen Samuli Koski. K. R. Helanen K. Auer. 1471
Joulukuun 13 päivänä 1915. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa, jäsenen valitsemista sovintolanlakuntaan koskevassa jutussa, jossa Osakeyhtiö Printz 3 Kt, Huittisten pitäjän Metsän kylästä, on hakijana sekä Insinööritoimistö Litting & Co, Helsingen kaupungista, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Joulukuun 13 päivänä 1915. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: Osakeyhtiölle Printz & Kille toimituttamansa haasteen nojalla on Insinööritoimisto Lilleng & Co Huittisten, Wämpulan ja Punkalaitumen pitäjäin käräjakunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut, että toimisto välikirjalla Lokakuun 29 päivältä 1907 oli ottanut hankkiaksensa mainitulle yhtiölle kaksi yhtymää turpiiniä, joista toinen jo Läsnä: W. A. J. P. - R. H. K.A. H. B. 1472 No 2298. Pag 171. R. D. 1913.
oli toimitettu ja vastaanotettu, mutta toista, joka oli toimitettava viimeistään Toukokuun 31 päivänä 1909. oli yhtiö, vaikka toimisto monta kertaa oli tarjoutunut hankkimaan sen, kieltäytynyt vastaanottamasta ja maksamasta sen hintaa. Koska sasanotun välikirjan 11 kohdassa säädettiin, että riitaisuudet, jotka johtuivat erimielisyksistä välikirjan suhteen, oli jätettävä sovintalautakunnan ratkaistavaksi, mihin lautakuntaan kummankin riitapuolen oli valittava yksi jäsen, mutta yhtiö kehoituksista huolimatta oli laiminlyönyt täyttää tämän velvollisuutensa, on Insinööritomisto Iitting & Co, aikven jättää puheenalaisen riitakysymyksen sovintolaulakunnan rätkaista. vaksi, vaatinut, että Osakeyhtiö. PrintKt velvoitettaisiin, sopiran sakon uhalla, määrääjän kuluessa valitsemaan jäsen sovintolautakuntaan. Kanteeseen vastaten on Osakeyhtiö Printz & Kt väittänyt, että valikirjan mukaan ainoastaan ne riitaisuudet, jotka koskivat asian. osaisten välisen sopimuksen tutkintaa, oli sovintolautakunnassa ratkaistava, jota vastoin se ei ollut oikeutettu käsittelemään sopimuksen täyttämåttä jättämisestä johtivia riitoja; ja kun edellä mainittu riitakysymys siis ei kuulunut sovintolautakunnan rätkäistäviin ja sitä paitsi epäiltävää oli, voiko Kihlakunnanoikeus velvoittamalla yhtiön valitsemaan jäsenen täydentää välikirjaa, tämä kun oli jättänyt vaalen asianomaisen vapaaseen harkintaan, Osakeyhtiö Printz & Kt on anonut kannetta hyljättäväksi. Kihlakunnanoikeus, jossa asian osaiset molemmin puolin myös ovat pyytäneet korvausta oikeudenkäyntikuluistaan, on Marraskuun 50 päivänä 1912 julistamassaan päätöksessä, mikäli siitä nyt on kysymys, katsonut selvitetyksi, että asianosaiset Lokakuun 29 päivänä 1907 tehdyssä kirjallisessa sopimuksessa olivat suostuneet että riitaisuudet, mitkä 1473
johtuivat erimielisyyksistä sopimuksen suhteen, oli jätettävä sovintolautakunnan ratkaistavaksi, johon sovintolautakuntaan kummanken riitapuolen tuli valita yksi jäsen, mutta ettei yhtiö kehoituksista huolimatta ollut suostunut puolestansa valitsemaan jäsentä lautakuntaan, jota siitä syystä ei oltu saatu kokoontumaan sopimuskirjan määräämässä ajassa, mihin nähden ja kun sopimus, jonka määräyksiä toimisto yhä tahtoi naidatettavaksi, velvoitti asianosaiset jättämään kanteessa esitetyn riitaisuuden sovintolautakunnan eikä tuonioistuimen ratkaistavaksi, Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Osakeyhtiön Printy & Kn yhden kuukauden kuluessa mainitusta Marraskuun 30 päivästä lukien valitsemaan jäsenen sovintolautakuntaan ja siitä samassa ajassa toteensaatavasti ilmoittamaan Insinööritoimistolle Iittings Calle, kaikki viidensa. dan markan sakon uhalla, ja konoimaan toimiston oikeudenkäyntikulut sadalla viidelläkymmenellä markalla. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Osakeyhtiö Printz & Kt vetoamalla oli saattanut jutun, on Toukokuun 29 päivänä 1913 antamallaan tuomiolla jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan, kuitenkin siten, että se yhden kuukauden aika, jonka kuluessa yhtiön tuli valita jäsen sovintolanlakuntaan, oli luettava Hovioikeuden tuomion antopäivästä; ja on Hovioikeus velvoittanut Osakeyhtiön Printz & Stt suorittamaan Insinööritoimistolle Litting & Colle sillä Hovioikeudessa olleiden kulujen korvaukseksi viisikymmentä markkaa. Hovioikeuden tuomioon on Osakeyhtiö Frintz & Kt anonut muutesta perustelmällä, johon Iusinöoritoimiste Lilling & Co en vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Osakeyhtiö Printz & 1/14 ole esittänyt syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiöta, joka siis jää pysyväksi, kui1474
tenkin niin, että yhtiön on valittava jäsen sovintolautakuntaan ja siitä ilmoitettava Insinööritoimistolle Litting & Colle ennen Maaliskuun 1 päivää 1916; ja velvoitetaan Osakeyhtiö Printy & Kt suorittamaan Insinööritoimistolle Iitting & Calle sillä täällä jutun vuoksi olleiden kulujen korvaukseksi, kuusikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudatta. koot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Walter Andersin. K. R. Helanen Johannes Pesonen. K. Auer 1. Härry Bergrotk. Den 13. December 1915. Kejserliga Senatens för Finland som uti ett utan afgifter från Kejserlige Åbo Hofrätt inkommit revisionsmål, angående ersättning, emellan Järnvagsstyrelsen i Finland, sökande, samt PermanninKarl Emil Lindström, från Helsingfors stad, svarande: Gifven " Justitiedepartementet den 15 Fecember 1915 Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem såvidt nu är i fråga, inhämtat följande Efter stämning å Järnvogstyrelsen har Karl Emil Lindström vid Rådstufvurätten i Helsingfors stad anfört, att Lindströms dräng Johan Emil Ahlfors den 25 December 1906 med en Lindström tillhörig häst forslat vid från matsjärnägarnes vedelan i Helsingfors till Pölytek niska Institutets gård i samma stad samt att medan Ahlfors i sådant afseende från de emellan järnvägspären å sagda plan uppSde: W. t. J. P. R. K. Rit. /4.B/ 1475 No 2299. Pag 175. R. D. 1913.
lagda vedförräden lastat vid på släden, ett af flere vägnar bestående järnvägstag med stark fart passerat å ett invid hästen och släden befintligt spår samt en af vägnarna hakat fast i staden, som derå jämte hästen släpats ett stycke fings marken, hvarvid hästen skadats så svårt att den måst aflifvas; och som detta olycksfall förorsakats af järnvägsböningen i så måtto att densamma afkopplat omförmälda järnvägsvägnar från lekomotivet utanför vidplanen och låtit dem utan varningssignal inlöpa på skaret inom vidgården samt icke i tid medels brömsning stannat vagnärna eller minskat deras fart, har Karl Emil Lindström, under åberopande jämväl af stadgandet i 5 SS uti lagen af den 19 Februari 1898, angående ansvarighet för skada följd af järnvägsdrift, yrkat Järnvägstyrelsens skyldigkännande att ersätta Lindström ifrågavarande häste värde med femhundra mark. Öfver käromålet hörd har Järnvägsstyrelsen framhållit, att allmänheten vore förbjudet att närma sig de å vedplanen utsatta järnvägssparen, men att Johan Emil Ahlfors vid ifrågavarande tillfälle brutit emot detta förbud i ty att han låtit hästen och släden stanna på ett afstånd af endast en half möter från spåret, samt att Ahlfors lämnat tommarna ifrån sig så att han, då tåget kommit längs spåret och hästen af skrämsd skjutit tillbaka. icke kunnat hastigt nog få tag i dem och därigenom möjligen förekomma inträffande af olyckan, hvarhos Järnvägstyrelsen bestridt att vägnarna med alltför stark fart sätt inlöpa på vidbangården. På dessa skäl har Järnvägstyrelsen ansett all skuld till ifrågakomna olyckahändelse falla på Johan Emil Ahlfors samt förty anhållit att häromålet såsom obefogadt måtte förkastas. Sedan Järnvägstyrelsen till vitt1476
nen i målet åberopat Järnvägskonduktoren Samuel Luoma, Järnvägsbromsarene Edvard William Hint och Gustaf Adolf Laitinen samt Stationskarlen Juho Henrik Merikallio, har Karl Emil Lindström anmärkt, att Luoma, Hink, Laitinen och Merikallio vid ofvanomordade tillfälle tjenstgjort å förberörda järnvägstag och på antydt sätt varit vållande till den inträffade olyckshändelsen samt förty kunde vänta nytta eller skada af sina vittnesmål; därå Rådstufvurätten medels utslag den 16 Februari 1907 förklarat Samuel SuomaEdvard William Hink, Gustaf Adolf Laitinen och Juho Henrik Merikallio, på grund af hvad emot dem i anford måtto framhållits, vara jäfvige att vittna i målet Efter det Rådstufvurätten genom utslag, afkunnadt jämväl den 16. Februari 1907, afgjort målet och Järnvägstyrelsen på förbehållet vad i Hofrätten sökt ändring i nyssbeskrifna jäfsutslag, har Hofrätten medels dom den 19 Oktober 1910 låtit vid sagda utslag bero jämte det målet i öfrigt återförats till förnyad behandling vid Rådstufvurätten. Pärähar Rådstufvurätten, hvarest parterne ömsesides gjort anspråk på ersättning för rättegångskostnaden i målet, genom utslag, afkunnadt den 11 Februari 1911, i hvad därom numera är fråga slutligen utlåtit sig i saken och funnit ifrågavarande olyckshändelse hafva förorsakats dels där af, att Karl Emil Lindströms häst då veden pålassats, blifvit ställd emellan vedtrafven och järnvägssparet så nära det sistnämnda och äfven i öfrigt i sådant läge att hästen, då de ankommande vägnarna bemärkts, icke nog hästigt kunnat undanföras, dels jämväl däraf att vägnarna i fråga fått inlöpa å vedplanen med en hastighet, som, i betraktande särskildt af att varningssigväl icke gifvits, icke kunde anses tillständig på ett stärkt träfikeradt och dessutom 1477