Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Alfred Koskisen kanssa oli isältään Talolliselta Abraham Koskiseltä ostanut Keskisen neljännesmanttaalisen perintötalon No 2 Walhialahden kylässä, oli kauppakirjalla Helmikuun 25 päivältä 1907 myynyt Einar Alfred Keskiselle ja tämän sillaiselle vaimolle Impi Edvina Koskiselle osuutensa eli puolen Keskisen taloa 6500 markan kauppahinnasta sekä muun ohesja sellaisella ehdolla että, jos Einar Alfred Keskinen ja Impi Edvina Koskinen ensimäisten viiden toista vuoden aikana kaupanteosta myisivät talon vieraalle, hei dän tuli maksaa Abraham Albinus Koskiselle lisähintaa 2000 markkaa; että Einar Alfred Koski sen kuoltua Marraskuun 11 päivänä 1908 hänen jälkeensä Maalis kuun 22 päivänä 1910 toimitetussa perinnönjaossa oli jaettu toinen puoli Keskisen taloa Impi Edvine Koskiselle ja toinen puoli Cornar Alfred Keskisen ja Impi Edvina Koskisen pojalle Einar Abraham Koskiselle; että Impi Edrina Koskinen viimeksi sanottuna päivä nä, ennen avioliittoon menoaan Rikard Arn Koskisen kanssa, oli tälle myynyt puolen silloin omistamästään osuudesta Keskisen taloa ja sittemmin avioliittoon men tyään yhdessä Rikard Arvi Koskijon kanssa Elokuun 26 päivänä 1910 Einar Abraham Koskisen holhoo jalta Talolliselta Juho Ruhoselta ostanut Einar Abraham Keskisen pesemän puolen sanottua taloa; että Rikard Arvi ja Impi Edvina Koskinen, jotka siten olivat tulleet koko Keskisen talon omistajiksi, syksyllä vuonna 1913 olivat myyneet sen Talolliselle Edvin Murtomäelle, sekä että, vaikka puheenalainen tale niinmuodoin ennen kauppa kirjassa 25 päivältä Helmikuuta 1907 määrättyä aikaa oli myyty viiraille ja Abraham Albinus Keski nen siis oli saapa ylläsanotut 2000 markkaa, Impi Edvina Koski386
nen oli tuosta summasta suorittanut ainoastaan 500 markkaa; ja on Abraham Albinus Koskinen som vuoksi vaatinut, että Rikard Arvi ja Impi Edvina Kaskinen velvoitettaisiin suorittamaan Abraham ham Albinus Keskiselle puheena olevan jäännös - saamisen 1500 markkaa korkoineen Asiasta kuulusteltuina ovat Rikard Arvi ja Impi Edvina Koskinen vastustaneet kannetta, samatla ilmoittaen, että edelläsänotut 500 markkaa oli suoritettu Abraham Albinus Keskiselle siitä syystä, että Impi Edrina Koskinen ehkä voitaisiin katsoa velvolliseksi suorittamaan tuon summan, koska hän oli aikanaan myynyt neljänneksen talosta tulevalle miehelleen Rikard Arvi Koskiselle. Kihlakunnanoikeus on Loka kuun 13 päivänä 1914 julistamallaan päätöksellä siinä mainitut la perusteilla hyljännyt kanteenHovioikeus, jonka tutkittavaksi Abraham Albinus Keskinen oli vetaamalla saattanut jutun, on Toukokuun 12 päivänä 1916 antanut siihen luomion, ja koska Einar Alfred Keskinen ja Impi Edrina Koskinen ostaessaan Abraham Allemus Koskiseltä puheenalaisen talon olivat kauppakirjassa Helmikuun 25 päivältä 1907 sitoutuneet siinä tapauksessa, että he en simäisten viidentoista vuoden aikana myisivät päätalon vieraalle, suorittamaan Abraham Albinus Koskiselle lisää talon hintaa kaksituhatta markkaa. on Hovioikeus velvoittanut Iin pi Edvina Koskisen, joka yhdessä Rikard Arvi Koskisen kanssa oli syksyllä vuonna 1913 myynyt talon Edvin Murtomäelle, edellämainitun sitoumuksensa mukaisesti ja Rikard Arvi Koski sen, Impi Edvina Koskisen edusmiehenä, kuitin saadessaan makjamaan Abraham Albinus Keski1387
selle vaaditut tuhat viisisataa markkaa viiden prosentin korkoineen haastepäivästä Tammikuun 25 päivästä 1914 kunnes täy si maksu tapahtui. Hovioikeuden tuomioon ovat Rikard Arvi ja Impi Edvina Koski nen anoneet muutosta tänne antamallaan perustörmalla, johon Ahraham Albinus Keskinen on vastaanut. Keisarillinen Senaatti katsoo ettei ole ochetta muuttaa Hovioikeuden tuomiöta Rikard Arvi ja Impi Edvina Korkinen velvoitetaan maksamaan Abraham Albinus Keskiselle hänellä jutun vuoksi Senaatissa ollei den kulujen korvaukseksi kuusi kymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoon Keisarillinen Suomen Senaalli: Alfred Luksiala. B. Annberg A. W. Ollikkala Samuli Koski. A. W. Ollfurala Sameli Koski. E. Thesleff. Marraskuun 15 päivänä 1916 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahoilla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tullassa velkomisjutussa, jossa Kunnallispormestari Ano Emil Caselius ja Isännöitsijä August Sunde Iin, toiminimen K. P. Ruuska son edustajina ja alaikäisen Kauppiaantyttären. Kerttu Ruuskasen holhoojina, ynnä Kauppias Lauri Pietari Ruuskanen ja Kauppiaantytär Roini Ruuskanen, kaikki Tampereen kaupungista yhteisesti toiselta, sekä Osakeyhtiö Sommers, af Hällström i Waldens, sanotusta kaupungista, toi selta puolen ovat hakijoina se kii mainittu osakeyhtiö, saapu ville tulleena, ja Kunnallispermestari Caselius myötäpuolinen poisjääneinä, vastaajina: Annettu Oikeusosastossa Marraskuun 15 päivänä 1916 Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt julun kirjat ja niistä mikäli nyt on kysymyksessä saanut Läsnä: Al. Bl - 1. R. B. E. R. 1386 No 221. Tag. 135 Rb. 1916
tietää: Toiminimen K. P. Ruuskasen alaikäisten omistajain Kauppias Kuus kasen ja hänen sisartensa Toini ja Kerttu Ruuskasen holhoojina sekä mainitun toiminimen edustajina ovat Pormestari Caselius ja Isännöitsijä Sundelin Tampereen kaupungin Raas tuvanoikeudessa lausuneet, että Tankirjohtaja Nils Bernhard Idman oli Marraskuun 15 päivänä 1912. SSiannöitsijä Lundelinin kanssa, hänen edelläsanotussa toimessaan, sopinut tä Idman saisi Suomen Yhdyspanken Tamperoella olevasta haarakontti rista toiminimen K P. Ruuskasen asettamalla ja hyväksymällä rekselillä nostaa 2000 markkaa, korkorahat siitä vähennettyinä, ehdolla että Idman in tuli lunastaa tuo vekseli sen erääntymispäivänä kolme kuukautta myöhemmin, jota vastoin Idman siten muksensa täyttämisen vakuudeksi ole toiminimelle jättänyt muun muassa erään kiinnitetyn 15000 markan velkakirjan, jonka osakeyhtiö Sommers, af Hällström & Waldens oli tunnus tanut Kansalles Osake-Pankille Joulukuun 14 päivänä 1898 ja pankki Udraskuun 6 päivänä 1912 siirtänyt Pankinjohtaja Idmanen määräämäller sekä että Pankinjohtaja Idman ilmoitettuaan Suomen Yhdyspankista lunastaneensa sanotun vekselen ja jon johdosta saatuaan toiminimelle K. P. Ruuskaselle antamansa vakuuden takaisin, oli saman Marraskuun 28 päivänä vielä saanut Frännöitsijä Sundelinin suostumaan siihen, että Sundelinin asettamalla ja toiminimen K. P. Ruuskasen hyväksymällä vekrellä oli Suomen Tankin kontto rista Tampereella nostettu 2000 markkaa, pankkokorot siitäkin poisluet tuina, mitkä rahat oli jätetty Idman ille, joka oli sitoutunut maksamaan vekselin erääntymispäivänä, kolmen kuukauden kuluttua, ja samalla täman sitoumuksensa vakuudeksi jälleen luonut toiminimelle sanotun velkakirjan. Ja koska Tankinjohtaja telmanin seuranneen Joulukuun 5 päi1389
vänä jouduttua vararikkotilaan oli käynyt selville, ettei hän ollutkaan lunastanut ensiksimainittua vekse liä, joka sen vuoksi samoin kuin Suomen Pankkiin diskontattu veksde kin toiminimen K. J. Ruuskasen och täytynyt lunastaa, ovat Pormistari Carolius ja Isännöiksijä Lundelin vaat med että Osakeyhtiö Sommers, af Hällström i Waldens, jonka johtokunta kokouksessaan Marraskuun 15 päivänä 1912 nimenomaan oli hyväksynyt velkakirjan siirron Idman´ille sellaisenaan, velvoitettaisiin. Idmanin ja Sundelinen välisten, edelläkerrottujen sopimusten johdosta Caseliukselle ja Lundelinille suorittamaan puha na olevan velkakirjan sisällys 15000 markkaa kuuden prosentin korkoi neen Marraskuun 6 päivästä 1912, johon kuulueseen Kauppias Ruuska nen, riidan aikana tultuansa tåg sevaltaiseksi, on yhtynyt Asiasta kuulusteltuna on Osakeyhtiö Sommere, af Hällström i Waldens pääässiallisesti esiintuonut, että osakeyhtiö oli omilla varoillaan Kanjallis - Osake - Tankista lunastanut yllämainitun Joulukuun 14 päivänä 1898 päivätyn velkakirjan siten, että sen vähennykseksi oli maksettu Marras kuun 2 päivänä 1911 2500 markkaa ja toukokuun 3 päivänä 1912 myös 25,000 markkaa sekä jäännös oli 1800 markkaa moitettu seuraavan Marraskuun 6 päivänä, jolloin Kansallis-Osake- Tankki oli siirtänyt velkakirjan Pankinjohtaja Idmanille, kuten Idman, joka riihen aikaan oli Osakeyhtiö Sommers, af Hällström v. Waldeman johtokunnan puheenjohtajana oli määrännyt; minkä jälkeen johtokunta oli saman kuun 15 päivänä pitämässään kokouksessa hyväksynyt sen että tiimä velkakirja oli luovutettu. Idmanille hänen raatavansa ja osakeyhtiön hyväksi vastalakseen ottamainsa sitoumusten vakuudeksi; että kun velkakirja näin ollen oli Idmanella ainoastaan panttina, mutta osakeyhtiö oli selvittänyt kaikki asiansa, joista Idman oli yhteon puolesta ollut vastuunsa, eikä Id1390
manilla ollut minkäänlaista saatavaa osakeyhtiöltä, Idman olisi ollut velvollinen toimittamaan pantin takaisin osakeyhtiölle eikä ollut ollul oikeutettu antamaan sitä toiselle; ettei myöskään oltu näytetty, että Idman olisi luovuttanut velkakirjaa pan tiksi toiminimelle K. P. Ruuskaselle mikä kaikissa tapauksissa, koska velkakirja oli asetettu nimitetylle henkilölle ilman lupaa siirtää sitä täselle, ei ollut voinut saada velkakirjaa haltuunsa paremmalla oikeudella kuin Idmanilla siihen oli ollut; ja että sitä paitsi väi tetty panttaus Marraskuun 15 päivänä 1912 päivätyn vekselin lunastamisen vakuudeksi oli rauennut, kun toiminimi H. P. Kuuskanen oli antanut sitä varten saamansa pantin takaisin. Tähän nähden on Osakeyhtiö Sommers, af Hällström Kaldens anonut kannella kylät täväksi Raastuvanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat pyytäneet korvaasta oikeudenkäyntikuluislaan, on Joulukuun 21 päivänä 1914 julistamassaan päätöksessä katsonut selvitetyksi, että Pankinjohtaja Idman, sittenkuin Kansallis- Osake - Pankki Marraskuun 6 päivänä 1912 oli Idmanin määräämälle siirlängt Osakeyhtiö Sommers, af Häll ström v. Waldensin mainitulle pankille antaman puheenalaisen sadan viidenkymmenentuhannen markan velkakirjan, oli varustettuaan velkakirjan avonaisiirolla, saman Marraskuun 25 päivänä jättänyt sen "Isännöitsijä Lundelinille pantiksi sen johdosta, että Lundelin oli kirjoittautunut asettajaksi ja toiminimi K. P. Ruuskanen merkitty tunnustajaksi vastasanottuna päivänä päivättyyn kahdensadantuhan nen markan vekseliin, jonka sisällyksen Idman oli nostanut Suomen Pankin konttorista Tampevella ja sitoutunut takaisin maksamaan. mutta että toiminimi K. 1. Kuuskanen olikin joutunut Suomen Tan1391
kista lunastamaan tämän vekselin, minkä jälkeen Pankinjohtaja Idmanin avonaissiirto velkakirjassa oli täytetty riirroksi toiminimelle K. P. Ruuskaselle tahi sen määräämälle. Koska kuitenkin Pankinjohtaja Idmanin, Kansallis - Osake-Tänkin velkakirjan vielämisen hänelle ja Osakeyhtiö Sommers, af Hällström & Häldensin johtokunnan päätökseen 15 päivältä Marraskuuta 1912 perustuva oikeus, siihen nähden että velkakirja oli asetettu maksettavaksi nimitetylle henkilölle, jolle siinä ei oltu annettu lupaa siirtää sitä toiselle, Idmanin tekemän panttauksen nojalla ei oi lut tuottanut toiminimelle 31. N. Ruuskaselle parempaa oikeutta makran saamiseen velkakirjasta kuin Edmanilla itsellä oli, sentähden, ja kun selvitetty oli ettei Idmanilla ollut mitään saatavaa osakeyhtiöl tä, on Raastuvanoikeus hyljännyt kanteen sekä velvoittanut toimi nimen K. T. Ruuskasen maksamaan oikeudenkäyntikulunkien korvaukseksi Ombryhtiö Sommers, af Hällström v. Waldenselle kuusisataa markkaa Hovioikeus, jonka tutkittavaksi asianosaiset puolin ja toisin olivat vetoamalla saattaneet jutun, on 29 päivänä Helmikuuta 1910 antamallaan tuomiolla jättänyt asian Kaartuvanoikeuden päätöksen varaan. Hovioikeuden tuomioon ovat Kunnalliopormestari Caselius, Frännöitrijä Lundelin Kauppias Ruuska nen ja nyttemmin täysi valtaiseksi tullut. Soini Ruuskanen, loisella, sekä Osakeyhtiö Sommers, af Hällström Haldens toisella puolen, anonut muutosta, minkä jälkeen sanottu osakeyhtiö on vastannut Pormestari Caseliuksen ja hänen myöläpuitten sa perustelmaan Keisarillinen Senaatti katsoo ettei ole aihettä muulla tavoin muut taa Hovioikeuden tuomiota kuin että toiminimi K. T. Ruuskanen asian laatuun nähden vapautetaan suorittamasta Oikeuksien Osakeyhtiö Sernners, 1892
af Hällström v. Waldensille tuomitse maa oikeudenkäyntikulujen korvaasta kuuttasataa markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: Alfred Luksiala. B. Amberg Alfred Luksiala. B. Amberg A. W. Olli Walle. Sameli Korki. A. W. Olli Walle. Sameli Korki. 1393 No 2298 Pag 190 R. L. 1916. E. Thesleff. Marraskuun 16 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikaidesta tulleessa etuoikeutta, konkurssissa koskevassa asiassa, jossa ovat Kunnallisneuvos Erland Aarnion konkurssiin luovutetun pesän velkoja Liikemies Johan Edvard Hänninen, Helsingin kaupungista, hakijana sekä saman pesän velkoja asianajotoiminimi Grenman 8 Freg, niinikään Helsingistä saapuville tulleena mutta. Kunnallisneuvos Aarnio ja hänen muut saamamiehensa, poisjääneenä vastaajina: Annettu Oikeusosastossa Marraskuun 16 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää: Sittenkun Kunnallisneuvos Aarnio Läsnä: Wit. J. P. - R. H. A. R. - K. A A. F. H.
oli Toukokuun 3 päivänä 1915 Helsingin kaupungin Raastuvanoikeudelle antamassaan kirjoituksessa anonut saada velkojilleen luovuttaa omaisuutensa ja Raastuvan oikeus, suostuen tähän pyyntöön, oli määrännyt valvonnan asiassa tapahtuvaksi Syyskuun 10 päivänä 1915, on Liikemies Hänninen viimeksi mainittuna päivänä valvoessaan saatavaan konkurssissa Raastuvanoikeuteen valvontakirjan mukana antanut lyhennysotteena Raastuvanoikeuden Helmikuun 27 päivänä 1914 julistaman päätöksen, jossa Kunnallisneuvos Aarneo oli velvoitettu Hänniselle maksamaan kahden vekselin nojalla 9527 markkaa 3 penniä kuuden prosentin vuotuisine korkoineen, 3208 markalle 70 pennille 30 päivästä Tammikuu ta 1914 ja 6318 markalle 33 pennille 25 päivästä seurannutta Helmikuutä, ynnä 59 markkaa lainhakukulujen korvausta, sekä otteen asianomaisen kaupunginvoudin Maaliskuun 5 päivänä 1914 pitämästä pöytäkirjasta joka osoitti että kaupunginvouti silloin oli kerrotun päätöksen sisällyksen maksamiseksi ulos mitannut sitä vastaavan osan Kunnallisneuvos Aarniolle Aleksanterin lukion uudistalon rakennuskomitealta tulevasta saatavasta ja että tieto tästä oli annettava komitean puheenjohtajalle Kenraali Rakojeffille jä sihteerille elikkitehti Psehäikolle otteella ulosmittauspöytäkirjasta, samalla kuin heitä myöskin kiellettäisiin kenellekään muulle kuin asianomaiselle ulosottomiehelle antamasta ulosmitattuja rahoja. Valvontakirjassaan on Liikemies Hanninen myös vaatinut, että yllämainittu saatava tuomittaisiin hänelle etuoikeudella ulosmitatuista varoista, minkä ohessa Hänninen on pyytänyt että, jos hänen valvontansa kokonaan tai osittain tehtäisiin riitaiseksi, hänelle myönnettäisiin oikeus eri oikeudenkäyn, nillä todistaa riitaiseksi joutuneen 1394
saatavan oikeellisuus Toiminimi Grenman & Frey on vastustanut Liikemies Hännisen etuoikeusvaatimusta sillä perusteella, ettei toimitettua ulosmittausta siitä kun ei oltu tietoa toimitettu Aarnion ulosmitatun saatavan asianomaiselle maksuvelvolliselle, ollut laillisella tavalla loppuun saatettu. Raastuvanoikeus on tuomiossa Julukuun 11 päivänä 1915 lausunut, mikäli koski Liikemies Hännisen valvomalleen saatavalle pyytämää etuoikeutta, ettei asianomaisen ulosottomiehen kirjoittamasta pöytäkirjanotteesta ilmennyt Aleksanterin lukien uutisrakennuksen komitean saaneen lainmukaista tietoa ulosmittauksesta taikka pöytäkirjan mukaan annettavasta maksukiellosta ja ettei Hänninen muutenkaan ollut näyt tänyt, että semmoinen tiedenantooli tapahtunut; minkä vuoksi ja kun tämänkultaista ulosmittausta, sään nön mukaan Ulosottolain 4 luvun 18 SS:ssä, ei voitu pitää päätettynä ennen kuin pöytäkirjanote oli annettu sille, jonka maksukiellosta tuli saada osa, Raastuvanoikeus on hyljännyt puheenalaisen etuoikeus vaatimuksen Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Liikemies Hänninen oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa Huhtikuun 19 päivänä 1916 antanut asiasta lausuntonsa; ja samalla kun Hovioikeus säännön mukaan Marraskuun 9 päivänä 1868 annetun Keisarillisen konkurssisäännin 99 SS:ssä ei ottanut huomioon sitä näytöstä, minkä Liikemies Hänninen vetokirjelmänsä oheen Hovioikeuteen antamalla ulosottopojtäkirjalla oli tahtonut esittää, on Hovioikeus, mitä itse asiaan tuli jättänyt sen, mikä li siitä nyt on kysymys, Raastuvanoikeuden tuomion varaan. Hovioikeuden tuomioon on Liikemies Hänninen anonut muutosta perustelmalla, johon toiminimi Grenman Freg on vastannut. 1395
Keisarillinen Senaatti katsoo ettei Liikemies Hänninen ole esittänyt syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jääpysyväksi; ja velvoitetaan Liika mies Hänninen suorittamaan torminimi Grenman & Treglle sillä jutun vuoksi täällä olleiden kulujen korvaukseksi seitsemänkymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Walder Andersin. Johannes Pesonen Waler Andersin Johannes Pesonen K. R. Helanen A. V. Olli Wärä K. Auer. D. F. Mälsä Marraskuun 16 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin luomio nostorahalla Keisa rillisesta Waasan Hovioikeu desta tulleessa takaisinvoitloa konkussipesään koskevassa jutussa, jossa ovat Karatuomari Uno Björklund, Kokkolan kaupungista, ja Maanviljelijä Karl Lavander, Yliviiskan pitäjän Ylivieskan kylästä, saman pitäjän Kankaan kylästä kotoisin ole van Talollisen Emanuel Setamanpoika Ylitalon konkurssipesän toimitsijannel kinä, hakijoina sekä Talolliel Kustaa Wilhelm ja Iefani as Emanuelinpojat Ylitalo mainitusta Kankaan kyläslä, poisjääneinä vastaajina: Annettu Oikeusosaston ja Marraskuun 16 päivänä 1916. Keisarillinen Seraalli on itsellen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysyLäsnä: K. A. J. F. - A. R. B. : Uno Strömsten. 1396 No 299. g. 82 R. D. 1916
myksessä, saanut seuraavat tiedolSievin ja Ylivieskan pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa olivat Varatuomari Björklund ja Maanviljelijä Luvarder Emanuel el Ylitalon konkussipesän velkajäin päätöksen mukaan kirjallisesti haastatettuaan Emanuel, Sefanias ja Kustaa Wilhelm Ylitalon, lausuneet, että Emanuel Ylitalo oli Elokuun 3 päivänä 1910 päivätyn kauppakirjan mukaan pojilleen Kustaa Wilhelm ja Efanias Ylitalolle myynyt omistamansa 41/2304 manttaalia Korkelan perintötaloa No 1, 7/384 manttaalia Hannulan perintötaloa No 2, 11/2928 manttaalia Haapavuot teen perintötaloa No 14 ja 29/972 manttaalia Koskenniskan perintöta loa No 16. Ylivieskan pitäjän Kaukaan kylässä irtaimistoineen yhteensä 3600 markan kauppa hinnasta, josta 1000 markkaa oli luettava irtaimiston hinnaksi; että kauppahinta kuitat1397 tiin maksetuksi siten, että ostajat ottivat suorittaakseen Emanuel Ylitalon velkoja eri henkilöille yhteensa 2345 markkaa sekä jäännöksestä 1255 markasta sitoutuiat elättämään Emanuel Ylitalon ja hänen waimonsa näiden kuolemaan usti erityisen eläkevälikirjan mukaan; että mainittu kauppa, jolla Emanuel Ylitalo oli tarkoit tanut päästä maksamasta niitä yhteensä ainakin yli 1300 markan nousevia vekselisitoumuksia, jos sa hän oli Syyskuun 3 päivänä 1910 konkurssin lehmän veljensä Maanviljelijä Kustaa Wilhelm Ylitalon puolesta, pelastaa omaisuutensa pojilleen sekä varata itselleen ja vaimolleen eläkkeen, oli todellisuudessa tehty vasta Elokuun lopussa tahi Syyskuun uhussa 1910; että ne Emanuel Ylitalon velat, jotka Kustaa Wilhelm ja Stefanias Ylitalo olivat otta neet maksaaaksensa, eivät olleet kaupanteen aikana olbet mak
settaviksi langenneita; ja ettei kauppahinta vastannut myydyn omaisuuden oikeata arvoa. Tämän vuoksi ja kun Emanuel Ylitalo, jonka jälellä olevat varat nousivat 2435 markkaan ja velat 27145 markkaan ja joka Marraskuun 25 päivänä 1910 oli luovuttanut pesänsä konkurssiin. missä valvonta oli toimitettu Maaliskuun 8 päivänä 1911, oli tuolla kaupallaan tehnyt rikokjen ja siitä syytteeseenkin asetettu, olivat Varatuomari Björklund ja Maanviljelijä Lavander vaatineet että kauppakirjassa mainilut kiinteimistöt tuomittaisiin ilman lunastusta konkurssipejälle takaisin; minkä jälkeen Kihlakunnanoikeus oli Marraskuun 26 päivänä 1912 julistamallaan päätöksellä siinä mainituilla perusteilla määrännyt ellä se omaisuus, minkä Emanuel Ylitalo Elokuun 3 päivänä 1910 päivätyllä kauppakirjoilla oli myynyt Kustaa Wilhelm ja Sofanias Ylitalolle, oli lunastuksetta jälettävä konkurssipesälle takaisin, mutta Hovioikeus, jolme asia vetoteitse oli saatettu, oli päätöksessään Heinäkuun 31 päivältä 1913, jättäen asian Susanias Ylitaloon nähden, joka ei ollut vetoansa laillisesti perilleajanut, Kihlakunnan oikeuden päätöksen varaan, katsamt, ellei Kihlakunnanoikeus den olisi tullut asiata lopullisesti päättää, ennenkuin Emanuel Ylitaloa vastaan konkurssirikoksesta nostettu syyte oli lain voiman saaneella päätöksellä ratkaistu, ja sen vuoksi palauttanut vitun Kihlakunnanoikeuteen mikäli se koski Kustaa Wilhelm J. litalolle kuuluvaa osuutta mainitulla kauppakirjalla myytyi hin kiinteimistöihin. Ilmoitettuaan asian 1913. vuoden syyskäräjissä uudelleen Kihlakunnanoikeuden käsi1398
teltäväksi, ovat Karatuomari Björklund ja Maanviljelijä Lavander uudistanet edelläkerrotun kanteen Kustaa Wilhelm Ylitaloon nähden sekä sitten, asian sitävarten tultua lykätyksi käräjis lä toisiin, esittäneet Keisarilli sen Senaatin päätöksen Marras kuun 25 päivältä 1914, jonka mukaan Emanuel Ylitalo oli Rikoslain 39 luvun 2 SS:n 1manen lin nojalla epärehellisenä velallisenä tuomittu vankeusraingaistukseen, koska hän, tietäen itsens kykemättömäksi täyttämään sitoumuksensa, oli ennen konkurssitilaan joutumistaan polkuhinnasta myymällä kysymyksessä olevat talonosuutensa jaattanut velkojilleen tunluvan vahingen; ja ovat Varatuomari Björklund ja Maanviljelijä Lajander, haastateltuaan tämän jälkeen Susanias Ylitalenkin asiassa vastaamaan, katsoneeet että, koska Emanuel Ylitalo oli kerrotusta riksesta rengaistukseen tuomittu, konkussipesä oli oikeutettu saamaan lakaisin sen, mitä sillä kerrotun sikollisen menetetyn kautta oli luovutettu, sekä samalla vaatineet että Kustaa Wilhelm Ylitalo ja Sosanias Ylitalo velvoitettaisiin, joko yhteisesti tahi kummalla heistä varoja oli konaamaan konkurssipesän kulut asiassa 1400 markalla. Kanteesta kuultuina ovat Kustaa Wilhelm ja Sofanias Ylitalo väittäneet, elleivät he tehdessään puheenaolevan talon kaupan olleet tietäneet, että Emanuel Ylitalon veli edellämainittu Kustaa Wilhelm Ylitalo tulisi tekemään konkurssin, velä vähemmin, että Emanuel Ylitalo itse joutuisi konkurssiti laan; minkävuoksi ja kun Kustaa Wilhelm ja Susanias Ylitalo olivat talon vilpittämäs sä mieksä ostaneet ja saaneet 399
tälle maansaannille ensimäisen lainhuudon Lokakuun 6 päivänä 1910 eli enemmän kuin kolmekymmentä päivää ennen konkurssin alkua, Kustaa Wilhelm ja Lesanias Ylitalo ovat kannetta vastustaneet. "Kuulustettuaan myös Emanuel Ylitaloa on Kihlakunnan oikeus Kesäkuun 4 päivänä 1915 julistamassaan päätöksessä katsonut Emanuel Ylitalon Elokuun 3 päivänä 1916 Kustaa Wilhelm ja Stefanias Ylitalon kansja tekemän kaupan tapahtuneen petollisessa mielessä, min kä vuoksi Kihlakunnanoikeus nojautuen Konkurssisäännön 46 SS:n 1 kohtaan, on määrännyt, että sanottu kauppa, mikäli se Kustaa Wilhelm Ylitaloa koski, oli peräytyvä ja omaisuus lunastuksetta jätettävä Emanuel Ylitalon konkussipesään, mutta että asia, mikäli serefani as Ylitaloa koski, oli jääpä Kihlakunnanoikeuden aikaisemman päätöksen varaan; ja kun ei oltu näytetty, että Kustaa Wilhelm ja Lesanias Ylita. lo olisivat vilpillisessä mielessä kaupan tehneet, on Kihlakunnanoikeus kuitannut oikeudenkäyntikulut asianosaisten kesken. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi asianosaiset puolin ja toisin olivat vetoamalla saattaneet jirtun, on Helmikuun 8 päivänä 1916 antamallaan tuomiolla, poistaen Kihlakunnanoikeuden lausunnon, mikäli se koski Stefanias Ylitalon osuutta puheenalaisella kauppakirjalla myydystä omaisuudesta, koska asia hänen kohdaltaan oli lain voiman saaneella päätöksellä valkuistu, sekä Kustaa Wilhelm Ylitalon osuutta puheenalaiseen kauppaan sisältyvästä irtaimistosta, koskee häntä oltu sen luovuttamisesta haastettu, 1400