Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Maaliskuun 7 päivänä 1917. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa, korvausta koskevassa jutussa, jossa ovat Helsingin kaupungista oleva Palovakuutus - Osakeyhtiö Pohjola hakijana sekä Helsingin Paitatehdas Osakeyhtiön konkurssipesän toimitsijames Varatuomari Lauri Castrén, sanotusta kaupungista, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Maaliskuun 7 päivänä 1917 Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää: Helsingin kaupungin Raastuvan oikeudessa on Varatuomari Castrén lausunut, että Helsingin Paitatehdas Osakeyhtiö oli Syyskuun 8 päivälle 1913. päivätyn vakuutuskirjan mukaan yhden vuoden ajaksi edellisen Elokuun 20. päivästä lukien Palovakuutus-Osakeyhtiö Pohjolassa vakuuttanut tuliLäsnä: A. L. B. A. B - K.t - S. R.  336 No 490. Pag 227 Rb 1916.
palon vahingolta erinäistä omaisuutta 27000 markan vakuutussummasta sekä että ensiksi mainitun yhtiön tehtaassa, joka oli sijainnut talossa No 1 Pohjois - Makasiinikadun varrella mainitussa kaupungessa, saman Syyskuun 25 päivänä sattunut tuli palo oli hävittänyt ja turmellut yhtiön irtainta omaisuutta asiantuntijain oikeisiin ja luotettaviin kirjanpitokirjoihin ynnä niihin kohdistuviin todisteisiin perustuneen arvioimisen mukaan kaikkiaan 15805 markan 28 pennin arvon, jota paitsi Pohjola oli vienyt itselleen erinäisiä palosta pelästuneita tavaranjätteitä 318 markan 77 pennin arvon; minkä vuoksi, ja kun Palovakuutus - Osakeyhtiö Pohjola oli kieltäytynyt suorittamasta mitään korvausta kerrotusta palovahingosta Varatuomari Castrén on vaatinut Pohjolaa velvoitettavaksi hänelle, tulipalon jälkeen konkurssi tilaan joutuneen Helsingin Paitatehdas Osakeyhtiön toimitsijamiehenä maksamaan korvausta yhteensä 16124 markkaa 5 penniä viiden prosentin korkoineen haastepäivästä. Kanteesta kuulustettuna on Palovakuutus - Osakeyhtiö Pohjola väittä nyt Helsingin Paitatehdas Osakeyhtiön konkurssipesän, Pohjolan yleisten vakuutusehtojen 20 SS:n mukaan menettä257 neen kaiken oikeuden saada korvausta yhtiön mainitussa tulipalossa hävinneestä ja vahingoittuneesta irtaimistosta sillä perusteella että yhtiön Toimitusjohtaja Antti Tiira oli Pohjolalle tulipalon jälkeen tekemässään sääntöjen vaatimassa ilmoituksessa vasten parempaa tietoansa koettanut eksyltää Pohjolaa suuresti liioitelluilla tiedonannoilla hävinneen ja vahingoittuneen omaisuuden palhoudesta ja arvosta käyttäen lisäksi vääriä keinoja tiedonantojaan vahvistaakseen, minkä vuoksi Palovakuutus - Osakeyhtiö Pohjola on anonut kannetta hyljättäväksi ja pyytänyt korvausta oikeudenkäyntikuluistaan. Raastuvanoikeus on Marraskuun 6 päivänä 1914 julistamassaan päätöksessä
katsonut selvitetyksi, että se vahinko, jonka Helsingin Paitatehdas Osakeyhtiö oli kärsinyt mainitussa tulipalossa ja jonka tämä yhtiö oli arvioinut 16124 markaksi 5 penniksi, ei todella ollut noussut yhdeksääntuhan teenkaan markkaan; minkä vuoksi ja kun Toimitusjohtaja Tiira, joka nähtävästi oli hyvin tuntenut yhtiölle tulipalossa poituneen vahingon suuruuden, vaikka yhtiön käyttämät asiantuntijat, jotka ainoastaan yhtiön kirjanpidon perusteella olivat toimittaneet lasketmansa eivätkä olleet ottaneet huomioon sitä seikkaa että yhtiön liika Kesäkuun 30 päivään 1913 mennessä ei ollut antanut mitään voittoa, vaan painvastoin tuottanut uvirta tappiota, olivat tulleet mainittuun väärään tulokseen, oli siis vastoin parempaa tietoansa jättänyt Palovakuutus - Osakeyhtiö Pohjolalle väärän ilmoituksen tulipalossa häviimeesta ja vahingoittuneesta irtaimistosta sekä sen nojalla vaatinut yhtiön puolesta Pohjolalta palovahingon korvausta, ja kun vakuutuksenottaja sellaisella viituksella vakuutuksenantajan tahalliseksi oksyttämiseeksi Pohjolan yleisten vakuutusehtojen 20 SS:n mukaan menetti oikeuden palovahindon korvaukseen, Raastuvanoikeus on kyljännyt Helsingin Paitalehdas Osaksyhtiön konkurssipesän puolesta ajetun kanteen sekä velvoittanut konkurssi pesän korvaamaan Palovakuutus-Osa kenhtiö Pohiolalle sillä jutussa ollut kulut yhdeksälläsadalla viidellä kymmenellä markalla. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Varatua mari Castrén oli vetoamalla saattanut jutun on Toukokuun 18 päivänä 1916 antamassaan tuomiossa lausunut selvitetuksi että, sittenkuin tulipalo Syyskuun 25 päivänä 1913 oli raivunnut Helsingin Paitalehdas Osakeyhtiön kysymykssessä olevassa tehtaassa, Toimitusjohtaja Tiira oli Palovakuutus - Osakeyhtiö Pekolalle ilmoittanut Helsingin Laita tehdas Osakeyhtiön sanotussa palossa kärsimän vähingon nousseen yhteensä 1824 markkaan 5 penniin, vaan luotettavaa ulvitystä 258
ei kuitenkaan oltu esitetty siitä että Helsingin Paitatehdas Osakeyhtiön todellinen tappio olisi noussut sanottuun määrään; mutta kun PalovakuutusOsakeyhtiö Pohjola ei ollut voinut näyttää, että Toimitusjohtaja Tiira olisi antanut mainitun, esteettömien hen kilöiden Helsingin Paitalehdas Osakeyhtiön kirjojen mukaan tekemään arvosteluun perustuvan ilmoituksen ksyttääksensä Palovakuutus-Osakeyhtiö Pohjolaa, sekä Helsimin Paitatehdas Osakeyhtiön kärsimä vähinko Pohjolan puolesta oli arvioitu kahdeksaksaksiituhanneksi sadaksikahdeksi markaksi kahdeksikymmeneksi videksi penniksi, on Hovioikeus, kumoten Raastuvanoikeuden päätöksen, velvoittanut Palovakuutus - Osakeyhtiö Pohjolan maksamaan sanatuomari Castrénille, mainitussa toimessaan, palovahingon korvaukseksi vastasanotun rahamäärän kahdeksan tuhatta satakaksi markkaa kaksikymmentäviisi penniä viiden prosentin vuotuisine korkoineen haastipäivästä Marraskuun 13 päivästä 1913. Hovioikeuden tuomioen on Palivakuutus - Osakeyhtiö Pohjola anonut muutosta perustelmalla, johon Varatuomari testénon vastannut. Keisarillinen Senaatti harkitsee oikeaksi, kumoten Hovioikeuden tuomien mikäli se on edellä kerrottuna jättää asian Raastuvanoikeuden päätöksessa mainituilla perusteilla sen torpiipäätöksen varaan, johon Raastuvan oikeus on asiassa johtunut, kaiken muun puolesta paitsi että talovakuutus Osakeyhtiö Pohjola, jonka on myönnetty haltuunsa ottaneen erinäistä puheenalaisesta tulipalosta julastettua Helringin Saltalehdas Osakeyhtiön konkurssipesälle kuuluvaa irtainta omaisuutta, velvoitetaan konkurssipesälle joko luovuttamaan takaisin tämä omaisuus tahi konaamaan konkurssipesälle sen riidaten arvo kolmellasadalla kahdeksallatoista markalla seitsemälläkommenelläseitsemallä pennillä, kuin myöskin että Palovahuutus Osakeyhtiö Pohjola asian laatuun nähden itse saa kärsiä kulunkinda 259
jutussa Raastuvanoikeudessa, joiden maksamisesta Helsingin Paitatehdas Osakeyhtiö vapautetaan. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti. Apeäiuksiala. K. Relanen Afränksiala. K. R. Helanen A. W. Ollnunmaa Samuli Koski. K. Auer. Uno Strömsten Maaliskuun 7 päivänä 1917. "Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa korvausta koskevassa nostöjutussa, jossa Suomen Kruunu on hakijana ja November kun pitäjässä asuva Uitonjohtaja Alfred Helle, samasta pitäjästä olevan A. Ahlström Osakeyhtiön lauttauksenpäällysmiehenä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Maaliskuun 7 päivänä 1917. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt asiakirjat ja niista, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää: Alfred Helteelle hänen maini tussa toimessaan annetun haasteen nojalla on Kruunu, Yläneen pitäjässä sijaitsevan Uudenkarta. non tilan omistajana. Pöytyän ja Yläneen pitäjäin kärajäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinut, että Alfred Helle ja A. Ahlström Osakeyhtiö velvoitettaisiin korvauksena Läsnä: J. P. - R. H. - A. R. K.t. - S.K. 260 No 492. Pag. 353. R.D. 1916
metsäntuotteiden lauttaamisella keväällä vuonna 1911 mainitun tilan maille saatetusta vahingosta, joka sanotun vuoden Kesäkuun 28 päivänä annetulla Kesioikeuslaissa edellytetyllä välimiesten ratkaisulla oli arvioitu257 markaksi 75 penniksi Kruunulle joka oli tyytymätön välitystuomioen maksamaan 828 markkaa 45 penniä, siitä kuitenkin vähennettyä jo suoritetut 165 markkaa Alfred Helteen vastattua kanteeseen, on Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset ovat pyytäneet konausta oikeudenkäyntikuluistaan, Syyskuun 29 päivänä 1913 julistamassaan päätöksessä lausunut selvitetyksi, että Alfred Helle oli keväällä vuonna 1911 tukineutolla vahingoittanut heinänkasvua Kruunun omistaman Uudenkartanon tilan rantamailla ja että Helle oli suostunut maksamaan Kruunulle korvauksena tuosta vahingosta 257 markkaa 75 penniä, mistä määräs tä Kruunu oli myöntänyt Helteen jo suorittaneen 165 markkaa; mutta koska myöskin oli selvitetty, että Kruunu, joka oli lohkonut Uudenkartanon tilan, oli niistä lohkotiloista, joihin mainitut rantamaat kuuluivat, luovuttanut kaikki muut paitsi lohkon No 15 vuokraajille kysymyksessä olevana vuonna viljeltäviksi sekä että määrättäessä Kruunulle niistä maksettuna vuokria ei oltu otettu lukuun puheenalaista heinänkasvulle saatettua vahinkoa, ei Kruunu niinmuodoin ollut näyttänyt kärsineensä Alfred Helteen menettetystä muuta vahinkoa kuin mitä oli tullut loholle No 15; minkä vuoksi, ja kun tuolle loholle oikeutettu vahinko, joka oli arvioitu esintään 22 markaksi, oli katsottava sisältyvän edellämäinittuun 257 markan 75 pennin korvaukseen, Kihlakunnanoikeus on, kyljäten Kruunun sen yli menerän vaatimuksen, velvoittanut Alfred Helteen Kruunulle kuittia vastaan suorittamaan kaksisataa viisikymmentäseitsemän markkaa seitsemänkymmentäviisi penniä, siitä vähentäen jo 261
maksetut sata kuusikymmentäviisi markkaa, eli siis yhdeksänkymmentäkaksi markkaa seitsemänkymmentäviisi penniä. Tämän ohessa on Kuunu velvoitettu neljälläsadalla viidelläkymmenellä markalla korvaamaan Alfred Helteelle tämän oikeudenkäyntikulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kruunu oli vetoamalla saattanut juteen, on Syyskuun 25 päivänä 1916 antamallaan tuomiolla jättänyt Kihlakunnanoikeuden päätöksen pysyväksi sekä velvoittanut Kruunun maksamaan Alfred Helteelle hänellä Hovioikeudessa olleiden kustannusten korvaukseksi viisikymmentä mark kaa. Hovioikeuden tuomioon on Kruunu anonut muutosta perustelmalla, johon Alfred Helle on vastannut. Keisarillinen Senaatti katsoo, ettei ole aiheltä muuten muuttaa Hovioikeuden tuomiota kuin että Kruunu, asian laatuun nähden, vapautetaan suorittamasta Alfred Helteelle hänelAeras Sarva se Kihlakunnanoikeudessa ja Hovioikeudessa määrättyjä oikeudenkäyntikulujen korvauksia neljääsataa viittäkymmentä ja viittakymmentä markkaa. Titä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Johannes Pesonen. K. R. Helanen. Johannes Pesonen. K. R. Helanen. Johannes Pesonen. K. R. Helanen. Johannes Pesonen. K. R. Helanen. A. W. Kinnunen J. Auer A. W. Kinnunen J. Auer Samuli Koski. 262
Den 7 Mars 1917. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, utan erlagda afgifter, från Kejserlige Wasa Hofrätt inkommit mål angående underhåll emellan i Wikby by af Mustasaari socken bosatte Bondehustrun Anna Somän Bonden Herman Herby, svarande: Gifven i Justi tiedepartementet den 7 Mars 1917. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhämtat följande: Vid Häradsrätten i Mustasaari, Kveflaks och Replot socknars tingslag har Anna Sofia Gök yrkat att, enär hon, som år 1898 blifvit sammanvigd med Herman löf, någon tid därefter till följd af Herman Göks visade frånkände uppförande varit toungen att flytNärv: A. L. J. A. R. K. F. I. B. Bit. 11. SS: 193 Pag. 299. R. tid Gök, sökande och dennes mansson Gok från samma 1916.
ta från honom och vidare samman lefnad emellan makarna visat sig omöjlig, Herman Gök måtte förpliktas att utgifva årligt under håll åt Anna Sofia bök samt bidraga till makarnas i äktenskapet födde barn August och Aline Göks uppehälle; hvarefter Häradsrätten uti utslag af den 8 September 1913 ålagt Herman Gökatt i fordradt afseende till Anna Sofia God utbetala ett årligt underhåll af 150 mark samt att i bidrag till makarnas förbemäl da barns uppehälle utgifva 50 mark om året för dem hvardera intill dess barnen fyllt femton år eller kunde försörja sig sjäfva. På Herman böf ågången skriftlig stämning till 1914 års lagtima vinterting i förenämnda tingslag har Anna Sofia Göfhärefter vid Häradsrätten anhiillet att, emedan hon, under den tid hon varit tvungen att bo skildt från mannen, ensamförsörjt såväl sig själf som makarnas förenämnda barn, Herman Gök måtte åläggas att för tiden från den 7 Mars 1900 till den 8 September 1913 till henne utgifva 150 mark om året samt ett underhållsbidrag af 50 mark i året för hvardera barnet saken hörd har Herman Gokgenmält att han icke gifvit Anna Sofia Gök skälig anledning att jämte barnen flytta bort från makarnas gemensamma hemvist hvarför och då det ståll Anna Sofia Gök och barnen fritt att bo i hans hem samt anspråket dessutom till en del vore peskisteradt, Herman Gåh anhållit att käromålet såsom obefogadt och delois sentida väckt mätte förkastas Häradsrätten har uti den 11 September 1914 afsagdt utslag yttrat sig och enär Häradsrätten uti dess under rättegån261
gen den 27 Februari 1914 afkunnade beslut förklarat utredningen och bevisningen uti det emellan parter na förut anhängiga och genom utelag den 8 September 1913 afgjorda målet, däri Herman bök å lagts att åt Anna Sofia Gök utgifva ett årligt underhäll af etthundra femtio mark samt att bidraga till parternas tvenne barns underhåll med femtio mark om året för dem hvardera vore binlande äfven i detta mål, tyoch då Herman bök medgifvit att Anna Sofia Gök under tiden emellan den 7 Mars 1900 och den 8 September 1913 lefvat skild från honom samt under sagda tid ensam underhållit sina bägge barn Häradsrätten, med förkastande af Anna Jofia Göks yrkande i öfrigt så som sentida väckt, ålagt der man Gök att emot behörigt koitto till Anna Sofia lök utgifva enahanda underhåll och bidrag för tiden från den 5 September 1903 till den 8 September 1913 då förenämnda utslag afkunnades Hofrätten, under hvars pröfning Herman Gök i väderag dragit målet, har medels den 2. Juli 1916 däri gifven dom utlåtit sig och jämte det Anna Sofia Gök enär stämningen. målet delgifvits Herman Gökden 11 Februari 1914 och ifrågavarande underhåll i hvad det samma belöper sig på tiden innan den 11 Februari 1904 således icke blifvit hos Herman Gök bevakadt inom den i SS: 1. af Kejserliga förordningen om peskapteen i fordringsmål, gifven den 9 November 1868, för reskrifna tid, vid sådant för hållande förklarades hafva i denna del förloral nu talan emot Herman Joh har Hofrätten vidkommande saken i öfrigt funnit det väl vara utredt att 265
Anna Sofia Gök i följd af kifoch osämja mellan makarna nödgats jämte makarnas bägge barn under tiden från den 11. Februari 1904 till den 8 September 1913 bo skildt från sin man samt att hon därunder försörjt sig samt vårdat och underhållit barnen utan att hon därtill erhållit något bidrag af sin man; men emedan Anna Sofia Gör icke under sagda tids förlopp ajort anspråk på eller fätt sig tillförsäkradt dylikt bidrag och hon i anseende till den makarna emellan rå dande bogemenskapen, sålänge boet vore edeladt, icke kunde genom rättegång emot Herman Gof göra gällande rätt till vederlag för hvad hon till själf försörjning och barnens underhåll redan utgifvit har Hofrätten, med upphäfvande af Härads rättens utslag, förkastal Anna bfia Göks i målet utförda talan men i anseende till sakens beskaf fenhet skulle sakegarena själpa få vidkännas sina däri hafda kostnader. Uti Hofrättens dom har Anna Sofia Gök anhållit om ändring medels deduktion, den Herman Gök bemätt. Kejserliga Senaten finner skälicke förekomma till ändring i Hof rättens dom Anna Sofia Göf ålägges att till Herman Gök i ersättning för hans i Senaten för målet hafda kostnader utgifva sextio mark let alla som vederbör, till efter rättelse länder Kejserliga Senaten för Finland: Aspektuksiala. 1. R. Helanen. Apt Luksiala.  R. Helanen. A. W. Brununen Samuli Koski. K. Auer. B. F. häen 266
Den 7. Mars 1917. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Kejserlige Åbo Hofrätt, inkommit fordringsmål emellan Aktiebolaget Finska, Tegrambyrän med hemort i Helsingfors stad, sökande, samt Ota Osakeyhtiö benämnda afliebolag, från Åbo stad svarande: Gifven uti Justitiedipartementet den 7. Mars 1917. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem såvidt numera är i fråga, inhämtat följande Efter aktiebolaget Ota Osakeyhtiö ågången stämning har. Aktiebolaget Finska Tegrambyrån vid Rådstufvurätten i Åbo stad anfört att sedan firman Finska Totiskyrän, Suomalainen Uutistoimisto som egdes af Ähtiebolaget Finska Tegrambyran, jämlikt kontrakt, upprättadt år 1909, förbundit sig att under sagda år och darest kontraktet icke uppsades föreden 1 November, jämväl under därpåföljande kalenderär till i nyssnämn6.de: t.S. sk. R.G.Söt267 No 497. Pog. 292. R. 1916.
da stad utkommande tidningen Turun Sanomat, som egdes af Ota Osakeyhtio lämna nötiser samt viktigare inoch uttändska nyheter emot en ersättning af 536 mark för månad, i skifvelse för den 28 Oktober 1911, som den 30 i samma månad kommit OtaOsakeyhtiö tillhanda, uppsagt berörda kontrakt, förman Finska Kotiskyran Suomalainen Uutistoimisto, medan parterna underhandlat om afslutande af nytt kontrakt på delvis andra vill kor, äfven under år 1912 till sagda tidning lämnat nötiser intill utgången af Oktober månad, men att förman Finska Notisyrän, Suomalainen Uutistoimisto, af orsak att Ota Osakeyhtiö icke godkänt de för det nya kontraktet föreslagna villkoren från och med den 1 November 1912 ej vidare lämnat notiser till tid ningen. Och som Aktiebolaget Finska Febrambergrans tillgodohafvande hos Ota Osakeyhtiö, vid sagda tidpunkt, enligt till Rätten ingifven kontokurant, utgjort 1753 mark 1 penni, men Ota Osakeyhtiö icke kunnat i godo förmås att till Aktiebolaget Finska Teligrambyrån betala sagda belopp, har bolaget yrkat Ota Osakeyhtiös förpliktande att till detsamma erlägga 1753 mark 1 penni med sex procents årlig ränta därå från den 1. December 1912 saken hördt, har aktiebolaget ÖtaOsakeyhtiö väl medgifvit riktigheten af Aktiebolaget Finska Tegrambjöns ifrågakomna fordran, men i sammanhang därmed på bolaget ågången genstämning påstått att förberörda bontraft, som icke någonsin af Aktula laget Finska Teligrambyrän uppsagts samt med afseende å tiden för dess giltighet medgifvits hafva blifvit förlängdt med ett år i sänder, derest detsamma icke före den 1 November för det följande året uppsagts, ensidigt brutits af Aktiebolaget Finska Febrambyran genom att bolaget den 9 Oktober 1912 utan vidare upphört att till tidningen Turun Sanomat lämna de i kontraktet afsedda nyheterna, samt 268
att Ota Osakeyhtiö, som vid antydt förhållande måst för sagda tidnings räkning från annat håll anskaffa dylika nyheter, därigenom under tiden från förberörda den 9 Oktober 1912 till årets slut åsamkats följande kostnäder nämligen: för levererade notiser och tegram 1454 kronor 69 Öre eller 2025 mark 17 penni, för nyheter 1200 mark, för tilefonsamtal 450 mark och i utbetalade arvoden åt notissamlare 357 mark 5 penni eller sammanlagdt 40:12 mark 22 penni. På grund häraf och da det åtage Aktiebolaget Finska Telgranbyran, som den 3 November 1911 skriftligen förbundit sig att så länge Ridaktoren Frans Kaijala, som häftade för skuld till Otta Osakeyhtiö, hos bolaget hade anstallning, i afseende å afkortning af Kaijalas skuld af dennes lön manatligen innehålla 75 mark samt därför kreditura Ota Osakeyhtiömen byran sådant för de åtta senaste månaderne under år 1912 uraktlåtit, att med 600 mark härför godtgöra Ota Osakeyhtiö, äfvensom Antiebolaget Finska Telegrambyrän för annonser, som bolaget låtit införa i Turun Sanomat under de senast månaderna af år 1912, hade att erlägga 153 mark 99 penni har Ota Osakeyhtiö, som hos Aktiebolaget Finska Felegrambyran sålunda egde fordran å inalles 4786 mark 21 penni, yrkat belagets förpliktande att till Ota Osakeyhtiö utgifva dess berörda motsordran jämte ränta, efter afdrag dock af bolagets förenämnda fordran hos OtaOsakeyhtiö 4 härå afgifvet genmäle har Aktiebolaget Finska Tegramkyrän, med bestridande i öfrigt af riktigheten af aktiebolaget Öta Osakeyhtiös omförmälda genfordran, beträffande Ota Osakeyhtiäs anspråk på utbekommande af det belopp bolaget skulle förbundit sig att innehålla af Rådarteren Kaijalas lön invändt att; då detta anspråk icke hade någon gemenskap med ifrågavarande mål detsamma ej kunde i sammanhang dermed till behandling upptagas, men har 209
Rådstufvurätten, medels den 29 Januari 1914 afkunnadt utslag förkastat sagda invändning såsom obefogad. Efter det Aktiebolaget Finska Teleframbyran uppgifvit att detsamma icke ansett sig kunna af Redaktören Kaijalas lön under tiden från den 1. Maj 1912 till den 1 Januari 1913 innehålla något förtta Osakeyhtiös räkning, enär Kaijala därtill icke samtyckt, har Rådstufvurätten, hvarest parterna å ömse sidor gjort anspråk på ersättning för rättegångskostnaden, medels den 29 Januari 1914 afkunnadt slutligt utslag i saken sig utlåtit och funnit därvid utredt vara ej mindre att Aktiebolaget Finska Pihgrankyrån såsom egare af firman Finska totisbyran, Suomalainen Uutistoimisto, jämlikt ett år 1909 med tidningen Turan Sanomat upprättadt kontrakt, som å sagda tidnings vägnar undertecknats af Hofrättsaktvarien Otto Robert Lindstedt i egenskap af verkställande direktör för berörda tidnings egare OtuOsakeyhtiö, åtagit sig att tills kontraktet genom uppsägning, som borde ske före den 1 November det kalenderår, från hvilket uppsägningen afsäges att gälla, upphört att bestå, till nämnda tidning lämna natur och viktigade in- och uttändska nyheter mot en ersättning af trehundra trettiosex mark i månaden, än att Aktiebolaget Finska telegrambyrån sedermera i inkommenderad skrifvelse till tidningen Turun sanomut af den 28 Oktober 1911, som uttagits å postkontoret i Åbo stad den 3. i samma månad på grund af en af Aktuarien Lindstedt utfärdad fullmakt, uppsagt berörda aftal, hvadan uppsägningen måste anses hafva varit behörig, men att Artiebolaget Finska Teligrambyrån det oaktadt fortfarande under år 1912 till Turun Sanemat lämnat dylika notiser mot samma ersättning som förut till den 9 Oktober sagda år, då bolaget upphört att meddela sådana, och att belaget sålunda jemlikt Ota Osakeyhtias erkännande härför egde en fordran å ettusen sjuhundra femtiotre 270
mark en penni. Beträffande åter Ota Osakeyhtiös i målet väckta motan språk, har Rådstufvurätten funnit Antidolaget Finska Tegrambyrän enligt skriftlig förbindelse af den 3 November 1911 hafva åtagit sig att af Redäktoren Kaijalas hos bolaget åtnjutande löneförmåner manatligen så långe Kaijala vore i bolagets tjänst för Ota Osakeyhtiös räkning innehålla sjuttiofem mark samt att Ota Osakeyhtiö egde fordran hos Aktiebolaget Finska Stegransbyran för bolagets i Turun Sanomat införda annonser till ett belopp af etthundra femtio tre mark nittionio penni, hvadan och då Aktiebolaget Finska Teligram. byran erkänt sig hafva uraktlåtit att till Ota Osakeyhtiö redovisa för det af sistsagda bolag fordrade beloppet sexhundra mark, som tretubolaget Finska Teligramkyran bort innehålla af Kaijalas lön för tiden från den 1 Maj 1912 till den 1 Junuari 1913 eller sålunda för åtta månader, Ota Osakeyhtiös mötanspråk sålunda utgjorde sammanlagdt sjuhundra femtiotre mark nittionio penni. I anseende härtill har Rådstufvarätten ålagt Ota Osakeyhtiö att till Ektiebolaget Finska tilegrämbyrån utbetala ettusen sjuhundra femtiotre mark en penni efter afdrag af ofvannämnså belopp sjuhundra femtiotre mark nittionio penni eller således niohundra nittionio mark två penni med sex procents årlig ränta därå från den 1 December 1912 samt att derhos med tvåhundra tjugufem mark umgälla Aktiebolaget Finska delegrambyran dess kostnader i målet. Hofrätten, under hvars pröfning såväl Aktiebolaget Finska Tegramby ran som aktiebolaget Ota Osakeyhtiö i vadeväg dragit målet, förstnämnda bolag med anhållan om rättelse jämväl i omförmälda invändningsutslag, har medels den 31 Juli 1940 gifven dem, jämte det Rådstufverättens invändnings utslag fastställts, funnit visserligen utredt vara, att Iktiebolaget Finska Tegrambyran be