Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
ei ollut kontrahdissa olevaa nimikirjoitustansa kieltänyt, jätettiin varteen ottamatta, on Hovioikeus vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen ja velvoittanut Antti Tillin Pohjoismaiden Osakepankille suorittamaan maksut sen kappaleesta Hovioikeuden tuomiota viisitoista markkaa kahdeksikymmentä penniä. Hovioikeuden tuomioon on Antti Tilli hakenut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo ettei Antti Tilli ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, jonka varaan asia siis jääpi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: J. G. Sohlman Valentin Gummerul, a Andersin. J Näsnlund 1. Ant. Charpenten Den 3. Februari 1905. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Åbo Hofrätt inkommet mål emellan Landthandlaren Pekka Seppänen, från Kerimäki socken, sökande, och Brandförsäkringsaktiebolaget Finniä i Helsingfors stad, svarande, angånde utbekommande af brandskadeersättning: Gifven uti Justi tiedepartementet den 3. Februari 1905. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhemtat följande: Efter stämning å Verkställande Direktören för Brändförsäkringsaktiebolaget Fennia Sigfrid Kullhem har Pekka Seppanen vid Rådstufvurätten i Helsingfors anfört, att Seppänen, som idkat landthandel å hemmanet No 13. i Yläkuona by af Kerimäki socken, haft sitt derstädes förvarade varulager brandförsäkradt uti bolaget Finniå till ett värde af 5,000. mark för tiden från den 24. Januari 1901. till den 24. Januari 1902. samt att Pekka rfde J. G. S. - A. R. - K.S. - V. H. - 76. B. - J. F. K. S. No 90. No 90. Pag. 115. R. D. 1904.
Seppänens handelslägenhet genom en natten emot den 6. September 1901. timad vid eld uppbrunnit, hvarvid äfven af handelsvarulagret, som vid tiden för eldsrädan i värde uppgått till 8,822. mark, varor till ett värde af 8,792. mark genom delen förstöts; och som Brandförsäkringsaktiebolaget Finniä vägrat att ersätta skadan å lagret, såvidt detsamma varit försäkradt i nämnda bolag, har Pekka Seppänen yrkat bolagets förpligtande att till Seppänen utgifva förenämnda försäknings belopp 5,000. mark jemte ränta derå. Öfver käromålet hörd har Direktören Kullhem, å Brandförsäkringsaktiebelaget Finnias vägnar, genmält, att ehuru det enligt Pekka Seppänen af bolaget meddeladt och af Seppänen godkändt vilkor för försäkningens beviljande ålegat honom att i sin affär hålla en rationel bokföring, hvartill hörde inventarium, kassa - och varuböcker äfvensom bok öfver utbergade varor, samt förvara dessa böcker så, att de efter möjligen inträffande brand vore tillgängliga, Pekka Seppänen likväl efter ifrågavarande vådda de kunnat framvisa någon annan af sina handelsböcker, än boken öfver utborgade varor; hvarför och då ett räsent ligt vilkor för försäkringsaftalets bestånd sålunda icke uppfylts samt Pekka Seppänen hvarken styrkt, att han hållit aftalsenlig bokföring, eller förestält tillförlitlig utredning angående det uppbrunna varulagrets värde, Direktoren Kullhem ansett Pekka Seppänen icke böra, på grund af det emellan honom och bolaget ingångna försäkringsaftalet, utfädet fordrade beloppet samt förty emotsett käromålets förkastande. I anledning häraf har Pekka Seppänen, med förmälan att den undan bränden räddade boken rätteligen varit en anteckningsbok öfver förfallna verlar, hvilken bok vid brandtillfället funnits i Seppänens bostad, framhållit, att alla handelsböcker vid ifrågavarande tillfälle förvarats under disken i handelsboden och uppbrunnit; och emedan samtliga hus i gården genom branden förstorts samt efvanåberopade försäkringsvilkor icke kunde sålunda förstås, att försäkringstagare 60
vore skyldig att hålla sina böcker utom den gård, der hans handelsbutik vår belägen, äfvensom genom berörda vilkor för öfrigt synbarligen endast åsyftats vinnan de af utredning om det brandförsäkrade varulagrets storlek, har Pekka Seppänen ansett ifrågavarande försäkringsvilkor, vid det förhållande att det förstörda lagrets värde på annat sätt kunde styrkas, icke böra betaga honom rätt att utfäförsäkningssumman. Rådstufvurätten har medels den 27. Maj 1902. afkunnadt utslag väl funnit utredt vara, att Brandförsäkringsaktade laget Finnia genom försäkringsbref af den 25. Januari 1901. till försäkning emot brand för tiden från den 24. i samma månad till den 24. Januari 1902. antagit Pekka Seppänens å hemmanet No 13. i Yläkuona by befintliga handelsvärulager till ett värde af femtusen mark och att varulagret genom natten emot den 6. September 1901. å sagda hemman timad brand förstorts; men emedan i de för bolaget gällande försäkrings vilkor, hvilka särskildt anginge landthandlare, uttryckligen stadgades för försäkringsaftälets bestånd, att försökningstagaren borde i sin affär hålla rationet bokföring och förvara sina handelsböcker så, att de efter inträffad eldsväda vore tillgängliga, men Pekka Seppänen emellertid, på sätt han sjelf medgifvit, förvarat sina handelsböcker under disken i sin handelsbutik, med den påföljd att desamma vid ännämnda brand uppbrunnit, har Rådstufvurätten förkastat Pekka Seppänens yrkande att utfå det utsökta försäkringsbeloppet Hofrätten, under hvars pröfning Pekka Seppänen i vadoväg dragit målet, har genom den 20. Juni 1904. deri gifven dem faststält Rådstufvurättens utslag, hvarjemte Pekka Seppänen känts skyldig att med femtio mark ersätta Brand försäkringsaktiebolaget Finniä för dess umgälder i Hofrätten. Uti Hofrättens dem har Pekka Seppänen anhållit om ändring medels ingifven leduktion, som å Brandförsäkringsaktiebolaget Finnias vägnar i föreskrifven ordning bemötts. 11
Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Pekka Seppänen icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda dom, vid hvilken fördenskull kommer att bero; och ålägges Pekka Seppänen att med sextio mark godtgöra Brandförsäkringsaktiebolaget Fennia för bolagets härstädes i saken hafda kostnader. Bet alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: Kejserliga Senaten för J. C. SalmanJ Em. Lupblad J N Bernlund A; Numm. Gamn Sjelm Johannes Littinig Carl Sandertskjöb Helmikuun 3. päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa Loisenleski Wilhelmiina Kokko, Räisälän pitäjän Hytinlahden by, lästä, on hakijana ja Talollinen Heikki Paavilainen, Kaukolan pitäjän Järvenpään kylästä, tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 3. päivänä Helmikuuta 1905. Keisarillinen Senaatti on itselleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Wilhelmiina Kokolle toimituttamansa haasteen nojalla on Heikki Paavilainen Käkisälmen ja Kaukolan pitäjiin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinut Wilhelmiina Kokon velvoittamista isänsä, Talollisen Antti Kokko-vainajan oikeudenomistajana Heikki Paavilaiselle suorittamaan Antti Kokon eläissään Heikki Paavilaiselle antamien kolmen, Helmikuun 1. päivälle 1893., Joulukuun 5. päivanlle 1895. ja Tammikuun 5. päivälle 1898. p:äitämä: J. E. A. B. - V.S. - W. H. Helm. - 7. 2. K. S. 62. No 91. Pag. 124. R.D. 1904.
vätyn velkakirjan yhteenlasketun sisällön 836. markkaa korkoineen sekä sen olussa korvaamaan Heikki Paavilaiselle hänen oikeudenkäyntikulut. Sittenkuin Wilhelmiina Kokko, asiaisa kuulusteltuna, oli vastustanut kannetta, on Kihlakunnanoikeus Huhtikuun 50. päivänä 1907. julistamallaan päitöksellä, koska Heikki Paavilaisen vaatimus perustui selviin vaadittaissa maksettaviin velkakirjoihin ja Wilhelmiina Kokko ei ollut voinut tohut taa velkaa vähemmäksi, kuin Heikki Paavilainen oli vaatinut, eikä näyttää mitään siitä maksetuksi, velvoittanut Wilhelmiina Kohon isävainajansa perillisenä suorittamaan Kuhki Paavilaiselle edellämainittuja kuntattuina takaisinsaatavia velkakirjoja vastaan yhteensä kahdeksansataa kolmekymmentäkuusi markkaa kuuden prosentin vuotuisella korolla, luettuna kahdeltakymmenelläkuudelta markalta 1. päivästä Helmikuusta 1893., kolmaltasadalta kolmeltakymmeneltä markalta 5. päivästä Joulukuuta 1895. ja velieltäsadalta kahdeksattakymmeneltä marbalta 5. päivästä Tammikuuta 1898., kunnes täysi maksu tapahtui, huemioon ottamalla kuitenkin että päätöksen eijällystä suoritettaessa oli lukuun otettava, mitä Antti Kokko-vainajan muut oikeudenomistajat, hänen leskensä Maria Pertti sekä tyttärensä Matilda, Adolfiina ja Hilma Maria Kokko, jotka olivat ylläsanotun Kihlakunnanoikeuden heidän suhteensa lainvoiman saaneella päätöksellä 25. päivällä Syyskuuta 1900. myöskin velvoitetut suorittamaan Heikki Paavilaiselle hänen puheenalaisen saatavansa, siitä ehkä olivat maksanut. Muuten velvoitettiin Wilhelmiina Kokko seitsemälläkymmenellä markalla korvaamaan Heikki Paavilaiselle hänen asiassa kärsimänsä kulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Wilhelmiina Kokko oli vetoamalla saattanut jutun, on 25. päivänä Kesäkuuta 1904. antamallaan tuomiolla vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöknen sekä velvoittanut Wilhelmiina Hokon suorittamaan Heikki Paavilaiselle 63
maksut hänen kappaleestaan Hovioikeuden tuomiota, viisitoista markkaa kahdeksankymmentä penniä. Hovioikeuden tuomioon on Wilhelmina Kokko anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ett'ei Wilhelmiina Kokko ole esiintuonut syyt: muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset nnedattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: 1. Joh.man A. A. Lundin1. Joh.man A. A. LundinJ Em Lujeblag J N Rasuland Genr; Sjelning Johannes Rittning Pag: 105. R. 2. 1904. N: 93. (Karl Undertskjöd Den 4 Februari 1905. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsatt revisionsskilling från Åbo Hofrätt inkommit mål emellan Stabskaptenen Axel Edvard Hisinger, från Tavastehus stad, sökande, samt Justiturådmannen Otto Holmar Alexander Sundel, jemväl från sagde stad, och Hushålls föreståndarinnan Emma Malm, från Helsingfors stad, svarande, angående förpligtande att afgifva redovisning: Gifven i Justitudepar lementet den 4 Februari 1905. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhemlat följande: Uppå Juotikirudmannen Sundel och Emma Måtne ägången stämning har Stabskaptenen Hisinger vid Rådstufvurätten Helsingfors stad anfört, att sedan Agro nomen Karl August Bollfrås den 11. April 1899 aflidit och dennes syster Fira Sigrid Helena Bollfrus, som efter sin bemälde broder ärft dennes qvarlåter kap, den 15 derpåföljande Maj jemväl med döden afgått, så hade Agronomen fd - J. G. S. A. K. H. J. B. f. Z. F. Pros.
Bollfras och Aina Sigrid Helena Bollfras betydliga förmögenhet i arf tillfallit deras modermoder, Stabskaptenen Hisingers moder Öfverstelöjtnanteenkan Fredrika Wilhelmina Hisinger; och emedan sagda förmögenhet, enär Öfverstelöjtnant skan Hisinger i följd af ålderdomsväg het varit oförmögen att sjelf omhänder taga och förvalta densamma intill Öfverutelöjtnantskap Hisingers den 13 Maj 1901 inträffade död omhänderhafts och förvaltats hufvudsakligen af Emma Malm och Justitierådmannen Sundel, af hvilka den förra hos Öfverstelöjtnantskan Hisinger handhaft varden af dennas hus och hem jemte gods och Justitirådmannen Sundel, såsom utsedd utredningsman, omhändertagit Agronomen Bollfrås och Aina Sigrid Helena Bollfrås bo, ty har Stabskap tinen Hisinger, den der vore Öfverste löjtnantskan Hisingers ende arfvinge, yrkat Justitierådmannen Sundels och Emma Malms förpligtande att till Stabskaptenen Hisinger afgifva fullständig redovisning öfver deras omförmälda förvaltning. Öfver käromålet hörda hafva Justila rädmannen Sundel och Emma Malm genmält, fastetillgådmannen Sundel, att han, som i egenskap af utredningsman väl omhän derhaft Agronomen Kellfrås och Aina Sigrid Helena Röllfrås qvarlåtenskap, redan den 2. November 1877 till Öfverstelöjtnantahan Hesinger aflemnat redovisning öfver sagda egendom och sedan dess icke haft någon befattning med förvaltningen af Öfverstolöjtnantakan Hisingers egendom; samt Omma Malm, att Öfverstelöjtnantskan Hisinger, hvilken ingalunda saknat förstänlets fulla bruk, ända till sin död sjelf förvaltat sin egendom, och att Emma Malm; som bott hos ÖfverstelöjtnantskanHisingar, icke tagit annan befattning med förvaltningen af Öfverstelöjtnantskan Hiringers egendom än att Emma Malmtillfattigtvis för Öfverstelöjtnantskan Hisinger utfört några uppdrag. I anseende härtill hafva Justikerådmannen Sundel och Emma Malm emotsett haromålets förkastande. Rådstufvurätten, hvarest parterne ochvar gjort anspråk på ersättning för sina umgälder i målet, har medels den 65
13 Maj 1902 afkunnadt utslag förklarat utredt vara att Öfverstelöjtnantskan Hisinger under de senaste åren af sin lefnad i följd af ålderdomsvaghet varit öförmögen att sjelf handhafva förvaltningen af sin förmögenhet och att Justitivädmannen Sundel, som i egenskap af utredningsman omhändertagit Agronomen Bollfrås och Aina Sigrid Helena Kollfrås efterlemnade, Öfverstilöjtnantskan Hisinger i arf tillfallna egendom, skött hennes affärer ända till hennes den 13 Maj 1901 inträffade död, samt att Emma Malm, som vistats hos Öfverstelöjtnantskan Hisinger och förestått hennes hushåll alltsedan i Agrenomen Bollfrås frånfälle, under denna tid omhänderhaft och disponerat öfver öfverstelöjtnantskan Hisinger tillhöriga penningemedel och annan egendom; i anseende hvartill och som Justitierådman, nen Sundel och Emanuel Malm icke gillat visa all de åt Öfverstelöjtnantskan Hisinger gjort redo för nämnda uppdrag, Rådstufvurätten ålagt Junliks rådmannen Sundel och Emma Malin. ved dem hvardera i sådant afseende förelagdt vite af femhundra mark, att inom fyra månader, räknadt från berörde 13. Maj 1902, till Statskaptenen Hisinger, i dennes egenskap af ÖfverstelistnantskanHisingers ende arfvinge, afgifva fullständig redovisning öfver deras omordade för valtning, hvarhos Justitierädmannen Sundel och Emma Malm kundes skyldiga ett gemensamt eller den af dem, som till ning egde, till Stabskaptenen Hisinger, i ersättning för dennes umgälder i må let, utgifva sjuhundra mark. Hofrätten, under hvars pröfning Justilissådmannen Sundel och Emma Malmi vadeväg dragit målet, har genom den 31 Maj 1904 gifven dem funnit väl utredt vara att Justitisdmannen Sundel i egenskap af utredningsman omhändertanit Agronomen Böllfrås och Aina Sigrid Helena Kellfors efterlemnade, Öfverstelöst nantskan Hisinger i arf tillfullna egendom, men emedan Justitierasmannen Ambel styrkt sig hafva under Öfverstelöjt vantskan Hisingers lifstid ut henne af lemnat redovisning öfver förvaltningen af77
sagda egendom samt Stabskaptenen Hisinger emot Justitierådmannen Sundels och Emma Malms bestridande icke gittat visa att Femdel eller Emma Malm af Öfverstelöjtnant skan Hisingar fått i uppdrag att förvalta henne tillhöriga penningemedel eller annan egendom eller att Sundel och Emma Malmunder Öfverstelöjtnantskan Hisingers lifstid i öfrigt skulle handhaft sådan förvaltning af Öfverstelöjtnantskan Hisingers förmögenhet att dessa derför vore redovisningsskyldiga, har Hofrätten, med upphäfvande af Rådstufvurättens utslag, förkastat Stabskaptenen Hisingers emot såvälJustitierådmannen Sundel som Emma Mulmi målet utförda talan och befriat dem från utgifvande af den utaf Rådstufvurätten Stubskaptenen Hisinger tillväkända rätte gångskostnadsersättningen samt ålagt Stads kaptenen Hisinger att, i ersättning för umgälderna i målet vid Rådstufvurätten, utbetala till Justikerådmannen Sundel tvåhundra femtio mark och till Emma Malm etthundra femtio mark. Uti Hofrättens dom har Stabskaptenen Hisinger sökt ändring medels ingifven deduktion, hvilken Justiterådmannen Sundel och Emma Malm i föreskrifven ordning bemdt; hvarefter muntligt förbör i saken härstädes egt rum på sätt let dervid förda protokollet närmare utvisar. Kejserliga Senaten har tagit detta mål i öfvervägande samt finner Stabskap tinen Hisinger icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda dom, vid hvilken förty kommer att bero, jemte del Stabskaptenen Helsinger ålägges att till Justitierödmannen Sundel och Emma Mälm i ersättning för deras härstädes hafda kostnader utgifva åt dem hvardera sjuttiofem mark. Det alle som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland J. G. Skman Femlupblad J Nämund A: Numlin. Genr Hedvig Johannes Zittnig hans Talmros
Helmikuun 7. päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Kovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa Varatuomari Lennart Allén, Tampereen kaupungista, samasta kaupungista kotoisin olevan holhouksen alaiseksi asetetun entisen Talollisen Heikki Pietilän laillisesti määrättynä holhoojana on hakijana sekä Kauppias Kanlo Petter Ruuskanen, myöskin Sampe reen kaupungista, vastaajana. Annettu Oikeusorastossa Helmikuun 7. päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, sikäli kuin nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Sittenkuin Heikki Pietilä oli 23. päivänä Kesäkuuta 1897. kirjallisesti sitoutunut, jos Kauppias Ruuskanen myisi tavaroita velaksi Kauppias Karl Gustaf Piispaselle, Tampereen kaupungista, "takaamaan ja vastaamaan sen johdosta syntyneen velan niinkuin omasta, on Kauppias Ruuskanen, 6. päivänä Elokuuta 1900. toimitettuansa haasteen HeikLäsnä: A. K. W. H. J. No 100. Pag. 174. R. D. 1904.
ki Pietilän silloiselle holhoojalle Maanviljelijä August Tornqvistille, Kangasatan pitäjän Havisevan kylästä, jossa pitäjässä Heikki Pietiläkin siihen aikaan oli asunut, Kangasalan ja Messukylänpitajäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinut että, koska Kauppias Piispanen, Kauppias Ruuskasen Oikeuteen antaman, 14. päivänä Kesäkuuta 1897. aletun ja 30. päivänä Kesäkuuta 1900. päätetyn konttokuranttilaskun mukaan, oli tuon ajan kuluessa Ruuskaselta ostamistaan kauppatava roista jäänyt Ruuskaselle velkaa 16,24 markkaa 40. penniä, Maanviljelijä Törn qvist ylläsanotussa toimessaan velvoitettaisiin mainitun takauksen nojalla Kuuspias Ruuskaselle maksamaan sanottu rahamäärä ynnä kuuden prosentin kerko 16,430. markasta 75. pennistä jo mainitusta 30. päivästä Kesäkuuta 1900. minkä ohessa Ruuskanen on anonut korvausta oikeudenkäyntikuluistaan Kanteesta kuulustettuna, on Maanviljelijä Törngvist vastannut: että koskee puheenalaisessa takaussitoumuksessa ottu määrätty mitään aikaa, jona takaus oli kestävä, sitoumus oli voimaton tahi korkeintaan niin ymmärrettävä, että se tarkoitti tavaroita, jotka annettiin Kauppias Piispaselle kohta sen jälkeen kuin takauskirja oli tehty; että Kauppias Piispasen velaksi ottamat tavarat olivat olleet maksettavat kolmen kuukauden kuluessa kunkin tavaran ostopäivästä lukien, minkä tähden ja kun Heikki Pietilää siis oli ollut haettava vuoden kuluessa kustakin maksupäivästä, mutta se oli laimenlyöty, Kauppias Ruuskasen vaatimus ainakin suurimmaksi osaksi jo oli vanhentunut; että puheenalaistu velkaa taas oli vuoden kuluessa tauksepäin siitä, kun haaste asiassa annettiin, maksettu niin paljon että, kun Maanviljelijä Törnävistillä oli oikeus määrätä minkä kohteen vähennykseksi kukin maksu oli luettava, tehdyt suoritukset hyvinkin vastasivat sitä osaa takauksesta, joka ei vielä ollut vanhentunut; että takaussitoumusta ei missään tapauksessa käynyt ule69
tuttaminen niihin tavaran antoihin, jotka Kauppias Piispanen oli saanut jälkeen 4. päivää Helmikuuta 1900., jolloin Kihlakunnanoikeus oli määrännyt Heikki Pietilän holhouksen alaiseksi; sekä että koska Kauppias Piispasen Tampereella toiminemellä H. Pietilä harjoittama kaupralicke, johon Piispanen oli velaksi otta nut puheena olevat tavarat Kauppias Ruuskaselta, oikeastaan oli Heikki Pietilän liike ja Heikki Pietilä oli kauppakirjalla 28. päivältä Maaliskuuta 1899. luovuttanut tämän kauppaliikkeen Kuuppias Piispasen vaimolle Fredrika Piisparille sekä Fredrika Piispanen oli sanotussa kauppakirjassa sitoutunut vastaamaan kaikista Kauppias Piispasen H. Pietilän nimessä tekemistä kauppari toumuksista ja siis myöskin kysymyksessä olevasta tavaranostosta, niin Heikki Pietilä, kun Kauppias Ruuskanen oli tietänyt Kauppias Piispasen kaupan vuonna 1899. joutuneen Fredrika Piispaselle, takauksensa nojalla ei ollut vastuun alainen Ruuskasen sen jälkeen antamis ta tavaroista, takaus kun tarkoitti ainoastaan Kauppias Piispasta. Kaikista näistä syistä on Maanviljelijä Törnqvist anonut, että kanne kaikin puolin hyljättäisiin. Kihlakunnanoikeudessa on myöskin kuultu Heikki Pietilää ja, Kuuppias Piispasen sillä välin kuoltua, hänen oikeudenomistajaansa Fredrika Piispasta, jolloin Heikki Pietilä kyllä on myöntänyt kysymyksessä olevan takaussitoumuksen oikeaksi, mutta selittänyt sitä kirjoitettaessa nimenomaan olleen puhelta, että takaus tulisi keskemaan ainoastaan niitä tavaroita, joita annettaisiin Kauppias Piispaselle seuraavilla, 1. päivänä Lokakuuta Tampereen kaupungissa pidettävillä syysmarkkinoilla, ja Fredrika Piispanen taas myöntä nyt, että Kauppias Ruuskasen laskus en luetellut tavarat olivat tulleet toiminimellä H. Pietilä harjoitetun kauppa liikkeen hyväksi, jonka olivat omistaneet Heikki Pietilä 28 päivään Maaliskuuta 1899. asti ja Fredrika Piispanen siitä päivästä alkaen. Kauppias Ruuskasen kiellettyä aina 10
Kesäkuuhun asti 1900. tietäneensä, että Kauppias Piispasen karjoittama kauppaliike oli ollut Heikki Pietilän oma, saatikka sitten että tämä oli sen myynyt Fredrika Piispaselle, on Kihlakunnanoikeus päätöksellä 27. päivänä Syyskuuta 1902. julistanut laillisesti selvitetyksi että Heikki Pietilä 23. päivänä Kesäkuuta 1897. Kauppias Ruuskaselle tekemällänsä takauskirjalla oli sitoutunut niin kuin omasta velasta vastaamaan kaikkien niiden tuvarain hinnan maksamisesta, jotka Ruuskanen antaisi velaksi Kauppias Piispaselle, Maanviljelijä örmqvistin voimatta toteen näyttää, että tämä sitoumus oli koskenut ainoastaan määrättyä kauppaa tahi vissiä aikaa, sekä että Kauppias Piispanen oli puheena olevan takauksen nojalla vuosina 1897, 1898, 1899. ja 1900. Kuuskaselta saanut velaksi kanteen perusteeksi esitetyssä, Kauppias Piispasen eläissään oikeaksi tunnustamassa laskussa luetellut tavarat; minkä vuoksi ja kun ei se seikka, että Piispasen kauppa oli kuulunut Heikki Pietilälle, vaikuttanut asiankoska Pietilä siinä tapauksessa sitä enemmän oli velvollinen vastaamaan tavarain hinnan suorittamisesta, Kihlakunnanoikeus, hyljäten Maanviljelijä Törnqvistin väitteen takaussitoumuksen vanhentumisesta lakiin perustumattomana, on velvoittanut Törnqvistin holhottinsa varoilla Kauppias Ruuskaselle heti kuittia vastaan suorittamaan laskun loppusumman kuusitoistatuhatta yhdeksänsataa kaksikymmentäneljä markkaa neljäkymmentä penniä ynnä kuuden prosentin vuotuisen koron 30. päivästä Kesäkuuta 1900. kuin myös viidelläsadalla markalla korvaamaan Kauppias Ruuskasen kulut jutussa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Maanviljelijä Pörnqvist oli vetoamalla saat tanut jutun, on tuomiossa Elokuun 24. päivältä 1904, koska oli selvitetty, että Kauppias Ruuskasen ja Kauippias Piispasen välillä oli sovittu siten, että velaksi annettujen tavarain hinnasta olisi, ellei niitä suostutun ajan kuluessa maksettaisi, suoritettava korko, ja Kihlakunnanoikeuden tuomitsema kuu71