Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Möller, kieltäen tehneensä mitään sopimusta yhteistoiminnasta Kultasop. rä Knuutisen kanssa, selittänyt, että hän Knuutiselle antamainsa, Knuutisen mainitsemäin rahamääräin vakuuleksi oli saanut Knuutiselta, paitsi edellä lueteltuja velka- ja vakuutuskirjoja, pussillisen mitallijauhoa, jonka aineen, painoltaan seitsemäntöista kilogrannmaa, Knuutinen oli sanonut olevan kultahickkaa ja ostaneensa viidellätoistatuhannella viidelläsadalla kahdellakymmenellaviidellä ruplalla, mutta että sittemmin toimitetussa tarkastuksessa oli havaittu, ettäi pussi sisältänyt kultaa, vaan muuta aivan arvotonta metalliainetta, jonka tähden Pormestari Möller on vastustanut Kultaseppä Knuutisen kannetta ja Knuutiselle toimittamansa vastahaasteen nojalla vaatinut, paitsi muuta, josta ei enää ole kysymystä, että Knuutinen velvoitettaisiin hänelle suorittamaan takaisin sanotussa konttokurantissa Knuutisen Mölleriltä saaduksi myöntämät viisikymmentätuhatta markkaa korkoineen, niistä vähennettyä Knuutisen Möllerille suorittamat kahdeksantuhatta kolmesataa markkaa. Kultaseppä Knuutisen vastustettua Pormestari Möllerin kannetta, on Raastuvanoikeus 21 päivänä Maaliskuuta 1902 julistamassaan päätöksessä lausunut, että koska Kultasepria Knuutinen ei ollut toteensaattanut, että Knuutisen Pormestari Möllerille antama aine oli ollut kultaa tahi minkä arvoista se oli ollut, eikä ollut väittänytkään Pormestari Möllerin ostaneen sitä Knuutiselta tai muutoin sitoutuneen siitä mitään Knuutiselle maksamaan, mutta sitä vastoin konttokurantissaan myöntänyt saaneensa Poimestari Mölleriltä viisikymmentätuhatta markkaa. sekä lukenut tälle rahamääräille Möllerin hyväksi korkoja kolmesataakolme markkaa kolmekymmentäneljä penniä, ja Pormestari Möller taas oli hyväksynyt näistä rahamääristä vähennettäväksi kahdeksantuhatta kolme737
sataa markkaa, sentähden ja kun Kultäseppä Knuutinen oli tunnustanut antaneensa luettelemansa velka- ja vakuutuskirjat Pormestari Möllerille pantiksi Mölleriltä saamistaan rahoista, Kaastuvanoikeus on hyljännyt Kultaseppä Knuutisen asiassa ajaman karteen sekä velvoittanut Knuutisen kuitin saadessaan Pormestari Möllerille suorittamaan Möllerin velkomat neljäkymmentäyksituhatta seitsemänsataa markkaa sekä Knuutisen Möllerin hyväksi korkoina lukemat kolmesataakolme markkaa kolmekymmentäneljä penniä eli siis yhteensä neljäkymmentäkaksituhatta kolme markkaa kolmekymmentäneljä penniä ynnä viiden prosentin vuotuisen koron, lukien 7 päivästä Helmikuuta 1902, jolloin Permestari Möller oli pannut velkomuskanteensa vireille, siksi kuin täysi maksu tapahtui. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kultäseppä Knuutinen oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiolla Toukokuun 14 päivältä 1904 katsonut, ettei Kultaseppä Knuutinen ollut esiintuonut syytä muuttaa Raastuvanoikeuden päätöstä muilta nyt puheenalaisilta kohdilta, kuin että, koska Tormestari Möller ei ollut vaatinut hänelle Knuutisen konttokurantissa hyväksi luettuja korkoja kolmeasataa kolmea markkaa kolmeakymmentäneljää penniä ja Pormestari Möller oli myöntänyt Kultaseppä Knuuti. selta vastaanottaneensa antamiensa rahojen vakuudeksi Knuutisen Mölleriltä takaisin vaatimat ylläsanotut velka- ja vakuutuskirjat, Hovioikeus Raastuvanoikeuden mainitsemillä perusteilla on velvoittanut Kultaseppä Knuutisen, kuittia vastaan ja takaisinsaadessaan vielämainitut velka- ja vakuutuskirjat, Pormestari Möllerille suorittamaan neljäkymmentäyksituhatta seitsemänsataa markkaa ynnä viiden prosenten vuotuisen koron 7 päivästä Helmikuuta 1902 siksi kuin maksu tapahtuisi. Hovioikeuden tuomioon on Kul738
täseppä Knuutinen anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Pormestari Möller on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Kultasefpä Knuutinen ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää voimaansa, minkä ohessa Kultasippä Knuutinen velvoitetaan suorittamaan Pormestari Möllerille maksut hänen kappaleestaan tätä Keisarillisen Senaatin tuomiota, kahdeksankymmentäkaksi markkaa neljäkymmentäkahdeksan penniä. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: J. G. Sohman A; Niemin. venn Sjelmme Johannes Litting C. J. Tingren öpt m Lupblad J Nämund
Joulukuun 5 päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, korvausta koskevassa jutussa, jossa Kuopion kaupungin Rahatoimikamari on hakijana sekä Kauppias J. D. Koponen ja Talonomistaja Petter Kähkönen, molemmat sanotusta kaupungista, tulematta jääneenä vastaajina: Annettu Oikeusosastossa Joulukuun 5 päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, sikäli kuin nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Haasteen nojalla on Kuopion kaupungin Rahatoimikamarin puolesta: sanotun kaupungin Raastuvanoikeudessa lausuttu, että sittenkuin Rahatoimikamari oli Sukionopettaja Karl ElisRoosille vuokralle antanut kaupungille kuuluvan Särkilahti nimisen torpan ehdolla muun muassa että torpparin tuli torpan rakennukset ylläpitää ja vuokraajan loputtua ne hyvässä kunnossa kaupungille luovuttaa, ja vuokraoikeus sitLäsnä: J. G. S. - A. B. - E. A. - K. H. - J. N. B." SS. J. T. No 1206. Pag. 138. R. D. 1904.
temmin siirrolla 13 päivänä Huhtikuuta 1892 oli joutunut Työmies Iisak Koljoselle ja hänen pojalleen Juho Fredrik Koljoselle, olivat Kauppias Koponen ja Talonomistaja Kähkönen 6 päivänä Kesäkuuta 1894 kumpikin omasta ja toisensa puolesta menneet omavelkaiseen takaukseen vuokraehtojen ja vahingon palkkioitten täyttämisestä; ja kun Iisak Koljonen yöllä vasten 19 päivää Helmikuuta 1902 oli tahallaan polttanut torpan rakennukset sekä vuokraajan kuluttua 24 päivänä seuraavaa Maaliskuuta jättänyt torpan kaupungille rakennuksitta, eikä Suomen maalaisten paloapuvyhtiö, joka Iisak Koljosen toimesta oli ottanut rakennukset vakuutukseen kahdestatuhannesta sadasta markasta, ollut sanotusta syystä rakennuksista suorittanut palovahingon kervausta, on Rahatoimikamarin puolesta vaadittu, että Kauppias Koponen ja Talonomistaja Rahkönen edellämainitun takaussitoumuksensa nojalla velvoitettai siin yhteisesti tahi se heistä, jolla varoja oli, suorittamaan Rahatoimikamarille rakennusten mainittu vakuutusarvo kaksituhatta sata markkaa korkoineen, kumminkin poisluettua ne kaksikymmentäviisi markkaa, jotka ole saatu rakennusten jätteitä palon jälkeen myytäessä, minkä ohessa Rahatoimikamarin puolesta on anottu korvausta oikeudenkäyntikuluista. Kanteesta kuulustettuina, ovat Kauppias Roponen ja Talonomistaja Kähkönen myöntäneet sitoutuneensa kerrottuun takaukseen, mutta vastustaneet kannetta muun muassa sillä perusteella, että korvansvaatimus oli aiheutunut rikoksesta, jota he takaukseen ruvetersaan eivät olleet voineet edellyttää. Raastuvanoikeus on 20 päivänä Resäkuuta 1902 julistamassaan päätöksessä mainitsemistään syistä velvoittanut Kauppias Koposen ja Talonomistaja Rähkösen yhteisesti tahi sen heistä, jolla varoja oli, kuitin saadessaan Rahatoimikamarille suorittamaan vaaditut kaksituhatta seitsemänkymmentäviisi markkaa ynnä viiden prosentin vuotui740
sen koron, lukien oikeudenkäynnin alusta 20 päivästä Kesäkuuta 1902 kunnes täydellinen maksu tapahtui, ja sen ohessä kolmellakymmenellä markalla korvaa maan Rahatoimikamarin kulut asiasHovioikeus, jonka tutkittavaksi Kaupsa. pias Koponen ja Talonomistaja Rahko nen olivat vetoamalla saattaneet jutun, on tuomiolla Heinäkuun 9 päivältä 1904 katsonut, ettei Kauppias Koposen ja Talonomistaja Kähkösen kysymyksessä olevalle takaussitoumukselle voitu antaa niin laajaa sisällystä, että Koponen ja Kähkönen sen nojalla olisivat velvolliset vastaamaan myöskin puheenalaisesta Iisak Koljosen tekemän tarkiän rikoksen oikeuttomasta korvauksesta, minkä vuoksi Hovioikeus, kumoten Raastuvanoikeuden päätöksen, on vapauttanut Koposen ja Rahkösen sanotusta korvausvelvollisuudesta kuin myös tuomittujen oikeudenkäyntikustannusten palkitsemisesta. Hovioikeuden tuomioon on Kuopion kaupungin Rahatoimikamari anonut muutosta. C. J. Timgren Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja patsoo, ettei Kuopion kaupungin Rahatoimikamari ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää voimaansa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: J. G. Sokman af Andersin. Genr Hjalning A. F; Kumlin. Bom Lycknad J N Bernlund 41
Joulukuun 5. päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, korvausta koskevas sa jutussa, jossa Sahanomistaja Kustaa Wilhelm Karhu, Ristiinan pitäjästä, on hakijana ja edesmenneen Talollisen Kaarle Juhana Wenäläi sen leski Hilda Maria Siiskonen, Juvan pitäjän Maaralan kylästä, sekä pojat William Wenäläinen, samasta kylästä, ja Kaarle Wilhelm Wenäläinen, Merikarvian pitäjästä, ynnä tyttären Ida Katarina Wenäläisen aviomies Ajuri Kaarle Helppi, Helsingin kaupungista, Lautamies Antti Juho Ylönen, Juvan pitäjän Rantaisten kylästä Kaarle Juhana Wenäläisen ja Hilda Maria Siiskosen alaikäisen pojan Edvard Wenäläisen tähän asiaan määrättynä oikeudenvalvajana, kuin myös Hilda Maria Liis kosen oikeuden käynnin kestäessä konkurssiin luovutetun pesän uskotut miehet Maakauppias Petter Pöyhönen, viimemainitun pitäjän Aholan kylästä, ja Talollinen Taavetti Wesnä: J. G.S. är d. 1/9 - 91 3/3 - f. 18 7 2/7 No 1207. Siva 122 R2 1904.
näläinen, edelläsanotusta Maaralan kylästä, poisjääneenä vastaajina: Annettu. Oikeusosastossa, Joulukuun 5. päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja viistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa Juvan pitäjän käräjjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa ovat Hilda Maria siiskonen ja, hänen luovutettuansa omaisuutensa konkurssiin, Petter Pöyhönen ja Taavetti Wenäläinen Hilda Maria Siiskosen konkurssipesän puolesta sekä William ja Kaarle Wilhelm Wenäläinen, Kaarle Helppi vaimonsa edusmiehenä ja Antti Juho Ylönen Edvard Wenäläis sen oikeudenvalvojana haasteen jälkeen lausuneet, että Kaarle Juhana Wenäläinen kuollessaan Helmikuun 28. päivänä 1897 oli jälkeensä jättänyt edellämainitut lesken ja lapset sekä heitä paitsi pojat Albin ja Aukusti Wenäläisen että hänen kuolinpesäänsä muun muassa kuului neljännes perintötalosta No 1. ylläsanotussa Mauralan kylässä, jonka talon osan hän eläessään oli osaksi perinyt ja osaksi avioliittonsa aikana ostanut sekä että Aukusti Wenäläinen oli kauppakirjalla 11. päivältä Lokakuuta 1900. luovuttanut osansa puheeksi tulleesta talosta sekä muun perintönsä isänsä jälkeen Kaarle Helpille ja Ida Katarina Wenäläiselle; ja koska Albin Wenäläinen oli kontrahdilla 18. äivältä Elokuuta 1899. Kaarle Juhana Wenäläis vainajan muiden pesänösakkaiden suostumukselta toiminimi Löytön Höyrysahalle myynyt oikeuden hakatakontrahdissa suuruudeltaan määrätyt havupuut eräältä mainittuun tilaan kuuluvalta palstalta, ja Kustaa Wilhelm Karhu, sanotun toiminimen isännöitsijänä, ynnä sahan asioitsija Erik Johan Roitto olivat tämän kontrahdin nojalla palstalta hakkuuttaneet ja pois. vedättäneet talvella 1899 - 1900. kuusisa taa kolmekymmentä hirttä sekä seuraavana talvena sieltä kaadattaneet neljäsataa neljäkymmentäyhdeksän puuta, niin Petter Pöyhönen ja Taavetti Wenäläinen sekä William ja Kaarle 743
Wilhelm Wenäläinen, Kaarle Helppi ja Antti Juho Ylönen ovat vaatineet Kustaa Wilhelm Karhun ja Erik Johan Reiton velvoittamista suorittamaan Hilda Maria Siiskosen konkurssipesälle sekä Petter Pöyhösen ja Taavetti Wenäläisen asiakumppaneille korvauksena talvella 1899 - 1900. poisviedyistä puista, neljän markan jälkeen kappaleelta, kaksituhatta viisisataa kaksikymmentä markkaa ja seuraavana talvena kaadituista puista, yhden markan neljänkymmenen pennin mukaan kappaleelta, kuusisataa kaksikymmentä kahdeksan markkaa kuusikymmentä penniä, minkä ohessa Petter Pöyhönen ja Taavetti Wenäläinen sekä heidän asiakumppaninsa ovat anoneet asiassa kärsimiensä kulunkien korvaamista Kanteesta kuulustettuna on Kustaa Wilhelm Karhu väittänyt, että Albin Wenäläinen oli Hilda Maria Siiskosen ja hänen lastensa yhteisen, vielä jakamattoman pesän edustajana pesän puolesta tehnyt edellä kerrotun metsänmyyntikontrahdin ja että metsästä suoritettu hinta oli käytetty yhdyspesän hyödyksi, johon nähden ja kun Hilda Maria Siiskonen, ollessaan siihen aikaan myöskin William ja Edvard Wenäläisen holhojana, sekä Aukusti Wenäläinen oli vat metsänkauppaan antaneet suostumuksensa ja Kustaa Wilhelm Karhu oli kaiken aikaa toiminut vilpittömässä mielessä, Karhu on anonut kanteen kumoamista, ainakin mikäli se koski Hilda Maria Siiskosen konkurssipesälle sekä William, Edvard ja Aukusti Wenäläiselle jakaantuvia määniä vaaditusta korvauksesta. Kihlakunnanoikeus on, kuulusteltuansa asiassa myöskin Erik Johan Roittaa Huhtikuun 22 päivänä 1902. antamassaan päätöksessä katsonut ettei yllämainittu kauppakontrahti 18. päivältä Elokuuta 1899. perustanut Kustaa Wilhelm Karhulle ja Erik Johan Roitolle minkäänlaista oikeutta Kaarle Juho Wenäläis-vainajan oikeudenomistajain yhteisesti omista744
maan neljännekseen perintötalosta No 1. Maaralan kylässä kuuluvalla ennensanotulla palstalla sijaitsevaan metsään minkä tähden ja kun ei oltu näytetty toteen että Hilda Maria Siiskonen, William ja Kaarle Wilhelm Wenäläinen, Karl le Helppi ja Antti Juho Ylönen laillisesti sitovalla tavalla olivat antaneet suostumustansa kysymyksessä olevaan kauppaan, mutta sitä vastoin oli saatettu toteen että Kustaa Wilhelm Karhu ja Erik Johan Roitto vuonna 1900. olivat sanotusta metsäpalstasta hyväksensä käyttäneet kuusisataa kolmekymmentä tukkipuuta ja talvella seuraavana vuonna hakkuuttaneet neljäsä. taa neljäkymmentäyhdeksän kappaletta samanlaisia puita, Kihlakunnan oikeus on velvoittanut Kustaa Wilhelm Karhun ja Erik Johan Roiton yhteisesti tahi sen heistä, jolla varoi ja oli Hilda Maria Siiskosen konkurssipesälle sekä Petter Pöyhösen ja Taavetti Wenäläisen asiakumppaneille, Kaarle Juho Wenäläisen kuolinpesän hallitsijoina, korvaamaan pesän metästä hakatut tuhat seitsemänkymmentäyhdeksän tukkipuuta, lukien markka neljäkymmentä penniä kappaleelta, tuhannella viidelläsadalla kymmenellä markalla kuudellakymmenellä pennillä, minkä ohessa Kustaa Wilhelm Karhu ja Erik Johan Roitto velvoitettiin oikeudenkäyntikulujen korvaukena suorittamaan Kaarle Wilhelm ja William Wenäläiselle ynnä Kaarle Helpille kaksisataa markkaa sekä Hilda Maria Suskosen konkurssipesälle ja Antti Juho Ylöselle yhteisesti viisikymmentä markkaa Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kustaa Wilhelm Karhu ja Erik Johan Roitto olivat yhteisesti vetoamalla saattaneet jutun, on Kesäkuun 18. päivänä 1904. antamallaan tuomiolla rätkäissut asian; ja samalla kuin Erik Johan Roitto vapautettiin kaikesta korvausvelvollisuudesta asiassa on Hovioikeus, mitä tuli Kustaa Wilhelm Karhun vetokanteseen, koskee oltu esitetty näytöstä siitä että Kustaa Wilhelm Karhu, joka Löytön Höy745
rysahan isännöitsijänä oli hakkauttanut puheenalaiset puut, siinä oli menetellyt vilpillisessä mielessä ja kysymyksessä olevan kontrahdin kautta se oikeus, mikä Albin Wenäläiselle kuului sanottuihin puihin, oli siirtynyt Kustaa Wilhelm Karhulle, oikeuttanut Kustaa Wilhelm Karhun yllämainitusta hänen sanotuista puistamaksettavaksensa määrätystä korvauksesta tuhannesta viidestäsadasta kymmenestä markasta kuudestakymmenestä pennistä saamaan Hilda Maria siiskoselta ja hänen asiakumppaneiltansa takaisin niin suuren osan kuin Albin Wenäläinen laillisen perinnönjaon mukaan omisti Kaarle Juhana  Wenäläisen jälkeen jääneestä pesästä; jolla tavoin muutettuna Kihlakunnanoikeuden edellä kerrottu päätös muuten eli mikäli Kustaa Wilhelm Karhu oli velvoitettu suorittamaan erinäisiä oikeudenkäyntikulujen korvauksia vahvistettiin. Hovioikeuden tuomioon on Kustaa Wilhelm Karhu anonut muutosta Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Kustaa Wilhelm Karhu ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota muun puolesta kuin että, koska Albin Wenäläiren, Antti Juho Ylösen Kihlakunnanoikeudessa tekemän kiistämättä jätetyn ilnoituksen mukaan, puheenalaisesta talonneljänneksestä omistaa viisi kolmekymmentä kuudes osaa, Kustaa Wilhelm Karhun maksettavasta puiden korvauksesta tuhannesta viidestäsadasta kymmenestä markasta kuudestakymmenes lä pennistä on vähennettävä Albin Wenäläisen sanottua osuutta vastaava määrä eli kaksisataa yhdeksän markkaa kahdeksankymmentäyksi penniä, minkä johdosta Kustaa Wilhelm Karhun tulee Hilda Maria Siiskosen konkursipesälle, William ja Kaarle Wilhelm Wenäläiselle, Kaarle Helpille ja Antti Juho Ylöselle, viimeksimainitulle Edvard Wenäläisen oikeudenvalvojana, korvaukseksi kysymyksessä olevista puista suorittaa tuhat kolmesataa markkaa seit746
semänkymmentäyhdeksän penniä; joten oikaistuna Hovioikeuden tuomiomuuten eli mikäli Kustaa Wilhelm Karhu on tuomittu suorittamaan edellämainittuja oikeudenkäyntikulujen korvauksia pysyy voimassa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti J. G. Töhman 7 Em Lagerlax SS: A; Kumlin Talentin Gummerns Gamn Geknna J N Bäenlund Gamt Geknad J. Nääinlund Johannes Littnig. Wavineus Den 10. December 1904. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Åbo Hofrätt inkom met fordringsmål emellan Nordiska Aktiebanken för Handel och Industri, sökande, samt förre Borgmästaren Friherre Harald von Hellens, från Björneborgs stad, i egenskap af sysslomän uti Garfvareenkan Karolina Lönnqvists, jemväl från Björneborgs stad, till konkurs upplåtna bo, tillstädeskommen, och Karolina Lönnqvist, uteblifven, svarande: Silfven i Justitiedepartementet den 10. December 1904. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhemtat följande: Hos Magistraten i Björneborgs stadrar Nordiska Aktiebanken för Hanlel och Industri anhängiggjort samt, edan saken såsom tvistig förvisats till domstol, vid Rådstufvurätten i samma stad, efter stämning å Friherre von Hellens, i hans berörda egenskap, och Karolina Lönnqvist, fullOfde J. S. - 6. et. - 1. SS. - J. N. B. "J. V. B. No 1212. No 1212. Pag 82. R. D. 1907.
följt talan om användande af halfva gården och tomten No 16. i första stadsdelen af Björneborgs stad till betalning af Karolina Lönnqvists gäld till banken om tjugutusen mark med sex procents ränta från den 4. December 1901. på grund af en nästnämnda dag af Karolina Lönnqvist till innehafvaren utfärdad, den 5. i samma December månad uti Karolina Lönnqvists egande förenämnda gård och tomt intecknad samt jemväl den 5. December 1901. af Karolina Lönnqvist till banken öfverlåten skuld sedel å ofvansagda belopp och ränta; hvarjemte banken tagit i anspråk ersättning för sina umgälder i saken. Öfver käromålet hörd har Friherre von Hellens genmält, att Karolina Lönnqvist för omförmälda, utaf Garfvaren Karl Edvard Stenväll till banken öfverlemnade skuldsedel icke bekommit valuta, utan hade skuldsedeln, på sätt banken jemväl uti dess bevakningsinlaga uti Karolina Lönnqvists konkurs medgifvit, till banken lemnats såsom säkerhet för särskilda i banken diskonterade af Karolina Lönnqvist utstälda och af Karl Edvard Stenvall åcemberade vexlar; hvarför och som den å skuldsedeln den 5. December 1901. tecknade öfverlätelse måste anses upphäfd genom en senare utaf Karolina Lönnqvist till nämnda bank utfärdad pantförskrifning af samma skuldsedel, men denna pantförskrifning åter, såsom tillkommen under de sista trettio dagarne före början af Karolina Lönnqvists konkurs, lagenligt vore utan verkan emot Karolina Lönnqvists konkursbo, Friherre von Hellens emotsett förkastande af käromålet. Sedan Karolina Lönnqvist och Karl Edvard Stenvall, i saken hörda, förklarat att ifrågavarande skuldsedel den 5. December 1901. af Stenvall lemnats till Nordiska Abtillbanken för Handel och Industru såsom pånt för Stenvalls i banken 748
åtnjutande löpande virelkredit, har Riddstufvurätten medels utslag den 16. September 1902. funnit det vara utredt att Karolina Lönnqvist, efter att den 5. December 1901. hafva vid Rådstufverätten utverkat inteckning uti sin förenämnda halfva gård och tomt till säkerhet för en af henne den 4. sagda månad till innehafvaren stäld skuldsedel, berörde den 5. Palmber medels å skuldsedeln tecknad öfverlåtelse transporterat den å Nordiska Aktiebanken för Handel och Indu eri, men alldenstund banken icke etgifvit valuta för sagda skuldsedel och det icke heller, på sätt banken föregifvit, styrkts att skuldsedeln i fråga blifvit hos banken pantsatt för inlösen af särskilda för Karl Edvard Stenvalls räkning i banken distonterade och af Karolina Lönnqvist utstälda vexlar, fördenskull förkastades bankens i saken utförda talan. Hofrätten, under hvars pröfning Nordiska Aktiebanken för Handel och Inteestri i vadevåg dragit målet, har uti dom för den 28. April 1904. förklarat utredt vara, att Karolina förngvist, efter att den 5. December 1901. hafva utverkat inteckning uti sin ofvanomförmälda fastighet till säkerhet för en af henne den 4. i samma månad till innehafvaren täld skuldsedels innehåll tjugutuen mark jemte sex procents årlig ränta, berörde den 5. December 1901. medels skuldsedeln åtecknad öfverlåtelse transporterat densamma å Nordiska Aktiebanken för Handel och Industri; men alldenstund å bankens vägnar medgifvits att ifrågakomna skuldsedel innehades af banken endast såsom säkerhet för särskilda i banken diskonterade af Karolina Lönnqvist utstälda och af Karl Edvard Stenvall areerterade vexlars behöriga inlösen, fördenskull och enär utredning icke förebragts derom att banken i grund af berörda vexlar skulle hos Karolina lönnqvist innehafva sådan fordran, 749
som omförmäles i 1. och 2. SS: SS: 2. kap. Utsökningslagen, blef, med upphäfvan de af Rådstufvurättens utslag, bankens i målet utförda talan i den närvarande skick lemnad utan af seende. Uti Hofrättens dom har Nordiska Aktiebanken för Handel och Indueri anhållit om ändring medels ingifven deduktion, den Friherre von Hellens i föreskrifven ordning bemött, Kejserliga Senaten har tagit mig let i öfvervägande; och emedan utredt år att omförmälda skuldsedel af den 4. December 1901., hvarigenom Karolina Lönnqvist förbundit sig att till innehafvaren af skuldsedeln betala tjugutusen mark med sex procents ränta från sagda dag och till säkerhet för gäldande af hvard innehåll inteckning faststälts i härolina elönnqvist tillhöriga halfva gården och tomten No 16. i första stadsdelen af Björneborgs stad, blifvit den 5. i berörda månad öfverlåtenåt och innehafves af Nordiska Aktiebanken för Handel och Industri såsom pant och säkerhet för inlögen af ifrågakomna, hos bemälda bank fiskonterade veelar samt det icke påstätts att banken blifvit godtgjord för dessa vexlar eller att deras belopp skulle understiga sagda skuldsedels innehåll, ty och då bonken vid sådant förhållande eger att för den genom samma skuldsedel grundlagde fordran hålla sig till den derför stälda säkerheten, pröfvar Kejserliga Senaten rättvist, med ändring af Hofråttens dom, i anledning af 17. SS: 2. kap. Utsökningslagen förklara Nordiska Aktiebanken för Handel och Industri berättigad att för nästnämnda fordran, tjugutusen mark med sex procents ränta från den 4. December 1901., bekomma betalning ur förberörda fastighet; men i anseende till såkens beskaffenhet för banken sjelf vidkännas sina i saken hafda kostnader. Det alle, som vederbör, 750
till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: J. G. Sohlman Andersin Valentin hemman. 3. Närnlund Valentin hemmans. 7. Närnlunds Vilhelm Blåfield Den 10. December 1904. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett utan erlagda afgifter från Wasa Hofrätt inkommet reviconsmål emellan förre Handlanden Erik Sandås, från Nikolaistad, sökande, samt Fabrikören Johan Klinkmann, från samme stad, och Prätselkammaren derstädes, uteblifne svarande, angående besittningsrätt till jord: Gifven i Justitiederarteurentet den 10. December 1904. Kejserliga Senaten har låtit hand arna i målet sig föredragas och af dem inhemtat följande: Sedan arrenderätten till en staden Nikolaistad underlydande, af Handlanden Sandås innehald beteshage i det så kallade Schåteriet blifvit till gäldande af en hos Handlanden Sandås utdömd fordran i mät tagen samt den 16. Juli 1892. å offentlig auktion försåld och inrorad af Fabrikoren Flinkmann under vilkor att denne finge innehafva hägen till utgången af år 1895, då arrenderätten skulle upphöra och marken kom å att återfalla till staden, har Händ6: A.K - Väl - W H - J. V. B. F. M. Öfde: No 1217. No 121. Pag. 97. R. D. 1904