Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
heena olevan talonkauppahinnan lyhentämiseksi, katsoo Keisarillinen Senaatti, ettei Vihtori Sahakoski ole esiintuonut syytä muuttaa sanottua tuomiota, mikäli hänen vaatimuksensa saada viimeksimainittu rahamäärä käytetyksi tuon kauppahinnan lyhennysmaksuksi on hyljätty; ja jääpi Hovioikeuden tuomio, edelläkerrotulla tavalla oikaistuna, siis muuten voimaansa, kuitenkin niin että ylempänä mainittu asianosaisten kesken pidettäväksi määrätty perinnönjako on toimitettava ennen 1 päivää Heinäkuuta 1906. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: Lars Homén. A. W. Mann. hemmanLars Homén. A. W. Mann. hemmanLars Homén. A. W. Mann. hemmanAlex. Kumlin Edala Lejander. Hovisa Paldani Uno Strömsten. Den 24. April 1906. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedlagda sessionsskillingar, från Ala Hofrätt inkommit fordringsmål emellan Ynhults Stenhuggeri Aktiebolag. Konungarcket Sverige å ena, samt Ingenioren Ossan Ronner, från Helsingfors stad, på den andra sidan, ömsom sökande och svarande: Iifven i Justitiotefartementet, den 1/24. April 1906. Kejserliga Senaten her låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhämtat följande: Tid Rådstufvurätten i Helsingfors har Isakulls Stenhuggeri Aktiebolag efter stämning å Ingeniören Dennes anfört att, sedare hos lofaget genom dess kernespondent i Helsingfors, Finska Ägentur i Expeditions Companiet Backman i Forsström gjorts försägan angående möjlighet för belaget att anskaffa fasadteklädnad i röd Örså sundsten för Ingeniören Penners nybyggnad net Elisabetsegatan i sagde stad och belaget med föranledande däraf uti bref G.a. 1. SS. F.  R. E. P. W. K. W. B. 219 No 432. Tog 124. R. B. 1905
för den 3 Juli 1900, under uppgift att sten af antydd att icke kunde erhållas förrän i Oktober månad samma år eller möjligen något tidigare, erbjudit sig att leverera de för ändamålet erforderlige beklädnadsstenarna för ett pris af 23,200. kronor svenskt mynt, samt Finska Ägentur Expeditions Companiet uti telegrämaf den 18 Juli 1900 meddelat bolaget, att Ingeniören Ponner godkänt förenämnda anbud, hade belaget, som med afseende därå, att ifrågavarande stenart vore sväråtkomlig och måste anskaffas å aflägset från belagets stenhuggeri belägen ort, icke kunnat förbinder sig till någon viss lvaranstid, oförtöfvadt vidtagit åtgärd om stemnes brytande samt uti särskilda partier, af hvilka det sista afgått den 28 September 1901, till Ingeniören Denne afsändt den aftalade mängden vid Ossa sten; och som Ingeniören Denne emellertid å det för beställningen betingade priset icke guldet vidare än af honom i faktsutser erlagda 1566 mark 25 penni, har belaget yrkat Domners förpliktande att till belaget utgifva sagda pris 23,200. kronor venskt mynt eller motsvarande belopp i finska penningar enligt vid betalningstilen gällande å vista kurs, efter afdrag förenämnda 1566 mark 25 penni, hvarhos bolaget gjort anspråk på ränta och rättegångskostnadsersättning Öfver käromålet hörd, har Ingenioren Ponner genmält, att ifrågavarande fasadstenar jämlikt parterne emellan träffad öfverenskommelse hade bort levereras under Oktober månad år 1900 och att arbetena å berörda nybyggnad med fästadt afseende härå bedrifvits så, att stenarne kunnat, om de de de då varit till hands, insättas samtidigt med uppmurningen af nybyggnaden, men emedan de första stenförsändningarna icke frånskommit förvän på våren år 1901 och den sista sändningen sten anländt först den 11 November summa år hade Ingeniören Denner varit nödsakad att låta efterut särskildt verkställa arbetet med stenarnas fästande och därigenom vidkänts en merkostnad af sammanlagdt 11,578 mark 80 penni, hvilken det förty åläge bolaget att ersätta; och som Ingeniö220
ren Dommer å priset för de beställda stenäma erlagt, utöfver förberörda paktsutser, till Finska Agentur & Expeditions Companiet den 18 Maj 1901 för bolagets räkning 5,000 kronor med motsvarande 7000 mark finskt mynt, hvilket belopp bolaget jemväl uti Ingeniören Denner öfver hvaransen tillsänd saktera af den 11. December 1901 godkänt såsom betalning, har Ingeniören Denner yrkat, att från bolagets förenämnda fordran måtte, utöfver i fraktsatser guldna 1,566 mark 25 penni, afdragas beloppet af det Ingeniiren Denner i antydt afseende tillkommande skadestånd 11,575 mark 80 penni samt å priset för stenarna erlagda sig kronor. Vid bemötande häraf har bolaget motsagt Ingeniören Domers anspråk på skudestånd såsom foglöst och ostyrkt samt beträffande de till Finska Ägenters Expeditions Compuniel erlagda 5000 kronor anmärkt, att bolaget, som icke fått emottaga detta belopp, väl tidigare godtskrifvit Ingeniören Denner därför under forutsättning, att eompaniet skulle inlösa sitt å motsvarande belopp belaget tillsända afcept, men att lofaget numera, då belaget efter oliskontning af derestet i lankinsättning å författodagen själft nölgats infria detsumma, icke kunde godkänna ifrågakomna belopp till afdrag å sin fordran. Rådstufvurätten har medels utslag den 23 December 1902 förklarat utredt vara att, sedan Ingeniören Ronner under sommaren år 1900 af Isakalts Stenhuggeri Aktiebolag genom dess härvarande ägnet Finska Agentur, Expeditions Tempund Backman i Torsström beställt såkallad rad Orsa sandsten till en nybyggnad å Domers ägande gård No 2 vid Elisabeth utan i Helsingfors för ett öfverenskommit pris af tjugutretusen tvåhundra kronoisvenskt mynt, så hade Isakults Stenberg geri Aktiebolag under loppet af påföljande år 1901 till Ingeniören Anna lerierat det beställda stenfartiet; i anseende hvartill och då Ingeniören Sonner icke gittat styrka, att aftal om viss leveranstid parterne emellan skulle skett, och ej ens uppgifvit, att Isakults Stenhuggeri Aktiebolag skulle förbundet sig 221
att utgifva skadestånd för försonad beverans, samt det belopp af femlusen kronosom Ingeniören Denne i afbetalning å priset för nämnda sundsten erlagt till Finska Agentur. Expeditions Companiet, och kommit Isakults Stenhuggeri Aktideldig till godo, och det icke blifvit styrkt, att nämnda Compani skulle varit befullmäktigadt att å Isokults Stenhuggeri Aktorbelags vägnar uppbära betalning, Råd stundrätten, med förkastande af Ingeniören Denneres påstående ej mindre om skadersättning för försonad bevars än därom att omförmälda, af Denner till Finska Ägenber & Expeditions Temfunnit erlagda belopp måtte å Isakulls Stenbergeri No tiebolags fordran afdragas, ålagt Ingenioren Denne att genast emot hville till Isakults Stenhugeri Aktiebolag utgifva fordrade tjugutretusen tvåhundra kronor svenskt mynt, antingen i sagda myntslag eller ock i finska penningar efter vid betalningstiden gällande å vista kurs, dock med afdrag af ettusen femhundra sextiosex mark tjugufem penni, som Ingeniören Denner erlagt i trakter för ifrågavarande stinpurti; hvarhos Ingeniören Domar hänts skyldig att å det utdömda beloppet erlägga fem procents årlig ränta från rättegångens början den 4. April 1902 äfvensom att med trehundra mark godtgöra bolaget dess umgälder i målet. Hofrätten, under hvars pröfning parterne ömsesides i räderäg dragit målet, har medels dem af den 15 April 1905 fastställt Rådstufvurillens utslag i öfrigt, utom all, emedan Isakults Stenhugeri Aktiebolag, redan belaget emottagit Finska Agentin Expeditions Companiets i mest utfärdade förbindelse att till bolaget erlägga hvad communit i kontant afbetalning å ifrågavarande levarans uppburit af Ingenioren Dennes eller femtusen kronor och i lankimättning derkonterat berörda ocept, för hvars inlösande Dommer icke iklädt sig ansvarighet, å den Ingeniören Penner öfver leveransen tillsända förkunnan utan förbehåll godtskapit Denner för hvad denne till Finska Aventur i Guditions Compuniet erlagt, samt antedda afbetalning härigenom måste anses hafva 222
blifvit såsom sådan af bolaget godkänd, Ingeniören Denne berättigades att tillgodoräkna sig meranämnda afbetalning och förty ålades att emot hvitto till Isahults Stenhuggeri Aktiebolag utgifva ej mindre tjugutretusen tvåhundra krono svenskt mynt, antingen i sagda mynt slag eller i finska penningar efter vid betalningstiden gällande å vista kurs, niel afdrag af i ficktsälser erlagda ettusen femhundra sextiosex mark tjugufem penni och omförmälda den 18 Maj 1901 guldna femtusen kronor, än äfven ränta å det utdömda beloppet efter beräkning af fem procent om året från den 4. April 1902 och trehundra mark i rättegångs kostnadsersättning. Uti Hofrättens dom hafva såväl Isakults Stenhuggeri Aktiebolag som Ingeniören Denner anhållit om ändring medels ingifna deduktioner, hvilka sedermera af parterne ömsesides bemölts, hvarefter mundligt förhör härstädes försiggått, på sätt det därvid förda protokollet närmare utvisar Kejserliga Senaten har tagit Vilhelm Blåfield målet i öfvervägande och finnes hvarken, Isakults Stenhuggeri Aktiebolag eller Ingeniören Domer hafva anfört skäl till andring i Hoviällens omförmälda dom, hvarvid förty kommer att bro. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: A. W. hem. hemman. Alex. Kumlin A. W. hem. hemman. Alex. Kumlin Arvard Paldain. Eelana Liander, Arvard Paldain. Eelana Liander, Arvard Paldain. Eelana Liander, 223
Den 25. April 1906. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionskilling, från Åbo Hofrätt inkommet mål emellan Möbelfakanten Carl Seonard Larsson, från Helsingfors stad, såsom fordringsegare i Jernvägsbokhållaren Onni Mauno Manninens, jämväl från sagde stad, till konkurs upplåtna bo, sökande, och i samme stad bosatte Fabrikanten Robert Huber, äfven i egenskap af borgenär i berörda bo, tillstädeskommen, men Bokhållaren Hassinen jämte öfrige fordringsegare i konkursen, uteblifne svarande, angående Fabrikanten Larssons i konkursen bevakade nedannämnda anspråk: Gifven uti Justiliedepartementet den 25. April 1906. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande Sedan Bokhållaren Manninen den 25. Februari 1905 hos Rådstufvurätten i Helringfors upplåtit sitt bo till konkurs sa har Fabrikanten Larsson å den i konOch: A. S. F. A. K. - E. P. W.K. 224 No 436. Pag 24. Rb. 1906.
kursen utsatta inställelsedagen vid Rådstufvurätten anfört, att Bokhållaren Manninen tillhandlat sig af Larsson den 26. April 1903. sexton gårdinlister för 226. mark, en panelsoffa, två länstolar och fyra småstolar af ek för 900 mark, ett spelbord af ck för 80 mark, en lavoir för 86 mark, en matsalskänt af ek för 500 mark, ett matbord för 130 mark, tolf matsalsstolar af ek för 360. mark, ett servingsbörd af ek för 25 mark, ett linneskåp med spegel för 200 mark, ett silfverskap af ek för 200 mark, en svart tymä för 325 mark, ett nattduksbörd med marmorskifva för 35. mark och en byrauppsats för 15. mark eller möbler för inalles 3076 mark samt den 12 däspåföljande Augusti ett förguldt börd för 40 mark, en ohanslöng för 10 mark och två beklädda stolar för 200 mark eller möbler för 360 mark, allt emot vexlar, hvilka skulle med särskilda afbetalningar få omsättas, men att Larsson och Hassinen sedermera, då Massinen icke verkställt de öfverenskomna afbetalningarna och omsättningarna i enlighet med den uppgjorda planen, utan tvärtom förmått Sorsson att teckna sitt namn äfven på andra vexlar än sådana som hörde till förenämnda möbelkop, den 26 Juli 1904 träffat sådan öfverenskommelse, att sagda köp skulle återgå och Manninen få hålla möblerna emot hyra eller afbetalning under vilkor att eganderätten till desamma skulle öfvergå på honom först då när mötternas värde genom omförmälda afbetalnin gar blifvit till fullo erlagdt, hvarom jämväl emellan Larsson och Mannen upprättats skriftligt kontrakt, hvilket dagtecknats den 26 April 1903; och som Bokhållaren Manninen därefter icke ens närmebevis guldit omordade möllers värde, men konkursförvaltningen likväl vägrat att låta. Fabrikanten Larsson omhänderfå möblerna, har Larsson anhållit, att desamma eller, om de icke mera funnes i konkursboet, deras fakturavärde blefve Larsson tilldömda, hvarjämte Larsson för den händelse att konkursdomstolen eller den Rätt, till hvilken konkursdomstolen i fall af tvist komme att hänskjuta Larssons förenämn225
la anspråk för vidare utredning, icke skulle anse Larssons eganderätt till mökkerna vara tryggad genom förberörda kontrakt, bevakat och utsökt sin i sådant fall på grund af särskilda vexlar hos Bokhållaren Manninen egande fordran, stor 3180. mark. Tid första uppropet i konkursen har Sakförarefirman Dittmar i Indrenius, som jämväl bevakat fordran i konkursen, i anledning af Fabrikanten Larssons ifrågavarande bevakning inlemnat utdrag. ur det vid sammanträde med fordrings. egarene i Bokhållaren Manninens konkurs den 30 Mars 1905 tillkomna protokoll, utvisande att Fabrikanten Larsson vid sammanträdet anhållit att på grund af förenämnda kontrakt ur konkursboet utbekomma ofvanuppräknade och, med undantag af en panetsolla, två länstolar, fyra mindre stolar och ett spelbord af ek, i konkursboet då ännu befintliga möbler, men att de därvid tillstädeskomna borgenärerne, sedan Bokhållaren Massinen förklarat, att ifrågavarande möbler blifvit betalda medels vexlar, dem Massinen inlöst, och att sagda kontrakt upprättats för att bereda Larsson säkerhet för de vexlar, med hvilka han sedermeja förhjelpt Manninen, samt det dessutom tillkännagifvits, att konkursförvaltningen omhänderhade nämnda inlösta vexlar jämte de af Larsson vid möblernas försäljning utfärdade originala räkningarne, försedda med anteckning, att de kvitterats emot växlar, beslutit, att möblerna icke skulle utlemnas åt Larsson, utan för massans räkning föryttras. Dom i målet har. Rådstufvurätten afkunnat den 18. September 1905. och därvid i de delar, hvarom nu är fråga, sig utlåtit, att enär Fabrikanten Larssons anspråk att ur konkursboet utbekomma i tvenne till hans bevakningsskrift fogade räkningar uppgifna möbler eller, därest desamma ej funnes i behåll, dessas värde tretusen sjuttiosex mark enligt den ena och trehundrasextio mark enligt den andra räkningen, hvilket anspråk grundade sig å ett antedateradt kontrakt, hvarigenom ifrågavarande möller, dem Larsson först sätt åt Bokhållaren Mas226
sinen, emellertid skulle af Larsson uthyrts åt Manninen med rätt för denne att genom vissa hyresbetalningar efter. hand tillvinna sig eganderätten till desamma, icke funnes i Mannens beedigade stat upptaget och följaktligen måste anses vara af honom bestridt, ty och med afseende å beskaffenheten af omförmälda anspråk kunde detsamma icke af Rädstufvurätten godkännas, hvaremot Fabrikanten Larssons vilkorligen bevakade fordran tretusen etthundraåttatio mark, hvilken i den bredigade staten erkändes till betalning och grundade sig å vexlar, faststälts att utgå ur konkursmassans tillgångar med den rätt, som stadgades i 18 SS: af förordningen den 9. November 1865 angående borgenärers rätt och företräde för hvarandra till betalning ur egendom, som blifvit till konkurs afträdd. Hofrätten, under hvars pröfning Fabrikanten Larsson i vadeväg dragit saken, har medels dom den 18 December 1905 jämte det Hofrätten, enligt stadgandet i SS: 99 uti konkurstadgan af den 9. November 1868, icke fästat något afseende å de af Fabrikanten Larsson tillika med hans ändringsansökning till Hofrätten ingifna skriftliga bevis, faststält Rådstufvurättens förenämnda dom; hvarhos Fabrikanten Larsson ålagts att godtgöra Vicehäradshöfdingen Selim Hällfors, som i Hofrätten bevakat svarandetalan i målet, afgifterna för hans exemplar af Hofrättens dom med tjugu mark åttatio penni samt Fabrikanten Huber, som jämväl i enahanda afseende infunnit sig i Hofrätten, dennes därstädes hafda kostnader med femtio mark Uti Hofrättens dom har Fabrikanten Larsson sökt ändring medels ingifven deduktion, hvilken. Fabrikanten Huber i föreskrifven ordning bemött Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande; och alldenstund Fabrikan ten Larsson härstädes återhemtat sin redan vid Rådstufvurätten gjorda anhållan att få genom särskild rättegång utreda giltigheten af ofvannämnda kontrakt äfvensom Larssons därpå grundade rätt att utbekomma ifrågavarande möbler eller deras fakturavärde, fördenskull och då 227
slik bevisningsförmån med afseende å stadgandet i 96 SS: af konkurstadgan icke kan Larsson förvägras, pröfvar Kejserliga Senaten rättvist, med ändring af Rådstufvurättens och Hofräxtens domar, berättiga Fabrikanten Larsson att om sina ifrågavarande anspråk särskildt tvista; och jämte det Fabrikanten Larsson i sådant afseende åligger, därest han vill hafva sin talan härutinnan bevarad, att inom tre månader härefter, på stämning, göra slik talan anhängig emot konkursmassan, pröfvar. Kejserliga Senaten därhos rättvist förordna, att Fabrikanten Larsson skall för ifrågakomna möbler, därest desamma förklaras höra Larsson till, och de ras fakturavärde, dock icke utöfver hvad som bevakadt blifvit, njuta den rätt som omförmäles i 2. SS: af ofvan åberopade förordning, samt att Fabrikanten Larsson, i händelse dessa hans anspråk underkännas genom utslag eller dom, som blir beståndande, eller Larsson sin talan härutinnan icke fullföljt, bör då ur konkursmassan erhålla den betalning, domstolarne i förestående måtto honom tillagt; och frikallas Fabrikanten Larsson vid denna utgång af målet från den af Hofrätten honom åhvälfda skyldigheten att till Vicehäradshöfdingen Hällfors och Fabrikanten Huber utgifva förberörda ersättningar. Pet alle, som vederbör, till efterrättelse länder Kejserliga Senaten för Finland: J. Wenn. Meuman. Alex. Kumlin Edvard Paldani. Adam Kyander. Edvard Paldani Le228
Huhtikuun 26 päivänä 1906. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, maan luovuttamista koskevassa jutussa, jossa Talollinen Johan Westerinen, Keitelien pitäjän Wuonamon kylästä, on hakijana ja Talollinen Juho Pekka Juvonen, Kaavin pitäjän Koskenalan kylästä, poisjääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 26 päivänä Huhtikuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itselleen eittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Toiminimelle Halla Aktiebolag ja Johan Westeriselle toimitetun haasteen nojalla on Juho Pekka Juvonen Nurmeksen pitäjän ja Rautavaaran kappelin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut, että sittenkun Talollinen Heikki Korhonen oli 22 päivänä Toukokuuta 1867. ostanut perinnöksi Venälän talon Rautavaaran kappelin Köyrityn kylässä, ja tästä talosta kolmasosa Heikki Korhosen vuonna 1871, hänen vaimonsa Liisa Hukkasen vuonna 1877, heidän poikansa HeikLäsnä: H. S. G. W. E. P - C. A. Haf H. 229 No 439. Såg. 120. R.D 1905.
ki Heikinpoika Korhosen vuonna 1875 sekä viimeksimainitun pojan Antti Korhosen vuonna 1888 tapahtuneen kuoleman jälkeen perintönä oli joutunut Heikki Heikinpoika Korhosen leskelle Fredriika Wilhelmiina Sirviölle ja näiden avioliitosta syntyneelle tyttärelle Johanna Korhoselle, niin olivat Fredriika Wilhelmiina Sirviö ja Johanna Korhonen ynnä viimesanotun mies Itsellinen Heikki Petter Hiltunen kauppakirjalla 30. päivältä Lokakuuta 1899 luovuttaneet omistusoikeutensa tuohon tilankolmannekseen Juho Pekka Juvoselle; vaan koska toiminimi Halla Aktiebolag, joka kauppakirjalla 16. päivältä Marraskuuta 1895. oli ostanut koko puheena olevan talon Johan Westeriseltä, tämän kaupan nojalla hallitsi sitä kokonaisuudessaan, on Juho Pekka Juvonen vaatinut, että äskenmainittu kauppa julistettaisiin mitättömäksi, mikäli se koski Juho Pekka Juvosen omaksi edellä kerrotulla tavalla joutunutta kolmasosaa talosta, sekä että toiminimi velvoitettaisiin luovuttamaan sanottu talonosa Juho Pekka Juvoselle Asiasta kuulusteltuina ovat toiminimi Halla Aktiebolag ja Johan Westerinen väittäneet, että Heikki Korhosen ja Liisa Hukkasen pojat Juho ja Isak Korhonen olivat kauppakirjalla 2 päivältä Helmikuuta 1878 myyneet Maakauppias Antti Martikaiselle niinhyvin omat osansa kuin myös veljensä Heikki Heikinpoika Korhos vainajan perillisille kuuluvan osan kysymyksessä olevasta talosta, ja että viranomainen holhouslautakunta oli antanut suostumuksensa kauppaan sanottuja perillisiä koskevassa osassa, minkä vuoksi ja kun Juho Korhonen, 1. päivänä Huhtikuuta 1895 ostettuaan talon Antti Martikaiselta takasin, oli 29. päivänä Lokakuuta 1898. luovuttanut sen Johan Westeriselle ja Westerinen taas 16 päivänä sitä seuraavaa Marraskuuta toiminimelle, toiminimi ja Johan Westerinen, viimeksi mainittu vielä huomauttaen, etteivät Redriika Wilhelmiina Sirviö ja Johanna Korhonen olleet kahdenkymmenen vuoden kuluessa vanhemman Heikki Kor230
hosen kuolemasta saattaneet luultuja perintöoikeuksiaan voimaan, ovat vastustaneet kannetta. Sittenkun myös Fredriika Wilhelmina Sirviö, Johanna Korhonen, Heikki Petter Hiltunen, Juho ja Isak Korhonen sekä Antti Martikainen olivat tulleet asiassa kuulustetuiksi, on Kihlakunnanoikeus 18 päivänä Marraskuuta 1902. julistamassaan päätöksessä mainitsemillaan perusteilla hyljännyt Juho Pekka Juvosen jutussa ajaman kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Juho Pekka Juvonen oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa 1 päivänä Huhtikuuta 1905 katsonut selville saaduksi, että kysymyksessä olevasta talosta, jonka vanhempi Heikki Korhonen, ollessaan avioliitossa Liisa Hukkasen kanssa, vuonna 1867. oli ostanut perinnöksi, olivat Johanna Korhonen ja Fredriika Wilhelmiina Sirviö, sittenkun Heikki Korhonen, Liisa Hukkanen, Heikki Heikinpoika Korhonen sekä hänen avioliitostaan Fredriika Wilhelmiina Sirviön kanssa syntyneet pojat Heikki ja, Antti Korhonen olivat kuolleet, vanhempi Heikki Korhonen vuonna 1871. Liisa Hukkanen vuonna 1877, Heikki Heikinpoika Korhonen 28 päivänä Huhtikuuta 1875, hänen poikansa Heikki Korhonen 11 päivänä Toukokuuta 1875 sekä Antti Korhonen vuonna 1888, saaneet periä, Johanna Korhonen isältään Heikki Korhoselta, isänäidiltään Liisa Hukkaselta sekä veljiltään Heikki ja Antti Korhoselta sekä Fredriika Wilhelmiina Sirviö pojiltaan Heikki ja Antti Korhoselta osia, jotka yhteensä tekivät kolmasosan talosta, minkä vuoksi ja kun Juho Korhonen ei edes ollut voinut väittääkään ostaneensa sanottua talonkolmannesta, eikä Juho Korhonen, joka ei ollut ollut veljensä Heikki Korhosen lasten holhooja ja joiden osien talosta luovuttamiseen Kihlakunnanoikeuden suostumusta ei oltu hankittu ollut oikeutettu kauppakirjalla 2 päivältä Helmikuuta 1878 myymään heille eikä myöskään ilman erityistä valtuutusta Fredriika Wilhelmiina Sirviölle perintöoikeudella silloin ja kuolleen poikansa 231
Heikki Korhosen jälkeen kuuluvaa yhteensä kolmasosaa talosta, ja myöhemmin samasta talonosasta tehdyt luovutukset asian niin ollen eivät voineet perustaa omistusoikeutta siihen, Hovioikeus, sen ohessa että Johan Westerisen väite kannevallan vanhentumisesta hyljättiin, koskei Kuninkaallinen Selitys 14 päivältä Toukokuuta 1805 edellä viitattuihin asianhaaroihin nähden sekä siihen katsoen mitä asiassa muutoin oli ilmitullut ja kun ei viimeiselle ostajallekaan oltu myönnetty lainhuutoa tälle talonosalle, ollut tähän tapaukseen soveltuva, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, on velvoittanut toiminimen Halla Aktiebolag, jonka hallussa talo nyt oli, heti tuovuttamaan kolmasosan siitä Juho Pekka Juvosen, Fredriika Wilhelmiina Sirviön ja Johanna Korhosen perintöoikeuden omistajana, vapaasti hallittavaksi. Hovioikeuden tuomioon on Johan Westerinen hakenut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut Haf Hellen tämän jutun ja katsoo, ettei Johan Westerinen ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti J. Stenshemman.  W. Winkman J. Stenshemman.  W. Winkman J. Stenshemman.  W. Winkman Edvard Pardani 1all Augusti Edvard Pardani 1all Augusti 232