Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
desjätiinaa tuhat viisisataa neljäkymmentäkahdeksan neliösashenia sittemmin oli säädetyllä tavalla verolle pantu, jolloin niistä, sittenkun alueen ympyryssoja asianmukaisesti oli käyty ja Marraskuun 28 päivänä 1882 Kihlakunnanoikeudessa vahvistettu, Keisarillisen Senaatin Talonsosaston päätöksellä Toukokuun 20 päivältä 1884 oli muodostettu Kivennärän pitäjän Raivelan kylän relssitalo No 15. jolle oli pantu seitsemänkymmentäkuusi sadasosaa manttaalia ynnä määrätty rupla- ja metsävero; että mainittu talo oli Armollisen kirjeen mukaan 1/4 päivältä Maaliskuuta 1889 kokonaan jaettu palstatiloiksi, joilla oli oleva yhteinen, metsähallinnollinnollisen hoidon alainen metsä, minkä ohessa Suomen Naltio oli ottanut vastatakseen talon ulosteoista ja yleisistä rasituksista; että tässä jaossa, jonka Wiipurin läänin Kuvernööri päätöksellään Heinäkuun 24 päivältä 1891 oli vahvistanut, oli talon kotitiluksien haltijoille kulle kin jaettu palstaksi se alue sanottuja tiluksia, johon hänellä laillisen saantikirjan perusteella oli kieltämätön nautintooikeus, ja palstasta kruunulle menevä maksu määrätty; sekä että Mäivolan tehtaan entiset käsityäläiset Venäjän alamaisina muodostivat Siestarjoen volostikuntaan Keisarikunnassa kuuluvan Raivola nimisen kyläkunnan; ja koska Mikail Bessenoffin isä Aleksi Bessonoff oli Kesäkuun 8 päivänä 1882 tekemällään ja hänen kuoltuaan Huhtikuun 10 päivänä 1887 laillisesti valvotulla testamentilla luovuttanut Nikolai ja Aleksei Rihailovitsch Bessoneffille edellämainitut, hänen omiksen annetut kotitilukset ynnä niitä seuraavan oikeuden ottaa lahjoitetusta yhtisestä alueesta, muun muassa, polttopuita, mutta Raivolan veräläinen kyläkunta oli vuosina 1899 ja 1900 pidättänyt Nikolai ja Aleksi Bessonoffilta heille tulevan oikeuden puiden saantiin, ovat Rihail ja Nikolai Bessonoff, edellinen hänen yllämainitussa holhoojantoimessaan, huomanttaen vielä että Wiipurin Hovioi505
keus oli tuomioilla Elokuun 26 päivälta 1893 ja Heinäkuun 29 päivältä 1899 velvoittanut Raivolan kyläkuntaan kuuluvat Raivolan tehtaan entiset käsityöläiset, jotka jo vuosina 1887, 1888, 1889 ja 1890 sekä vuosina 1894, 1895, 1896, 1897. ja 1898 olivat kieltäneet Nikolai ja Aleksi Bessonoffilta oikeuden ottaa puita puheena olevalta alueelta, suorittamaan Nikolai ja Aleksi Bessenoffille korvauksen siitä, että näiden oli sanottuina vuosina täytynyt olla sitä etua vailla, sekä että Keisarillinen Senaatti, jossa mainitut Raivo. lan kyläkunnan asukkaat olivat anonut Hovioikeuden viimeksi sanotun tuomion muuttamista, oli sen vahvistanut Joulukuun 17 päivänä 1900, vaatineet vastapuoltensa velvoittamista antamaan Nikolai ja Aleksi Bessonoffille saman määrän halkoja, kuin kukin Raivalan kyläkunnan jäsenistä oli vuosina 1899 ja 1900 yhteisestä metsästä saanut, eli yhteensä kaksi venäjän syltä sekahalkoja ja puoli syltä kuivia puita, kaikki neljän arssinan pituisia, joko luonnossa tahi rahassa sen arvon mukaan, minkä Oikeus harkitsi kohtuulliseksi, kuin myös korvaamaan heilän oikeudenkäyntikulunsa. Kanteesta kuultuna on Raivolan Kylänranhin Nikolai Mihailoff Salin, jonka Raivelan kyläkunnan maanomistajat olivat kohouksessa 22 päivänä Lokakuuta 1899 valtuuttaneet ajamaan heidän puhevaltaansa asiassa, lausunut, et tä lahjakirjassa Lokakuun 31 päivältä 1874 mainittu maa oli luovutettu Kaivolan tehtaan entisille käsityöläisille kunnallisomaisuudeksi ja että siis ainoastaan Raivo lan kyläkunnan jäsenet saisivat sitä hyväkseen käyttää; että kun Mäivelan kyläkunta kuului Keisarikunnassa olevaan Sies tarjoen rolostikuntaan ja sen kunnallis- ja verotusdot olivat järjestetyt Keisarikunnan lakien mukaan, näitä myöskin oli noudatettava ylläsanettua maata kos500
kevia oikeussuhteita määrättäessä, missä kohden siis oli käytettävä Keisarikunnan lakikirjan ensimäisen osan 130 SS:n säädöstä, että talonpojan, joka tahtoi päästä kunnan jäsenyydesta, oli luovuttava kaikesta osallisuudesta kylän maahan; että vanhemmalla Aleksi Bessonoffilla niin ollen ei ollut oikeutta testamentilla määrätä vielämainitun yhteisen alueen käyttäoikeudesta sellaisten henki loiden eduksi, jotka eivät olleet mänitun kunnan jäseniä; sekä että Michael Bessonoff vuonna 1876 oli pyynnöstään vapautettu Kaivolan kyläkunnan jäsenyydestä tullakseen otetuksi Suomen kansalaiseksi ja hänet siten oli välittömästi myöskin suljettu pois osallisuudesta kyläkunnan omaisuuteen, jota paitsi hän kerrotussa pyynnössään oli nimenomaan luopunut kaikesta osallisuudesta kyläkunnan metsään ja yhteisiin rahavaroihin, minkä johdosta Nikolai ja Aleksei Bessonoffilla, jotka olivat syntyneet Mihail Bessoneffin jo ollessa Suomen kansalaisena, ei myöskään voinut olla osaa kyläkunnan omaisuuteen tai oikeutta siltä hyväkseen nauttia etuja, semminkin kun he eirät maksaneet kyläkunnalle veroja eivätkä ottaneet osaa kunnallisiin rasituksiin; ja on Nikolai Salin, myöntäen oikeaksi Mihail ja Nikolai Bessenoffin ilmoituksen niiden puiden määrästä, mitkä kyläkunnan jäsenet kysymyksessä olevina vuosina olivat yhteisestä metsästä saaneet, mainituilla perusteilla vastustanut Mikail ja Nikolai Bessenoffin kannetta; minkä jälkeen Nikolai Salin vielä on anonut kanteen hylkäämistä siitäkin syystä, etteivät Rihail ja Nikolai Bessoneff ollert lain määräämällä tavalla haastattanut vastapuolensa asiaan, ja koska kanne olisi ollut kohdistettava Raivolan kyläkuntaa eikä, kuten ei tapahtunut, yksityisiä henkilöitä vastaan. 50
Toukokuun 9 päivänä 1902 julistamassaan päätöksessä on Kihlakunnanoikeus antanut lausunnon asiassa; ja samalla kuin väite siitä, ettei haaste jutussa oltu Mihail ja Nikolai Bessonoffin vastapuolille laillisessa järjestyksessä toimitettu, liian myöhään tehtynä jätettiin huomioon ottamatta, on Kihlakunnanoikeus katsonut selville käyneen, että Siistarjoen kirääritehtaan hallitus oli usoimmainitulla, 31 päivänä Lokakuuta 1874 tehdyllä lahjakirjalla heinä tekoa, karjanlaidunta ja puunottoa vasten lahjoittanut Kaivolan rautatihtaan entisille käsityläisille yhteisomaisuudeksi puheenalaisen metsäpalstan, mutta lakjakirjasta ei näkyvän eikä Kaivolan kyläkunnan jäsenten voineen esiintuoda tukea väitökselleen, että ainoastaan. Kaivolan kyläkuntaan kuuluvat tilanemistajat olivat oikeutettuja käyttämään hyväkseen lahjakirjalla luovutettua maata, minkä vuoksi ja kun Nikolai ja Alek sei Bessenoffin isänisiä, vanhempi Aleksi Bessoneff, joka Siestarjoen kirääritektaan talousosaston Toukokuun 13 päivänä 1870 antaman lahjakirjan nojalla entisenä Raivolan tehtaan käsityöläisenä riidattomasti oli ollut akeutettu samassa määrässä kuin mantkin osakkaat ottamaan metsäntuotteita vieläsanotulta yhteiseltä metsäpalstalta, Kesäkuun 8 päivänä 1882 tekemällään testamentilla oli Nikolai ja Aleksei Bessonoffille säätänyt omistusoikeuden hänen sanotun lahjakirjan nojalla omistamaansa, relssitalosta No 13. Raivolan kylässä sittemmin eroitettuun palstatilaan ynnä oikeuden käyttää yhteistä metsää niin ja kun Nikolai ja Aleksi Bessonoffin vastapuolet eivät olleet väittäneetkään, että ensinmainitut olivat saaneet vuosilta 1899 ja 1900 vaatimaan puita, eivätkä myöskään kieltäneet, että kukin muista metsän osakkaista oli sanottuna aikana saanut Mikail ja Nikolai Bessonoffin ilmoittaman määrän puita Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Räivelan kyläkuntaan kuuluvat, edellä508
mainittujen palstatilojen omistajat antamaan Mihail Bessonoffille, Aleksii Bessonoffin holhoojana, ja Nikolai Brosonoffille yhteisesti puheenalaisesta metsäpalstasta vuodelta 1899 yhden sylen neljän arssinan pituisia halkopuita sekä neljännes sylen kuivia puita ja vuodelta 1900 yhtä suuret määrät samanlaatuisia puita tahi korvaamaan heille puiden arvon rahassa, neljällä: kymmenellä markalla syleltä, kuin myöskin suorittamaan Mihoil ja Iikolai Bessenoffille korvaukseksi hiidän oikeudenkäyntikuluistaan kaksisataa viisikymmentä markkaa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi mainitusta relssitalosta erotettujen palstutilain Kaivolan kyläkuntaan kuuluvat omistajat olivat vetoamalla saattaneet jutun, on 19 päivänä Marraskuuta 1904 siinä antamallaan tuomiolla vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen sekä velvoittanut vetoojat viidelläkymmenellä markalla korvaamme Nikolai ja Aleksi Bessenoffille heidän Hovioikeudessa kärsimänsä kulut. Hovioikeuden tuomioon ovat edellämainitut Raivolan kyläkuntaan kuuluvat palstatilain omistajat anoneet muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettävät hakijat ole oikeudenkäynnissä eivätkä itse asiassa esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: J. J.blman J N Barnlund tvenn Sjelunna Johannes Littnig 1/ Karl standertskjött. 509
Elokuun 8. päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Viipurin Kovioikeudesta tulleessa, korvausta koskevassa jutussa, jossa Talollinen Aleksanteri Kyle, Johanneksen pitäjän Kylkiälän kylästä, on hakijana sekä Talollinen Pietari Seppä, sanotun pitäjän Lippolan kylästä, tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Elokuun 5. päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, sikäli kuin nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Aleksanteri Hylkeelle toimitetun manuun nojalla on Pietari Seppä Koiviston ja Johanneksen pitäjäin käräjiä, kunnan Kihlakunnanoikeudessa lausuinut, että sittenkun asianomaiset maan omistajat olivat päättäneet kuivattaa Tahasuo nimisen, edellämainittujen kylien alueella olevan suomaan sekä sii nä tarkoituksessa varustaa sen kolmen kyynärän levyisellä ja viiden korttelin syvyisellä viemäriojalla, oli Lääninagronoomi Axel Gyldén, toimitettuansa päiLäsnä JGs - W. H - J. B - j. v. 679. No 707. Såg. 49. R. D. 1905.
kalla tutkimuksen ja laskelman, 30. päivänä Lokakuuta 1893. laatimassaan toimituskirjassa jakanut sanotun viemäriojan kaivamisen ja ylläpitämisen manomistajain välillä; ja kun Aleksanteri Hyle, jonka mainitun toimituskirjan mukaan olisi pitänyt kaivaa kuusikymmentäseitsemän metriä ojasta, eli, Pietari Sepän kehoituksesta huolimatta, laiminlyönyt kaivaa osansa ojasta määräysten mukaisesti ja Pietari Seppä sen johdosta oli ollut pakoitettu kaivat tamaan Aleksanteri Hylkeen osa ojasta määrättyyn syvyyteen sekä maksamaan kaivamispalkkana kaksikymmentäviisi penniä metriltä, on Pietari Seppä vaatinut Aleksanteri Kylkeen velvoittamista suorittamaan korvauksi Pietari Sepän Aleksanteri Hylkeen puolesta maksamista ojittamispalkoista yhteensä kuusitoista markkaa seitsemänkymmentäviisi penniä. Kanteesta kuulustettuna, on Aleksanteri Hyle kieltänyt laiminlyöneensä ojittamisvelvollisuutensa ja sentähden vastustanut kannetta. Jutussa niin meneteltyä kuin sen kirjat tarkemmin osoittavat on Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat anonut korvausta oikeudenkäyntikuluistaan, 17. päivänä Syyskuuta 1902. julistamassaan päätöksessä katsonut selville käyneen, että Aleksanteri Hyle oli jättänyt kesken hänen kaivettavaksensa kuuluvan osan kaivamisen puheeksi tulleesta viemäriojasta sekä että Pietari Seppä sittemmin Aleksan teri Hylkeen puolesta oli määrättyyn syvyyteen kaivattanut sanotun, kuusikymmentäseitsemän metriä pitkän oja - osuuden, mihin nähden ja kun Pietari Sepän vaatima kaivamispalkka kaksikymmentäviisi penniä metriltä oli pidettävä kohtuullisena, Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Aleksanteri Hylkeen kuitin saadessaan suorittamaan Pietari Sepälle velo tut kuusitoista markkaa seitsemänkymmentäviisi penniä, jonka ohessa Aleksanteri Hyle pantiin maksamaan Pietari Sepiille korvaukseksi hänen oikeudenkäyn tindutuksistaan sata neljäkymmentä markkaa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Aleksan
teri Kylle oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa Tammikuun 28. päivältä 1905. vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen ja velvoittanut Aleksanteri Hylkeen suorittamaan Pietari Sepälle neljä kymmentä markkaa korvauksi hänellä asiata valvossaan Hovioikeudessa olleista kuluista. Hovioikeuden tuomioon on Aleksan teri Hyle anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo jääneen luotetta vasti toteennäyttämällä, että Aleksantin Hylv on laiminlyönyt puheenalaisen ojittamisvelvollisuutensa, sekä harkitsee sen tähden oikeaksi, kumoten Hovioikeuden tuomion ja Kihlakunnanoikeus den päätöksen, vapaultaa Aleksanteri Hylkeen hänelle asiassa pannusta maksu- ja konousvelullisuudesta. Tätä kaikki asian omaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: J. G. Sollman J N Barnlund David Ljelman Johannes Zittnig. Elokuun 9. päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa Talollinen Kaarle Ferdinand Teinilä, Tysvään pitäjän Laukulan kylästä, ja hänen konkurssiin luovutetun pesänsä toimitsijames, ylimääräinen Lääninkanslisti Johan Nikolai Hjortman, sanotun pitäjän Marttilan kylästä, ovat hakijoina sekä ensinmainitussa kylässä asuva Talollisenleski Maria Loviisa Tuomaan. tytär Teinilä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa, 9. päivänä Elokuuta 1905. Keisarillinen Senaatti on itselleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Toukokuun 3 päivänä 1897 tehdyllä kauppakirjalla ovat Maria Loviisa Teinilä ja hänen miehensä Kaarle Alfred Teinilä, jotka olivat vihityt avioliittoon vuonna 1869., pojallensa Kaarle Ferdinand Teinilälle yhdeksäntuhannen markan suuruisesta hinnastu myyneet omistamansa Teinilän perintötalon Saukulan kylässä ehdolla, muun muassa. Läsnä: J. G. S. W. H. - f. N. B. - J. Pag. 73. R. B. 1905.
että ostajan Kaarle Ferdinand Seinilän siinä tapauksessa, että hän vankempiensa eläessä myisi sanotun talon vieraalle, tuli Maria Loviisa Teinilälle ja Kaarle Alfred Teinilälle vastamainitun hinnan lisäksi heti maksaa kolmetuhatta markkaa. Sittenkun Kaarle Alfred Teinilä Joulukuussa vuonna 1897. oli kuollut ja Kaarle Ferdinand Tiinilä, myytyänsä puheenaalevasta talosta kaksi palstatilaksi erotettavaa maakappaletta, toisen Kesäkuun 25. päivänä 1901. Torppari Anshelm KärkilahtiLammelle yhdentuhannen viidensadan viidenkymmenen markan hinnasta ja toisen sitä seurannen Heinäkuun 5. päivänä Talollinle Wilho Kuljulle kahdentuhannen markan hinnasta, oli Maaliskuussa vuonna 1902. luovuttanut omaisuutensa konkurssiin sekä Maria Loviisa Teinilä asianomaisessa järjestyksessä tässä konkurssissa valvonut edellämainitun lisähinnan kolmetuhatta markkaa, koska sanottu kiinteistö osaksi jo oti joutunut ja osaksi konkurssin takia oli joutuva vieraalle, on Tyrvään pitäjän yvnä Kiikan ja Kiikoisten kappelien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeus konkurssijutussa Elokuun 13. päivänä 1902. julistamassaan tuomiossa oikeuttanut Maria Loviisa Tiinikän eri riidan kautta näyttämään toteen puheenalaisen konkurssissa valvomansa saamisen ja tuominnut sen konkurssipesän varoista maksettavaksi sillä määrällä ja oikeudella, joka mainitussa eri riidassa vahvistettaisiin. Tämän johdosta on Maria Loviisa Teinilä Johan Nikolai Hjortmanille, hänen mainitussa toimessaan, ja Kaarle Ferdinand Tuntilälle toimituttamansa kirjallisen haasteen nojalla Kihlakunnanoikeudessa 1902 vuoden syyskäräjissä vaatinut, että, koska han, Kaarle Alfred Teinilän elossa olevana leskenä, yksin tuli kärsimieen hattaa edelläkerrottujen palstatilojen kaupoista ja siitä, että koko jälellä oleva osa Kaarle Ferdinand Teinilän omistamasta Teinilän talosta oli Heinäkuun 26 päivänä 1902. konkurssihuutokaupeella myyty, yllämainitut kolmetuhatta markkaa tahi oimakin palstatilojen hinnasta kolmeetatuhannesta viidestäsadasta viidestymmenestä markasta neljäsosa eli kahdeksansatua kahdeksankymmentäseitsemän markkaa 515
viisikymmentä penniä määrättäisiin känelle maksettavaksi Kaarle Ferdinand Toinilän konkurssipesän varoista. Sittenkun Johan Nikolai Hjortman ja Kaarle Ferdinand Teinilä, kanteesta kuultuina, olivat sitä vastustaneet, on Kihlakunnanoikeus Marraskuun 15. päivänä 1902. julistamallaan päätöksellä katsonut tosen selvitetyksi, että Kaarle Ferdinand Teinilä oli yllämainitulla Toukokuun 3. päivänä 1897 tehdyllä kauppakirjalla sitoutunut vanhemmilleen, myyjille Kaarle Alved ja Maria Loviisa Teinilälle maksamaan puheena olevan kolmentuhannen markan rahasumman siinä tapauksessa, että hän sanottujen vanhempainsa eläessä myisi Teinilän talon vieraalle; mutta koska omistusoikeus mainittuun kiinteistöön nyttemmin oli joutunut pois Kaarle Ferdinand Teinilältä sen johdosta, että hän oli luovuttanut omaisuutensa ja sen kanssa sanotun talon velkojiensa tyydyttämiseksi, sentähden ja kun se seikka, että Kaarle Ferdinand Teinilä oli myynyt asia talosta Anshelm Särkilahdelle ja Wilho Kuljulle, ei voinut olla asiaan vaikuttava. Kihlakunnanoikeus on katsonut Maria Loviisa Teinilällä ei olevan mitään oikeutta Kaarle Ferdinand Teinilän konkurssipesän varoista saada kysymyksessä olevia kolmentuhatta markkaa tahi joka kin osaa niistä, minkä vuoksi Maria Loviisa Teinilän kanne kyljättiin Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Maria Loviisa Teinilä oli vetoamalla saatta nut jutun, on 25. päivänä Helmikuuta 1905. antämässään tuomiossa lausunut, että koska Kaarle Ferdinand Teinilä edellämainitussa, Toukokuun 3. päivänä 1897. tehdyssä Teinilän talon kaupassa oli sitoutunut Maria Loviisa Teivilälle ja hänen sittemmin kuollalle miehellen Kaarle Alfred Teimelälle maksamaan talosta lisähintaa kolmetukutta markkaa siinä tapauksessa, että hän sanottujen vanhempainsa eläessä myisi pysymyksessä olevan talon vieraalle, ja Kaarle Ferdinand Teinilä sittemmin, myymällä Kesäkuun 28. päivänä 1901. osan ja sitä seuranneen Heinäkuun 5. päivänä tusen osan talon tiluksia ja luovuttamalla Maaliskuussa vuonna 1902. mitä hänellä talosta oli jätettä velkojilleen, oli siten mene514
viisikymmentä penniä määrättäisiin kärelle maksettavaksi Kaarle Ferdinand Tanilän konkussipesän varoista. Sittenkun Johan Nikolai Hjortman ja Kaarle Ferdinand Teinilä, kanteesta kuultuina, olivat sitä vastustaneet, on Kihlakunnanoikeus, Marraskuun 15. päivänä 1902 julistamallaan päätöksellä katsonut tosen selvitetyksi, että Kaarle Ferdinand Femlä oli yllämainitulla Toukokuun 3. päivänä 1897. tehdyllä kauppakirjalla sitoutunut vanhemmilleen, myyjille Kaarle Alved ja Maria Loviisa Teinilälle maksamaan puheena olevan kolmentuhannen markan rahasumman siinä tapauksessa, että hän sanottujen vanhempainsa eli issä myisi Tiinilän talon vieraalle; mutta koska omistusoikeus mainittuun kiinteistöön nyttemmin oli joutunut pois Kaarle Ferdenand Seinilältä sen johdosta, että hän oli luovuttanut omaisuutensa ja sen kanssa sanotun talon velkojiensa tyydyttämiseksi. sentähden ja kun se seikka, että Kaarle Ferdinand Teinilä oli myynyt asia talosta Anshelm Särkilahdelle ja Wilho Kuljulle, ei voinut olla asiaan vaikuttava, Kihlakunnanoikeus on katsonut Maria toriisa Teinilällä ei olevan mitään oikeutta Kaarle Ferdinand Teinilän konkurssipesän varoista saada kysymyksessä olevia kolmentuhatta markkaa tahi jotakin osaa niistä, minkä vuoksi Maria Loviisa Teinilän kanne kyljättiin. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Maria Loviisa Teinilä oli vetoamalla saatta nut jutun, on 25. päivänä Helmikuuta 1905. antimassaan tunniossa lausunut, että koska Kaarle Ferdinand Teinilä edellämainitussa, Toukokuun 3. päivänä 1897. tehdyssä Teinilän talon kaupassa oli sitoutunut Maria Loviisa Teivilälle ja hänen sittemmin kuollalle miehelleen Kaarle Alfred Tumelälle maksamaan talosta lisähintaa kolmetukutta markkaa siinä tapauksessa, että hän sanottujen vanhempainsa eläessä myisi kysymyksessä olevan talon vieraalle, ja Kaarle Ferdinand Teinilä sittemmin, myymällä Kesäkuun 28. päivänä 1901. osan ja sitä seuravineen Heinäkuun 5. päivänä tusen osan talon tiluksia ja luovuttamalla Maaliskuussa vuonna 1902. mitä hänellä talosta oli jälellä velkojilleen, oli siten mene514
tellyt, että talo Maria Loviisa Teinilän vielä eläessä oli joutunut vieraille, sentähden ja ottamalla huomioon, että Maria Loviisa Teimilälle naimaosana oli kuulunut kolmannes hänen ja miesvainajansa Kaarle Alfred Teinilän yhteispesässä, Hovioikeus, muuttaen Kihlakunnanoikeuden päätöstä, määräsi, että Maria Loviisa Teinilälle oli suoritettava Kaarle Ferdinand Teinilän konkurssipesän va roista samassa suhteessa etuoikeutta nauttimattomien saamamiesten kanssa kolmas osa useinmainitusta lisäkinnasta kolmestatuhannesta markasta eli yksituhat markkaa, jota vastoin Kihlakunnanoikeuden päätös muutoin, eli mekäli Kaarle Alfred Teinilä -vainajan osalta tehty lisähinnan velkomus oli hyljätty, jäi voimaansa. Hovioikeuden tuomioon ovat Johan Nikolai Hjortman, hänen edellämainitussa toimessaan, ja Kaarle Ferdinand Teinilä anoneet muutosta tänne toimittamaklaan perustelmalla, johon Maria Loviisa Teinilä säädetyssä järjestyksessä on vastannut. Carl Standertskjöb. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo oikeaksi kumoten Hovioikeuden tuomion, vahvistaa Kihlakunnanoikeuden asiassa julistaman päätöksen. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: J. J. Tohmman J Nämund 515 Evam Wjelmang Johannes Littnig.
Elokuun 10. päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, velkomusta koske vassa jutussa, jossa Varatuomari Oskar Laurila, Kuorion kaupungista on hakijana sekä Kruununnimis mies Aksel Blomqvist ja Maanvilje lijänleski Anna Sofia Naakka, Harjavallan pitäjän Kinnarin kylästä, Maanviljelijä Oskar Emil Paakkavainajan konkurssiin luovutetun resän toimitsijamiehinä, tulematta jääneinä vastaajina: Annettu Oikeusosastossa Elokuun 10. päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itselleen eittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, sikäli kuin nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Kokemäen ja Harjavallan pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Varatuomari Laurila Oskar Emil Saukka vainajan konkurssi ja perinnönluvan tusasiassa määrättynä paikulletutopäivänä Kesäkuun 16. päiväna 1902. vakuonutMaanviljelijä Erland Brander Sippolan Laurilalle siirtämän laskien nojalla kahLäsnä: JGs - W H - fl B - J. (C75.) No 711. Såg 70. K. P. 1903.
situhatta markkaa, joka määrä oli Erland Branderille tuleva neljän viimeksi kuluneen vuoden palkkana siitä, ettäi Blander oli isännöitsijänä hoitanut Oskar Emil Naukan omistamia Sippolan ja Junnilan taloja vuodesta 1895. Marraskuun 1. päivään 1901; minkä jälkeen ja sittekun tuota vahontaa toimitetussa esiinhuudossa oli vastustettu sekä Varatuoma ri Laurila pyytänyt saada eri oikeudenkäynnillä näyttää sanotun saata vansä oikeellisuuden, Kihlakunnanoikeus on Syyskuun 8. päivänä 1902. konkursa ja perinnönluovutusasiassa julistamassaan tuomiossa oikeuttanut Varatuoma ri Laurilan konkurssipesän kanssa erittäin riitelemään saatavastaan, määräten sen ohessa että Laurilalle oli konkurssipesän varoista Marraskuun 9. päivänä 1868. velkojain oikeudesta ja etun desta toistensa edellä makson saamisen konkurssiin luovutetusta omaisuudesta on uteen asetuksen 18. SS:ssä säädetyllä oikeudella maksettava kaksituhattu markkaa, jos ja mikäli tuo saatava eri oikeudenkäynnissä hyväksyttäisiin. Kankittuaan haasteen Kruununnimismies Blomqvistille ja Anna Sofia Naakalle heidän ylläsanotussa toimessaan, on Varatuomari Laurila sitten Kihla kunnanoikeudessa vaatinut Oskar Emil Naakan konkurssipesän varoista hänelle tuomittavaksi edellämainitut. kaksituhatta markkaa. Kanteesta kuulusteltuina, ovat Kruununnimismies Blomqvist ja Anna Solia Naakka sitä vastustaneet; minkä jälkeen Kihlakunnanoikeus on päätöksellä Helmikuun 11. päivänä 1903. maivitsemillaan perusteilla hyljännyt kanteen toteennäyttämättömänä. Kovioikeus, jonka tutkittavaksi Varatuomari Laurila oli vetoamalla saat tanut jutun, on tuomiolla Maaliskuun 15. päivältä 1905. katsonut tosin näytetyksi, että Erland Brander oli talvesta SS 97 aina 1902. vuoden loppuun saakka johtajana hoitanut töitä edellämainitussa Sippolan talossa, mutta kun ei oltu esitetty mitään selvitystä siitä, miten työläs Erland Branderin sanottu toimi oli ollut ja Hovioikeudelta näin 517