Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
hinnasta ostanut Aapeli Vepsäläiseltä kaiken hänen irtaimen omaisuutensa ja kauppatilaisuudessa tehdyn sopimuksen mukaan suorittanut useille eri henkilöille, joilla oli ollut saatavia Aapeli Vepsäläiseltä, kauppahinnan vähennykseksi yhteensä 854 markkaa 51. penniä, siitä 104 markkaa 10. penniiä, Vilho Varikselle, niin oli Vilho Varis, vaikka hän tiesi Kaarle Vepsäläisen maksaneen sanotut 854 markkaa 51 penniä ja hallussaan olevista Aapeli Vepsäläisen konkurssipesän asiakirjoista helposti saattoi nähdä asian laidan siten olevan, kumminkin Kuopion läänin Kuvernöörille annetussa hakemuskirjassa anonut että Kaarle Vepsäläinen velvoitettaisiin maksamaan sanotulle konkurssipesälle edellämainittu kauppahinta 1000 markkaa ja niinikään pyytänyt että Kaarle Vepsäläistä kiellettäisiin kunnes hän oli tämän maksun suorittanut hukkaamasta niin suurta osaa omaisuuttaan kuin arvossa vastasi samaa kauppahintaa, minkä jälkeen ja sittenkuin asianomainen ulosottomies Kuvernöörin antaman määräyksen mukaan oli 3 päivänä Huhtikuuta 1900 pannut Kaarle Wepsäläisen omaisuutta hukkaamiskiellon alaiseksi ja Kuvernööri hakemuksen johdosta antamallaan lopullisella päätöksellä velvoittanut Kaarle Vepsäläisen suorittamaan Vilho Vänikselle, hänen yllämainitussa toimessaan, kysymyksessä olevasta kauppahinnasta 145. markkaa 49 penniä, mutta siirtänyt asian muussa kohden eli mikäli Vilho Variksen vaatimus nousi äskenkosketellun rahamäärän yli, riitaisena Oikeuden käsiteltäväksi, Vilho Varis oli edellämainitussa Kihlakunnanoikeudessa vireille panemassaan oikeudenkäynnissä velkonut Kaarle Vepsäläiseltä ylempänä sanottuja 854 markkaa 51 penniä, joka oikeudenkäynti päättyi Wiipurin Hovioikeuden 14 päivänä Kesäkuuta 1902 antamalla tuomiolla siten että Vilho Variksen kanne hyljättiin; ja koska Vilho Variksen edelläkerrotusta hakemuksesta ja vireille panemasta oikeudenkäynnistä oli ollut seurauksena, että Kaarle Kepsäläisen omaisuutta oli ollut enemmän kuin kaksi vuotta hukkaamiskiellon alaisena ja Kaarle Vepsäläiselle tästä oli syntynyt vahinkoa nimittäin: sen kautta, ettei hän ollut voinut, niinkuin hän oli aikonut, keväällä vuonna 1900 myydä hevostaan ja 155
hevonen sitten sairastui ja oli myytävä aivan palkuhintaan, 250 markkaa; siitä, että Kaarle Vepsäläisen täytyi kahden vuoden aikana ruokkia lehmää mahona, 200. markkaa; sen kautta, että hukkaamiskiellon vuoksi Maakauppias Juhana Turpeinen, jonka jauhakokauppa Kaarle Vepsäläinen useat vuodet oli välillänyt, ei enää ollut antanut Vepsäläiselle jauhoja myytäväksi, ja Vepsätäinen oli menettänyt myyntipalkkion, jonka hän muuten olisi saanut, 198 markkaa, siten, että Kaarle Venäläisen, kun hukkaamiskielto saattoi hänen toimeentulansa vaikeaksi, oli löytynyt polkuhinnasta myydä eräät kiellonalaiset rättaat, 40 mark. kaa; ja sen johdosta, että Kaarle Vepsäläiselle oli hukkaamiskiellosta oikeutunut oikeudenkäymis-, tavaranhoiden - ynnä muita kustannuksia, vähintäin 300 markkaa, on Kaarle Vepsäläinen vaatinut että Vilho Varis sekä Kustaa Vilhunen ja Juhana Heikki Iivanainen, jotka kaksi viimeksimainittua olivat menneet omavelkaiseen takaukseen niistä kuluista ja siitä vahingosta, joka Kaarle Vepsäläiselle hukkaamiskiellosta ehkä syntyi, velvoitettaisiin yhteisesti tai kenellä varoja oli maksamaan Kaarle Vepsäläiselle vahingonkorvaukseksi äskenmainitut rahamäärät, yhteensä 288 markkaa; jonka ohessa Kaarle Vepsäläinen on anonut korvausta oikeudenkäyntikuluistaan. Vilho Variksen ja hänen asiakumppanien sa vastustettua kannetta on Kihlakunnanoikeus 8 päivänä Sokakuuta 1902. julistamallaan päätöksellä hyljännyt kantan, koskei voitu katsoa Vilho Kariksen, Aapeli Vepsäläisen konkussipesän puolesta, ylempänä mainitussa hakemuksessa tarpattomasti pyytäneen Kaarle Vepsäläisen omaisuuden panmista hukkaamiskiellon alaiseksi. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kaarle Kepsäläinen vetoamalla oli saattanut jutiin, on Helmikuun 4 päivänä 1905 antamallaan tuomiolla, koskei Kaarle Vepsäläinen ollut Vilho Kariksen ja hänen asiakumppaniensa kieltoa vastaan voinut näyttää joutuneensa puheenalaisen hukkaamiskiellon tähden kärsimään vahinkoa, vahvistanut sen lopputuksen, johon Kihlakunnanoikeus päätöksessään oli johtunut Hovioikeuden tuomioon on Kaarle Vepsä400
läinen hakenut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Vilho Varis ja hänen asiakumppaninsa ovat säädetyssä järjestyksessä vastannet. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo ettei Kaarle Vepsäläinen ole esiintuonut syytä muuttaa sitä lopputulosta, johon Oikeudet ovat asiassa johtunut ja joka siis, Kihlakunnanoikeuden päätöksessään mainitsemilla perusteilla ja säännön mukaan 4 SS 3 päivänä Lokakuuta 1895. annetussa asetuksessa uuden ulosottolain voimaanpanemisesta ynnä muusta, jää pysyväksi; ja velvoi tetaan Kaarle Jepsäläinen suorittamaan Vilho Varikselle ja hänen asiakumppaneilleen heiltä täällä juttuun menneiden kulujen korvaukseksi seitsemänkymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: A. J. Kumlin. Em. Lyöblad, A. J. Kumlin. Em. Lyöblad, Valentin hemmanet. Åk Öllaren / Hilhellen. Den 1. Juli 1905. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsatt revisionsskilling från Åbo Hofrätt inkommet mål emellan Fastighetsaktiebolaget Hernes i Helsingfors stad, sökande, och Mäbekandlaren John Taisehell, från samma stad, svarande, angående bättre rätt till lösegendom: gifven i Justitiedepartementet den 1. Juli 1905. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhemtat följande: Vid Rådstufvurätten i Helsingfors stad har Handlanden Puiseheff, efter Fastighetsaktiebolaget Hernes ågången stämning, anfört, att Päuseheff förmedels kontrakt af den 15. Juni 1901. till Rustamentrisen Tora Andersson, jemväl från Helsinglors, förbyrt särskilda i en kontraktet bifogad spillkation uppräknade möller till ett sammanlagdt värde af 1860. mark emot en mänutlig hyra af femtio mark, hvilken borde den 15. i hvarje månad till Handlanden Passheff erläggas vid äfventyr, att mölterna i molsatt fall inge af Taisekoff återtagas; och som KustaaQd: f. f. s. 7. 2/6. S - S. H. B. S.G. (3. SS. M. No 603. Pag. 36. R. D. 1905. Pag. 36. R. D. 1905.
rätusen Andersson uraktlåtet att gälda sagda kyrä för tiden från den 1. April 1902. och vid sådant förhållande förverkat berörda kontrakt samt fastighets aktiebolaget Hernes, som till Restaurätusen Andersson förhyst uti bolagets i Helsingfors stad egande gård No 19. vid Alexandersgatan en betiklokad, för obetald hyra qvarkållit förenämnda, i lokalen befint liga möller, har Handlanden Paiseheff yrkat, utom annat, hvarom numera ej är fråga, att Fastighetsaktiebolaget Hernes måtte åläggas att till Päischeff utgifva sagda möller I saken hördt har Fastighetsaktiebola get Hernes genmält hufvudsakligast att, sedan Resterataisen Andersson af Magistrater i Helsingfors på bolagets ansökan genom utslag den 26. Juli 1902 ålagts, förutom att afflytta från förberörda likal att till bolaget utgifva oguldere hyra för samma likal 875. mark, så hade bolaget vid Restaurataisen Anderssons afhysning från tokalen den 29. i samma månad med stöd af stadgandet i 5. SS: 17. kap. J. B. qvarkållit den i bokalen befintliga egendomen till dess hon gjorde rätt för sig; hvarför och då ofvannämnda kontrakt af den 15. Juni 1901. rätteligen innefattade aftal om köp, hvilket framginge bland annat deraf att enligt kontraktet de månattiga hysesbeloppen skulle räknas såsom afbetalning å möblernas pris, Fastighetsaktiebolaget Hernes motsett käromålets förkastande och Handlan den Prischells åläggande att godtgöra belaget för dess kostnader i målet. Sedan jemväl Resterataisen Andersson blifvit i saken hörd, har Rådstufvurätten genom den 22. November 1902 afkunnadt utslag i saken utlåtit sig; och emedan förberörda emellan Karl landen Päisckoff och Restaurataisen Andersson den 15. Juni 1901. afslutade kontrakt, ehuru affattadt så som om deri nämnda möblex skulle blifvit förhyrda till Testamentesen Andersson, i sjelfva verket innebure försäljning af desamma för deras uti den kontraktet åtföljande specifikationen upptagna pris ettu sen sextio mark, hvilken summa bort gäldas genom mainattiga afbetalningar af femtio mark, ty och då vid sådant förhållande eganderätten till sagda mökter, hvilka Restaurataisen Andersson vid kontraktets upprättande omhänderfått måste anses hafva medelbart öfvergått å henne samt nämnda möller, dem hon med138
fört till den af Fastighets aktiebolaget Hermes åt henne utkyrda lokalen, kunnat såsom annan hennes tillhörighet af bolaget till säkerhet för dess hos henne egande och redan utdömda köpesfordran innehållas, har Rådstulvurätten förkastat Handlanden Paiseheffs för nämnda talan såsom obefogad och skyldigkänt Taisehell att till Fastighets aktiebolaget Härmes i ersättning för dess kostnader i målet utgifva sextio mark Hofrätten, under hvars pröfning Handlanden Parcheff i vadeväg dragit målet, har medels dem den 3. Februari 1905. yttrat sig och emedan omförmälda möller vid ifrågakomna tid varit enligt förberörda kontrakt endast förkynda åt Resterataisen Andersson, ty och då Fastighetsaktiebolaget Hermes vid sådant förhållande icke egt rätt att qvarhålla desamma för ogulden hyra, har Hofrätten, med upphäfvande af Rådstufvurättens utslag, ålagt bemälda bolag att vid anfordran till Handlanden Paisehell utgifva sagda möblel. Uti Hofrättens den har Fastighetsaktiedo laget Hernes anhållet om ändring medels ingifven dredition, hvars dublett af Handlanden Fäisdreff uttagits utan att han derefter afgifvit bemötande i saken Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande; och alldenstund utredt är att Handlanden Palvkeff genom förberörda kontrakt till Restaurataisen Andersson öfverlemnat ifrågavarande möller med vilkor att desamma först sedan deras öfverenskomna prisblifvit inom utsatt tid till Päischeff erlagdt komme att tillfalla Westerataisen Andersson, fördenskull och då ostridigt är att priset för mölterna vid tiden för Restaurataisen Anderssons afhysande från förberörda hyreslägenhet ännu icke varit till fullo guldet samt möblerna sålunda varit att anses såsom blandlanden Päisckoff fortfarande tillhöriga, finner Kejserliga Senaten Pastighets aktiebolaget Hernes icke kalva anfört skäl till ändring i det slut, hvari Hofrätten i saken stannat och hvarvid förty kommer att bero, jemte det Fastighetsaktiebo laget Hernes ålägges att till Handlanden Päisdoff med tjugusex mark gälda algitterna för hans eFemplar af denna Kejserliga Sena159
tens dom i målet. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: J. G. Nyman A; Kumlin. J. Joh.man A; J. Kumlin. Hm Gyillad vernu Okelanen A.K. Mallalin. Manten Summeres Johannes Littin B. F. Mölsi. Den 3. Juli 1905. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatta revisionskillingar, från Åbo Hofrätt inkommit mål emellan Stabskaptensenkan Kätarina Dimitrijerna Mannehin, från staden Moskva i Kejsaredömet Rysland, i egenskap af hennes aflidne man Ingeniören Stabskaptenen Alexander Nikolajevitsen Manuchius testamentseukutor, för sig äfvensom Sakförareförman i Helsingfors stad Ditt mar & Fredrenius, Vicehäradshöfdingen Hjalmar Hellström, från Wiborgs stad, För egen del och såsom sysslomman i Kommerserådet Carl Rosenius konkurs, Vicehäradshöfdingen Ivar Grannd ström och Statsrädsenkan DorotheWallenius, från Helsingfors, Finlands Kauk, Nordiska Aktiehanken för Huudel och Industri, bivilstatens enkeoch pupillkassa, Matsuudet Julius bergs konkursmassa och Helsingfors parnbank, gemensamt, såsom förerings egare i Öfverstelöjtnanten Friherre Erik Edvard von Willebrands till konkurs upplåtna bo, sökande, samt Enkan Säff - Afl - 43 1/3 - 76 - kol - 71. Sr. K. V. B. No 608. Såg. 60. R. D. 1905
Mannichin, tillstädeskommen, men öfrige fordringsäre i nästnämnda konkurs uteblifne, svarande, angående nedan omförmälda i konkursen bevakade fordrings och förmånsrätts anspråk: Gifven i Justitiedapartementet, den 1/3. Juli 1905. Kejserliga Senaten har låtit handlin garna i målet sig föredragas och af demsåvidt nu är i fråga, inhemtat följande I inställelsedagen i Friherre von Willebrands vid Rådstufvurätten i Helsing fors stad den 28. Mars 1904. påförsäde konkurs har Enkan Manuohin företett ej mintre ett den 7. Mars 1902. upprättadt köpekontrakt, hvarigenom Enkan Manu hin förbundit sig att åt Handlanden Matti Roiha försälja en invid kyrkobyn Barske-Tatarovo i Wjäsnikofska häradet och Guvernementet Wladimir af Kejsari dömet Ryssland belägen fastighet med alla derstädes befintliga bonings- och ut hus, pappersbruk, inredning, skogar, vattendrag och allehanda egor samt brukets egendom och inventarier enligt särskild förteckning för ett pris af 40000. rubel samt under vilkor, bland annat, att Handlanden Roika borde å köpeskillingen afbetala 20,000 rubel senast den 7. September 1902. äfvensom erlägga åter stoden af köpesumman vid emottagandet af köpebrefvet, hvilket enligt ett af kontra henterna den 17. September 1902. till kontraktet gjordt tillägg borde upprättas se nast den 7. September 1905, samt att, i fallHandlanden Roika vägrade upprätta köpebref eller uppgöra liqvid enligt detsamma, det inbetalade förskottet tillfälle Enkan Manuchin, hvarutom Reiha vore skyldig att, i fall af kontraktobrott, till henne erlägga 10,000. rubel, än ett jemväl den J. Mars 1902. belefvadt legokontrakt, med dels hvilket Enkan Mannehin åt Handlanden Roika på arrende upplåtit ofvansagda fastighet och öfriga egendom på tre års tid, räknadt från senast nämnda dag emot en årlig lega af 1,000. rubel och vilkor, bland annat, att legan borde betalas halfårsvis i förskott med 8000. rubel, dock sålunda att halförsafgiften skulle minskas med 400. rubel såsnart Hans landen Roika fullgjort den i köpekontruk401
tet bestämda inbetalning af 20,000. ru bel å köpesumman; att Handlanden Röihu egde vårda all den enligt förteckning emottagna egendomen och inventarierna äfvensom enligt värderingen i förteckningen svara för allt det som af denna egendom tilläfventyrs selades eller förderfvades, jemte det Rein förbundit sig att efter utgången arren detid åt Enkan Manuchin öfverlemna fastigheten, bruket samt allt hvad Roiha enligt förteckningen emottagit i lika godt skick, som samma egendom haft vid arrendetidens början; att det åläge Handlanden Roika att betala alla så stighetens och brukets utskylder och skatter samt på egen bekostnad i Enkan Mamiehens namn brandförsäkra alla bygg nader å fastigheten, bruket med inventa rier och markiner jemte den enligt förteckning emottagna egendomen för minst 40,000 rubel samt tillställa Enkan Manuerin brandförsäkringshandlingarna två veckor före utgången af brandförsäkringsterminen, vid äfventyr att, om Handlanden Roika icke inom den bestämda tiden verkstälde brandförsäkringen, Enkan Manuchin vore berättigad att sjelf omberstyrå densamma och af Roika utsöka dubbel brandförsäkringsremie; och hafva ifrågavarande såväl köpe- som legokon trakt enligt å dem tillkomna anteckning gar den 9. Oktober 1902. af Handlanden Kaha med Enkan Manuchins begifvande öfver lätits åt Överstetöjtnanten Friherre von Willebrand, Kommerserådet Börenius, Ingeniören Hjalmar Örman, Handlanden Oskar Levin och Handlandehustrun Asexandra Leisdotter Reiha, hvarefter den sistbemälda, jemväl med Enkan Manu chins samtycke, den 29. September 1903. trans porterat alla sina rättigheter och skyldig heter enligt dessa kontrakt åt Statsrådet Åberg samt Friherre von Willebrand, Kom merserådet Berenius, Ingeniören Orman och Handlanden Lovin, hvilka fem sistnämnde förbundit sig att öfvertaga hvart derå kontraktet under sotidarisk ansvarighet för hvarandra. På grund häraf har Enkan Manuchin i Konkursen bevakat a) förenämnda, för kontraktsbrott faststälda belopp af 100,000. rubel, dock endast 102
för den händelse att konkurs boet icke senast den 7. September 1905. fullbordade det i köpekontraktet afsedda köp och uppgjorde liqviden, b. 15,200. rubel, utgörande den enligt förenämnda legokontrakt Enkan Manuckin tillkommande arrendrafgift för tiden från den 7. Mars 1904. till samma dag 1905., hvarhos Enkan Mannichin yrkat att denna fordran skulle utelömas med den för arrendeafgifter faststälda förmänsrätt; ej sammanlagdt 21,224. rubel 14. kopek, utgörande oguldna utskylder för åren 1903 och 1904 för den genom nästberörda kontrakt utarren derade fastigheten med hvad dertill hörde, hvilka utskylder det åläge En kan Manuehin att gälda med 17, 379. rubel 68. kopek till Simistvostyrelsen och 3,844. rubel 46. kopek för tillfredställande af adelns behof, såframt fordringsärene sjelfve icke komme att bevaka dessa utskylder, utan föredroge att hålla sig till fastigheten och dess egare, jemte det Enkan Mannehin anhållit att det af henne under denna punkt fordrade belopp måtte fastställas att utgå med den för utskylder stadgade förmånsrätt; d. 15,270. rubel 92. kopek, som Enkan Mannehin till följd af att arrendatorerne af om förmälda egendom försummat att hålla densamma brandförsäkrad nödgats rlägga i brandförsäkringsafgift för tiden från den 10. Juni 1903. till samma dag 1904. och hvilket belopp, utan afseen de derå att detsamma af arrendatorer ne åt Enkan Manuchin sedermera ersatts, likväl tillkomme henne, enär hon nligt arrendekontraktets bestämning, vid slik försummelse från arrendatorer nes sida, egde rätt att af dem utsöka dubbel försäkringskrende; af 64,30 rubel 66. kopek, hvilket belopp motsvarade dubb la pennien för omförmälda försäkning för ett års tid, räknadt från den 10. Juni 1904., och bevakades för den hundelse att kokursmassan icke förnyade försäkringen, utan Enkan Manuchin sjelf blefve tvungen dertill, hvarhos Enkan Samuelinyrkat att denna fordran blefve utdömd med förmånsrätt ur massans alla tillgångar; samt f. f. högst 400,000. rubel i ersättning för den brist och försämring, 463
som kunde hafva före konkursens början uppstått å den i ofvananförd måtto af Enkan Manuchin å arrende upplåtna egendomen. Emot Enkan Manuchius förenämnda anspråk har af särskilde fordrings egare anmärkts, att under punkt d. fordrade 100,000. rubel utgjorde ett konventionalstraf, som ej kunde göras gällande emot konkursmassan; att förmäns rätt för det under punkt by bevakade beloppet enligt lag icke egde rum, enär den utarrenderade fastigheten vore belägen i Kejsaredömet Ryssland och oguildet arrende enligt der gällande lag icke hade förmånsrätt; att af de under punkt c) utsökta utskylderna till betalning god kändes 1903. års utskylder med 7635. rubel 66. kopek, hvaremot af 1904. års utskylder, utgörande inalles 13,588. rubel 48. kopek, endast hälften eller 6,792. rubel 24. kopek medgåfves till betalning och den andra hälften motsades, enär dessa utskylder uppbures särskildt för hvardera halfåret och konkursmassan icke begagnat fabriken efter den 1. Maj 1904. gamla stilen, utan Enkan Manuehin från sistsagda dag sjelf öfvertagit Fabriken jemte inventarier och råmaterial; att det under punkt de företräde belopp icke härde grund för sig såväl derför att beloppet utgjorde ett konventionalstraff, icki tillämpligt emot konkursmassan, som åven af den orsak att Enkan Mannehin, då hon af arrendatorerne utan anmärk ning emottagit liqvid för den af henne förskotterade brandstodsrumien, afstått rån anspråk på dubbel pennie; att det under punkt ej bevakade anspråket såväl på utbekommande af den till 6430. rubel 66. kopek uppgående dubbla brand försäkringsafgiften som på förmånsrätt för samma fordran likaledes vore obeogadt, emedan den tidigare utverkade brandförsäkningen utgått i Juni 1904 och fabriken derförinnan öfverlemnats i Enkan Manuchius vård och besittning samt arrendatorerne eller deras konkursmasser förty ej vidare vore ansvarige för försäkringen; samt att den under punkt föj anmälda fordran jemväl saknade berättigande, då Enkan Mannehin alla461
redan emottagit fabriken efter skedd nyinventering och dermed varit fullt tillfrads; hvarjemte för den händelse att de emot Enkan Manuchins fordringar framstälda jäf icke omedelbart kunde af Röd stufvurätten godkännas, hemstälts huruvida icke bevakningen uti motsagda de lar borde lemnas beroende på särskild rättegång. Sedan Enkan Manuchin å upprop uti ifrågavarande konkurs förestält utredning derom, att hon uti pennie för omförmäl da brandförsäkning för tiden från den 10. Juni 1904. till samma dag 1905. emeller tid erlagt 3,215. rubel 33. kopek, hvars dubb la belopp således utgjorde den af henne under punkt o. bevakade fordran om 6430. rubel 66. kopek, har Rådstufvurätten medels den 3. Oktober 1904. afsagd dom utlåtit sig, såvidt nu är i fråga, att emedan det anspråk på etthundratusen rubel, hvilket Enkan Manuchin under punkt a) framstält för den händelse konkursboet icke senast den 7. September 1905. fullborda de uti köpekontraktet af den 7. Mars 1902. omförmälda köp och uppgjorde liqvid, först efter berörda 7. September 1905. af henne kunde göras gällande samt Friherre von Willebrand följaktligen icke före konkursens början gjort sig förfallen att eventuelt utbetala sagda belopp, ty och då i konkurs endast sådana fordringar som före konkursens början tillkommit, kunde medföra rätt till utdelning, blef omordade anspråk af Rådstufvurätten underkändt; och som de af Enkan Manu hin under punkterna och f.) bevaka de fordringar icke heller tillkommit föreden 28. Mars 1904, då Friherre von Wilhelhands konkursansökan till Rådstuhurätten inlemnats, förkastades jemväl dessa anspråk såsom obefogade, hvaremot enär emot En kan Manuchius bestridande icke styrkts att hon från den 1. Maj 1904. gamla tulm sjelf öfvertagit papperstabriken Cataron jemte inventarier och rumaterial eller att Enkan Manuchin, då hon af arrendato rerne uppburit betäckning är af henne i brandförsäkringsafgift för året 1903-1904. erlagda femtusen tvåhundra sjuttio rubel nittiotvå kopek, afstått från den henne uti ofvanomordade arrendekontrakt till103
försäkrade rätt till dubbel pennie, jemväl den del af bevakningen under punkt c) som motsagts, med sextusen sjuhundra nittiofyra rubel tjugufyra kopek eller således hela fordran under denna punkt om inalles tjuguittusen tvåhundra tjugufyra rubel fjorton kopek äfven som det under punkt då bevakade beloppet å femtusen tvåhundra sjuttio rubel nittiotvå kopek faststäldes till betalning, konkursförvaltningen dock öppet lemnadt att, i fall af fog, häri beträfsande de motsagda anspråken söka å tervinning, hvilken talan borde inom viss, af Rätten utsatt tid på stämning anhängiggöras; och jemte det Enkan Mamiehins under punkt b. upptagna fördran, emot hvilken anmärkning framstälts endast beträffande anspråket på förmänsrätt, jemväl faststälts till betalning, har Rådstufvurätten, i stöd af förordningarna den 9. November 1868. angående borgenärers rätt och företräde framför hvarandra till betalning ur egendom, som blifvit till konkurs afträdd, och den 3. December 1895. innefattande upphäfvande och ändring af vissa paragrafer i först nämnda förordning, förondnat att Enkan Manuchius under punkt h, anmälda för dran femtontusen tvåhundra rubel skulle utgå med förmånsrätt ur värdet af Friherre von Willebrand tillhörig egendom, som å salbruken Taravo funnes, så och i byggnad derå, som tilläfventyrs af Friheren uppförts eller eljest honom tillfallit; att de af Enkan Manuchin under punkt ej till belopp af sjuttontusen trehundra sjuttionio rubel sextioåtta kopek och tretusen åttahundra fyratiofyra rubel fyratiosex kopek bevakade utskylder borde härå utbetalas ur konkursboets samtliga behållna tillgångar; samt att, om gods pinnes att tillgå, sedan förmånsrätt. gande borgenärer fått tillgodonjula dem tillerkändt företräde till betalning, icke allenast de fordringsgare, hvilka til lagts förmånsrätt i visst gods, för hvad i full betalning af deras fordringar mög ligen kunde brista, utan ock alla öfriga borgenärer skulle erhålla lika betalning. en hvar i förhållande till sin fordrans belopp, hvarvid utdömd ränta vore li100