Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
sekä vakuutuskirjoista Not 2076 ja 20457. sata yhdeksänkymmentäkahdeksan markkaa viiden prosentin korkoineen Loka kuun 30. päivästä 1901., sata yhdeksän kymmentäkahdeksan markkaa samallaisella korolla Tammikuun 31. päivästä 1908., sata yhdeksänkymmentäkahdeksan markkaa yhtä suurella borolla Huhtikuun 30. päivästä 1903. ja kolmesataa yhdeksänkymmentäkuusi markkaa yhtäläisellä korolla takakuun 2. päivästä 1902., kaikki kunnes täysi maksu tapahtui; joten muutettuna Raastuvanoikeuden päätös muuten jäi voimaansa. Hovioikeuden tuomioon ovat Kruununnimismies Blomqvist ja Anna Sofia Naakka hakeneet muutosta tarne toimittamallaan perustelmalla, johon Neuvosmies Caselius on sääd tyssä järjestyksessä, vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutki nut tämän julun, ja koska Ruununnimismies Blomqvist ja Anna Tofia Naakka, jotka ovat väittämet Kauppias Pihlin antaneen puheenalaiset henkivakuutuskirjat Oskar Emil Naakalle hänen Pihliltä tulevain saatavainsa vakuudeksi, eivät ole voiveet tätä väitettänsä toteensaattaa, katsoo Keisarillinen Senaatti etteivät Kruununnimismies Blomqvist ja Anna Sofia Naakka ole esiintuoneet syytä muuttaa sitä lopputulosta, johon Hovioikeus on jutussa johtunut ja joka siis pysyy voimassa; jonka lessa Kruununnimismies Blomqvist ja Anna Sofia Naakka velvoitetaan suorittamaan Kuosmies lainlukset le häneltä täällä juttuun menneiden kulujen korvaukseksi seitsemänkymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti J. G. Linnan arentin hemmans Andersson. I N. Bondernd 30
Den 21. Januari 1905. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsatt revisionsskilling från Åbo Hofrätt inkommet mål emellan Urmakaren Matts Johan Reinhold Nestén, från Helsing, fors stad, sökande och Midisten Anna Viktorina Hedenström, från Åbo stad, svarande, angående fullbördande af äktenskap. Gifven uti Institiederartementet den 21. Janua ri 1905 Kejserliga Senaten har låtit hand lingarna i målet sig bedragas och af dem inhemtat följande Efter stämning å Matts Johan Reinhold Nestén har Anna Viktorina Heden tröm vid Rådstuvurätten i Helsing fors anfört, att Nestén under sommaren år 1901. särskilda gånger under äktenskapslöfte häfdat Anna Viktorina Hedensström; och emedan Matts Johan Reinhold Nestén emellertid vägrat att taga Anna Viktorina Hedenström till äkta bar Anna Viktorina Hedenström yrkat ett varda förklarad för Nestins äkta hustru. SS: 76. J. B. K. Jaf H. 31 No 51. Sag. 143. R. D. 1904.
Sedan Matts Johan Reinhold Nestén i saken hörd, motsagt käromålet, har Rådstufverätten genom utslag den 11. Juli 1902. funnit utredt vara, att Nestén under äktenskapslöfte häldat Anna Viktorina Hedenström med påföljd att hon blifvit havande och den 8. Maj 1902. ham födt ett gossebarn, i anseende hvartill och då Nestén vägrat att taga Anna Viktorina Hedenström till äkta, Råd stufvurätten, med stöd af 9. och 10. SS: 3. kap. G: B: förklarat Anna Viktorina Hedenström för Nestins äkta hustru, hvarhos Anna Viktorina Hedenström tillerkändes full giftorätt i Nestens boHolrätten, under hvars pröfning Matts Johan Reinhold Nestén i vadeväg dragit målet, har medelst dom den 30. Julii 1904. faststält Rådstuvurättens utslag jemte det Matts Johan Reinhold Nesten skyldigkänts att medyratiosem mark godtgöra Anna Viktorina Heden ström hennes i Hofrätten hafda kostnader i målet. Uti Hofrättens dom har Matts Johan Reinhold Nestén anhållit om andring medelst ingifven deduktion, den Anna Viktorina Hedenström i föreskrifven ordning bemött, hvarefter mundligt förhör i målet egt rum på sätt det der vid förda protokollet närmare utvisar. Kejserliga Senaten har tagit detta mål i öfvervägande och finner Matts Johan Reinhold Nestén icke hafva anfört skäl till ändring i Hörättens ovanberörda dom, vid hvilken förty kom mer att förblifva, hvarhos Matts Johan Reinhold Nestin skyldigkännes att med sjuttiofem mark godtgöra Anna Viktor rina Hedenström hennes härstädes haf da kostnader i målet. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder Kejserliga Senaten för Finland J. C. Tolman Plentin Gummereul Andersson. son Nämnlund 32
Tammikuun 23 päivänä 1905 Keisarillisen Suomen Senaatin nantti Jakov Pavkovitsch LeSivu 188 R. D. vosekko, Pietarin kaupungista, on hakijana ja Tilanomistaja Petter Subareff Uudenkirkon pitäjän Tolpolan kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Tammikuun Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Uudenkirkon pitäjän käräjakunnan Kihlakunnanoikeudessa on Luutnantti Levosehko Petter Supareffille toitä Luutnantti Levosehko oli kauppakirjalla 23 päivänä Helmikuuta 1902 Petnan puolen perintötalosta No 1 sanotussa jolpolan kylässä 9500 ruplan hinnas ta, josta 6400 ruplaa vielä oli maksamatta kuin myös että Petter Subareff. kuten kaupasta tehty kirjallinen konläsnä JGS. E. A. G. J. B. 33 Sivu 188 R. D. tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, korvausta koskevassa jutussa, jossa Luut 23 päivänä 1905 mitetun haasteen nojalla lausunut etter Supareffilta ostanut Subareffin omistaO. K.
trahti osoitti, oli vakuuttanut myydyn tilan olevan vapaan kaikista rasituksista sekä sitoutunut, jos sellaisia kuitenkin olisi olemassa, niistä vastaamaan ja oikeuttanut Luutnantti Levosehkon kauppahin rasta lyhentämään niiden arvon, mutta että sittemmin oli tullut ilmiettä tila oli 25 päivänä Huhtikuuta 1898 kiinnitetty Mökkiläisenleskelle Regina Pentikäiselle hänelle Wiipurin läänin Kuvernöörin 15 päivänä Tammikuuta 1886. antamassa päätöksessä myönnetyn elinkautisen, tilaan kuuluvan torpan nautintooikeuden vakuudeksi ja tämä kiinitys vielä oli voimassa; ja koska mainittu Luutnantti Levosehkon ostamaa tilaa näin tavoin rasittava kiinnitys esti häntä saamasta puheeksi tullut ta torppaa haltuunsa ja nauttimas ta siitä tuloa, joka vuosittain 6 päivänä Syyskuuta 1902 torpalla tapahtuneen katselmuksen ja arvion mukaan teki 271 markkaa 50 penniä eli kuuden prosentin koron 4525 markan pääomalle, on Luutnantti Levonkko vaatinut että hänet oikeutettaisiin yhentämään sanotut neljätuhatta viisisataa kaksikymmentäviisi markkaa hänen vielä Petter Supareffille suoritettavasta edellämainitusta tilan hinnan jäännöksestä ja että Subareff sen ohessa velvoitettaisiin korvaamaan Luutnantti Levosckolle hänen asiassa kärsimänsä oikeudenkäymiskulut Asiassa kuulustettuna on Petter Subareff vastustanut kannetta, muun miassa, sillä perusteella että hän puheenalaisesta kaupasta tehdyn välipuheen mukaan ja Luutnant ti Levosehkon tarkoittamalla, kauppaa koskevan kontrahdin määräyksellä oli sitoutunut Levosakkolle vassaamaan ainoastaan veloista, jotka rasittivät myytyä tilaa, mutta ilmoitta nut kuitenkin suostuvansa Luutnantti Levonahkolle maksamaan kerta kaikki aan 271. markkaa 50 penniä. Kihlakunnanoikeus on 29 päivänä Lokakuuta 1902 julistamallaan 34
päätöksellä mainitsemustaan syistä oikeuttanut Luutnantti Levosehkon tilan kauppahinnasta kuittaamaan 4525 markkaa, joka rahamaara oli katsottava maksetuksi 23 päivänä Helmikuuta 1902, minkä ohessa Petter Subareff velvoitettiin 200 markalla korvaamaan Luutnantti Levouhkon oikeudenkäymiskulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Petter Subareff oli vetoamalla saattanut jutun on tuomiolla Syyskuun 17 päivältä 1904 katsonut, ettei Luutnantti Levosekko ollut vastoin Petter Subareffen kieltää ja puheenalaisessa tilankaupassa tehdyn kontrahdin sanamua toa todistanut Petter Subareffin kauppatilaisuudessa vakuuttaneen myydyn talon olevan vapaan muista rasi tuksista kuin velan kiinnityksestä tahi sitoutuneen muunlaisista ravituksista vastaamaan; mutta kun Petter Subareff Kihlakunnanoikeudessa oli ilmoittanut suostuvansa vaaditussa tarkoituksessa kerta kaikkiaan suorit tamaan Luutnantti Levosehkolle korva usta 271 markkaa 50 penniä, oikeutti Horoikeus, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen muissa osissa ja vapauttaen Petter Subareffin kaikesta sen yli nousavasta korvausvelvollisuudesta, Luutnantti Levorehkon puheenalaisesta tilan hinnan jäännöksestä lyhentämään sanotut kaksisataa seitsemänkymmentäyksi markkaa viisikymmentä penniä. Hovioikeuden tuomioon on Luutrantti Levosehko anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Petter Subareff on sääde tyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja patsoo Hovioikeuden mainitsemilla perusteilla ja kun ei ole näytetty Supareffin sitoutuneen tai muutenkaan olevan velvollisen Luutnantti Levorehkolle korvaamaan hänelle puheenalaisen torpan Regina Pentikäiselle luovutetusta ja kiinnityksellä edellä mainittuun tilaan vakuutetusta hallinto35
oikeudesta ehkä johtunutta haittaa ettei Luutnantti Levoschko ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden kysymyksessä olevaa tuomiota, jonka varaan juttu siis jää. Ja velvoite taan Luutnantti Levosokko suorilta maan Petter Supareffille maksut hänen kappaleestaan tätä Keisarillisen Senaatin tuomiota kahdellakijön menelläkuudella markalla. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti C. G. Palman d. Andersin. Valentin Gummerus 1 Nämnlund No 56. Oman Karsten Den 23. Januari 1905. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsätt revisionskilling från Åbo Hofrätt inkommit mål angående fordran emellan Bonnästaren Viktor Rautiainen, bosatt å Herrala jernvägsstation, sökande, samt Handlanden Gustaf Adolf Polkkila från Helsingfors stad, svarande: Iifven uti Justitiedepartementet, den 23. Januari 1905. Kejerliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhemtat följande: På stämning å Handlanden Polkkila hade Bönnästaren Rautiainen vid Rådstufvurätten i Helsingfors anfört, att Handlanden Solkkila medels skriftligt kontrakt af den 29. Januari 1890. förbundit sig att för Finska Stats jernvägarnas räkning före den 1. Maj 1890. anskaffa 18,940. kubikmeter ved, deraf 1885 kubiknater till Ois jernvägsslution, att Bonden Jeremias Jaakkola från Perä-Pietilä by i Hausjärvi socken, sedermera stått å nämnda station för läsnä: J. St - E A. B. W. H. J. R. O. K.
Tolkkilas räkning ved för inalles 5,100 mark; samt att Bonmästaren Rautiairen, som uppmanat Jaakkola att lerene ra ved åt Tolkkila och äfven åtagit sig att ansvara för den betalning Jaakkola för veden tillborde, nödgats den 17. April 1892. till Jeremias Jaakkola erlägga förenämnda belopp, hvarför Bonmästaren Rautiainen yrkat att Handlanden Polkki la måtte skyldigkännas att till Rautiainen betala omordade 5,100. mark med sex procents ränta derå från den 17. April 1892 och tillika utgifva godtgo relse för rättegångskostnaderna; i anledning af hvilken talan Rådstufvurätten medels den 16. Mars 1901. afkunnad tredskodom sig utlåtit, och emedan Hans landen Polkkila genom sin utevaro lemnat obestridd Rännästaren Rautiainen uppgift derom att Rautiainen af egna medel emot qvitto af den 17. April 1892. utbetalat åt Jeremias Jaakkola 5,100 mark såsom, liqvid för ved, som Jacob kola för Tolkkilas räkning levererat till Ois jernvägsstation, ty och med afseende å den i målet förestälda utred ningen, skyldigkändes Handlanden Polkkila att till Bonmästaren Rautiainen emot qvitto erlägga fordrade 5100 mark, med sex procents årlig ränta derå från den 17. April 1892. till dess fullbetalning följde, samt med 35. mark godt göra Ruuliainen rättegångskostnaden. 7. afseende å återvinning i berörda tredskodom har Handlanden Tolkkila efter Bonmästaren Ruutiainen till Rådstufvurättens sammanträde den 10. Juni 1901. ägången stämning vid Rådstufvurätten anfört, att emellan honom och Bonmästaren Rautiainen den 12. April 1892. uppgjorts slutligvid, som om fattat alla deras mellanhafvanden, och att enligt denna liqvid Rautiainens fördran hos Tolkkila utgjort på grund af räkning 3270 mark samt i grund af vesel 450. mark eller sammanlagdt 3,720. mark, hvilket framginge äfven deraf, att Richardshöfdingen Fridolf Lindström, å hvilken Rammästaren Rautiainen transporterat sin nämnda fordran den 21. November 1892. i Handlanden Polkkilas konkurs bevakat berörda 37,20 37
mark, hvilket belopp i den uti Polkkilas konkurs den 7. Mars 1893. afkunnade dom blifvit till betalning faststäldt; och emedan Handlanden Polkkila vid anfördt förhållande icke varit Rautiainen skyldig något utöfver berörda 3,720. mark, har Handlanden Polkkila yrkat att Rådstufvurättens förberörda tredskodom måtte upphäfvas och Rautiainens omförmälda fordringsanspråk förkastas. Jaken hörd har Bonmästaren Rautiainen påstått, att hans ifrågavarande fordran på 5,100. mark icke ingått i de mellanhafvanden, hvarom öfverenskommelse träffats vid liqviden parterna emellan den 12. April 1892. hvarföre Rautiainen anhållit att Handlanden Tolkkilas i målet utförda återvinningstalan måtte lemnas utan afseende. Sedan vittnesförhör i saken försig gått, har Rådstufvurätten, hvarest rum terna ömsesides gjort anspråk på godt görelse för umgälderna i målet, merdels utslag den 8. Mars 1902 sig utlåtit, och alldenstund liqvid om parternas mellanhafvanden skett den 12 April 1892., hvarvid Bonmästaren Rautiainens hela tillgodohafvande fast ställs till 3270 mark, samt af de vittnesmål, hvilka afgifvits af de vid samma liqvid närvarande personer, framginge att sagda uppgörelse omfattat alla de fordringar Rautiainen gt hos Polkkila och således äfven ifrågavarande i särskilda poster verkstälda utbetalning till Jeremias Jaakkola, fördenskull och då sådant äfven styrktes deraf, att Rautiainen, som låtit genom Vicehäradshöfdingen Lindström å inställelsedagen i Polkkilas konkurs den 21. November 1892 bevaka, utöfver förenämnda tillgodohafvande af 3,270 mark, en summa af 450 mark, hvarmed Rautiainen inlöst en af Polkkila proefterad vexel å nästnämnda belopp icke vid bevakningen anmält något annat fordrings anspråk, har Råd stufvurätten ansett Bonmastaren Raatiainen icke hafva lagligen styrkt att han vid tiden för Handlanden Tolki38
las konkurs hos denne haft fordran till större belopp, än som i konkur sen bevakats och till betalning faststälts, hvarför Rådstufvurätten, med godkännande af Tolkkilas återvinningstalan, förkastat Rautiainens motTolkkila utförda fordringspåstående, men i anseende till sakens beskaffen het hafva kostnaderna i målet qvittats parterna emellan. Hofrätten, under hvars pröfning Banmästaren Rautiainen i vadeväg dragit målet, har genom dom af den 4. Juli 1904. faststält Rådstufvurättens utslag jemte det Rautiainen känts skyldig att med femtio mark godt göra Handlanden Pulkkila dennes kostnader i Hofrätten. Uti Hofrättens dom har Bännästä ren Rautiainen sökt ändring genom deduktion, hvilken Handlanden Pölkkila bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet öfvervägande och finner Bonmåsta ren Rautiainen icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ifrågavarande Onan Karsten dom, vid hvilken förty skall förblifva, och kännes Bonmästaren Rautiainen skyldig att med sextio mark godtgöra Handlanden Pölkkila för dennes kostnader i målet härstädes. Ort allesom vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: J. G. Brunanen. AndersinJ. G. Brunnaren. Andersin Herr Lycka Valentin Gammeneus Genom Grelmias J N Bömetund jerna Gebberg J N Bömetund 39
10 Tammikuun 24. päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, testamentin moittimista koskevassa jutussa, jossa ovat Porveon pitäjän Kirkon kylässä asuvat Talolliset Herman Lampila, Juhana Lampila eli Klemola ja Juhana Heikki Sunkila, viimemainittu omasta puolestaan ja vaimonsa Maria Charlotta Tampilan edusmiehenä, Torppari Juhana Bergman, niinikään itse edestäan ja vaimonsa Serafia Eerikintetär Erindilan edusmiehenä, Talollisenleski Serafia Juhanantytär Frindilä ja Työmies Juhana, oikeastaan Johannes Virtanen ynnä Porvoon kaupungissa asuva Työmies Heikki Virtanen, hakijoina sekä Emännöitsijä Serafia Viitikko Puumalan pitäjän Kirkonkylästä, Puumalan kunta ja Puumalan seurakunta, saapuville tulleina, mutta Helsingin kaupungissa loimiva Kansanvälistusseura, tulematta jäänee nä, vastaajina. Annettu Oikeusosastossa Tammikuun 24. päivänä 1905. läsnä: J. G.S. 32. 2/3 - 3 33 - W. 4 - J. B. No 57. Sag 113 R2 1904
Keisarillinen Senaatti on itsellensä osityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja mistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Puumalan pitäjän karajäkunnan Kihlakunnanoikeudessa ovat Herman Lampila ja hänen ylläluetellut asiakumppaniinsa, Serafia Viitikolle, Puumalan kunnalle, Puumalan seurakunnalle ja Kansanvalistusseuralle toimituttamansa haasteen nojalla, ilmoittaen että heistä Herman, Juhana ja Maria Charlotta Lompila sekä Serafia Juhanantytär Erindilä olivat 12. päivänä Heinäkuuta 1897. rentaperillisiltä kuolleen Puumalan seurakunnan Lukkarin Gustaf Adolf Juhananpoika Lampenin sisaruksia sekä Serafia Erikintytär Erindilä ynnä Juhänä ja Heikki Virtanen Gustaf Adolf Lämpenin myöskin kuolleen sisa ren Karolina Lampilan ja tämän mies vainajan Eerik Sundilän lapsia, vaatin eet, että Gustaf Adolf Lampénin nimessä 10. ja 13. päivinä Kesäkuuta 1897. tehdyt kaksi kirjallista testamenttia, joiden kautta oli säädetty llä Gustaf Adolf Lampinin jäämistöstä erinäistä omaisuutta oli menevä Puumalan kunnalle, Puumalan seurakunnalle ja Serafia Viitikolle, paitsi muutamille muille testamenteissa mainituille henkilöille, ja että jäämistömuuten oli lankeava Kansanvalistussairalle, julistettaisiin mitättömiksi, koskii Gustaf Adolf Lampen ollut testamenttija omakätisesti allekirjoittanut eikä mitä tehtäessä ollut täydessä ymmärryksessä sekä testamentet sitä paitsi käsittivät sellaistakin omaisuutta josta Gustaf Adolf Lampén ei ollut ottut oikeutettu testamentin kautta määräämään, nimittäin 140. ruplaa, jonka rahamäärän Sampén oli saanut lunastuksena isältään Juhana Eerikinpoika Lampilalta perimästään osasta Lampilan taloa ylläsanotussa Kirkon kylässä, 2859. markkaa, josta summasta Gustaf Alolf Lampenen vuonna 1882. naimattamara kuolleen tyttären Anna Maria Lampennin äitivainajansa Ulriika Amalia Ruuthin jälkeen perimä 6/640 osaa Han11
nulan perintörusthollista No 14. Porveen pitäjän Karsbyn kylässä oli myyty kauppakirjalla 27. päivältä Elokuuta 1877. ja 1143. markkaa 75. penniä, jonka rahamäärän Anna Maria Lampén oli saanut lunastukseksi isoisänsä Maanviljelijä Samuel Mathias Ruuthin jälkeen perimästänsä kiinteistöstä, jotka kaksi viimeksi mainittua rahamäärää olivat perintönä Anna Maria Lamponen, jälkeen langenneet Gustaf Adolf Lampén, ille; ja ovat Herman Lampila ja hänen asiakumppaninsa sen ohessa anoneet että Serafia Tiitikko ja hänen asiakumppaninsa velvoitettaisiin Herman Lampilalle ja hänen asiakumppaneet leen luovuttamaan koko Gustaf Adolf Lampenin jäämistö tahi ainakin mainittuja rahamääriä vastaava osa siitä kuin myös korvausta oikeudenkäyntikustannuksistaan Sittenkun Serafia Viitikko ja hänen asiakumppaninsa olivat kanteesen vastaneet ja todistajia oli jutussa kuulustettu, on Kihlakunnanoikeus 10. päivänä Lokakuuta 1898. julistamassaan päätöksessä määrännyt että puheena olevat testamentit olivat oikaistavat siten, että Herman Lampilalle ja hänen asiakumppaneilleen oli Gustaf Adolf Lampinin jäämistöstä tuleva ylläsanotut 140. ruplan, 2859. markan ja 1143. markan 75. pennin rahamäärät. sikä, samalla kuin jutussa nostettukanne muuten hyljättiin, velvoittanut Serafia Tiitikon ja hänen asiakumppaninsa, kunkin testamentin kautta saamansa osan mukaan yhteensä sadalla viidelläkymmenellä markalla korvaamaan Herman Lampilan ja hänen asiakumppaniensa oikeudenkäyn tikulut, minkä jälkeen Hovioikeus on tuomiolla 28. päivältä Kesäkuuta 1899. ren ohessa että Kansunvalistussaara julistettiin menettäneen velokanteensa koskei seura ollut Hovioikeudessa jatSamul Kihlakunnanoikeuden päätöstä vastaan seurankin puolesta maksettua veloa, kumonnut äskenmainitun päätöksen kaikissa muissa osissa paitsi mikäli se koski Kansanvalistusseuraa, ja lykännyt jutun sanotuissa kohdin 42
takaisin Kihlakunnanoikeuteen siellä uudelleen käsiteltäväksi. Jutussa edelleen meneteltyä kutenasiakirjat osottavat; ovat Herman Lampila ja hänen asiakumppanensa Kihlakunnanoikeudessa uudistanet edelläkerrotun kanteensa muutoin paitsi mitä tuli ylläsanottuun 1743. markan 75. pennin rahamäärään ja sen ohessa vaatineet että asiassa vierasmiehinä kuulustetut Provasti Karl Henrik Strandman, Kauppias Konstantin Mutikainen Kansakoulunopettaja Edvard Kunnas ja Koneenkäyttäjä Berndt Gustaf Fennander julistettaisiin peräytystodistajiksi, koska puheena olevissa testamenteissä oli säädetty, että heillekin oli tunleva erinäistä irtainta tavaraa Gustaf Adolf Lampenin jäämistöstä ja Konstun tin Mutikainen, sitä paitsi testamentissä 10. päivältä Kesäkuuta 1897. oli määrätty kuolinpesän selvittäjäksi. Kihlakunnanoikeus, on sittemmin 13. päivänä Syyskuuta 1902. julistanut päätöksen asiassa; ja mitä ensin tali Herman Lampilan ja hänen asiakumppaniensa vaatimukseen Provasti strandmanen, Konstantin Mutikaisen Edvard Kunnaksen ja Berndt Gustaf Finnanderin julistamisesta peräytystodistajiksi, hyljättiin tämä vaatimus, koski Provasti Strandmanen hyväksi olla kysymyksessä olevissa testamentiissä tehty määräystä eivätkä muut mainituista henkilöistä olleet valvoneet mitään näitten testamenttiin perusteella, eikä sekään seikka, että Konstantin Mutikainen oli määrätty Gustaf Adolf Lampinen kuolinpesän selvittäjäksi, voinut saattaa häntä jäävilliseksi asiassa todistamaan. Mitä sitten itse asiaan tuli, katsoi Kihlakunnanoikeus selville käyneen että Gustaf Adolf Lampen oli täydellä järjellä ja vapaasta tahdosta tehnyt molemmat puheenalaiset testamentit sekä itse allekirjoittaneet 10. päivänä Kesäkuuta 1897. päivätyn testamentin ja kirjoituttanut nimensä 13. päivänä samaa kuuta tehdyn testamentin alle, mutta näissä testamenteissa määrän nyt myöskin sellaisesta omaisuudesta, 13
josta hän ei ollut oikeutettu testamentillä säätämään, nimittäin isänsä Juhana Eerikinpoika Lampilan jälkeen perimänsä yllämainitun kiinteistön arvosta sadasta neljästäkymmenestä hopearuplasta ja tytävainajaltaan Anna Maria Lampénilta perimästään edellä sanotusta kahdentuhannen kahdeksansadan viidenkymmenenyhdeksän markan rahamäärästä, johon nähden Kihlakunnanoikeus, nojautuen Perintökaaren 17. luvun 1. ja 7. SS:ään, oikaisi nämä testamentet siten että Herman Lampilalle ja hänen asiakumppaneillensa, Gustaf Adolf Sampénin lähimmäisinä perillisinä, oli Lampenin jäämistöstä suoritettava sata neljäkymmentä ruplaa venäjän rahassa tahi sitä vastaava määräsuomen rahassa ja kaksituhatta kadeksansataa viisikymmentäyhdeksän markkaa, kumminkin siten että Kihlakunnanoikeuden edellämainittu puotös 10. päivältä Lokakuuta 1898., mikäli se koski Kansanvalistusseuraa oli seuraan nähden noudatettava; mutta asian laatuun nähden hylkäsi Kihlakunnanoikeus Herman Lampilan ja hänen asiakumppaniensa anomuksen saada korvausta oikeudenkäynnissä kärsimistään kustannuksista. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi sekä Herman Lampila ja hänen asiakumppaniinsa että Serafia Viitikko, Puuma lan kunta ja Puumalan seurakunta olivat vetoamalla saattaneet jutun on tuomiolla Kesäkuun 18. päivänä 1904. katsonut etteivät Herman Lampila ja hänen asiakumppaninsa olleet esiintuoneet syytä muuttaa Kihlakunnanoikeuden vedonalaista päätöstä, mikäli se koski Herman Lampilan ja hänen asiakumppaniensa edellämainittua jäävimuistutusta eikä myöskään mitä itse asiaan tuli, sekä ettei Serafia Tiilikon ja hänen asiakumppaniensa vetokirjakaan antanut aihetta oikaista samaa päätöstä, jonka vardan asia siis jäiHovioikeuden tuomiooon ovat Herman Lampila ja hänen asiakumppaninsa 441