Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
högst tvåtusen mark, etthundrafem mark i lagsökningskostnadsersätt ning och en mark i orderlösen. Hofrätten, under hvars pröfning Aptekaren Lindholm i värleväg dragit målet, har genom dom den 9. December 1903., jemte det Apoten karen Lindholms i Hofriitten gjorda anmärkning, att Arkitehten Oippells ifrågavarande fordran icke vore med föreskrifven borgenärved behörigen styrkt, såsom obefogad lemnats utan afseende, förtstält Häradsrättens dom i den del densamma underkastats Hofrättens pröfning. Uti Hofrättens dom har Apitekaren Lindholm anhållit om ändring. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Apotekaren Lindholm icke hafva anfört skäl till annan ändring i Hofrättens ofvanberörda dom än att, enär Arkilikten Dippell uti sitt till Hofrätten ingifna bemötande i C. J. Timgren raken förklarat sig afstå från den honom af Häradsrätten tilldömda ränta, den räntegodtgörelse honom er konkursmassans tillgångar af domstolarne tillagts icke eger rum; med hvilken rättelse vid Hofrät tens dom i öfrigt alltså kommer ett bero. Pet alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: J. Johman Herr Lupblad A; Nummi Valentin hemmans. tvenut tehrag J N hamlund 30
Huhtikuun 18. päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Waasan Hovioikeulesta tulleessa velkomusjutussa, jossa Laukaan pitäjän Laukkaviran kylästä kotoisin olivat Talollinen William Erkinpoika Savolainen ja Talollisentytär Maria Erkintytär Savolainen, Hankasalmen pitäjän Niemisjärven kylästä kotoisin oleva Talollinen Aleksis Akerman ynnä Kauppias Salomon Ikonen, yhteisesti ovat hakijoina ja Talollinen Oskar Maneries, Jyväsky län pitäjän Palokan kylästä, tulematta jääneenä vastaajana: An nettu Oikeusosastossa, Huhtikuun 18. päivänä 1904. Keisarillinen ilmoitti on itsellensä tyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja mistä saanut tietää seuraavaa: ittenkuin Herastuomari Erkki Savolainen, joka oli ollut Oskar Maneruk, sen vaimon Hilma Matintytär Taipaleen holhoojana, viimemainitun mentyä Joulukuun 10. päivänä 1894. naimisiin Oskar Maneruksen kanssa, saman kuun 20. päivänä oli antanut Oskar Manerukselle tilin holLusni: Aik - kol - Ett - Wih303 No 431. Pag. 86. R. D. 1903
houksen hoidosta vuonna 1893., minkä tilin mukaan Hilma Maneruksen omaisuus viimesanotun vuoden lopussa oli elilut kolmetoistatuhatta kuusikymmentäseitsemän markkaa kuusikymmentäyhdeksän penniä, oli Laukaan pitäjän käräjäkunnan Kihlakunnanoikeus, Oikeus Maneruksen nostaman kanteen johdosta ta, Marraskuun 25. päivänä 1895. julista mallaan päätöksellä, minkä Waasan Heivioikeus tuomiolla Huhtikuun 7. päivältä 1897. oli vahvistanut, kun tuohon titiin, joka perustui edellisiin Erkki Saulaisen tekemiin tiloihin, ei oltu oheenli tetty näitä tiloja eikä mitään todistu ta, velvoittanut sillävälin kuolleen Erkki Savolaisen oikeudenomistajat, hänen leskensä Henriikka Savolaisen, omasta mieslestaan ja silloin vielä alaikäisen tyttärensä Maria Savolaisen holhoojana, pojan William Savolaisen, vävipvainajan Talollisen Wilhelm Kanttiinin alaikäisten lasten silloisen holhoojan Kauppias Herman Taipaleen ja vuvyn Aleksis Akatmanin jättämään Oskar Manerukselle todistoitten seuraaman holhoustilin hejo siltä ajalta, minkä Erkki Savolainen li ollut Hilma Maneruksen holhoojana Kun William Savolainen sen johdosta oli Erkki Savolaisen kuolinpesän puolesta tehnyt ja Kesäkuun 14. päivänä 1897. skar Manerukselle jättänyt sanotusta holhutoimesta uuden todistoitten seuraa nan tilin, jonka mukaan Hilma Mane uksen omaisuus 1893. vuoden lopussa si ollut ainoastaan kymmenentuhutta yhdeksänsataa neljäkymmentäyksi markkaa kaksikymmentäkolme penniä ja 1894. vuoden lopussa yksitoistatuhat ta seitsemänkymmentäkaksi markkaa kahdeksankymmentäviisi penniä, niin skar Manerus oli Kihlakunnanoikeudessa nostanut moitekannetta tätäkin tiliä vastaan, mutta, oikeudenkäynnin kestäessä saatuunsa Hilma Maneruksen sapuolelta Talolliselta Emil Hänniseltä ne Erkki Savolaisen tekemät tilit, joihin Erkki Savolaisen ylempänä mainittu tili vuodettu 1893. perustui, ilmoittanut nopuvansa kanteestaan ja tyytyvänsä viimesanottuun tiliin; ja oli Kihlakunnanoikeus päätöksellä Joulukuun 6. päi300
vältä 1899, kerrotun ilmoituksen perusteella ja kun William Savolainen ja hänen asiakumppaninsa eivät olleet voineet näyttää äskenmainittua tiliä virheelliseksi, jättänyt asian sillensä. Tämän jälkeen on Oskar Manerus haastattanut William ja Maria Savolaisen, Aleksis Åkermanin sekä Kauppias Taipaleen Kihlakunnanoikeuteen ja sillä vaatinut, että koska Hilma Maneruksen saatava Erkki Savolaisen kuolin pesältä useinmainitun, Erkki Savolaisen vuodelta 1893. tekemän tilin mukaan oli kolmetoistatuhatta kuusikymmentäseitsemän markkaa kuusikymmentäyhdeksän penniä, mutta siitä oi uoritettu ainoastaan se määrä yksitoistatuhatta seitsemänkymmentäkaksi markkaa kahdeksankymmentäviisi renniä, joka William Savolaisen Kesäkuun 14. päivänä 1897. jättämässä tilissä oli Hilma Maneruksen saamiseksi merkitty, William Savolainen ja hänen asiakumppaninsa velvoitettaisiin Oskar Manerukselle, vaimonsa edusmiehenä, maksamaan mainittujen tilien erotus tulat yhdeksänsataa yhdessänkymmentänelja markkaa kahdeksankymmentäneljä penniä. Asiassa kuulustettuina ovat William Savolainen ja hänen asiakumppaninsa allaneet, ellei kanteen perusteeksi pantuErkki Savolaisen tekemä tili ollut lopullinen, vaan että lopullisena tilina oli pidettävä se holhoustili, minkä William avolainen tuomioistuinten määräyksestä oli tehnyt ja joka muka oli saarittanut lain voiman, sekä sen vuoksi vastustaneet kannetta. Sittenkuin William Savolainen ja hänen asiakumppaninsa olivat Kihlakunnanoikeuteen jättäneet Erkki Savolaisen Joulukuun 31. päivänä 1894. kysynyksessä olevasta holhutoimesta samalta vuodelta laatiman tilin, jonka mukaan Hilma Maneruksen omaisuus sanottuna päivänä oli tehnyt kolmetoistatuhatta kolmesataa neljäkymmentäkolme markkaa seitsemänkymmentäkahdeksan penniä, on Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin olivat anoneet korvausta kärä307
jäkuluistaan, Marraskuun 28. päivänä 1901. julistamassaan päätöksessä, koska Oskar Manerus sillä perusteella oli luopunut moitekanteestaan Erkki Savolaisen oikeudenhaltijain 14. päivänä Kesäkuuta 1897. antamaa tiliä vastaan, että hän tyytyi riidan aikana haltuun sa saamiinsa Erkki Savolaisen eläessäin tekemiin tiliin, senvuoksi ja kun Erkki Savolaisen oikeudenhaltijat tuossa riidan sa olivat myöntäneet heidän antamassaan tilissä olevan erityisiä virheitä ja anoneet tilaisuutta uuden tilin toimit tamiseen, katsonut, että viimesanottua tiliä ei voitu pitää lain voiman saaneena, vaan Erkki Savolaisen tekemät tilit olivat pidettävät nätovina ja Joulukuun 31. päivänä 1894. pkäätetty tili lopullisena; ja velvoitettiin siis William Savolainen ja hänen asiakumppaninsa Erkki Savolaisen oikeudenhaltijoina, Kauppias Taipale kumminkin ainoastaan holhottaviensa varoistu, yhteisesti taikenellä varoja oli. Oskar Manerukselle, vaimonsa edusmiehenä, maksamaan vaaditut tuhat yhdeksänsataa yhdekänkymmentäneljä markkaa kahdekankymmentäneljä penniä sekä sen sessa neljälläkymmenellä markalla palkitsemaan Oskar Maneruksen oikeudenkäyntikulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi William Savolainen ja hänen asiakumppaninsa olivat vetoamalla saattaneet jutun, on tuomiolla Helmikuun 4. päivältä 1903. vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen, samalla kunWilliam Savolainen ja hänen asiakumppaninsa velvoitettiin korvaa maan Oskar Manerukselle hänen kustannuksensa Hovioikeudessa viidel läkymmenellä markalla. Hovioikeuden tuomioen ovat William Savolainen, Maria Savolaiten, Aleksis Åkerman ja Kauppias Iko nen, Wilhelm Kanttiinin alaikäisten lasten nykyisenä holhoojana anoneet muutosta. Keisarillinen Sennatti on tutkinut täniin jutun ja katsoo, etteivät William Savolainen ja hänen asiakumppaninsa ole esiintuoneet syytä muuttuu Hovioikeu300
den yllä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti: A; Nummi. Ei Forssell. J Em Pujellas Henric Sjelmme Karl Standertskjöld Den 21. April 1904. Kejserliga Senatens för Finland loin uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Wasa Hofrätt inkommet mål angående ersättning emellan Sägegaren John Erichson, från Härkmeri by af Lappfjård socken sökande, samt Sjömannen Jakob Nyberg, från Kristinestad svarande: Gifven uti Justitudepartementet, den 21. April 1904. Kejserliga Senaten har låtit handlinlingarna i målet sig föredragas och af dem inhemtat följande: Efter Jakob Nyberg ågången stämning har Sägegaren Ericsson vid Rådstufverätten i Kristinestad anfört, att då han, som medels kontrakt af den 4. December 1900. till firman Do Näeijer böförsålt ettusen engelska kubik famnar rappersved för ett pris af fyratio mark fammen att levereras den 15. Juni 1901, jemte Jakob Nyberg den 20. och 21. April risträgda år uppmätt det propsvirke, utgörande mellan femhundra och sexhundra famnar, som Erickson för antydda ändamål anskaffat och låtit Ofde A. R. - R. D. - E. A. F. - K. H. R. S. 309 No 451. Påg. 139. R. D. 1903.
upplägga längs stränderna af Jurva och Närpes åår, hade Nyberg erbjudit sig att emot viss ersättning för famnen till Knipsundsocken benämnda hafsvik nedflotta samt derefter sortera och för utskeppning inlästa berörda virke. Tågon tid senare hade Sågaga. ren Ericksen antagit Jakob Nybergs anbud, men med uppgörandet af skriftligt kontrakt om aftalet hade dock till följd af Nybergs förrättande fordröste till den 10. påföljande Maj, dervid Nyberg tillika lofvat försträcka Sägegaren Ericsson penningar till betalning af den utaf Ericsson kontrakerade propsen. Enär Jakob Nyberg emellertid genom att rygga detta löfte vållat att Sågegaren Ericsson icke kunnat omedelbart derefter inlösa den för slottning afsedda papsen samt dessutom genom att bedrifva propsolottningen samt och med otillmarks ligt manskap fördrejt densamma och slutligen den 25. i nämnda Maj manad helt och hållet upphört dermed samt sålunda förorsakat, att Ericsson icke kunnat fullgöra den åtagna beransson, har Erichson, som för af honom år 1901. till firman Do Näeger till levererade trehundra kubik famnar papper sved erhållit endast tjuguåtta mark femtio penni för famnen, yrkat Nybergs förpligtande att i skadestånd till Erichsson utbetala skilnaden mellan det år 1910 kontrakerade och det är 1901. erhållna priset för propsen eller elfva mark femtio penni för famnen, beräknad för nämnda trehundra famnar, med tretusen fyrahundra femtio mark ller och fyratio mark famnen för summa mängd props med tolftusen mark, i hvilken senare händelse Nyberg finge öfvertaga trehundra famnar af ifrågavarande virke, hvarutom Fagergaren brucksen tagit i anspråk sa procents ränta å ersättningsbeloppet från den 1. Oktober 1901, hvilken dag han enligt kontraktet af den 4. December 1900 senast bort erhålla liqvid af finnan de Swiljer En, samt förbehållit sig rätt att framdeles söka ersättning för den skada han komme att lida genom den försummade flettningen af återstående andel eller 310
inemot trehundra famnar af virkespartiet. Öfver käromålet hörd har Jakob Nyberg motsagt krafvet, hvarjemte Nyberg på tagen stämning yrkat Säggeren Erichsons skyldigkännande att godtgöra Nyberg dennes för slottningen hafda kostnader och besvär med ettusen trehundra nittionio mark åttatiofem penni jemte ränta. Rådstufvurätten, hvarest parterne ömsesides gjort anspråk på ersättning för rättegångskostnaderna, har medelsan 7. April 1912. afkunnadt utslag på den upptagna skäl förkastat parternes i saken utförda påståenden. Hofrätten, under hvars pröfning parterne ömsesides i väderag dragit målet, har den 2. Maj 1903. deri meddelat dem, och emedan utredt blifvit, att flottningen af Lagsegaren Erichsons ifrågavaande virke till följd af vårstodens härtga minskning icke kunnat slutferas ander våren år 1901. samt att flottningens inställande således icke förorsakats af försumlighet eller tredska från Jakob Nybergs sida, ty och då Sågegaren Erichson icke gjort anmärkning mot riktigheten af Nybergs uppgift att han för berörda flottning haft de kostnader och besvär han upptagit uti en i målet ingifven räkning eller för tillhopa sexhundra trettiotre mark sextio penni, fann Hofrätten, jemte det Sågegaren Ericssons vadelibell icke föranledde rättelse i det slut, hvari Rådstufvurätten genom dess utslag stannat beträffande Ericssons i saken utförda talan, Jakob Nyberg icke hafva anfört skäl till annan ändring af samma utslag, än att Sågegaren Erichson ålades att till Jakob Nyberg emot qvitto utgifva sagda belopp sexhundra trettiotre mark sextio penni jemte fem procents ränta, derå från den 27. Januari 1912, då rättegången om denna ersättning vidtagit, tills full betalning följde samt att godtgöra Nyberg hans rättegångsummgälder i Rådstufvurätten med tvåhundra och i Hofrätten med femtio mark. Hefrättens dom här Sågegaren Ericsson sökt ändring medels ingifven
deduktion, som Jakob Nyberg i föreskrifven ordning bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande samt finner Jakob Nyberg, emot Sågegaren Eriksens bestridande, icke hafva styrkt beloppet af de kostnader Nyberg fått vidkännas för ifrågakomna virkesflottning, hvarför Kejserliga Senaten pröfvar rättvist frita. ga Ericsson från att till Nyberg utgifva ofvannämnda af Hofrätten utdömda sexhundra trettiotre mark sextio penni jemte ränta och rättegångskostnadsersättning; med hvilken ändring vid Hefrättens dom i öfrigt eller såvidt Sigegaren Erichsons emot Jakob Nybergi saken utförda talan underkänts, kommer att bero. Pet alle, som vederbör, till yterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: A; Nummer Et Forssell Bm. Lyölläs venn sjelmman. No 468. Karl Landutskyta Huhtikuun 25. päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, korvausta koskevassa jutussa, jossa ovat Mikkelin maaseurakunta hakijana sekä oikeudenkäynnin kestäessä kuolleen Maanvilje lijän Anders Johan Wirilan derin oikeudenomistajat, hänen leskensä Sofia Wirilander, poikansa Andreas Henrik Wirilander sekä tyttärensä Anna, Naimo Elsa ja Selma Wirilander, kaikki Mikkelin pitäjän kirkonkylästä, vastaamaan saapuneina kuin myös samassa kylässä asuva Niiti Amalia Kristina Wilander tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa, Huhtikuun 25. päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esiyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niis sä saanut tietää, paitsi muuta, josta nyt ei ole kysymystä, seuraavaa: Sittenkuin Mikkelin maaseurakunnalle li hautausmaaksi, haudankainajan aunto raikaksi ja hautausmaa tieksi otettu rakkohuovutuksella maata Anders Johan ja Amalia Kristina Wirilanderin yhteisäsnä: A. K. V. L. E. A. F. W. H. B
sesti omistamista Mikkelin pitäjän kirkonkylään kuuluvista kolmanneksestä Emolan rusthollia No 1. ja Rousialan perintötalosta No 2., yhteensä 4,490. hehtaaria, josta pakkohuovutuslautakunnan arvioimisen perusteella oli maksettu korvausta, 600 markan jälkeen hehtaarilta, 2,694. markkaa, niin Anders Johan ja Amalia Kristira Wirilander sekä, Anders Johan Wirilanderin kuoltua, hänen edellä luetellut oikeudenomistajansa, tyytymättöminä sarottuun arvioon ja heille sen mukaan suoritettuun korvaukseen, ovat Mikkelin pitäjän karajäkunnan Kihlakunnanoikeudessa, Mikkelin maaseurakunnalle toimituttamansa haasteen nojalla, vaatineet ttä, koska puheenalainen maa-ala, sekun oli kuivaa kangasmaata aivan Mikkelin kaupungin rajalla, olisi voitu lähimmässä tulevaisuudessa edullisesti vuokrata asuntotanteiksi sekä saman elueen vierainen, niinikään yllämainittuhin tiloihin kuuluva maa hautausmaan läheisyyden vuoksi jäisi asumattomaksi ja niinmuodoin omistajilleen arvottomatsi, luovutetun maa-alan lunastus määrättäisiin 4,500. markaksi hehtaarilta eli yhteensä 20,205. markaksi ja Mikkelin maasuuakunta siis velvoitettaisiin, maksamiensa 0,094. markan lisäksi, Amalia Kristina Wirilanderille ja hänen asiakumppaneillen sa suorittamaan 17,511. markkaa ynnä korkoa Heinäkuun 1. päivästä 1898., joljän seurakunta oli ottanut sanotun maan haltuunsa. Kannetta on Mikkelin maaseura kunnan puolesta vastustettu; minkä jälkeen ja jutussa niin meneteltyä kuin asiakirjat tarkemmin osottavat Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat anoneet korvausta oikeudenkäyntikuluut, on päätöksellä Marraskuun 20. päivältä No 1, mainitsemillaan perusteilla, määjännyt kysymyksessä olevan, Amalia Kristina Wirilan derille ja hänen asiakumppaneillensa suoritettavan lunastuksen 1,200. markaksi hehtaarilta eli siis yhteensä 5,388. markaksi ja sen mukaan elvoittanut Mikkelin maaseurakunnan, joka oli lunastukseksi maksanut 2.694. markkaa, Amalia Kristina Wirilan derille
ja hänen asiakumppaneilleen kuittia vastaan suorittamaan vieläkin kaksi. tuhatta kuusisataa yhdeksänkymmentä neljä markkaa kuin myös oikeudenkäyntikulujen korvausta sataviisikymmentä markkaa Hovioikeus, jonka tutkittavaksi asianosaiset molemmin puolin olivat vetounalla saattaneet jutun, on Maaliskuun 21. päivänä 1903. antamassaan tuomiossa katsonut, että edellä mainittu pakkohovatuksella otettu maaalue, siihen nähden että se sijaitsi aivan Mikkelin kaupungin asutun alueen läheisyydessä sekä että hautaus naan ja kaupungin välinen, myöskin Amalia Kristina Wirkanderin ja hänen asiakumppaneinsa omistama maajo oli asuintanteiksi järjestetty ja suuneksi osaksi hautausmaan rajalle asti asukkaille vuokrattu ja rakennuksilla varustettu kuin myös huomioon oli taen ne moninaiset hoital ja hankaluudet, jotka hautausmaa lähimmäiselle ympäristölleen aina aikaansaattaa, oli, erinomaisen sopivana asuntomaara, arvioitava kahdentuhannen mar714 kan arvoiseksi hehtaarilta; jonka tähsen Hovioikeus, muuttamalla Kihlakunnanoikeuden päätöstä, velvoitti Mikkelin maaseurakunnan lunastukseksi uninmainitusta pakkohuovutetusta alusesta suorittamaan Amalia Kristina Wirilanderille ja hänen asiakumppaneillensa, kahdentuhannen markan jälkeen hehtaarilta, kahdeksantuhatta hdeksänsataa kahdeksankymmentä markkaa, siitä lyhennettyä jo suoritut kaksituhatta kuusisataa yhdekänkymmentäneljä markkaa, eli siis kuusituhatta kaksisataa kahdeksankymmentäkuusi markkaa kuuden prosentin vuotuisen koron kanssa Heinäkuun 1. päivästä 1898., jolloin sanottu alue seurakunnalle luovutettiin, kuin myös kolmellasadalla markalla Amaä Kristina Wirilan derille ja hänen asiakumppaneillensa korvaamaan heilKihlakunnanoikeudessa olleet oikeulenkäyntikulut. Hovioikeuden tuomioon on Mikbelin maaseurakunta hakenut muutosta
tänne toimittamallaan perustelmalle johon Sofia, Andreas Henrik, Anna Nåemi, Elsa ja Selma Wirilander ovat vastatneet. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo asiassa sa esitettyyn selvitykseen nähden Kihlakunnanoikeuden määräämän hennan, tuhatkaksisataa markkaa hehtaarilta eli 4,490. hehtaurilta yhteensä viisituhatta kolmesataa kahdeksankymmentäkahdeksan markkaa kohtuulliseksi ja täysin riittäväksi korvaukseksi puheenalaisesta maaalasta; ja velvoitetaan siis Mikkelin maaseurakunta suorittamainsa kahdentuhannen kuudensadan yhdeksänkymmenenneljän markan lisäksi Analia Kristina Wirilan derille ja hänen asiakumppaneillensa maksamaan toiset kaksituhatta kuusisataa yhdeksänkymmentäneljä markkaa kuuden prosentin korolla Heinäkuun 1. päivästä 1898., joten oikaistuna Hovioikeuden tuomio muuten eli mitä tulee oikeu denkuyntikulujen korvaukseen jätetään Vilhelm Blåfield. oimaan Tätä kaikki asianomaiset joudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti. A; Kumlin. Et Forssell. Konligellad venn Ljelmän 315
No 485. Pag. 170. R. D. 1903 Huhtikuun 29. päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, holhoustilin moittimista koskevassa jutussa, jossa ovat Maakauppias Eerik Juho Paailainen Hartolan pitäjän Ruskealan kylästä, hakijana, ja Rautatenkirjuri Alvar Dahlström, Matkun rautatienasamalta Urjalan pitäjässä, tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa, Huhtikuun 29. päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itselleen intyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Ettenkuin Eerik Juho Paavilainen, joka vaimonsa Amanda Rekanderin Kesäkuun 8. päivänä 1875. tapahtuneen kuoleman jälkeen oli heidän tyttären sä Alma Aleksandra Paavilaisen holhoojana hoitanut tämän äidiltänsä perimää omaisuutta, kunnes Alma Aleksandra, Taavilainen 7. päivänä Maaliskuuta 1896. oli mennyt naimisiin Rautatienkirjuri Dahlströmin kanssa, Läsnä: HjS - E.t - H. - J. B.
tyttärensä 24. päivänä Joulukuuta viimemainittuna vuonna kuoltua oli Maaliskuun 10. päivänä 1897. antanut Dahlströmille tilin sanotusta holhoustoimestaan, joka tili alkoi Syyskuun 13. päivästä 1880., niin oli Hartolan pitäjan käräjäkunnan Kihlakunnanoikeus, Rautatienkirjuri Dahlströmin äskenmainitun tilin moittimista keskevan kanteen johdosta, 28. päivänä syyskuuta 1899. julistamallaan päätöksellä lausunut, että koska Eerik Juho Paavilainen oli myöntänyt moit teenalaisen holhoustilin vastattavan puolen ensimäiseltä vuodelta perustuvan 13. päivänä Syyskuuta 1880. Amanda Rekanderin jälkeen pidetyssä perunkirjoituksessa laadittuun toimituskirjaan ja tämän käsittävän Amanda Rekander-vainajan kuolinpesän sellaisi na kuin se oli hänen kuollessaan, sentähden ja kun Eerik Juho Taavilainen Alma Aleksandra Paavilaisen isänä oli katsottava velvolliseksi omasta puolestaan kahdella kolmasosalla ottamaan osaa tyttärensä elatuksesta, hoidosta ja kasvatuksesta johtuneisiin kustannukiin, Kihlakunnanoikeus, hyljäten kaikki muut holhoustilissä olevia menee riä vastaan tehdyt muistutukset, oli määrännyt sanotun tilin siten oikaistavaksi, että se oli alotettava Amanja Rekanderin kuolinpäivästä Kesäkuun 8. päivästä 1875. ja että kultakin vuodelta oli holhottavan hyväksi luettava sekä tilin vastaavan puolen summasta vähennettävä raksi kolmasosan tilin osoittamista menoista, sekä velvoittanut Eerik Juho Paavilaisen, siihen nähden että puheenalaista tiliä oli vaikea saada äskenmainitulla tavalla korjatuksi niin että tehtäviksi määrätyt oikaisut tulisivat tarkoin huomioon otetuiksi, puheenalaisesta holhoustoimesta laatimaan kokonaan uuden tilin ja sakon uhalla antamaan sen määräajan kuluessa Ruutatienkirjuri Dahlströmille. Eerik Juho Paavilaisen sittemmin annettua Rautatienkirjuri Dahlström ille uuden holhoustilen, on Dahlström Eerik Juho Paavilaiselle toimituttaman 37
sa kirjalluen haasteen nojalla Kihlakunnanoikeudessa lausunut, että Paavilainen, joka edellisen holhoustilinsä vastaavalle puolelle oli merkinnyt seuraavat erät, nimittäin vuonna 1880. 100. markkaa, vuonna 1882. 100. markaa, vuonna 1886. 632. markkaa 63. penniä, vuon, na 1887. 1069. markkaa, vuonna 1888. 1085. markkaa 50. penniä, vuonna 1889. 1052. markkaa, vuonna 1890. 1268. markkaa; vuonna 1891. 1,264. markkaa, vuonna 1892. 686. markkaa ja vuonna 1896. 693. markkaa 90. penniä, mutta vuosina 1881. 1883, 1884, 1885, 1893, 1894. ja 1895. ei mitään menoja, laatissaan uuden tilin, vaikkakin hän Kihlakunnanoikeuden päätöksellä Syyskuun 28. päivältä 1899. oli velvoitettu ainoastaan ylläkerrotulla tavalla oikaisemaan edellisen tilinsä, kumminkin oli uuteen tiliin hyväkseen kirjoittanut vuosilta 1875, 1876. 1878, 1878. ja 1879. kolmantena osana Alma Aleksandra Paavilaisen elatuskustannuksista, ensiksimainitulta vuodelta 266. markkaa 14. penniä ja kultakin seuraavalta vuodelta 266. markkaa 66. penniä, sekä vuosilta 1881, 1883, 1884, 1885, 1893, 1894. ja 1895. kolmanneksen Alma Aleksandra Paavilaisen 365. markaksi lasketusta vuotuisesta ylläpitokustannuksesta sekä vaatetus- ja opetustarpeihin käytetyistä erinäisistä menoista, kuin myöskin laskissaan Alma Aleksandra Paavilaisen vastattavan kolmanneksen muiden vuoden menoista oikeudettomasti lisännyt näidenkin vuosien menomääriin useita eriä, joita si ollut edellisessä tilissä, josta menettelystä oli ollut seurauksena, että Alma Aleksandra Paavilaisen vastattava osa oli noussut liian suureksi; ninkä vuoksi ja kun 1896. vuoden titiin oli merkitty 525. markkaa Rautatienkirjuri Dahlströmille itselleen annetuksi ja erään piirongin hinta 60. markkaa, vaikkeivät nämä kaksi erää ollenkaan kuuluneet holhoustiliin, Rautatienkirjuri Dahlström on vaatinut, että Eerik Juho Paavilainen korkean sakon uhalla velvoitettaisiin, huomioen ottain mitä Dahlström oli puheenalaista tiliä vastaan muistuttanut, toi718