Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Den 17. Oktober 1917 Finlands Senats dom uti ett, på nedsatt revisionskilling, från Ibo Hofrätt inkommit mål emellan Handlanden Konsad Konstantin Sund, från Wiborgs stad sökande, samt i staden Malmöuti Konungaritet Sverige hemmahörande Brand- och SifforsäkningsAktiebolaget Skane benämnda försäkringsbolag, svarande, angående brandskadeersättning: Gifven uti Justitiedepartementet den 17 oktober 1917. Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhämtat följande: Vid Rådstufvurätten i Helsingfors stad har Handlanden Sund anfört, att han hos Brand - och SifforsäkringsAktiebolaget Skane enligt försäkringsbref af den 15 November 1906 haft ett löpande varulager i ett magasin å tomton N° 2 inom f. d. fastningen benämnda stadsdel i Viborg försäkradt mot brandskada till ett belopp af 2000 mark samt att af detta varulager Sarvarande: J. G -  A.G. S.S. - V. B. 79 No 1224. Pag. 389. R. T. 1916.
genom brand den 16 juni 1911 förstöts egendom till ett värde af 9,828 mark 59 penni; men enär nämnda bolag vägrat ersätta omförmälda skada, har Handlanden Sund yrkat bolagets förpliktande att till honom i antydt afseende utgifva skadeloppet 928 mark 59 penni jämte ränta därå. af saken hördt har Brand och Lifförsäkrings - Aktiebolaget Skane motsagt käromålet; därå Rådstufvurätten, hvarest parterne ömsesides gjort anspråk på ersättning för rättegångskostnaden, medelst den 10 Mars 1914 afkunnadt utslag utlåtit sig; och alldenstund såsom uttryckligt villkor för ifrågavarande försäkrings giltighet stadgats, att föreskrifterna uti Förordningen af den 9 September 1896, angående tillverkning, upplag, försäljning och forsling af edfärliga djor och därmed jemförliga vätskor, skulle för försäkringstagaren lända till efterrättelse beträffande den försäkrade egendomen, samt Handlanden Sundgenom Wiborgs Hofrätts den 7 Augusti 1913 gifna, sedermera laga kraft vunna utslag blifvit dömd till straff för det han under den tid, försäkringsaftalet omfattat, gjort sig skyldig till öfverträdde af sagda föreskrifter med hänsyn till den försäkrade egendomen, fördenskull och emedan Lund sålunda förverkat sin rätt till utbekommande af fordrad brandskadeersättning, har Rådstufvurätten förkastat käro målet samt ålagt Handlanden Sundatt med trehundra tjugufem mark ersätta Brand - och Lifförsäkrings- tekebolaget Skane kostnaderna å rättegången Hofrätten, under hvars pröfning Handlanden Sund i vädeväg dragit målet har genom den 10 november 1910 däri gifven dom låtit vid Rådstufvurättens utslag bero äfvensom skyldigkänt Sund att med sextio mark godtgöra Brand - och Sifförsäknings Aktiebolaget Skäne dess i Hofrätten för målet hafda umgälder. Uti Hofrättens dom har Handlanden Sund anhållit om ändring me80
delst deduktion, hvilken Brand- och Lifförsäkrings - Aktiebolaget Skåne bemöttSenaten har tagit målet i öfvervägande; och emedan Handlanden lund i det magasin, hvari den försäkrade egendomen inrymts, under våren år 1911 och senast samma dag kanden utbrutit förvarat bonsin, ehuru och annat lätt antändligt gods funnits i byggnaden, samt det förhållande att bonsinet vid sistsagda tillfälle tilläfventyrs ej öfverskridit den för enskildt förräd tillåtna högsta mängden eldfärlig vätska, med hänsyn därtill att upplag af samma vara likväl under försäkringstiden hållits i magasinet, icke är å saken verkande, ty och som Handlanden Sund på anfördt sätt öfverträdt ännämnda föreskrifter, af hvilkas iakttagande försäkningens giltighet gjorts beroende, samt Lund sålunda förverkat sin rätt till brandstoden, pröfvar Senaten rättvist läta bero vid det slut, hvari domstolarna i saken stannat; och ålägges HandAsian Schauman landen Sund att till Brand- och Lifförsäkrings - Aktiebolaget Skäne, i ersättning för bolagets härstädes i målet häfda kostnader, utgifva sjuttiofem mark. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder Finlands Senat: Julius protocoll. Axel Charpintin Julius protocoll. Axel Charpintin läinö Hirvinen. Vilhelm Blåfield. Väinö Hirvinen. Vilhelm Blåfield. 31
Den 18. Oktober 1917. Finlands Senats dom uti ett, på nedsatta revisions skillingar, från Wasa Hofrätt inkommet sjörättsmål emellan Finska Bergnings aktiebolaget Septun, med hemort i Helsingfors stad, i ena, samt Sjökaptenen Edvard Hinderson, från staden Leith i konungariket Storbrittanien, på den andra sidan, omsom sökande och svarande: Sifven i Justitiedepartementet den 18. Oktober 1917. Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt numera är i fråga, inhämtal följande: Efter Sjökaptenen Henderson ågången stämning har Finska Bergnings aktiebolaget Nettun vid Rådstufvurätten i Nikolaistad anlört, att sedan af Sjökaptenen Hendersson förda angfartyget Magdeburg, hemmahörande i staden Leith, den 10. Oktober 1913. före middagen på resa i bällast från staden Nyöfdr JB - A 6h. 496. RB. No 193. Säg174 Rd 1916
bjöling på en Palster i Konunga riket Lammark till Jakobstad grundstött i närheten af fyrskoppet Snipan i östra Kvarken, hade Sjökaptenen Härdus Larsson, som med af honom förda, ofvannämnda bolag till höriga bärgningsangfartyget Assistors begifvit sig till strandningsstället för att lämna ängfartyget Magdeberg tilläfventyrs erforderlig hjälp, påföljande dag på eftermiddagen med Sjökaptenen Henderson uppgjort kontrakt om bärgning af sagda ängfarten och detsammas införande till säker hann emot en godtgörelse af trettioteprocent af det råddade fartygets värde i skadadt skick samt jämväl, efter det samma fartyg af angfarten get Assistans lånspumpats och tätats äfvensom den 12. i sagda Oktober månad med tillhjälp af bärgningsångfartyget bel, som på belagets kallelse ankommit till strandningsstället från Holmsunds hamn i Konungariket Sverige, löslagits från grundet, infört ängfartyget Magdeborg till Nikolaistads hamn. Nu som Sjökaptenen Hender son emellertid icke erlagt den för bärgningsarbetets utförande aftala de ersättningen, utgörande, enär ängfartyget Magdebure i skadadt skickuppskattats till 17500. pundsterling engelskt mynt, 5775. pund. sterling, har bolaget under framhållande af att ängfartyget Magdeberg; hvilket ingfartygen Assistans och Eol en dast med öfverlängande fara för grundstötning kunnat narma sig, med afseende å strandnings ställets skyddslösa lage i öppna haf vel löpt fara att helt och hållet gå förloradt samt att bärgningen utfösta med skyndsamhet och skicklighet, yrkat, att Sjökaptenen Honderson i sin egenskap af befölhafvare å anojantyget Magdeberg måtte förpliktas att till belaget utgifva omförmälda 575 pund sterting jämte löpande sex procents ränta; men för den hän83
delse Rådstufvurätten funne, att det om bärgningen upprättade kontraktet icke vore bindande för Sjökaptenen Henderson och Rådstufvu rätten därför ansåge sig böra ingå i pröfning af börgningstonen, har bolaget påstått, att detsamma måtte öfverst ur ängfartyget Magdeborgs värde tillerkännas ersättning för kostnaderna vid bärg. ningen, utgörande 3201. mark 89. penni, och att därefter bärgningslönen skulle beräknas enligt det bärgade fartygets återstående värde. saken hörd har Sjökaptenen Hindersson genmålt, att han genom färan att det grundstölla förty get ginge helt och hållet förtoradt och äfventyrt att af Sjökap tenen Larsson lämnas utan det erbjudna biståndet nödtvungen samtyckt till den utaf Larsson betingade bärgarlönen, hvilken i betraktande jämväl däraf, att bärg ningen skett under väckert väder och att bärgningsarbetet öfverhufvud icke tagit i anspråk synnerlig möda och omtanke, måste anses vara öfverdrifven och obilligi anseende hvartill och då omförmälda kontrakt således vore ogilligt och jämväl befälhafvaren och besättningen å det havererade fartyget tagit verksam del i bärgningsarbetet samt bärgarlönen vid sådant förhållande lagenligt borde utgå med högst en sjette del af fartygets värde i skadadt skick, Sjökaptenen Henderson, under förmälan att någon ersättning för kostnaderna vid bärgningen icke kunde ifrågakomma och att det belopp bolaget i sådant afseende fordrat delvis icke kunde hänföras till bärg. ningskostnader, motsagt det gjorda ersättningsanspråket, såvidt detsamma öfverstige bolaget enligt ofvan antydda grunder tillkommande skälig bärgarlön. Af Finska Bergnings aktiebolaget Nedun har häremot framhållits, 34
att Sjökaptenen Henderson vid kontraktets underskrifvande icke befunnit sig i sådan öfverhängande föra, att han skulle sex nat tillfälle att besinna sig, samt att det ringa arbete ängfartyget Magdeborgs befälhafvare och besättning utfört icke haft någon inverkan på bärgningens resultat; därå och efter det de i målet inkallade sakkunnige männen Direktören Karl Kurlen och Sjökaptenen H. J. Salle; nius afgifvit utlåtande, Rådstufverätten, hvarest parterne å ömsesidor anhållit om godtgörelse för sina umgälder å rättegången, medels utslag, afkunnadt den 6. December 1915., funnit det visser ligen vara utredt, att Sjökapte nen Henderson med Sjökaptenen Larsson om bärgningen af äng fartyget Magdeborg, som den 10. oktober 1913. grundstött i närheten af fyrskoppet Snipan, uppgjort bärgningskontrakt, hvari Larsson i bärgarlön tillförsäkrat Finska Bergningsaktiebolaget. Keptun trettiotre procent af det bärgades värde, men som ängfärtyget Magdebergs läge varit synnerligen färligt och nå gon möjlighet för Sjökaptenen Hendersson att på annat sätt rädda fartyget icke förefunnits samt han sålunda till följd af farannödgats underteckna ifrågavaran de kontrakt, hvilket alltså icke var för Andersson bindande, har Rådstufvurätten oberoende af kontrak tet ingått i pröfning af de grund der, enligt hvilka bärgarlönen skulle utgå, samt därvid funnit, att ängfärliget Magdeborgs läge efter grundstötningen varit synner ligen farligt; att Sjökaptenen Henderson vid bärgningen medver. kat med såväl sin besättning som sitt färtygs ängkraft; att den fara, för hvilken bärgningsförtyget varit utsatt, icke varit särdeles stor; att vid bärgningen två bärgningsförtyg användts; samt 85
att vid bärgnings tillfället rådt jämförelsevis gynnsamt väder, som i sin mån bidragit till att bärgningen slutförts på mycket kort tid, i anseende hvartill och med hänsyn jämväl till den ringa möda ifrågavarande bärgning kraft samt haveristens betydande värde äfven i skadadt skick, Rådstufvurätten, med förkastande af anspråket på särskild ersättning för bärgningskostnaderna, enär dessa icke voro af den beskaffenhet, att skild ersättning för dem utöfver bärgar lönen lagligen kunde ifråga komma, i stöd af 164. SS: i Sjölagen, gifven den 9. juni 1873., ålagt Sjökaptenen Henderson att i egenskap af ängfartyget Magdebergs befålhafvare till Finska Bergnings ock tiebolaget Neptun utgifva en sjundedel af angfartygets värde i skadadt skick eller att sålunda, då detta värde uppskattats till sjuttontusen femhundra pund ster ting, erlägga tvåtusen femhundra pund sterling eller motsvarande beloppi finskt mynt efter å betalningsdagen gällande kurs jämte sex procents ränta från stämningsdagen den 14. Oktober 1913. tills full betalning skedde, men i anseende till sakens beskaffenhet kvittades kostnaderna i målet parterne emellan; och skyldigkändes Finska Bergningsaktiebolaget Septun jämte Gjökaptenen Larsson att till Direktoren Kurtén och Sjökaptenen Sallenius i arvode och ersättning för deras i saken afgifna utlåtande erlägga, åt den förre etthundra tjugufem mark och åt Sallenius fyratio mark samt åt såsom sakkunnig i målet jämväl anlitade, sederme ra aflidne Vicekonsuln Leonard beders sterbhus i enahanda afseende åttiofem mark. Hefrätten, under hvars pröfning parterne ömsesides i vadevåg dragit målet, har genom däri den 3. April 1916. gifven dom låtit vid 86
Rådstufvurättens utslag bero i öfrigt, utom att Sjökaptenen Hinder son skyldigkännts att godtgöra Finka Bergnings aktiebolaget. Neptun dess kostnader å rättegången vid Rådstufvurätten med ettusen femhundra mark. Uti Hofraittens dom hafva såväl Finska Bergningsaktiebolaget Neptun som Sjökaptenen Hinder son anhållit om ändring, hvarefter bolaget bemöll mötrartens ändringsansökning och Hofrättsauskultanten Väinö Sjöholm för Sjökaptenen Henderson inlämnat en skrift, innefattande bemötande af sagda bolags ändrings ansökan. Senaten har tagit målet i öfvervägande; och jämte det före nämnda skrift, enär Hofrätts auskultanten Sjöholm icke visat sig vara befullmäktigad att härstädes föra Sjökaptenen Hindersons talan, lämnas utan afseende, finner Senaten parterne icke å någondera Uno Strömsten. sidan hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens dom, vid hvilken alltså kommer att förblifva. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Finlands Senat: Juliuspoteufelt. Axel Charpuntien Väinö Hirvinen. Vilhelm Blåfield
Lokakuun 19 päivänä 1917. Suomen Senaalin tuomio nostorahoin Waasan Hovioikeudesta tulleessa velkomisjutussa, jossa ovat Myllynomistaja Juho Kauppila sekä Talolliset Antti, Salomon Salomoninpoika ja Salomon Kustaan poika Kauppila, Ilmajoen pitajan Kirkonkylästä, ynnä TaUollinen. Iisakki Rehula, saman pitäjän Lahden kylästä, hakijoina, sekä Kurikan pitäjästä olevan Sahanomistajan Jaakko Lainesmäin konkurssi pesän toimitsijamies Herastuo mari Matti Kylén, Ilmajoen pitäjän Jouppilan kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa lokakuun 12 päivänä 1917. Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraa vaa: Huastutettuaan Juho Kauppilan ja hänen asiakumppaninsa Ilmajoen ja Seinäjoen pitäjäin käräjakunnan Läsnä: A. Ny. J. N. A. H. F. No 1942. Påg. 108 R. D. 1917
Kihlakunnanoikeuteen on Matti Nylän siellä lausunut, että Jaakko Laines mäki sekä Juho Kauppila ja hänen asiakumppaninsa olivat sitoutuneet kaikkiyhteiseen omavelkaiseen takaukseen 2000 markan kassakreditiivilainasta, jonka Tahanomistaja Iisakki Uitto kontrahdin mukaan toukokuun 21 päivältä 1913 oli saanut Kansallis- OsakePankki nimisestä pankkilaitoksesta; ja koska Lainesmäki helmikuun 23 päivänä 1914 oli ollut pakoitettu mainitun takauksensa nojalla maksamaan sanottuun pankkilailaitokseen 7267 markkaa 91 penniä, on Matti Nylin vaatinut että Juho Kauppila ja hänen asiakumppaninsa velvoitettaisiin yhteisvastuullisesti suorittamaan. Matti Nylinille Jaakko Lainesmäen konkurssipesän hyväksi viisi kuudetta osaa tuosta rahamäärästä eli 669 markkaa 23 penniä korkoineen sekä korvaamaan Kylénin oikeudenkäynti kulut. Juho Kauppila ja hänen asiakumppaninsa ovat vastustaneet kannetta; minkä jälkeen Kihlakunnanoikeus on helmikuun 24 päivänä 1916 julistamallaan päätöksellä siinä mainituilla perusteilla hyljännyt kanteen Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Matti Nylin oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossaan tammikuun 30 päivällä 1917 katsonut selvitetyksi että Juho, Antti, Salomon Salomonin poika ja Salomon Kustaanpoika Kauppila ynnä Iisakki Rehula yhdessa Jaakko Lainesmäen kanssa olivat kaikki yhteisesti sitoutuneet omavelkaiseen takaukseen Iisakki Uitolle myönnetystä kyseenalaisesta kassakreditavitainasta ja että Jaakko Lainesmäen sittemmin takauksensa nojalla oli helmikuun 23 päivänä 1914 täytynyt edellämainittuun pankkilaitokseen maksaa 7967 markkaa 21. penniä, minkävuoksi ja koskeivät Juho Kauppila ja hänen myöläpuo lensa olleet voineet toteennäyttää väitettään, että Jaakko Laineoma ki olisi ollut velallisena vastuuna lainen puheenalaisesta lainasta, Ho89
vioikeus on, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, velvoittanut Juho Kauppilan ja hänen asiakumpraninsa yhteisesti tai sen heistä, jolla varoja, oli, Matti Nylenille Jaakko Lainesmäen konkussipesän hyväksi maksamaan vaaditut kuusituhatta kuusisataa kolmekymmentä yhdeksän markkaa yhdeksankymmentäkolme penniä kuuden prosentin vuotuisine korkoineen helmikuun 23 päivästä 1914; minkä ohessa Juho Kauppila ja hänen asiakumppaninsa ovat velvoitetut yhteisvastuullisesti sadalla markalla korvaamaan Matti Kylénillä. Kihlakunnanoikeudessa olleet kulut. Hovioikeuden tuomioon ovat Juho Kauppila ja hänen asiakumppaniinsa anoneet muutosta perustelmalla, johon Matti Nylén on vastannut. Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska Juho Kauppila ja hänen asiakumppaninsa, kuten he ovat täällä muistuttaneet, ovat saaneet haasteen asiaan vasta helmikuun 20 ja 21 päivänä 1915 eli siis enemmän kuin kaksitoista kuukautta, kukin kuukausi luettuna kolmeksikymmeneksi päiväksi, jälkeen helmikuun 23 päivän 1914, jolloin Jaakko Lainesmäki on suorittanut puheena olevan takausmaksunsa; senvuoksi ja kun Jaakko Lainesmäen kannovalta asiassa helmikuun 24 päivänä 1873 takausmiehen edesvastausvelvollisuuden tarkemmasta määräämisestä annetun Asetuksen 4 SS:n mukaan, verrattuna maalikuun 23 päivänä 1807 annetun selityksen 42 kohtaan, siis on vanhentu nut ennen haasteen antamista Juho Kauppilalle ja hänen asiakumppaneilleen, harkitsee Senaatti oikeaksi, kumoten Hovioikeuden tuomion, jättää asian sen loppupäätöksen varaan, johon Kihlakunnanoikeus päätöksessään on johtunut Tätä kaikki asianomaiset noudattakootSuomen Senaatti August Nybergs Jolm Nordgren. J; A. Pehkonen Mannes Peltonen A. N. Heikkilä. Tvennitut 30
Den 23. Oktober 1917. Finlands Senats dom uti ett, på nedsatt revisionskilling, från Åbo Hofrätt inkommit mål emellan Bankkontoristen Hanna von Konow, från Helsingfors stad, sökande, samt i samma stadbosatte Banpprokuristen. Af af Korselles, svarande, angående fordran. Gifven uti Justitiedepartementet den 23 oktober 1917 Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu år i fråga, inhämtat följande: Efter Bankprotokuristen af Forselles den 3 februari 1914 ågången stämning har Bankkontoristen von Konow vid Rådstuvurätten i Helsingfors anfört att af Forselles enligt ett i april månad år 1913 träffadt aftal af den Konom hyrt en bostadslokal uti en hunne tillhörig villabyggnad på Brändö holme i Helsingi socken för en tid af ett år, räknadt från den 1 juni sistnämnda år, emot en mänattig fyra af 90 mark, hvilken borde erlägSarvarande: J. G. - Alh. - 4.S. F. 31 No 1969. Pag. 75. Rb. 1917.
gas den 15 i hvarje månad; och enär Bankprokuristen af Forselles emellertid uraktlatit att gälda den sålunda öfverenskomna hyran, har Bankontoristen von Konow yrkat af Forselles åläggande att till henne utgifva till betalning förfallen hyra för sju månader med 630 mark jämte ränta därå, hvarhos von Konow gjort anspråk på ersättning för rättegångskostnaden. I målet hörd har Bankprokuristen af Forselles emotsett förkastande af käromålet; därå Rådstufvurätten medelst den 29 maj 1914 afkunnadt utslag förklarat utredt vara att Bankesökuristen af Forselles för en tid af ett år, räknadt från den 1. juni 1915, af Bankkontoristen von Konow förhyrt en bestadslokal i en henne tillhörig villa på Brändö emot en hyra af nittio mark i månaden; hvarför och då icke styrkt blifvit att utförandet af de reparationer, hvartill von Konow i aftalet sig förbundit skolat gälla såsom villkor för lyresäftalets bestånd, Rådstufvurätten ålagt Bankyrkokuriston af Forselles att i fordrad hyra för ifrågavarande bostadslägenhet, den han emellertid icke tagit i besittning, för en tid af sju månader till Bankkontoristen von Konow utgifva sexhundra trettio mark jämte som procents årlig ränta därå, räknadt från stämningsdagen den 3 februari 1914 till dess full betalning följde, samt att med etthundra fyratiofem mark godtgöra von Konow umgälderna i målet. Hofrätten, under hvars pröfning Bankprotokuriston af Forselles i vädeväg dragit målet, har genom den 2 Januari 1917 däri gifven dom förklarat det visserligen vara utredt, att af Forselles på våren år 1913 underhandlat med Bankkontoristen von Konom om förhyrande af en bostadslokal uti dennes förberörda villa; men som det emot Banpprokuristen af Torselles bestridande icke blifvit styrkt, att slutligt hyres aftal parterna emellan träffats, har Hofrätten, med upphäfvande af Rådstufvurättens utslag, 92
förkastat Bankkontoristen von Konowis i målet utförda talan. Uti Hofrättens dom har Bankkontoristen von Konow anhållit om ändring medelst deduktion, den Bankprokuristen af Forselles bemött. Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner det väl vara styrkt, att Bankprotukuristen af Forselles på våren år 1913 af Bankkontoristen von Kopow för en tid af ett år, räknadt från den 1. därpåföljande juni, hyrt ifrågavarande bostadslokal; men emedan det tillika frångått att Bankkontoristen von Konow därvid förbundit sig att låta i lokalan verkställa särskilda reparationsarbeten och dessa arbeten emellertid bedrifvits sä längsamt att Bankprokuristen af Forselles ännu i börjanaf augusti månad samma år icke kunnat inflytta i lokalan, ty och di af Forselles vid sådant förhållande varit berättigad att bryta hyresofta let, pröfvar Senaten rättvist låta brovid det slut, hvari Hofrätten uti sin Asian oikautta ofvanberörda dom i saken stannat, och ålägges Bankkontoristen von Konouatt till Bonpprokuristen af Forselles, i ersättning för hans härstädes i målet hafda kostnader, utgifva nittio mark. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Finlands Senat: Julius, Grotensfelt. Väinö Hirvinen. Axel Charpuntier F. Lehkonen. 43
Den 23. Oktober 1917. Finlands Senats dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Åbo Hofrätt inkommit mål emellan Järnvägshöföraren Herman Hagman och Sandlakaren Sonja Hagman, hvardera från Helsingfors stad, gemensamt sökande, samt i Masaby by af Kyrkslätt socken bosatte Bonden Gustaf Alfred Backman såväl för egen del som i egenskap af målsmän för sin hustru Emilia Lovisa Backman, svarande, angående häfvande af lägenhetskop: Gifven uti Justitiedepärtamentet den 23. Oktober 1917 Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande: Vid Häradsrätten i Kyrkslätt och sjundeå socknars tingslag hafva Herman och Sonja Hagman anfört, att Gustaf Alfred och Emilia Lovisa Backman medelst den 25 maj 1912 upprättadt köpebref till Herman och Sonja Hagman försått Kopas stomhemman Närvarande: J. G. - A. Ch - V. H. F. 94 No 1870. Pag. 294. R. P. 1916.
benämnda del af Kopas eller Kopels skattehemman N° 5 i Masaby by för en köpeskilling af 2000 mark, hvilken skulle betalas sålunda, att Herman och Sonja Hagman öfvertige ansvarigheten ej mindre för ett i lägenheten Finlands Hypoteksförening till säkerhet intecknadt lån, hvaraf återstått oguldet 5,155 mark 84 penni med ränta, än för gäldandet af de 8000 mark, som makarna Backman i ogulden köpeskilling blifvit skyldiga förra ägor na af lägenheten, Bonden Johan Engelbert Nordström och dennes hustru Alexandra Adelia Nordström, samt till makarna Backman i penningar erlade återstoden af köpeskillingen; och hade makarna Backman därjämte i sagda köpebref åtagit sig ansvarighet för att den försålda lägenheten icke vore belastad med andra än ofvannämnda gravationer. Emedan Kopas hemman, på sätt Hirman och Sonja Hagman sedermera erfarit, vid tiden för omförmälda köpslut emellertid dessutom besvärats: af en den 9 februari 1910 fastställd inteckning Bonden Berndt Fredrik Tagerström till säkerhet för betalningen af en den 30 November 1908 uthändigad skuldsedels oguldna innehåll 45,000 mark jämte ränta därå, af en den 15 november 1886 fastställd och senast den 4 September 1905 förnyad inteckning Nybyggaren Gustaf Edvard Sonnberg till säkerhet för framtida beståndet af ett den 10 April 1856 dagtecknadt arrendekontrakt äfvensom af en den 6 September 1909 Arbetskarlen Emil Sahlström till säkerhet fastställd innegistrering af ett den 14 Augusti 1899. upprättadt kontrakt angående begorätt till ett bäckstugvomrade, samt Gustaf Alfred och Emilia Lovisa Backman sålunda vid afslutandet af köpet lämnat Herman och Sonja Hagman medvetet oriktiga uppgifter om de gravationer, som besvarade den försälda lägenheten; ty, och då makarna Backman icke kunnat i godo förmås att utverka vederbörande inteckningshafvares samtycke till döden95