Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
poika Käeltä, tämän ollessa Käen talonosan omistajana, saaneet tuolle talonosalle kuuluvat Korpelan torpan maat heidän elinojakseen, olivat kuolleet, eivätkä Liisa Ylikorpela ja hänen äsken mainitut asiakumppaninsa enää olleet oikeutettuja hallitsemaan sanottuja maita, heidät velvoitettaisiin heti jättämään ne huoneineen, paitsi aittaa, tupaa ja pajaa ynnä edelläkerrottua uutta kytömaata, Jaakko Latvakäen ja tämän asiakumppanien vapaassen nautintoon sekä siirtämään torpasta pois mainitut kolme rakennusta Asiasta kuulustettuina, ovat Liisa Ylikorpela ja hänen asickumppaninsa sen perusteella, mitä he Kuvernöörin luona olivat esiintuoneet vastustaneet Jaakko Latvakäen ynnä tämän äskenmainittujen asiakumppanien kannetta, huomauttaen sitä paitsi että, jollei heitä katsottaisi 3. päivänä Marraskuuta 1806. tehdyn väli, kirjan nojalla oikeutetuiksi viljelemään Ylikorpelan torpanpuoliskon maita, Liisa Ylikorpelassa kumminkin Kustaa Ylikorpelän leskenä, Maakaaren 16. luvun 2. SS:n mukaan, oli oikeus hyväksensä käyttää meisvainajansa vuokraoikeutta niinkauvan kuin hän eli leskenä ja täytti välikirjassa 15. päivältä Maaliskuuta 1858. olevat määräykset; minkä ohessa Liisa Ylikorvela ja hänen asiakumppaninsa ynnä Antti Alakorpela, Jaakko Latvakäelle ja tämän asiakumppa neille toimitetun haasteen nojalla, ovat puheenalaisen jutun yhteydessä, ennenkerrotuilla syillä ja Kuvernöörinviraston yllösanotun päätöksen johdosta, anoneet että he julistettaisiin oikeutetuiksi saamaan Korpelän torpan maat eri tilaksiSittenkun Jaakko Latvakäki ja hänen asiakumppaninsa olivat vastustaneet tätä Liisa Ylikorpelan ynnä hänen asiakumpjäniensä ja Antti Alakorpelan kannetta sekä asianosaiset molemmin puolin anoneet korvausta heillä niinhyvin Kuvernöörin luona kuin Kihlakunnanoikeudessa olemista kulungeista, on Kihlakunnanoikeus päätöksessa 12. päivänä Syyskuuta 1904. katsonut ulvitetyksi, että Kustaa ja Susanna Loviisa Korpela edellämäinituilla välikirjoilla 15. ja 16. päivältä Maaliskuuta 1858. olivat saaneet ne Käen taloon kuuluvat maat, joita Liisa 273
Ylikorpela ja hänen asiakumppaninsa nykyään hallitsivat Ylikorpelan torpan nimellä, sekä että Antti Alakorpelä kauppakirjalla 9. päivältä Helmikuuta 1884. vanhemmiltaan Sameli Gonsilta ja Justiina Antintyttäreltä ostamalla oli joutunut niiden sanottuun taloon kuuluvain maiden haltijaksi, joita nämä olivat Alakorpelan torpan nimellä viljelleet 5. päivänä Huhtikuuta 1855. tehdyn välikirjan nojalla, minkä vuoksi Kihlakunnanoikeus on julistanut, että ne vanhemmat välikirjat Yli- ja Alakorpelan torpanpuoliskojen maista, eli välikirjat 3. päivältä Marraskuuta 1806., 28. päivältä Tammikuuta 1835. ja 26. päivältä Maaliskuuta 1859, joihin Liisa Ylikorpslan ja hänen asiakumppaniensa sekä Antti Alakorpelan Kuvernöörin luona tekemä edelläkerrottu hakemus perustui, olivat lakanneeet olemasta voimassa ja niin muodoin olivat mitättömät, jonka ohessa Kihlakunnanoikeus on mainitsemillaan perusteilla hyljännyt Jaakko Latvakäen ja hänen asiakumppaniensa jutussa ajaman kanteen; ja saivat asianosaiset asian laatuun nähden itse kärsiä heillä siinä ollet kustannukset. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi sekä Jaakko Latvakäki ja hänen asiakumppaninsa että Liisa Ylikorpela ja tämän asiakumppanit ynnä Antti Alakorpela olivat etöamalla saattaneet jutun, on tuomiossa 12. päivänä Huhtikuuta 1907. katsonut. Meivät Liisa Ylikorpela ja hänen asiakumppaninsa sekä Antti Alakorpela Kihlakunnanoikeuden esiintuomilla perusteilla olleet oikeutettuja saamaan puheenalaisia torpantiluksia lohkaistuksi palstatilaksi tahi itsenäiseksi tilaksi, minkä vuoksi heidän kanteensa on hyljätty. Mitä tuli Jaakko Latvakasen ja hänen asiakumppaniensa kanteessen, niin koska Liisa Ylikorpelan miesvainaja Kustaa Korpela välikirjalla 15. päivältä Maaliskuuta 1858. oli saanut elinkautisen vuokraoikeuden siinä mainittuihin torpantiluksiin, paitsi Kuranevalla olevaan kytömaahan, josta ei ollut kysymys, eikä siitä seikasta, että samallainen oikeus sanotussa kontrahdissa oli nimenomaan myönnetty myöskin Kustaa Korpelan silloiselle vaimolle 274
Susanna Loviisa Korpelalle, voitu päättää välikirjan tekijäin tahtoneen määrätä että jos Kustaa Korpela daisi Susanna Loviisa Korpelan jälkeen ja menisi uusiin naimisiin, hänen jälkimmäinen vaimonsa ei saisi nauttia M. Kn 16. luvun 2 SS:ssä vuokraajan leskelle myönnettyä oikeutta, sentähden ja kun asian näin ollen Liisa Ylikorpela äskenmainitun lainpaikan mukaan oli oikeutettu leskenä ollessaan viljelemään puheenaolevia torpantiluksia, on Hovioikeus vahvistanut sen lopputuloksen johon Kihlakunnanoikeus oli päätöksessään johtunut. Hovioikeuden tuomioon ovat sekä Jaakko Latvakäki ja hänen ensiksi luetellut asiakumppaninsa, Räen talon kysymyksessä olevan osan nykyisinä omistajina, että Liisa Ylikorpelä ja tämän asiakumppanit ynnä Antti Alakorpela anoneet muutosta tänne toimittamillaan perustelmillä, minkä jälkeen asianosaiset molemmin puolin ovat säädetyssä järjestyksessä vastannest toistensa muutoksenhäkemuksiin. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän pitun ja katsoo, etteivat Liisa Ylikorpela ja hänen asiakumppaninsa ynnä Antti Alakorpela ole esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä marnittua tuomiota. Mitä sitten tulee Jaakko Latvakain ynnä hänen asiakumppaniensa kanteeseen, niin koska vaimo, joka jää miehestään eloon. M. K. 16. luvun 2. SS:n nojalla on oikeutettu leskenä ollessaan hyväksensä nauttimaan miehensä elinkautista vuokraa maalla olevaan maahan huolimatta siitä oliko hän naimisissa hänen kanssaan silloin kun vuokralle anto tapahtui vai ei, sekä Kustaa Korpela li edelläkerrotulla välikirjalla 15. päivältä Maaliskuuta 1858. saanut elinkautisen nautintooikeuden siinä mainittui hin Ylikorpelan torppaan kuuluviin tiluksiin, eikä se seikka, että tuossa välikirjassa nimenomaan oli sama etu pidätetty Kustaa Korpelan sillaiselle vaimolle Susanna Loviisa Korpelalle, voi vähen tää Liisa Ylikorpelän oikeutta Kustaa Korpelan jälkimmäisenä vaimona hyväksensä käyttää tämän elinkautista nau275
tintooikeutta sanottuihin tiluksiin, harkitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi jättää sen loppupäätöksen pysyväiseksi, johon Hovioikeus on asiasta johtunut. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti: R. A: Bonde C. J. Tingren. Eelala klander. A. Henr. SuumanCarl AugustC. F. Mölle Toukokuun 2. päivänä 1908. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, häätämistä koskevassa jutussa, jossa Herastuomari Dmitri Temenoff Wornanen, Korpiselan pitäjän Tolvajärven kylästä, on hakijana sekä sanotussa kylässä asuva Mökkiläi nen Ivan Petroff Wormanen tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 2. päivänä Toukokuuta 1908. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Ivan Woinaselle toimitetun haasteen nojalla on Dmitri Hornanen Korpiselän pitäjän käräjakunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinut että, koska Ivan Hornanen ilman oikeutta hallitsi erästä Dmitri Wornasen yllämainitussa Tolvajärven kylässä omistamaan Uusitalon tilaan kuuluvaa maakappaletta sekä Ivan Kornanen 17. päivänä Tammikuuta 1903. oli saanut käskyn muuttaa pois siiSämä: R. A. W. H. S. C. 7. T. - C. et. - W. K. 276 No 563. Pag. 83. R. D. 1907.
tä yön ja vuoden kuluessa, Ivan Wornanen velvoitettaisiin heti jättämään tuo maa-alue Dmitri Woinasen vapaaseen hallintaan sekä sen ohessa korvaamaan Dmitri Wornaselle hänen oikeudenkäyntikulunkinsa. Sittenkun Ivan Hornanen, asiasta kuulustettuna, oli vastustanut kannetta, on Kihlakunnanoikeus 28. päivänä Helmikuuta 1905. julistamassaan päätöksessä katsonut toteennäytetyksi, että se maa-ala, jota Ivan Wornanen viljeli, oli jo vuonna 1891. Tolva järven jakokunnassa toimitetussa isostäjässä erotettu Ivan Woinaselle eri palstatilaksi yllämainitusta, Omitri Wormasen 15. päivänä Toukokuuta 1899. perinnöksi ostamasta talosta, minkä vuoksi ja kun Ivan Woinanen siis oli oikeutettu edelleen viljelemään puheenalaista maata, Kihlakunnanoikeus on hyljännyt kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Dmiter Wormanen oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa 20. päivänä Huhtikuuta 1907. vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen sekä velvoittanut Dmitri Wornasen suorittamaan Ivan Woinaselle maksut hänen kappaleestaan Hovioikeuden tuomiota, kymmenen markkaa kahdeksankymmentä pennia. Hovioikeuden tuomioon on Dmitri Wornanen anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Dmitri Wornanen oli esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: R. A. Brede. C. J. Tingren Edala klander. J. Henr. hemman. iaill. Augusti Asian Schauman. 277
Den 4. Maj 1908. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisi onskilling, från Åbo Hofrätt inkommet mål, angående för pliktande att afgifva redovisning, emellan Senatskanslisten Karl Georg Jägerhorn, från Helsingfors stad, sökande, och Guld smedsänkan Maria Lampinen, från Tavastehus stad, svarande Gifven uti Justitiedepartemen tet den 4. Maj 1908. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande Vid Rådstufvurätten i Helsingfors har Maria Lampinen, på stämning å Senatskanslisten Jägerhorn, anlört att, sedan Maria Lampinens syster ogifta Eva Lindholm, som varit bosatt i Tavastehus stad, därstädes aflidit den 11. Juni 1898 efter att hafva någon dag före sitt frånfälle förordnat Maria Lampinen, till hvars förmån Eva Lindholm uti ett den 3. Januari 1888 upprättadt Ofvde: R. A. W. H. S. - C. J. F. C. A: A. B. K. 278 Pag. 46 R. D. 1907. No 571.
testamente gjort särskilda förfoganden, att efter Eva Lindholms död omhändertaga hennes bo och sig till nytta använda bland annat räntorna å Handlanden Viktor Forsbloms skuld till döds boet, enligt förskrifning tiotusen mark, så länge boet vore outredt, samt Maria Lampinen i grund häraf omedel, bart efter Eva Lindholms frånfälle öfvertagit förvaltningen af sagda bo, Senatskanslisten Jägerhorn, som af Maria Lampinen antagits till juridiskt biträde vid nämnda förvaltning, i den na egenskap omhändertagit boets samtliga tillgångar, bestående af skuldsed lar, aktier och andra värdehandlingar till ett belopp af omkring femtontusen mark; men emedan Senätskanslisten Jägerhorn sedermera vägrat såväl att till Maria Lampinen återlämna boets tillgångar som att afgifva redovisning öfver detsammas förvaltning, ty och då Maria Lampinen, enär Eva Lindholms systersson Sjömannen Carl Alexander Lundström, hvilken jämväl blifvit i hägkommen uti ofvanberörda testamente, under en längre tid vistats å utrikes ort samt, enligt hvad Maria Lampinen erfarit allaredan aflidit, dessutom vore EvaLindholms närmaste arfvinge, har Maria Lampinen påstätt Senatskanslisten Jägerhörns förpliktande att till Maria Lampinen utgifva samtliga omförmäl da tillgångar jämte fullständig redo visning öfver förvaltningen af desamma, hvarhos Maria Lampinen anhållit om ersättning för sina kostnader i målet Isaken hörd, har Senatskanslisten Jägerhorn genmält, att han på anmo dan af Maria Lampinen öfvertagit utredningen af Eva Lindholms dödsbo och i sådan egenskap omhändertagit ofvan berörda testamente, den af Handlanden Forsblom utfärdade skuldsedeln tvenne Nökia Aktiebolags obligationser och två aktier i Nordiska Aktieban ken för Handel och Industri samt å nämnda skuldsedels innehåll uppburit niotusen mark äfvensom, sedan Maria Lampinen i December månad 1900 till Jägerhorn lämnat en emellan henne och dödskost upprättad afräk279
ning, upptagande Maria Lampinen till godo tvåtusen mark med ränta, åt Maria Lampinen utbetalt sagda ränta och förbundit sig att till henne utgifva jämväl de tvåtusen mark, som Maria Lampinen i testamentet tillagts, hvarå sedermera jämväl guldits fem hundra mark; men emedan Maria Lempinen, efter det Senatskanslisten Jägerhorn, som den 12 December 1898 af Carl Alexander Sundström blifvit befullmäk tigad att vid alla domstolar i landet tala och svara för Lundström samt uppbära alla Lundström tillfallande medel i denna egenskap bevakat sagda testa mente, afbrutit all förbindelse med Jägerhoin och kvarlåtenskapen efter Eva Lindholm enligt sagda testamente, som allaredan vunnit laga kraft, tillborde Lundström såsom univusal testamentstugan, har Senatskanslisten Jägerhorn, enär Maria Lampinen sålunda icke visat laga grund för sitt anspråk på omhänderfående af ifrågavarande kvarlåtenskap och Jägerhorn med afseende därå att någon visshet om, att Lundström aflidit, icke förefunnes, fortfarande vore bonden af Lundströms för honom utfärdade full makt och sålunda lagligen såväl berättigad som förpliktad att i egenskap af Lundströms ombud behålla och för hans räkning förvalta nämnda kvarlå tenskap, anhållit om käromålets förkastande i öfrigt, utom hvad anginge återstående beloppet af de till Maria Lampinen testamenterade tvåtusen mark, hvilket belopp Jägerhorn förklarat sig villig att efter redovisning till Maria Lampinen utbetala, i händelse hon företedde behörig fullmakt af sina medarfvingar att uppbära detsamma Rådstufvurätten har medels utslag den 9 April 1904 på upptagna skäl ålagt Senatskanslisten Jägerhorn att vid vite af tvåhundra mark inom en månad därefter till Maria Lampinen aflämna af behöriga verifikat i bevittnade afskrifter åtföljd redovisning öfver förvaltningen såväl af de Eva Lindholms skrifter, handlingar, och fordringsbevis Jägerhorn omhänder tagit som och af de Eva Lindholms bo280.
tillhöriga medel Jägerhorn indrifvit, jämte uppgift hvar dessa medel förvarades och förräntades eller mot hvilka skuldfordringsbevis och säkerheter desamma utlånats, men i anseende till sakens beskaffenhet fick Maria Lampinen själf vidkännas se na rättegångskostnader Hofrätten, under hvars pröfning säväl Maria Lampinen som Senatskanslisten Jägerhorn i vadeväg dengit målet, har genom dom den 26. Februari 1907. däri utlåtit sig; och emedan Maria Lampinen, som på grund af omförmälda förordnande omhändertagit Eva Lindholms efterlämnade bo, vore ansvarig för förvalt ningen af detsamma inför Eva Lindholms rättsinnehafvare samt Senats kanslisten fägerhorn omhänderfått sagda bos tillgångar vid det han biträdt Maria Lampinen uti förvaltningen af desamma, har Hofrätten, med ändring af Rådstufvurättens utslag, ålagt Senatskanslisten Jägerhorn att inom en månad från dagen för Hofrättens dom vid förberörda vite till Maria Lampinen utgifva jämte den af Rådstufvurätten omförmälda redovisnin gen jämväl därtill hörande originala verifikat och af Jägerhorn omhändertag na, boet tillhöriga skrifter, handlingar och tillgångar samt att därhos med trehundra femtio mark ersätta Maria Lampinen hennes för målet i Rådstufvurätten hafda umgälder. Uti Hofrättens dom har Senatskanslisten Jägerhorn anhållit om ändring medels ingifven deduktion, den Maria Lämpinen i föreskrifven ord ning bemött. Kejserliga Senaten har tagit måset i öfvervägande och finner Senats kanslisten Jägerhorn icke hafva anfört skäl till ändring uti Hofrättens ofvanberörda dem, vid hvilken alltså kommer att bero, dock sålunda att Senatskanslisten Jägerhorn bör vid utsätt vite inom tre månader från den na dag fullgöra den af Hofrätten bonom ålagda redovisningskyldigheten hvarjämte Senatskanslisten Jägerhorn 281
ålägges att till Maria Lampinen, i ersättning för hennes härstädes i målet hafda umgälder, utgifva sjuttio. mark. Det allesom vederbör, till efterrättelse länderKejserliga Senaten för Finland: D. A. Brode. - A. N. W. Wäis. Maunan. D. A. Brode. - A. N. W. Wäis. Maunan. C. J. Timgren Ettala klander. Carl Kangirtr. - Uno Strömsten. Den 11. Maj 1908. Kejserliga Senatens för Finland emellan ömsesidiga brandförsäkringsbolaget Lounais - Suomen Maakauppiaiden Palovakuutusyhtiö, före detta Turun ja Porin läänin Maakauppiaiden ja Räsityöläisten Palova kuutusyhtiö, med hemort i Åbo stad, sökande, samt förre Landthandlaren Karl Fredrik Reunanen, från sagde stad, svarande, angående brandskadeersättning, Gifven uti Justitiedepartementet Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande: Sedan vådeld natten emot den 15. Juli 1902. öfvergått ett Karl Fredrik Raunanen tillhörigt, å torpet No 12. på Alilonttinen hemmans mark i Raunistula by af St Marie socken beläget boningshus jämte särskild däri förvarad lösegendom, hvilka varit i bolaget Tuöfder R. A. H - Eft - det - W. K. 282 No 596. Pag. 108. R. D. dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Åbo Hofrätt inkommet mål 1907. den 11. Maj 1908.
run ja Porin läänin Maakauppiaiden ja Käsityöläisten Palovakuutusyhtiö försäkrade, boningshuset för 9000. mark och lösegendomen för 3000. mark, hade bolagets direktion medels beslut, som af bolaget å bolagstämma godkänts, förklarat, att Karl Fredrik Reunanen tillkomme i ersättning för skada å byggnaden 2,700. mark, däri inberäknad godtgörelse för frångången hushyra 188. mark 45. penni, samt för skada å möller och husgeråd 651. mark, eller sammanlagdt 3,350. mark; men enär från sistsagda summa borde, med afseende därå att brandspruta å lägenheten saknats, afdragas 20. procent med 670. mark 20. penni samt Runanen genom oriktiga och osanna uppgifter om branden åsamkat bolaget kostna der till belopp af 761. mark 62. penni, hade direktionen tillerkänt Keuranen 1919. mark 18. penni, som till honom jämväl utgifvits. Sedermera har Karl Fredrik Reuna nen, efter stämning å bolaget Turun ja Porin läänin Maakauppiaiden ja Häsityöläisten Palovakuutusyhtiö, vid Räd stufvurätten i Åbo anfört, att den genom ifrågavarande brand uppkomna skadan, enligt en af sakkunnige den 25. September 1902. verkställd syn och värdering, uppgått å byggnaden till 3030. mark och å lösegendomen till 2,095. mark 35. penni, hvarför och då Reunanen haft föreskrifna brandredskap samt han ej heller tillskyndat bolaget några utgifter, Reinanen yrkat bolagets förpliktande att till honom utbetala 5,125. mark 35. penni jämte ränta, efter afdrag af ofvannämnda 1919. mark 1/18. penni. I saken hördt, har bolaget Turun ja Porin läänin Maakauppiaiden ja Käsityöläisten Palovakuutusyhtiö bestridt, att den skada Karl Fredrik Reunanen genom ifrågakomna brand lidit å hus och lösegendom, varit större än bolagets direktion tillförene medgifvit, hvarjämte bolaget anmärkt, att byggnaden vid tiden för eldevådan ej varit försedd med brandstege; och har bola get förty motsagt befogenheten af hä283
romålet. Rådstufvurätten har medels den 1. Februari 1904. afkunnadt utslag förklarat utredt vara, att Karl Fredrik Reuna nen hos bolaget Turun ja Porin läänin Maakauppiaiden ja Käsityöläisten Palovakuutusyhtiö haft brandförsäkradt ett boningshus å torpet No 12. på Alilont tinen hemmans mark för niotusen mark och lösegendom å torpet No 3. på samma hemmans mark för inalles tretusen mark samt att Reunanen vid ifrågavarande eldsvåda tidit skada ej mindre å sagda hus för tretusen trettio mark, däraf för åttatiofem mark å en till huset byggd veranda, än å följande lösören, hvilka Karl Fredrik Reinanen efter tagen brandförsäkning flyttat till torpet No 12 sedan Reuna nen om syttningen anmält hos bolagets ägent, nämligen: å en synaskinför etthundra tjuguåtta mark, å en skänk för tjugufem mark, å två bord för tolf mark, å elfva stolar för trettiotre mark femtio penni, å en säng för tio mark, å en kommod för femton mark, å ett hushållsskåp för femton mark och å en matta för fem mark, eller å lösegendom för sammanlagdt tvåhundra fyratiotre mark femtio penni; men emedan nämnda veranda tillkommit efter det försäkringen å huset tagits samt Karl Fredrik Reinanens uppgifter angående den lösegendom, som skulle vid branden förstorts, befunnits dels osanna dels otillförlitliga, kunde Reunanen icke tillerkännas ersättning för verandan och ej heller för tilläfventyrs skadade lösören utöfver sagda belopp tvåhundra fyratiotre mark femtio penni, hvarför bolaget, som ej visat att Reunanen vid tiden för branden saknat föreskrifna brandredskap eller att ifrågakom na byggnad genom tillkomsten af om förmälda veranda skulle kommit att tillhöra annan klass än den, hvarför brandstodsprenien varit beräknad, ålagts att, utan afseende å hvad bolaget i öfrigt mot krafvet anmärkt, till Karl Fredrik Reunänen emot kvitto utbeta la i brandskadeersättning för omordade byggnad tvåtusen niohundra fyra284
tiofem mark och för ofvanuppräknade lösören tvåhundra fyratiotre mark femtio penni eller sammanlagdt tretusen etthundra åttatioåtta mark femtio penni, efter afdrag dock af den 3. Januari 1903. erlagda ettusen niohundra nitton mark aderton penni, eller sålunda ettu sen tvåhundra sextionio mark trettiotvå penni jämte fem procents ränta därå från den 29. Maj 1903, då målet vid Rådstufvurätten anhängiggjorts. Kofrätten, under hvars pröfning bolaget Turun ja Porin läänin Maakauppiaiden ja Käsityöläisten Talovakuutusyhtiö under sitt ofvannämnda nya namn uti vadeväg dragit målet, har genom dom den 29. Maj 1907. fastställt Rådstufvurättens utslag, hvarhos bolaget förpliktats att med sextio mark ersätta Karl Fredrik Reunanen hansumgälder i Hofrätten. Uti Hofrättens dom har bolaget Lounais- Suomen Maakauppiaiden Palovakuutusyhtiö sökt ändring medels ingifven deduktion, den Karl Fredrik Reunanen i föreskrifven ordning bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner bolaget Lounais - Suomen Maakauppiaiden Palovakuutusyhtiö icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens förenämnda dom, hvarvid förty kommer att bero, jämte det bolaget ålägges att med sextiofem mark godtgöra Karl Fredrik Reunanen dennes härstädes i saken hafda kostnader. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: R. A. Bonde. - Attens. hemman R. A. Bonde. - Attens. hemman C. J. Timgren Sedan klander. Carl Armqvist 5. Thesleff. 285
Den 12. Maj 1908. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionskilling, från Åbo Hofrätt inkommet mål emellan Hemmansegaren Johannes Alkman, från Mellungsby by i Helsinge socken, sökande, samt Vicehäradshöfdingen Alarik Hernberg, från Helsingfors stad, i egenskap af syssloman uti Agro nomen Elis Ronckens konkursbo, uteblifven svarande, angående ersättning: sjifven uti Justitiedepartementet den 12. Maj 1908. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af demsåvidt nu är i fråga, inhämtat följanEfter stämning å Johannes Akman de: har Vicehäradshöfdingen Hornberg, i sin förenämnda egenskap, vid Häradsrätten i äksinge sockens tingslag anfört, att Agronomen Rancken medels kontrakt af den 16. Oktober 1903. åt Johannes Skomare arrenderat Rancken tillhöriga halfva Borgs rusthåll i Mellungsby by och därvid för lägenhetens bruk till Alkman på laga upplåÖfde R. A. W. - H. S. - b. - 6. - 2/16. - 3 1/66 286 No 601. Pag. 28. R. D. 1908.