Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
den prosentin korko oli laskettu puheenalaisen konttokuranttilaskun päättämispäivästä, vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen, muun puolesta, paitsi että sanottu korko oli, Kauppias Ruuskasen kanteessaan tekemän vaatimuksen mukaisesti, luettava ainoastaan mainitun laskun pääomanloppusummasta kuudestatoistutuhan nesta neljästäsadasta kolmestakymmenestä markasta seitsemästäkymmenestäviidestä pennistä. Hovioikeuden tuomioon on Varatuomaei Allén edellämainitussa toimessaan hakenut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Kauppias Ruuska nen on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo selvitetyksi, että Heikki Pietilä on 23. päivänä Kesäkuuta 1897. kirjallisesti sitoutunut niinkuin omasta velasta Kauppias Ruuskaselle vastaamaan niiden tavarain hinnan maksamisesta, jotka Ruuskanen sen jälkeen velaksi möisi Kauppias Piupaselle, sekä että Kauppias Ruuskanen on mainitun takauksen nojalla velaksi antanut Kauppias Tiispaselle puheenalaisessa konttokuranttilaskussa luetellut tavarat, paitsi niitä, jotka Piispanen on ottanut Kesäkuun 14 ja 23 päivänä 1897 eli ennen takaussitoumuksen tekemistä ja joiden yhteenlaskettu hinta tekee neljäsataa kaksikymmentäviisi markkaa viisi penniä, vaan ettei ole näytetty Heikki Pietilän sitoutuneen suorittamaan Kauppias Piispaselle annettujen tavärain hinnasta laskettuja sanotun konttokuranttilaskun loppusummaan sisältyviä korkoja tuhatta kuuttasataa kahtakymmentäneljää markkaa seitsemää kymmentäneljää penniä, minkä tähden Keisarillinen Senaatti, hyljäten Heikki Pietilän puolesta asiassa tehdyt väitteet oikeettomina, harkitsee oikeaksi, muut taen Hovioikeuden tuomiota, velvoittaa Varatuomari Allinen kuitin saadessaan holhottinsa varoista maksamaan Kaupnius Ruuskuselle mainitun konttokuranttilaskun loppusumman tähteen neljätoistatuhatta kahdeksansataa seitsemän72
kymmentäneljä markkaa kuusikymmentäyksi penniä ynnä viiden prosentin vuotuisen koron niistä Elokuun 6. päivästä 1900, jolloin haaste jutussa toimitettiin Maanviljelijä Törngvistille, kunnes täysi maksu tapahtuu. Asian laatuun ja loppuun nähden ei Kauppias Ruuskanen ole saapa hänelle tuomittua viidensadan markan oikeudenkäyntikulujen korvausta. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: A; A Umin. Eremeljelning Herr Lignblad Johannes Zittnig. C. J. Tingren Den 7. Februari 1905. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Åbo Hofrätt inkommet sjörättsmål emellan Bankkontorsföreståndaren Frithiof Eriksson, från Hangö stad, i egenskap af hufvudredare för bärkskeppet Tulcan, sökande, och Direktorn Frans Herman Paersch, från Helsingfors stad, såsom generalagent för försäkningsbolaget Salämander, svarande: gifven uti Justitiedepartementet den 7. Februari 1905. Kejserliga Senaten har låtit handlin garna i målet sig föredragas och af dem inhemtat följande: På Direktorn Paersch i omförmäld egenskap ågången stämning har Bankkontorsföreståndaren Eriksson vid Rådstufvurätten i Helsingfors stad anfört, att det bolag, som egde bärkeskeppet Kulcan och hvari Bankkontorsföreståndaren Eriksson vore hufvudredare, den 22. Januari 1901. uti staden Gefle i konungariket Sverige för en köpesumma af 27,300. kronor svenskt mynt eller 38,500. mark tillIsde J. G. S. - E. A. - 8. G.- J. N. B. E. J. A. No 101. Pag 99. R. D. 1904.
handlat sig sagda derstädes år 1879. med dubbel träbordläggning på jernspant och mellandäcks bjelkar af jern byggda och träförhydda fastyg, mötande 142. registertons, hvilket, sedan detsamma för en kortnad af 3,500. mark reparerats och den 2. Maj 1901. undergått behörig besigtning, införts i Burian Peritas'internationela register för klassifikation af fartyg uti klass 3/3. G. 11. eller första klass för träfartyg, hvarefter fartyget på våren 1901. blifvit af Direktorn Paersch emottaget i caseoförsäkring hos belaget Salämander för 40,000. mark på de för Sjöagsuransföreningen i Finland gällande försäkringsvilkor, och denna försäkring den 12. April 1902. förnyats på ett års tid från den 1. derpåföljande Maj; att bärkskappet Kulian, som efter lidet haveri varit intaget i torrdocka uti staden Granjemäntr i konungariket Stor. Britannion och undergått reparation samt vid en den 25. Jani 1902. genom nyssnämnda byrå verkstäld ytterligare besigtning befunnits vara i fullgodt skick, den 28. i samma månad afgått från staden Beners i nästnämnda konungarike med last af eldfästa tegel och destineradt till residenstaden St Petersburg, men på Nordsjön till följd af svår storm och hög sjögångsprungit läck, hvarföre fastyget, då fara förelag att dess rigg skulle slira öfver börd, varit tvunget att söka nödhamn och den 5. derpåföljande Juli inbegserats till staden Curkaven i Tyska riket, dervid Kulian samman stött med en vid käjen liggande bergningsängare; att fastyget, sedan sjöförklaring afgifvits och lasten i enlighet med ve derbörande myndigheters förordnande. blifvit lossad, i Cuxhåven undergått besigtning af dervarande öfverhättigt tillförordnade edsvurne skoppsbesigt ningsmän; att vid denna förrättning afhjelpandet af skadorna i följd af det häveri, för hvilket förtyget och dess inrentarier på omförmäldt sätt varit utsatta, beräknats stiga till 11,930. reichsmark tyckt mynt, hvarföre besigtningsmännen, då reparationen af fastygets genom ålder och röta uppkomna skades ansetts uppgå till 4,400. reichsmark och reparationskost74
naderna således funnits belöpa sig sammanlagdt till 16,350. reichsmark, medan det värde, som fartyget haft vid anträdor, det af sin senaste resa, uppskattats till allenast 14,000. reicksmark, förklarat, att fartyget såsom icke värdt att iständsättas borde kondem Deras, derå vederbörande domstol i orten, enär ådagalagdt blifvit, att kostnaderna för reparationen af Tulian skulle uppgått till mera än tre fjerdedelar af det värde fartyget egt vid anträdandet af senaste resa, konstaterat, att Tulcan, vore ovärdigt att repareras; samt att rederiet för Tutean öfverlemnat utredningen och fördelningen af den genom omordade häveri uppkomna skadan, som borde af fartyg och last ersättas, åt närmaste uti staden Hamborg i Tyska riket bosatte dispasehör, hvilken den 21. Oktober 1902 utgifvit dispasehräkning, utvisande att förtyget borde deltaga i gäldande af huverigross med 995. reichsmark 81 prennige och i partikuläst haveri med SS 284. reicksmark 85. penninge; och har Bankkontorsföreståndaren Eriksson yrkatatt, emedan bolaget Salamander vägrat att, emot öfvertagande af det kondenne rade fartyget, utbetala den aftalade försäkningssumman och bolaget vore skyldigt att utöfver försäkningsbeloppet erlägga kostnaderna för det försäkrade föremålets bergning, vård, besigtning och uppskattning samt Direktorn Paersch icke inom stadgad tid klandrat dispashen och ej heller inom den tid försäkningsvilkoren föreskrefve öfverlemnat frågan om fördelning af det partikulära haveriet till behandling af den i Finland anstälde despasehören och dispasehen således vunnit laga kraft, Direktorn Puesch, i sin förenämnda egenskap, måtte åläggas att till rederiet för barkskoppet Tulcan ej mindre emot åbonden af vraket utgifva försäkningsbeloppet 40,000. mark med 6 procents ränta från den 30. Juli 1902., då Direktorn Paesch blifvit om färtygets kondemrering underrättad, än och gälda ofvansagda haveribidrag med sammanlagdt 4,280. reichsmark 66 penninge jemte 6 procents ränta derå från den 21. November 1902. eller en månad efter det 75
dispasehrakningen utgifvits äfvensom ersätta de kostnader, hvilka rederiet efter den 7. Oktober 1902., då handlingarna i ärendet till dispasehören aflemnats, allaredan nödgats utlägga, samt framdeles och intill dess bolaget Salamander öfvertagit vraket finge för fastygets vård i tillhaven vidkännas eller befälhafvarens lörd efter beräkning af 200. reichsmark i månaden och i kostpenningar för honom 3 reichsmark om dagen samt arvode åttvenne vaktkarlar från nyssnämnde dag till den 24. i samma månad efter 4. rucksmark om dagen och från sistsagde dag åt en vaktkarl efter 3 reicksmark om dagen, hvarutom Bankkontorsföreständaren Eriksson anhållit om godtgörelse för umgälderna i rättegången. I saken hörd har Direktorn Saersch genmätt att, ehuru besigtning af tiden sjöskada enligt ofvannämnda försäknings vilkor borde verkställas af en repressent för rederiet och en annan för belaget Salamander, hvilka två repressentanter gemen samt utsäge en tredje besigtningsman, så hade den af rederiet föranstaltade bevistningen och kondemningen i Erikaven egt rum utan att något ombud för bolaget Salamander ens blifvit satt i tillfälle att vid besigtningen närvara, hvarföre densamma såsom fullkomligt ensidig och enär jemväl uppenbart vore att en noggrann och sakenlig besigtning af fastyget ej kunde företagas, då fartyget låge flytande och till omkring hälften af sin höjd under vättentytan, ej kunde tillmätas någon betydelse genremot belaget Salomander; att beläget Salomon der efter erhållen underrättelse om häverist påyrkat, det fartyget borde för undergående af besigtning och uppskattning af skadan förflyttas till den endast några timmars väg från Cuckaren högre uppvid floden Elbe belägna staden Hamborg, der detsamma kunnat i torrdocka intagas, och Direktern Paersch, då rederiets vägran att samtycka härtill äfvensom att öfver hufvudtaget låta bolaget Salamander taga del i haveriförhandlingarna, gifvit anledning att förmoda det rederiet ville för belaget dölja något, som kunde förorsaka ett annat resultat än det, som upp76
nåtts vid den genom rederiets åtgärd verkstälda besigtningen, icke allenast föranstaltat en officiel besigtning af fartyget genom trenne vederbörligen förordnade skeppsbesigtningsmän, utan äfven låtit samtidigt en fackman särskildt undersöka detsamma, hvarvid framgått, att några egentliga sjöskador icke förefunnits å fartyget utan hela läckan varit att tillskrifva fastygets ålder och egna brister, i det att de bultar, hvilka fäste bordläggningen vid spanterna till en tredjedel af sin ursprungliga tjocklek varit afnetta af rost och fartyget för öfrigt befunnit sig i allt annat än tillfredställande skick i förhållande till den tunga lasten; att Vulcan redan före afresan från Beness, efter det tegellasten intagits, läkt 23. tum på 12. timmar och således ej vid affarden varit i sjömässigt skick, hvilket förhållande jemväl bestyrktes genom den af rederiet föranstaltade besigtningen, enär det laga värde af endast 14,000. reichsmark färtiget dervid uppskattats hafva egt före ofresan från Böners berott på fartygets dåliga beskaffenhet och dess ålder, hvadan och färtygets kondemnering skett på grund af dess slitning, bruk och ålder, för hvilket allt försäkningsgifvaren ej vore ansvarig; att, enär vid den af Direktorn Päersch föranstaltade besigtningen bestämts, att Tullan borde dockas för att kunna närmare undersökas, och Direktorn Paersch af sådan anledning påyrkat, att förtyget blefve på bolaget Salamanders bekostnad och risk förflyttadt till Hamburg för att derstädes undergå fullständig undersökning såväl utvändigt som invändigt, rederiet ej lemnat sitt samtycke härtill; att försäkringstagare vire berättigad att till försäkringsgifvaren åbondonnera förtyg endast i händelse den lidna skadan uppginge till minst tre fjerdedelar af försäkringsvärdet, hvilket dock härvidlag ej varit fallet, eftersom det vid den af rederiet föranstaltade besigtningen faststälda belopret af skadan utgjort allenast 11,930. reichsmark eller i finskt mynt 14,793 mark 20. penni och sålunde ej uppgått ens till hälften af den för afträdandet lagligen faststälda andelen af försäkringsvär77
det 40,000. mark; äfvensom slutligen att den åberopade dispasehräkningen allenast innefattade en haverigrossdispasch, hvarföre det belopp eller 995reichsmark 81 jennige, som enligt densamma af de gemensamma kostnaderna belöpte sig å fartyget, vore det enda, hvarpå rederiet, för den händelse att bolaget Salamander befunnes ersättningskyldigt, kunde göra anspråk, hvaremot någon partikulär skada ej funnes deri mellan fartyg och rederi fördelad, utan borde slik partikulär dispasch ske genom despaschör i Finland; och har Direktorn Paersch, hvilken bestridt, att den besigtning, som den 25. Juni 1902. å Burianveritas vägnar ågått Tulcan, skulle omfattat annat än de vid det tidigare häveriet erhållna skadorna, samt påstått, att densamma i ingen händelse berört förtygets rigg, äfvensom motsagt de af Bankkontorsföreståndaren Eriksson fördrade kostnaderna för fastygets vård i Cuxhåven, emotsett, att käromålet i dess holhet skulle förkastas samt att Bank kontorsföreståndaren Eriksson blefve ålagdt att ersätta Direktorn Paersch såväl rättegångskostnaden som och de umgälder bolaget Salamander till följd deraf, att detsamma afsigtligen ulistutits från deltagande i haveriförhandlingen fått vidkännas för bevakande af sin rätt; I anledning af svaromålet har Bankkontorföreståndaren Eriksson yttermera framhållit, att enligt tysk rätt förordnande för en i enlighet med försäkringsvilkoren sammansatt besigtningsnämnd ej kunnat utverkas; att någon person, hvilken legitimerat sig såsom bolaget Salamanders ägent, icke före fastygets kondemning varit i Cuckaren synlig; att flyttningen af fartyget från Cuckaren till Hambung varit omöjlig, emedan fartyget i Cuckaren, innan lasten lössats varit nära att brista midsbepps, samt att bolaget Salomander hvarken stält säkerhet för den skada, som genom den råyrkade flyttningen af fartyget kunnat uppstå, eller anskaffat för fastygets öfverförande befälhafvare och manskap, jemte det Bankkontorsföreståndaren Eriksson under hänvisande till den bredigade 18
sjöförklaringen, som innehölle att Tulcan vid afresan från Boness varit i godt skick, bestridt riktigheten af uppgiften att fartyget skulle redan i Boness svårare låkt, hvarhos Bankkontors föreståndaren Eriksson påstått straff å Direktern Paesch enligt 7. SS: 14. kap. R. B. för det Paersch uti en till Rådstufverätten inlemnad skrift i målet missfirmat Bankkontorsföreståndaren Eriksson med kränkande tillmälen. Sedan Bankkontors föreståndaren Eriksson åberopat förre befälhafvaren å Tuhan Sjökaptenen Thure Leander Andersson att i målet vittna, men Direktorn Paesch såsom jäf emot Kaptenen Andersson anmärkt, att Andersson, enär han i sitt tillrågående vid fastygets besigtning och kondemtering visat påtaglig afsigt att emot bättre vetande söka på olagligt sätt tillskansa Sulkans rederi en orättmatig fördel, hade att af sakens utgång förvänta nytta eller skada, har Rådstufvuritten medelst den 14. Mars 1903. afsagdt utslag, såvidt nu är fråga, förklarat Kaptenen Andersson uppenbarligen hafva uti saken del, hvarföre Rådstufvurätten icke kunnat tillåta honom att deri vittne bära äfvensom, efter det öfrige till vittnen inkallade personer afhörts samt Rådstufvurätten till biträde vid handläggning af sjörättsmål utsedde sakkunnige, Sjökaptenerne Hamnkaptenen Oscar Wilhelm Andstén och Navigationsskoleföreståndaren Adam Edvard Konstantin Bergman afgifvit utlåtanle, genom den 1. Maj 1903. afkunnadt slutligt utslag i målet yttrat sig; och emedan, enligt bemälde sakkunniges utlåtande, bärkskeppet Tulian, i anseende till dess starka läkning redan föreofresan från staden Boness samt dess sedermera vid synerna befunna, af ålder slitning, röta och rost medtagna och till hållfastheten försvagade tillstånd icke kunde anses hafva varit i ett med afseende å den intagna tunga tegellasten sjömäsrigt skick, samt enär icke ens de vid den af skoppets befälhafvare, utan försäkningsgifvarens tillkallade närvaro, i staden Curparen föranstaltade besigt. ningen å fartyget antecknade skaderna 79
i följd af sjöolijcka under öfverfärden från Boners. äfven om dessa skador i förening med skeppets af ålder och bruk härrörande bristfälligheter skulle gifvit skälig anledning till dess förklarande för ovärdigt att iståndrättas, hvilket dock ingalunda vore lagligen fulltygadt,- varit så omfattande, att kostnaderna för ijöskadornas botande skulle öfverstigit tre fjerdedelar af skoppets försäkringsvärde fyratiotusen mark, i hvilket fall bolaget Salomander vore pligtigt att i skadeersättning utgifva hela försäkingsrumman; ty och som den af skeppet Tulcons befälhafvare utan försäkringsgifvarens vetskap och samtycke samt utan fullt utredt nödtrång, jemte lastens lössning, föranstaltade besigtningen i Eruxhaven och den af befälhafvaren på grund deraf lika ensidigt utverkade kondenneringen redan derföre icke behöfde af försäkningsgifvaren emot försökringsvilkoren godkännas, så mycket mindre som försäkringsgifvaren, för det fall att undersökning och uppskattning af skappets äldre fel och nytillkomna sjöskader genom såbeskaffad synenämnd, som försäkningsvilkoren klarligen och uttryckligen bestämde, icke kunnat ske i Cuhaven, erbjudit sig att på sin risk och sin bekostnad låta begrera skoppet upp för floden Elbe till det närbelägna Hamberg för att i torrdocka fullständigt och tillförlitligen till hela skröfvet ut- och invändigt besigtigas och tareras antingen såsom försäkringsvilkoren derom innehölle eller på sätt i Hamburs medgifvet vore, hvartill allt försäkringsgifvaren varit fullt berättigad; har Rådstufverätten, i förmågo af försäkningsvilkoren samt 208. och 222. SS: SS: i Sjölagen af den 9. Juni 1873., förkastat käromålet i dess helhet och tillika, med underkännande af det utaf Bankkontorsföreståndaren Eriksson framstälda ansvarspåståendet såsom oskäligt, ålagt Bankkontorsföreståndaren Eriksson att till Direktorn Paersch genast utbetala fyratusen femhundra mark till betäckande af dennes rättegångskostnader samt utläggningar för motsyner å Tulcan i Cuckaren och för öfriga, till skyddande och bevakande af Direktorn 80
Parnscks rätt och bästa i anledning af de framstälda ersättningsanspråken, erforderliga åtgärder, hvarjemte Bankkentorsföreståndaren Eriksson känts skyldig att åt de i målet anlitade sakkunnige männen Hamnkaptenen Andstén och Navigationsskoleföreståndaren Bergman samt Sjökaptenen Julius Georg Mortimer Hjelt, den der tidigare i sakens behandling tagit del, för deras medverkan vid målets handläggning utgifva åt de begge förstnämnde hvardera sjuttio mark och åt Kaptenen Hjelt tolf mark. Hofrätten, under hvars pröfning Bankkontorsföreståndaren Eriksson i väderäg dragit saken, har medelst dom den 31. Maj 1904. deri utlåtit sig; och jemte det Stad stufvurättens ifrågavarande jäfsutslag af Höfrätten gillats, har Hofrätten låtit bero vid Rådstufvurättens slutliga utslag i öfrigt, utom att den Direktorn Forsch tillagda ersättningen för kostnader å rättegången och öfriga utgifter i saken af Hofrätten nedsattes till tretusen femhundra mark. Uti Hofrättens dom har Bankkontors föreståndaren Eriksson sökt ändring medelst ingifven deduktion, som Direktorn Pnersch i föreskrifven ordning bemött Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande samt finner Bankkon tersföreståndaren Eriksson icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda dem, vid hvilken alltså kommer att förblifva, jemte det Bankkontors föreståndaren Eriksson skyldigkännes att till Direktan Paersch gälda afgifterna för hans exemplar af denna Kejserliga Sena tens dom med trettioåtta mark. Det alle, som vederbör, till efterrättelse lånder. Kejserliga Senaten för Finland: J. G. Sohman af Andersin. Valentin hemmanet. J. Nämbund Valentin hemmanet. J. Nämbund E. Aapelin. 81
Helmikuun 7 päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, kiinteimistön osan luovuttamista koskevassa jutussa, jossa Itsellinen Kalle Hiltunen, Nilsiän pitäjän Sutelan kylästä, on hakijana sekä Koneenkäyttäjä Paavo Jääskeläinen, Nurmen rautatienasemalta, Talollinen Paavo Lukkarinen, sanotun pitäjän Sukkarilan kylästä, ja Toiminimi Aktiebolaget W. Gutzeit & Co Kotkan kaupungista, tulematta jääneinä vastaajina: Annettu Oikeusosastossa Helmikuun 7 päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Kirjallisen manuun nojalla on KalleHiltunen Nilsiän pitäjän käråjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut, että sittenkuin hän oli Sutelan kylän perintötalon No 30. entisiltä omistajilta kauppakirjoilla 20 päivältä Elokuuta 1877, 10. päivältä Heinäkuuta 1884 ja 1 päivåltä Marraskuuta 1886 ostanut tähän taloon kuuluvan. Korpisenniemen metsäSäsnä: A. B - Wm. S. W. X. /Ej T. No 104. Såg. 179. R.D. 1904.
palstan, oli Hiltunen, siirtäessään eräänn saatavansa Paavo Jääskeläisen perittäväksi, Jääskeläisen houkutuksesta tehnyt Jääskeläisen kanssa sen sopimuksen, että Hiltunen tuossa velan-perimisasiassa ehkä oikeutuvien kulutusten suorittamisen vakuudeksi Jääskeläiselle panttaisi sanotun metsäpalstansa ja siinä tarkoituksessa 6 päivänä Marraskuuta 1887 kauppakirjan muotoon laaditulla välikirjalla näennäisestä kahdensadan viidenkymmenenviiden markan kauppahinnasta luovuttanut palstan Jääskeläiselle, mutta kun Jääskeläinen huolimatta siitä, ettei hän tullut kärsimän mitään kustannuksia mainitussa velan perimysjutussa ja että Hiltusen ja Jääskeläisen välinen kauppasiis myöskin itsestään oli joutunut mitättömäksi, kumminkin oli kauppakirjalla 23 päivänä Tammikuuta 1897, Hiltusen tietämättä, myynyt palstan Saavo Lukkariselle ja Tukkarinen taas kauppakirjalla 2 päivältä Syyskuuta 18gg luovuttanut sen Toiminimelle Aktiebolaget W. Gutzeit & C, joka sitä ennen kauppakirjalla 1 päivältä, Kesäkuuta 1897 alaikäisten Lassi Pekka, Aaro Heikki, Israd ja Paavo Ruotsalaisen lakimää räisiltä holhoojilta heidän vanhemmiltaan Eerik Ruotsalaiselta ja Anna Riitta Miettiseltä oli ostanut kysymyksessä levan talon paitsi puheenalaista palstaa, on Kalle Hiltunen, siihenkin nählen, että Paavo Tukkarinen ja Asioitsija Kristian Kontturi, joka Toiminimen Aktiebolaget W. Gutzeit & 6 puolesta oli päättänyt sanotun palstankaupan, olivat tietäneet, ettei Paavo Jääskeläinen ollut olluteut oikeutettu palstaa luovuttamaan ja siis vilpillisesti asiassa toimineet, vaatinut, että Hiltusen ja Jääskeläisen, Jääskeläisen ja Lukkarisen kuin myös Lukkarisen ja Toiminimen Aktiebolaget W Gutzeit & Co välillä tehdyt palstankaupat julistettaisiin mitättömiksi sekä Kalle Hiltunen pysytettäisiin edelleen palstan omistajana ja haltijana, minkä ohessa Kalle Hiltunen on anonut korvausta oikeudenkäyntikuluistaan. Kanteesta kuulustettuina, ovat Paa83
vo Jääskeläinen, Paavo Lukkarinen ja Toiminimi Aktiebolaget W. Gutzeit & Co, turvautuen kauppakirjoihinsa, vastustaneet sitä; minkä jälkeen Kihlakunnanoikeus, jossa Kristian Kontturiakin on kuulustettu asiasta, on 15 päivänä Huhtikuuta 1902 julistamallaan päätöksellä mainitsemistään syistä julistanut Kalle Hiltusen ja Paavo Jääskeläisen, Jåäske läisen ja Paavo Lukkarisen sekä Lukkarisen ja Toiminimen Aktiebolaget W. Gutzeit & Co väliset palstankaupat mitättömiksi ja velvoittanut toiminimen luovuttamaan puheenalaisen palstan Kalle Hiltusen vapaasen hallintoon, minkä ohessa Paavo Jääskeläinen, Saavo Lukkarinen ja Toiminimi Aktiebo laget W Gutzeit v C velvoitettiin yhteisesti tahi se heistä, jolla varoja oli, kahdellasadalla markalla korvaamaan Kalle Hiltuselle hänen oikeudenkäyntikulunsa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Toiminimi Aktiebolaget W. Gutzeit & Co oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa Elokuun 20 päivältä 1904 lausunut, että koska Kalle Hiltunen laillisessa järjestyksessä tehdyllä kauppakirjalla 6 päivältä Marraskuuta 1887 oli myynyt Korpisenniemen metsäpalstan Paavo Jääskeläiselle, jolta se edelläkerrottujen niinikään laillisesti tehtyjen kauppojen kautta oli joutunut Toiminimen Aktiebolaget W Gutzeit & Co omaksi, sentähden ja kun Kalle Hiltusen ja Saavo Jääskeläisen välillä luovutuksen tarkoituksesta tehdyt suulliset välipuhet eivät voineet tehdä sanottuja kauppoja mitättömiksi, on Hovioikeus hyljännyt Kalle Hiltusen asiassa Toiminimiä W. Gutzeit & 6 o/1 vastaan ajaman kanteen. Hovioikeuden tuomioon on Kalle tiltunen anonut muutosta Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo selvitetyksi, että edellämäinitulla Kalle Hiltusen ja Paavo Jääskeläisen kesken 6. päivänä Marraskuuta 1887 tehdyllä välikirjalla on, niinkuin Paavo Jääskeläinenkin on myöntänyt, tarkoitettu että Kalle Hiltunen sillä panttaisi Paavo Jääske 84