Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
neet, että sittenkuin Kihlakunnanoikeus Huhtikuun 12 päivänä 1911 julistamallaan päätöksillä oli Taneli Markin ja hänen myötäpuollensa kanteesta velvoittanut Aatami Mankin ja Helena Pyötsiän luovuttamaan Taneli Mankin vaimo- ja Otto, Artturi ja Lyydia Mankin äiti - vainajan Eva Sylvesterintytär Pyötsiän 12 päivänä Helmikuuta 1889 kuolleelta isältä Talolliselta Sylvester Fredrikinpoika Pyötsiältä jääneen omaisuuden sellaiseen lailliseen perinnönjakoen, että Taneli Mankille ja hänen myöläpuo lilleen siitä tuleva osa tulisi heille erotetuksi, oli Elokuun 24 päivänä 1911 perinnönjako mainitun kuolinpesän osakasten Aatami Mankin ja Helena Pyötseän sekä Taneli Mankin ja hänen myötäpuollensa välillä toimitettu kin; mutta kun jako oli sikäli virherillinen, ettei siinä oltu pesän jaet tavaan omaisuuteen luettu eikä siis myöskiin jaettu Aatami Mankin 30 päivänä Lokakuuta 1868 tosin omiin nimiinsä, mutta Sylvester Pyötsiän ja hänen vaimonsa Maria Jaakontytär Pyötsiän pesän alustajana sekä sen varoilla ja lukuun 800 markan kauppahinnasta Talolliselta Iisakki Wääntöjältä ostamaa ja sittemmin Lokakuun 10 päivänä 1887 tehdyssä välikirjassa nimenomaan yhteispesään kuuluvaksi tunnustamaa neljännestä perintötalosta No 3 Valkialan pitäjän Rautjärven kylässä, ovat Taneli Mankki ja hänen myötäpuolensa vaatineet, että puheenaoleva perinnönjako oikaistaisiin siten, että Taneli Mankille ja hänen myöläpuolelleen jaettaisiin heille kuuluva puoli mainitusta talonneljänneksestä. Kanteen johdosta ovat Aatami Mankki ja Helena Pjötsiä väittä neet, että Aatami Alankki oli ostanut sanotun talonneljänneksen yksi tyisillä rahoillaan, ja kun tuo talon neljännes, joka oli huudatettu Aatami Alankille, ei kuulunut jaettavaan pesään, vaan oli Aatami Mankin yksityistä omaisuutta, jota Aatami Mankki ei myös ollut koskaan myön 66
tänyt yhteispesään kuuluvaksi, ovat tatami Mankki ja Helena Pyötsiä vastustaneet kannetta sekä anoneet korvausta oikeudenkäyntikulvistaan. Kihlakunnanoikeus on Maaliskuun 30 päivänä 1912 julistamassaan päätöksessä katsonut selvitetyksi, että Aatami Mankki oli kauppakirjalla Lokakuun 30 päivältä 1868 Sylvester ja Maria Ryötsian pesän edustajana ostanut pesäni varoilla Iisakki Wääntäjältä puheena olevan talonneljänneksen sekä sovintokirjalla Lokakuun 10 päivältä 1887 myöntänyt sen olevan mainitun pesän yhtein lä omaisuutta, minkä vuoksi, ja kun kysymyksessäolevan pesän muut osakkaat sittemmin olivat asianosaisten kyviksi luopuneet kaikesta perintöosuu destaan, Kihlakunnanoikeus on oikeus nut puheenaolevan jaon siten, että Taneli Alankille ja hänen myötäpuolilleen oli kuuluva puolet mainitusta talon neljänneksestä. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Aatami Alankki ja Helena Pyötsiä olivat vetoamalla suuttaneet jutun, on Toukokuun 11 päivänä 1916 antamallaan tuomiolla jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan sekä velvoittanut Aatami Mankin ja Helena Pjötsiän korvaa maan Taneli Alankille ja hänen myötä puolilleen maksut kuusitoista markkaa. kahdeksankymmentä penniä heidän yhteisestä kappaleestaan Hovioikeuden tuomiola. Hovioikeuden tuomioon on Aatami Mankki anonut muutosta perustelmalla, johon ovat myös yhtyneet Heinäkuun 20 päivänä 1915 huolleen Helena Pyötsiän oikeudenomistajina Talollinen Hjalmar Alankki, Talollisenpojat Viktor, Emil, Taavelle ja Anton Mänkki ynnä Talolliset Viktor Alatalo ja hänen vaimonsa Maria Alatalo sekä Hjalmar Jakka ja hänen vaimonsa Tilda Lakka. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska Aatami Alankki kauppakirjalla 30 päivältä Lokakuuta 1868 on itselleen ostanut puheenalaisen talon ja siihen saanut asianmukaiset lain huudat ja kiinnekirjan, eikä ole luoleltavasti selvitetty, että hän olisi tuon ta67
lon omistusoikeudesta luopunut, harkitsee Keisarillinen Senaatti Aatami Mankin muutoksenhakemuksen johdota oikeaksi, muuttaen Hovioikeuden tuomiota ja Kihlakunnanoikeuden päätöstä, hyljätä jutussa ajetun kanteen mikäli koskee Aatami, Mankin naima osaa riidanalaisesta tilasta. Titä vastoin Keisarillinen Senaatti, koska Helena Pijötsiän edellä mainetut oikeudenomistajat eivät ole O. Kon 30 luvun säätämällä tavalla varannet itselleen tilaisuutta saattaa juttu Keisarillisen Senaatin tarkastettavaksi, ei ota tutkiakseen mitä he täällä ovat esittäneet saadakseen muutosta Hovioikeuden tuomioen, joka siis heikin nähden eli mikäli koskee Helena Pyötsiä - vaina jan naimaosaa puheenalaisesta tilasta jää lainvaimaisena noudatettavaksi. Täta kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti Johannes Pesonen K. R. Helanen Johannes Pesonen K. R. Helanen A. J. Lillimala K. Aner. J. W. Lillimala K. Aner. Samuli Koski. 1. Halrj Bergroth Tammikuun 22 päivänä 1917 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tallessa, välitystuomion purkamista koskevassa jutussa, jos sa Varatuomari Vilho Soivio Tampereen kaupungista, onka kijana sekä Lääketreteenlisen sinatti Johan Gerhard von Schrowe, samasta kaupungista, vaataajana Annettu Oikeusosas lossa Tammikuun 22 päivänä 1917. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä saanut tietää Sittenkun Varatuomari Soivio, jonka Lääkelieteentisenmaatti von Sohrovi ja hänen vaimonsa Lyydi von Schrovi olivat määränneet selvitysmieheksi Lyydi von Schrowen kuolleen isän Tehtailija Karl Gustaf Lindbergin kuolinpesään, oli Helmikuun 29 päivänä 1912 antanut Lääketinteensiaatti von Schrowelle ja Lyydi von Schrowelle tilin tuosta toimestaan, olivata Läsnä: W. A. J. B. R.G. K. B:t. 38 No 138 Sag. 1852. 1916
sianosaiset, riitaisuksien synnyttyä tilin johdosta, sopimuskirjalla Syyskuun 24 päivältä 1912 jättäneet von Schrawen aviopuollen tiliä vastaan tekemät, sopimuskirjassa lähemmin mainitut muistutukset välimiesten ralkain tavaksi, sitoutuen alistumaan välimiesten päätökseen, minkä jälkeen asianosaisten sopimuksen mukaisesti valitut välimiehet olivat Joulukuun 22 päivänä 1912 antamassaan tuomiossa mainitsemillaan perustetla katsoneet, ettei yllämainittua tilavoitu pitää lopputilinä Varatuomari soiviolle edelläkerrotuin tavoin annetusta toimesta. Haalatettuaan tämän jälkeen Väratuomari Soivion ovat von Schrowen aviopuolet Tampereen kaupungin Raas tuvanoikeudessa vaatineet että, koska asianosaiset välikirjassa Syyskuun 24 päivältä 1912 olivat sopineet että kysymyksessä oleva tili oli pidettävä lopputilinä, eikä tämä seikka siisenää ollut välimiesten ratkaistava, ja nämä siis, antaessaan lausunnon mainitustakin seikasta, olivat menneet tehtäväänsä ulommaksi, edellämäinittu välitystuomio julistettaisiin mitättömäksi. Varatuomari Soivion vaatustettua kannetta ja pyydettyä kervausta oikeudenkäyntikuluistaan on Raastuvanoi keus Toukokuun 14 päivänä 1913 julistamallaan päätöksellä siinä mainituilla perusteilla hyljännyt kanteen Hovioikeus, jonka tutkittavaksi von Schrowen aviopuolet olevat vetoa malla saattaneet jutun, on Huhtikuun 19 päivänä 1916 antanut asiaan tuomionja koska aviopuolet von Schrowe, kuten edelläkerrotussa sopimuskirjassa Syyskuun 24 päivältä 1912 mainittiin ja he olivat sovinto-oikeudessakin huomant taneet, olivat jättäneet kysymyksessä olevan tiliriidan välimiesten ratkan tavaksi sillä nimenomaisella edelly tyksellä, että kerrottu Varatuomari Soivion antama riidanalainen tili oli pidettävä lopputilina Karl Gustaf Lindbergin kuolinpesän selvittämisestä, mutta sovintooikeus, Varatuo39
mari Soivion tekemän väitteen mukaisesti, oli katsonut, ettei mainittu tili ollut tarkoitettu lopputilaksi, sentähden, ja kun erimielisyyttä näin ollen oli ollut olemassa riidan perusteista, eikä sovinto-oikeus siis ollut ollut oikeutettu sitä käsittelemään, on Hovioikeus, kumeten Raastuvanoikeuden päätöksen ja sovintooikeuden välitystuomion, poistanut kaikki mitä sovinto-oikeus oli asiassa toiminut ja asettanut asiansiihen tilaan, missä se oli ennen kuin se jätettiin sovinto-oikeuden ratkaistavaksi. Hovioikeuden tuomioon on Haratuomari Soivio anonut muu tosta perustelmalla, johon Lääketieteenligensiaatti von Schrowe on vastannut Keisarillinen Senaatti katsoo ettei ole oikeutta muuttaa Hovioikeuden tuomiota. Varatuomari Soivio velvoitetaan maksamaan Länketeetuineenmainitti von Schrowelle hänellä jutun vuoksi Senaatissa ollä /T. J. Jännfelt/ den kulujen korvauksi kuusikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti. Walter Andersson. Johannes Pesonen. Walter Andersson. Johannes Pesonen. K R. Helanen K. Auer
ammikuun 23 päivänä 1917. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa velkomisjutussa, jossa ovat Työnjohtajanleski Olga Lehtonen, Turun kaupungista, hakijana sekä samassa kaupungissa asuva Hovioikeudenvahtimestari Frans Sariola tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Tammikuun 23 päivänä 1917 Keisarillinen Senatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä saanut tietää Olga Lehtonen on Turun kaupunoin Raastuvanoikeudessa vaatinut että, koska hän oli hoitanut Frans Sariolan taloutta Huhtikuun 5 päivästä 1910 senjälkeisen Elokuun 5 päivään eli neljän kuukauden ajan, Sariola velvoitettaisiin tästä hoidosta ja Olga Lehtosen Sarialan talonteen tällä ajalla tekemistä ostoksista suorittamaan Lehtoselle 50 markan mukaan kuukaudelta 200 markkaa korkoineen, tästä vähennettynä Sariolan maksamat 40 markkaa, sekä korvaamaan Läsnä: F. S. A. B. A: - A. R.S. K. H. No 142 Pag 341. R. D. 1916.
Uga Lehtosen oikeudenkäyntikulut. Kanteesta kuultuna on Frans Pariola myöntänyt Olga Lehtosen hoitaneen Sariolän taloutta Huhtikuun 5 päivästä 1910 senjälkeisen Kesäkuun 1 päivään 21 markan sovitusta kuukausipalkasta; ja kunSariola oli palkan maksanut eikä Lehtonen ollut palvelusaikanaan suorittanut mitään maksuja Sariolan puolesta on Sariola anonut kannetta hyljättäväksi, Raastuvanoikeus on Maaliskuun 2 päivänä 1914 julistamallaan päätöksellä, siinä mainituilla perusteilla velvoittanut Frans Sariolan suorittamaan Olga Lehtoselle sata neljäkymmentä markkaa viiden prosentin vuotuisine korkoineen oikeudenkäynnin alusta Heinäkuun 21 päivästä 1913. kunnes täysi maksu tapahtui sekä viidelläkymmenellä markalla korvaamaan Olga Lehtosen oikeudenkäyntikulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Frans Sariola oli vetoamalla saattanut jutun, on Elokuun 31 päivänä 1916 antamassaan tuomiossa katsonut tosin selvitetyksi, että Olga Lehtonen oli Huhtikuun 5 paivästä Kesäkuun 1 päivään 1910 hoitanut Frans Sariolan taloutta, mutta kun Olga Lehtonen ei ollut näyttänyt, että hänelle olisi tästä tuleva enempää kuin Sariolan myöntämät kaksikymmentäyksi markkaa kuukaudelta ja Olga Lehtonen oman tunnustuksensa mukaan jo oli Sariolalta saanut palkkaa yhteensä neljäkymmentä markkaa, sentähden ja kun Lehtonen ei ollut saattanut toteen, että hän olisi omilla rahoillaan tehnyt ostoksia Sariolan talouteen, on Hovioikeus, kumoten Raastuvanoikeuden päätöksen, hyljännyt kanteen. Hovioikeuden tuomioon on Olga Lehtonen anonut muutosta Keisarillinen Senaatti katsoo ettei ole aihettä muuttaa Hovioikeuden tuomiota. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti: Eelis Lainhoski Alftikuksiala. Eelis Lainhoski Alftikuksiala. B Anneberg Samuli Koski. A N. Gummer 1. Hälly Bergrotti. 72
Tammikuun 23 päivänä 1917 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa jutussa pakkolunastuskorvauksesta, jossa ovat Talollisenleski Susanna Magdalena Ruokanen ynnä hänen lapsensa Talolliset Matti ja Kaisa Eveliina Ruokanen, Rovaniemen pitäjän Korkalon kylästä, sekä tyttärensä Hilma Josefiina Loppelo ja tämän mies Talollinen Matti Ulrik Soppelo, Kemijärven pitäjän Isostäkylästä, yhteisesti hakijoina sekä Suomen Kruunu tulematta jääneenä vastaaja: na: Annettu Oikeusosastossa Tammikuun 23 päivänä 1917. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä saanut seuraavat tiedot: Sittenkuin Oulun läänin Kuvernöörinvirasto oli Tammikuun 25 päivänä 1913 antamallaan päätöksellä määrännyt eräät maa-alueet Suomen Kruunun kustannuksella pakkolunastetLäsnän F. S. A. L. B. A - A. R.S. K. H. B. No 143 Pag 300. R. D. 1916.
taviksi yleiseltä maantieltä Korkalan kylässä Rovaniemen rautatienaseman tavaramakasiinille rakennettavaa tietå varten, ovat Susanna Magdalena, Matti ja Kaisa Eveliina Ruokanen ynnä ensiksi mainitun poika Talollinen Olli Evert Ruokanen Rovaniemen pitäjän käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatineet että, koska mainitussa päätöksessä lunastushinnaksi 0,231 hehtaarin suuruisesta alueesta, josta 0,172 hehtaaria kuului heidän omistamaansa Mäkivuokasen perintötaloon No 20/2 Korkalon kylässä, oli pantu ainoastaan 6000 markkaa hehtaarilta eli koko alueesta 1386 markkaa, vaikka vähin hinta, jolla tuollaista Rovaniemen taajaväkisen yhdyskun nan parhaalla liikepaikalla olevaa maata annettiin vuokralle, oli 30 penniä neliömetriltä vuodessa, mikä 5 prosentin mukaan pääomaksi laskettuna vastasi 6 markan pääomaa jokaiselta neliömetreltä, Suomen Kruunu velvoitettaisiin maksamaan heille korvauksenä sanotusta 0,172 hehtaarin alueesta äsken kerrotun arvioimisperusteen mukaan yhteensä 10320 markkaa ja korvaamaan heidän oikeudenkäyntikulunsa. Suomen Kruunun puolesta on vastustettu kannetta, koska puheenalainen alue oli Rovaniemen yhdyskunnalle vahvistetussa asemakartassa merkitty katualueeksi, jolle rakentaminen oli kielletty, sekä alue ennen pakkolunastusta oli ollut melkein tuloa tuottamaton, joten määrätty korvaus, mikä vastasi paikkakunnalla käyvää parhaan pellon hintaa, oli liikanainenkin Kihlakunnanoikeus on Maaliskuun 24 päivänä 1914 julistamallaan päätöksellä siinä mainituilla perusteilla velvoittanut Suomen Kruunun maksamaan Susanna Magdalena Ruokaselle ja hänen myötäpuolilleen korvauksena pakkoluovutetusta 0,172 hehtaarin suuruisesta maa-alasta vaaditut kymmenentuhatta kolmesataa kaksikymmentä markkaa, siitä kuitenkin vähennettynä ja suoritetut tuhat kolmesataa kahdeksankymmentäkuusi markkaa, 74
sekä korvaamaan heidän oikeudenkäyntikulunsa sadalla viidelläkymmenellä markalla Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Suomen Kruunu oli vetoamalla saattanut jutun ja jossa oli selvitetty, että Susanna Magdalena Ruokanen ja hänen alussa mainitut myötäpuolensa olivat sillä välin kuolleen Olli Evert Ruokasen perilliset, on Heinäkuun 27 päivänä 1916 antamassaan tuomiosså katsonut, että Susanna Magdalle na Ruokaselle ja hänen myötäpuolilleen, Heinäkuun 14 päivänä 1898 kiinteän omaisuuden pakkolunastuksesta yleiseen tarpeeseen annetun lain 2 luvun 8 SS:n mukaan, oli, huolimatta siitä että puheenalainen alue oli Rovaniemen yhdyskunnan asemakartassa merkitty katualueeksi ja että rakentaminen alueella siis oli kielletty, tuleva korvaus kalliimman hinnan mukaan, joka alueella oli ollut siihen aikaan kun se pakkohunastettiin; mutta koskei asiassä esitetyn selvityksen nojalla tuo hinta ollut arvosteltava korkeammaksi kuin neljäksi markaksi neliömetrikä eli koko alueesta kuudeksituhanneksi kahdeksaksisadaksi kahdeksaksaksaksikymmeneksi markaksi, on Hovioikeus alentanut sen määrän, joka, jo suoritetut tuhat kolmesataa kahdeksankymmentäkuusi markkaa poisluettua, oli puheenalaisena korvauksena maksettava Susanna Magdalena Ruokaselle ja hänen myötäpuolilleen, viideksituhanneksi neljäksisadaksi yhdeksäksikymmeneksineljäksi markaksi; joten muutettuna Kihlakunnanoikeuden päätös muuten, eli mitä tuli maksettavaksi määrättyyn oikeudenkäyntikulujen korvaukseen, jäivoimaan Hovioikeuden tuomioon ovat Susanna Magdalena Ruokanen ja hänen myötäpuolensa anoneet muutosta. Keisarillinen Senaatti katsoo ettei ole aihettä muuttaa Hovioikeuden tuomiota Tätä kaikki asianomaiset 73
noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: tari Svenkoski Alpen Luksiala tari Svenkoski Alpediukkiala B. Ammeberg A. W. Brunma Samuli Koski. / Halm Bergrotte. Tammikuun 24. päivänä 1917. Keisarillisen Suomen Senaatin sa kaupan purkamista ja toikailinvoittoa koskevassa jutussa, jossa Kauppiaan Juho Villenpoika Arolan konkurssipesän toimitsijamiehet Pormestari Johan Kallonblad ja Hovioikeudenauskultantti Toivo Turanainen ovat hakijoina sekä niinikään Lappeenrannan kaupungista, vastaajana. Annettu Oikeusosastossa Tammikuun 24 päivänä 1917. Keisarillinen Senaatti on itselleen enut seuraavat tiedot: Kauppias Arolan 10. päivänä Toukokuuta 1915. jouduttua konkurssiin ovat Pormestari Hallonblad ja Hovioirannan kaupungin Raastuvanoikeu dessa lausuneet, että Kauppias Arola Läsnä: W. A. J. P. R. H. K.t. No 147. Påg. 167. R. D. tuomio nostorahalla Keisarillisesta Wiipurin Hovioikeudesta tulleesLappeenrannan kaupungista olevan Kauppias Gustaf Vilhelm Nyqvist, sittelyttänyt jutun kirjat ja niistä saakeudenauskultantti Tapanainen Lapreenoli Helmikuun 15. päivälle 1915. pväA. Tck 916.
tyn kauppakirjan mukaan 15000. markan kauppahinnasta myynyt sanotussa kaupungissa karjoittamansa kauppaliikkeen tavaravaranton ja kuluiston Kauppias Nyqvistin omistamalle toiminimelle J.V. Arolallen Mutta koskei sanottu kauppa ollut todellinen ja mainittu kauppakirja oli laadittu vasta seuranneen Maalistaikka Huhtikuun aikana ovat Pormestari Kallonblad ja Alavioikeudenauskultantti Tapanainen vaatineet, että puheenalainen kauppakirja julistettaisiin mitättömäksi sekä siinä mainitut tavaravarasto ja kalusto kuuluviksi Kauppias Arolan konkurssipesälle Kauppias Nyqvistin vastustettua kannetta, on Raastuvanoikeus, jossa myöskin Kauppias Arolaa oli asiassä kuultu sekä Pormestari Hallonblad ja Hovioikeudenauskultantti Tapa neinen anoneet korvausta oikeudenkäyntikuluistaan, 23. päivänä Elokuuta 1915 julistamassaan päätöksessä lausunut selvitetyksi, että Kauppiaa Nyqvist ja Arola olivat Maaliskuun 10. päivänä 1915. tehneet kanteessa mainitun kaupan, minkä vuoksi ja kun tuosta kaupasta oli kulunut enemmän kuin kolmekymmentä päivää siihen, kun Kauppias Arola oli tehnyt anomuksen omaisuutensa luorittamisesta velkojilleen, Raastuvanoikeus on hyljännyt kanteen. Kovioikeus, jonka tutkittavaksi Pormestari Kallenblad ja Hovioikeudenauskultantti Tapanainen yhtoisesti olivat vetoamalla saattaneet jutun, on Maaliskuun 30. päivänä 1916. antamassaan tuomiossa katsonut näytöstä puuttuvan siitä, että puheenalaisella kaupalla, jonka oli näytetty tapahtuneen 10. päivänä Maaliskuuta 1915, olisi kavallettu Kauppias Arolan velkojilta omaisuutta; ja on Hovioikeus sen vuoksi jättänyt asian sen loppupäätöksen varaan, johon Raastuvanoikeus oli johtunut Kovioikeuden tuomioon ovat Pormestari Hallonblad ja Hovioikeuden auskultantti Tapanainen anoneet muu7.
tosta perustelmalla, johon Kauppias Nyqvist on vastannut. Keisarillinen Senaatti katsoo, ettei ole aihelta muuttaa Hovioikeuden tuomiota. Pormestari Hallonblad ja Hovioikeudenauskultantti Tapanainen velvoitetaan suorittamaan Kauppias Nyövistille hänellä jutun vuoksi, Senaatissa olleiden kulujen korvaukseksi kuusikymmentäviisi markkaa Tätä kaikki asianomaiset noudatta koot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Walter Andersin. Johannes Pesonen. K Helanen K. Auer. K. Helanen. K. Auer. Tammikuun 24 päivänä 1917. Keisarillisen Suomen Senaatin. tuomio maksuitta Keisarillisesta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, testamentin moitetta koskevassa jutussa, jossa Korpiselän kreikkalaiskatolinen kirkko on hakijana sekä Korpiselän pitäjän Hoilolan kylässä asuva Loismies Teodul Bogdanoff Holotinski eli Toivonen, omasta puolestaan ja vaimonsa Taljana Kännisen edusmiehenä, vastaajana Annettu Oikeusosastossa 24 päivänä Tammikuuta 1917. Keisarillinen Senaatti omistsellensä esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli vielä on kysymyksessä, saanat seuraavat tiedot: Lampuodinleski Ylikeria Karha pää, Hoilolan kylästä, on 2 päivänä Syyskuuta 1890 Korpisalän pitäjän käräjäkunnan Kihlakunnoikeudessa valvonut Ylikeria Karhapään ja hänen 20 päivänä edellistä Huhtikuuta kuolleen miehensä Juda Taksusen 16 päiväLäsnä: W. A. J. P. R. H. Bl. K. A T. G. Tag 217 R. D. 1916
nä Joulukuuta 1887 laatiman kirjallisen testamentin, jolla Juda Paksunen ja Glikeria Karhapää olivat määrännet että, jommankumman heistä kuoltua jälkeenjäänyt sai elinaikansa pysyäjakamattomassa pesässä, mutta että jäämistö molempain kuoleman jälkeen oli jaettava siten, että Ylikerin Kärkäpään sisaret Taljana Karhapää, jos hän oli Juda Paksusen ja Ylikeria Karhapään palveluksessa heidän kuolomaansa asti, sai 1000 markkaa, mutta muussa tapauksessa 500 markkaa ja Tarvara Karhapää 100 markkaa ynnä Juda Pakousen veljen Semen Påkan sen poika Maksim Pakrunen Talikas ta löytyvän myllyrakennuksen kaikkine etuineen " sekä että jäännökses tä kolmannes oli lankiava Korpise län kirkolle. Ylikeria Karhapään 22 päivänä Marraskuuta 1910 kuoltua on Feodul Toivanen 25 päivänä Helmikuuta 1911 valvonut Ylikeria Karhapään 28 päivänä Kesäkuuta 1900 laatiman toisen testamentin ja siihen 2 päivänä Huhtikuuta 1901 tekemän lisäyksen. Tässä testamentissä Ylikoria Karhapää, peruuttaen entiset testamenttimääräyksensä, oli säätänyt että hänen omistamansa osa perintötaloa No 3 Hoilolan kylässä ja tilalla oleva irtain omaisuus oli hänen kuolemanra jälkeen jäävä Watjana Kanniselle, joka oli Värvara Karhapään tytär, ja Feodul Toivoselle, ehdolla että he maksaisivat Tarvara Karhapään toiselle tyttärelle Anastasia Kanniselle ja pejalle Kiril Kanniselle 1000 markkaa kumpaisellekin. Testamentinlisäykses sä taas Ylikeria Karhapää muuten oli uudistanut vastasanotussa testamentissa olevat määräyksensä paitsi että Anastasia Kännisen pojalle Ivan Solehmaiselle oli Ylikerin Korhapään jälkeen lankeava se edellämainittuun taloon kuuluva pelto, joka oli Ivan Solehmaisen isän Nikolai  Solehmaisen aitauksessa ja hallinnas sa hänen mökkinsä ympärillä, ja että kaikki irtain omaisuus, josta Ylikeria Karhapää ei ollut toisen määrännyt, oli joutuva Fredel Toivosen 79
ja Watjana Kannisen omaksi. Korpiselän kreikkalaiskatolisen kirkon puolesta on Feodul Toivoselle toimitetun kirjallisen haasteen nojalla edellämäini tussa Kihlakunnanoikeudessa vaadittu että, koska Ylikeria Karhapään 28 päivänä Kesäkuuta 1900 ja 2. päivanä Huhtikuuta 1901 tekemät testamentti säädökset ainakin osaksi loukkasi vat 16 päivänä Joulukuuta 1887 laaditun testamentin kirkolle antamaa oikeutta, mikä testamentti kirkon puolenta oli valvottu 22 päivänä Helmikuuta 1911, eikä Glikeria Karhapää, joka oli valvonut viimeksimainitun testamen tin ja nauttinut sen hänelle määräämiä etuja, ollut ollit oikeutettu sitä muuttamaan, Ylikeria Karhapään testamenttisäädökset 28 päivältä Kesäkuuta 1900 ja 2 päivältä seuranmutta Huhtikuuta julistettaisiin mitällömiksi taikka että jos Ylikeria Karhapään viimeksimainitut määräykset katsottaiseen joko kokonaan taiosaksi päteviksi, ne selitettäisiin tulkittaviksi siten, että Korpisalän kriik kalaiskatoliselle kirkolle oli Juola Taksasen ja Ylikeria Karhapään puheenalaisen keskinäisen testamentin nojalla tuleva kolmannes siitä Ylikeria Karhapään jälkeen jääneestä irtaimistosta, joka ei sisältynyt Ylikeria Karhapään myöhempiin testamenttimäärä yksiin, sekä että Feodul Toivanen velvoitettaisiin luovuttamaan hallussaan oleva Juda Pakousen ja Ylikeria Korhäpään pesän kuuluva omaisuus sellaiseen jakoon, että Korpisalän kreikkalaiskaloliselle kirkolle siinä tulisi erotetuksi useinmainitussa keskenäisessä testamentissa kirkolle määrätty osuus Kuulusteltuaan asiassa Fredel Toivosta sekä Nikolai Solehmaista, Anastasia Kunnisen edusmiehenä ja Ivan Solehmaisen holhoojana, ynnä Kiril Kannista, Kihlakunnanoikeus, jossa Korpiselän kreikkalaiskatolisen kirkon puolesta myös on anottu sen oikeuden käyntikulujen korvaamista on 7 päivänä Syyskuuta 1912 julistamallaan päätöksellä lausunut, että Ylikeria 80