Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
tillförsäkra honom rätt att innehålla be rörda handlingar tills han blifvit ersatt för den förlust, han möjligen komme att lida genom att han utstält omförmälda valar, fördenskull och då omordade öfverlåtelse, äfven i den för m densamma skett eller utan iakttagande af föreskrifterna i åberopade förordning, för Sihlaren medfört slik rätt, har Pihlgren ansett sig icke vara skyldig att, förrän han hållits skadeslös för det belopp, han nödgats utbetala i och för sagda vedars infriande, utlemna vare sig de i qvittat upptagna, ännu i hans varo befintliga handlingarna eller de af Handlanden Thöger i utbyte mot åter stälda bevis lemnade två nya upplagsbevis jemte warränts; och har Pihlgren för ty påstått käromålets förkastande städstufvurätten, hvarest parterne å ömse sidor anhållit om ersättning för si na umgälder i målet, har medels utslag den 9. Oktober 1899, på deri upptagna skäl, ålagt Handlanden Pihlaren att, emot återfående af det utaf honom utfärdade qvittat, till Bankdirektoren bronstedt och Handlanden Benson, såsom sysslomän i Handlanden Krogers konkurs, genast utgifva ej mindre de i sagda qvitto upräknade handlingar, som icke utbytts emot andra, än och de upplagsbevis jemte warrands, hvilka af Kröger lemnats i utbyte mot de åt honom återstälda, eller således med numeron 1913, 1895, 1335. 1842, 1673,1921, 1918, 1914, 1915, 1910, 1920, 1853 och 1821. försedda upplagsbevis med till desamma hörande wärränts; hvarhos Handlanden Pihlgren känts skyldig att med sextio mark godtgöra Bankdirehto ren framstedt och Handlanden Bonden deras umgälder i målet Lofrätten, under hvars pröfning land landen Sihlgren i vadeväg dragit målet har genom dom af den 12. Juli 1900, emedan hvarken ifrågavarande upplagsbevis eller warränts blifvit å Handlanden Påhl gren i föreskrifven ordning öfverlåtnasamt desamma i och för sig, utan att medföra rätt till de varor å hvilka de utfärdats, icke kunde utgöra handfången pant, låtit bero vid det slut, hvari Råd stufvurätten genom dess utslag i saken stannat, jemte det Sihlgren ålagts att SS 33
med fyratiosem mark hålla Bankdirektoren Granstedt skadeslös för dennes i Hofrätten hafda kostnader i saken. Uti Hofrättens dom har Handlanden Pihlgren i underdånghet sökt ändring Hvad sålunda förelupit samt handling garna i målet vidare innehålla har Myserliga Senaten tagit i öfvervägande; och emedan den rätt att qvarhålla ifrågakomna upplagsbevis och warränts, som Handlanden Tihlaren kun anses hafva genom aftal med Handlanden Kroger förbehållit sig, icke lagligen kan göras gällande, sedan Krogers bo blifvit till konkurs upplåtit, ty och på de af Hofrätten åberopade skäl finner Kejserliga Senaten Handlanden Pihl grens deduktion icke föranleda tilländrine i Hofrättens dom vid hvilken altså skall förblifva Petalte somemberbor, till underdåing efterrättelse länder Hans Kejserliga Maiestala Haga Nämn, "Dess Senat för Finland Henr. Berenius. Land. Forsman. Henr. Berenius. Ernst Forsman. A; B. Wilhelm. a Andersin. Michael Paqvalin Helmikuun 15. päivänä 1901. Keisarillisen Majestetin Korhassa Simedit Hänen Suomen Senuallinsa tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tullees sa, velkomusta koskevassa jutussa, jossa Maakauppiaat Anton Mäkelä nuorempi, Wiipurin pitäjän Kaulasaaren kylästä ynnä Martti Kykling ja Jeremias Willi, Virolahden pitäjästä, ovat hakijoina sekä Insinööri Albert Krank, Leppävirran pitäjän Taipaleen kylästä, vastaajana: Annettu Keisarillisessa Suomen Senaatissa ja Sen Oikeusosaston sa, Helsingissä, Helmikuun 15. päivänä 1901 Keisarillinen Senuatti on Itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niis tä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Virolahden ja Michikkälän pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Insinööri Krank, Anton Mäkelä nuoremmalle ja hänen asiakumppaneellensa toimitetun huasteen nojalla, lausunut että, sittenkuin Insenööri Krank oli asianosaisten kesken Joulukuun 17. päivänä 1888 tehdyssä kontrahdessa sitoutunut omistamastaan tehto Läsnä taf N. E. J. 76. H - J. N. - L. H. Ch. Em. af Frosterus 54 No 214 Sivu 206 R D 1899
niemen konepajasta Joroisten pitäjässä Anton Mäkelä nuoremmalle ja hänen asiakumppaneilleen heidän Virolahden pitäjän Joutsenkosken koskelle aikomaansa sahalaitosta varten toimittamaan erityisiä koneita ja koneenosia yhteensä 7,450 markan hinnasta sekä noitten koneitten käyntekuntoon asettamista varten Anton Mäkelä nuoremman ja hänen asiakumppanien sa käytettäväksi antamaan kyhenevän työntekijän suostuttua päiväpalkkaa vastaan, niin oli Insinööri Krank ei ainoastaan täyttänyt nämät sitoumuksensa, vaan myöskin sitä pait si mainitulle sahalle toimittanut Anton Mäkilä nuoremman ja hänen asiakumppaniensa sittemmin erityisesti tilaamia muita koneita, joiden sovitut hinnat tekevät yhteensä 3,553 markkaa 60. penniä; mutta koska Anton Mäkelä nirempi ja hänen asiakumppaninsa, jotka lyhennysmaksuna sanottuihin kahteen rahamäärään eri erin olivat Insinööri Krankille suorittaneet vinoastaan kaikkiaan 4,718. markkaa, olivat kieltäytyneet maksamasta Insinööri Krankille jäännöstä hänen mainitusta saatavastaan sekä hänelle korvaamasta niitä matkakustannuksia yhteensä 82. markkaa 55. penniä, jotka olivat johtuneet Krankin edellämainitun työntekijän käynnistä Joutsenkoskella koneita kokoonpanemassa, on Insinööri Krank vaatinut Anton Mäkelä nuoremman ja hänen asiakumppaniensa velvoittamista maksamaan Insinööri Krankille yhteensä 6,368. markkaa 15. penniä korkoineen. Kanteesta kuultuina ovat Anton Mäkelä nuorempi ja hänen asiakumppaninsa vastaneet: että, vaikka Insinööri Krankyllämainitun kontrahdin mukaan oli ollut velvollinen toimittamaan siinä sanotut koneet ja koneenosat viimeestään Maaliskuun 15. päivänä 1889, Anton Mäkelä nuorempi ja hänen asiakumppaninsa kuiten kin vasta hankinta-ajan kuluttua ja sitten kin aina pitkien väliaikojen perästä olivat saaneet vastaanottaa tilaamansa koneet, joista useimmat sittemmin olivat huomatut kokonaan kelvottomiksi; että Anton Mäkelä nuoremman ja hänen asiakumppaniensa tästä syystä oli ollut pakko muualta hankkia erityisiä uusia koneita; sekä että, koska heidän sahattaviksi ostamansa ja hakkuuttamansa puut sahan käymäänpänen pitkällisen viipymisen aikana, johon vii155
pymiseen Insinööri Krank oli ollut syypää, suureksi osaksi olivat pilaantuneet, heidän sittemmin, taloudelliseen rappioon joutumisensa välttämiseksi, oli täytynyt kokonaan luopua aikomastansa sahaliikkeestä. Ja kun Anton Mäkelä nuorempi ynnä hänen asiakumppaninsa täten oli vat kärsineet tappion, joka heidän Oikeuteen antamansa konttokurantin mukaan nousi 139,292. markkaan 99. penniin, ovat Anton Mäkelä nuorempi ja hänen asiakumppaninsa ei ainoastaan vastustaneet Insinööri Krankin ylläkerrottua kannetta, vaan myöskin, Insinööri Krankille toimittamansa vastakaasteen nojalla, vaatineet hänen velvoittamistansa Anton Mäkelä nuoremmalle ja hänen asiakumppaneilleen suorittamaan äskensanotun rahamäärän kuuden prosentin korolla. joka oli laskettava 89,292. markalle 99. pennille lainhakupsästä eli 16 päivästä Huhtikuuta 1896. sekä 50,000. markalle, minkä rahamäärän Anton Mäkelä nuorempi asiakumppaneineen. ennen 1889. vuoden loppua oli pohja rahama pannut yritykseen, Tammikuun 1. päivästä 1890. Sittenkuin Insinööri Krank oli vastustanut Anton Mäkelä nuoremman ja hänen asiakumppaniensa äskenkerrottua kannetta, on Kihlakunnanoikeus, jossa Anton Mäkelä nuorempi ja hänen asiakumppan sa ovat anoneet oikeudenkäyntikulujen korvausta, Toukokuun 6. päivänä 1898. julistamassaan päätöksessä katsonut toteensaate tuksi: että Insinööri Krank oli yllämainitussa kontrahdissa Joulukuun 17. päivältä 1888. sitoutunut muun muassa ennen Maaliskuun 15. päivää 1889. valmistamaan sekä Anton Mäkelä nuoremmalle ja hänen asiakumppaneillensä Joutsenkosken sakalle toimittamaan kontrahdissa läkemmin määrätyt koneet seitsemäntuhannen neljänsadan viidenkymmenen markun hinnasta; että Insinööri Krank vasta kontruhtiajan loputtua oli Anton Mäkelä nuoremmalle ja hänen asiakumppaneilleen toimittanut sanotut koneet ynnä heidän myöhemmin niinikään Insinööri Krankilta tilaamansa koneet, jotka viimeksi mainitut olivat olleet yhteensä kolmentuhannen viidensadan 56
viidenkymmenenkolmen markan kuudenkymmenen pennin arvoiset; että Anton Mäkelä nuorempi ja hänen asiakumppanin sa olivat ei ainoastaan vastaanottaneet puheenalaiset koneet, vaan myöskin pitemmän aikaa hyödykseen käyttäneet niitä; että yksi Insinööri Krankin työntekirjoista oli käynyt Joutsenkosken rahalla kongita kokoonpanemassa, ja että Anton Mäkelä nuorempi ynnä hänen asiakumppaninsa olivat velvolliset Insinööri Krankille harvaamaan tästä matkasta hänelle johtuneet kustannukset kahdeksankymmentäkaksi markkaa viisikymmentäviisi penniä, vaan että sitä vastoin puuttui selvitystä siitä, kuinka suuri puheenaolevain koneiden kelvottomuuden kautta Anton Mäkelä nuoremmalle ja hänen asiakumppaneillensa mahdollisesti syntynyt vahinko oli; minkä vuoksi ja kun Insinööri Krank ei ollut velvollinen Anton Mäkelä nuoremmalle ja hänen asiakumppaneellensa palkitsemaan heidän hankkimiensa uusien koneiden hintaa eivätkä Anton Mäkelä nuorempi ja hänen asiakumppaninsa olleet voineet näyttää olevansa oikeutetut Insinööri Krankin saatavasta yhdestätoistatuhannesta kahdeksastakymmenestakuudesta markasta viidestatoista pennistä lykentämään enempää kuin Insinööri Krankin maksetuiksi myöntämät neljätuhatta seitsemänsataa kahdeksantoista markkaa, Kihlakunnanoikeus, samalla kuin Anton Mäkelä nuoremman ja hänen asiakumppaniensa jutussa ajama kanne kokonaisuudessaan hyljättiin, on velvoittanut Anton Mäkelä nuoremman ja hänen asiakumppanensa yhteisesti kuittia vastaan Insinööri Krank ille heti suorittamaan kuusituhatta kolmesataa kuusikymmentäkahdeksan markkaa viisitoista penniä viiden prosentin korkoineen Marraskuun 30. päivästä 1895, jolloin oikeudenkäynti oli pantu vireille kunnes täysi maksu tapahtui. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Anton Häkelä nuorempi ja hänen asiakumppaniinsa vetoamalla olivat saattaneet pitun, on tuomiolla Heinäkuun 26. päivänä 1899. vahvistanut Kihlakunnanoikeuden edelläkerrotun päätöksen. Hovioikeuden tuomioon ovat Anton 57
Mäkelä nuorempi ja hänen asiakumppaninsä alamaisesti anoneet muutosta tän ne toimittamallaan perustelmalla, johon Insinööri Krank on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Mitä näin on tapahtunut ja asiakirjat sen lisäksi sisältävät on Keisarillinen Senaatti ottanut tutkittavakseen sekä katsoo, ett eivät Anton Mäkelä nu rempi ja hänen asiakumppaninsa ole esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden kysymyksessä olevaa tuomiota, jonka varaan asia siis jääpi, minkä ohessa Anton Mäkelä nuorempi ja hänen asiakumppaninsa velvoitetaan suorittamaan Insinööri Krankelle maksut hänen kappalustaan tätä Keisarillisen Senuatin tuomiota kaksikymmentäkuusi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset alamaisuudessa noudattakootKeisarillisen Majestutin Korkeaava Nimassä, Hänen Suomen Senaattensa: A. af Nyborg. E. Johnsson A. af Nyberg. E Johnsson J; Wiekel. Selms Hummelin Lars Homen bl. hn. afbrortens Den 18 Februari 1901. Hans Kejserliga Majestäts Hägredaren Och anmäls för Finland dem uti att på nedsatt sessionskilling, från ÅtoHofrätt inkommet fordringsmål emellan Gårdsegaren Wilhelm Hisingar från Helsingfors stad, sökande, samt Gårdsägaren Anders Wilhelm Nieminen jemväl från Helsingfors, svarande: Gifgen uti Kejserliga Senaten för Finland och Dess Justitia Departement, i Helsingfors, den 18. Februari 1901. Kejserliga Senaten har låtit hand lingarna i målet sig föredrags och af dem såvidt nu är i fråga, inhemtal följande: Wid Rådstufvuden i Helsingfors har Anders Wilhelm Nieminen, på stämning å Wilhelm Wisinger, anfört, att Wilhelm Hisinger emot skuldsedel af den 5. December 1896. från Riivattanken i Helsingfors erhållit ett lån å tretusen sexhundra mark och såsom säkerhet för lånets återbetalning pantsatt till af Töciste der endet Feneur de la ville de St Petersburg utfärdade obligations N°6764, 7302. och 70,395, lydande enhvar å femhundra rubel, samt att Anders Wilhelm Nieminen i antydt afseende tillhanga E. J. B. f. O. K. Den 23. lag 14. R. D. 1900
dahållit Wilhelm Hisingu nämnda obligationskommer, hvilka tillhörde Landthushållaren Henrik Isotupa, från Orimattila socken, men af Henrik Isotupa den 8 Augusti 1896. långifvits Nieminen mot skyldighet för denne, bland annat, att till Isotupa återställa ellegalionerna inom ett år efter sistsagde dag, och som Anders Wilhelm Nieminen förutbekommande af obligationsna den 4. September 1897 nödgats till Piirallanken i Helsingfors inbetala förenämnde trehusen sexhundra mark, samt Wilhelm Kisinger icke kunnat i godo förmås all åt Nieminen erlägga omordade belopp, alltså har Anders Wilhelm Nieminen yrkat Wilhelm Hisingus förpligtande att till Nieminen genast utbetala tretusen sexhundra mark med fem och en half procents ränta derå från berörde den 4. September 1857. I saken hörd har Wilhelm Hisinger väl medgifvit, att han från Sivaltanken Helsingfors bekommit ifrågavarande lån och såsom säkerhet derför pantsatt förberörda värdesupper, men påstått, att Anders Wilhelm Nieminen på grund af fullmakt utaf Wilhelm Hisingar och med penningar i som Hisingar för sådant ändamål lemnat åt Nieminen, inbetalt lånet och sälunda utlöst obligations, hvilka tillhöde Wilhelm Hisingar och icke Landthushållaren Isokupa, hvarföre och då Anders Wilhelm Nieminen för omordade utbetalning icke heller upptagit för sig något tillgodo hafvande uti en den 22. November 1851. daterad kontokunnat, hvilken Nieminen inlemnat uti ett annat vid förbemälde Karlslifvudt parterne emellan anhängigt fördningsmål, Wilhelm Hisinga emotsett för huslande af Nieminens ifrågavarande talan Sedan Anders Wilhelm Nieminen bestridt, att Wilhelm Hisinger lemnat medel till betalningen af nämnda lån har Rådstufvurällen, hvarest parterne å ömse sidor gjort anspråk nu ersättning för kort naderna i målet, medelst utslag, afkunnadt den 23 September 1898, utlåtit sig att alldenstund Wilhelm Hisinger medgifvit, att Anders Vilhelm Nieminen för Hisingus räkning inbetalt sagda lån, men Wilhelm Hisinger icke styrkt sitt påstående, att han skulle hafva lem179
nat Nieminen penningar dertill, fordenskull och då det säledes måste antagas, att Anders Wilhelm Nieminen, som enligt hvad i målet inlupit den tiden stall i åtskilliga andra affarsförhållanden till Wilhelm Hisinger, med egna medel betalt lånet, har Rådstufvurätten ålagt Wilhelm Hisinger att, emot återbekommande af originala skuldsedeln behörigen qvitterad, till Anders Wilhelm Nieminen genast utgifva fordrade tretusen sexhundra mark jemte derå från den 4 September 1897 intill skeande full liqvid löpande fem procents årlig ränta samt att derhos med sextio mark godtgöra Nieminen dennes umgälder i saken. Hofrätten, under hvars pröfning Wilhelm Hisinger i väderag dragit målet, har medelst dem den 11 April 1800 låtit vid Rådstufvurättens utslag bro, jemte det Wilhelm Hisinger ålagts att godtgöra Anders Wilhelm Nieminen hans kostnader i Hofrätten med fyratio mark. af Hofrättens dom har Wilhelm Hisinger i underdånighet sökt ändring genom ingifven deduuktion, hvilken Anders Wilhelm Nieminen i föreskrifven ordning bemält. Hvad sålunda förelupit och handlingarna vidare innehålla kar Kejserliga Senaten tagit i öfvervägande; och emedan ukoll är, att Anders Wilhelm Nieminen till Revättanken i Helsingfors inbetalt ifrågavarande, derstädes af Wilhelm Hisinger emot pant af förenämnda ollegationer upptagna lån på grund af en utaf Hisinger den 20 Augusti 1897 i sådant afseende åt Nieminen gifven fullmakt, ty och som Nieminen, emot Hisingers bestridande, icke styrkt sitt påstående, att Nieminen skulle utfört detta uppdrag med anlitande af egna medel, utan sagda påstående fastmera motsäges ej mindre deraf, att Käminen i sin ofvanberörda kontokurant af den 22 November 1897 icke upptagit för sig något tillgodshafvande för den uppgifna utbetalningen för Hisinger, än och af särskilda andra i målet förekomna omständigheter, pröfvar Kejserliga Senaten rättvist att, 170
med upphäfvande af domstolarnes i saken meddelade domslut, förkasta Anders Wilhelm Nieminens deri utförda talan Ort alle som vederbör, till underdång efterrättel se länder Hans Kejserliga Majestäts Hägde nämnDess Senat för Finland E. Johansson J. WeiselE. Johnsson; J. HeivelJulhelm Hummelin. Lars Hornen. Ossian Karsten Den 18. Februari 1901. Hans Kejserliga Majestäts Höga Namn, Dess Senats för Finland dom uti ett på nedsatta revisionsskillingar, från Wasa Hofrätt inkommet mål emellan Bönderne Karl Johansson Kauko, Karl Johan Kauko, Herman Mattsson Kauko, Leonard Karlsson Kauko, den sistnämnde så som utredningsman i aflidne Baden Johan Johansson Kaukos bo Herman Gustafsson Räbb, William Jakobsson Räbb, Johan Johansson Räbb, Matts Mattsson Hauhtonen för egen del och i egenskap af förmyndare för aflidna Bonde enkan Anna Katarina Mattsdot ter Räbbs omyndiga barn, Bonde nekan Maja Lisa Hansdotter Räbb, åsom sina omyndiga barns förmyndare, samt hennes under rättegången myndigblifna döttrar Bondedöttrarna Brita Johanna Rubb eller Källström, Maria Sofia, Edla och Aina Käbb, Bönderne Herman och Jakob Jakobssöner Friis eller Hilli Otto Mattsson Witick rfde H. B. - C. F. A - E. A- J S No 230 Pag. 142. R. D. 1899
Johan Alfred Jakobsson Witick, Karl och Matts Erikssöner Witick, Johan Alexandersson Witick, Jakob Jakobs son Witick, samt Bondesonen Emil Mattsson Witick Bondeenkan Maja Sofia Johansdotter Witick, Bönderne Matts Mattsson och Matts Jakobsson Heikkilä samt Erik Abrahamsson HuhtaBondeenkoma Brita Jakobsdotter Hilli och Maja Sofia Johansdotter Huhta, den sistnämnda jemväl såsom förmyndare för sina omyndiga barn i hennes äktenskap med Bonden Matts Eriksson Huhta, alle från Korplax by i Gamlakarle by socken, äfvensom Bönderne Ali cander och Johan Johanssöner till honga, Leander Gustafsson Kimell eller Nissandt, Anders Mattsson Nis sandt samt under rättegången af lidne Bonden Anders Johansson Remells eller Nissandts enka Charlotta Kemell eller Nissandt, från Witsar by i sagda socken, gemen samt å ena samt Bonden Matts Isaksson Prest, från förberörda Koplax by, på andra sidan, ömsom sökande och svarande, angående klander af redovisning: Gifven uti Kejserliga Senaten för Finland och Dess Justitia Departement i Helsingfors den 18. Februari 1901. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet Sig löndragas och af dem inhemtat följande: Vid Häradsrätten i Gamlakarleby Nedervetil och Kelviå socknars tingslag hafva Karl Kauko och hans ofvanuppräknade medparter jemte Bonden Heman Mattsson Witick, från ofvannämnda Korplax by, hvilken fört talan både för egen del och såsom förmyndare för ofvanbemälde då ännu omyndige Emil Mattsson Witick, efter Matts Prest ägången stämning; anfört, att Matts Prest enligt parterne emellan träffad öfverenskommelse under en längre tid uppburit och emellan vederbörande fördelat Nissandt hemman i Witsar by samt KaukoWitiek, Prest, Heikkilä, Korpi, HuhtaHauhtonen Riihä, Räbb och Hilli 162
hemman i Korplax by tillkomman de medel, som influtet för hemmanen tillydande dels utarrenderade dels försålda utmarker inom Wetel ocken, samt att Matts Prest öfver berörda sysslande sedermera afgifrit redovisning för tiden från den 17. Mars 1856 till samme dag 1845 Då emellertid denna redovisning såvidt densamma afsäge Karl Kaukos och hans medparters hemmansdel lar, vore felaktig bland annat derutinnan, att samtliga intetalningsposter, förutom den af Handlan den Matts Saarimaa verkstälda; upptagits i redovisningen till min dre belopp än de rätteligen utgjort att någon allmän utdelning af ifrågakomna medel för åren 1886 och 1889 icke egt rum, och att Matts Prest, oaktadt han i spexialräkningarna för hvarje år godtgjort sig och afdraget hafda kostnader och arvode för sitt besvär, i slutredovisning gen ytterligare beräknat sig till gedo ett arvode af femtio mark för hvarje år redovisningen omfattade. hafva Karl Kauko och hans med parter yrkat, ej mindre att redovisningen måtte rättas i enlighet med en af dem enligt behöriga qvitton upprättad moträkning och Matts Prest åläggas att till Karl Kauko och hans medparter utgifva hvad å deras hemmansdelar belöpte sig af de utaf Prest innehåll na medlen jemte ränta, likväl efter afdrag af hvad Matts Prest kunde visa sig hafva till sina veder parter derå guldit, än äfven att Matts Prest, enär han sålunda sökt endanhålla och orättmätigt tillegna sig de influtna, men i redovisningen icke upptagna medlen om hvilkas tillvaro han vid utdelningar na icke ens antydt, måtte fällas till straff för försnillning äfvensom kännas skyldig ersätta Karl Kauko och hans medparter deras kostnader målet 1 saken hörd, har Matts Prest genmält att Karl Kauko och hans 163
medparter icke vore berättigade att föra talan för längre tid än de varit egare till deras innehafvande lägenheter, samt i öfrigt bestridt deras talan, utom beträffande de belopp, Bonden Johan Björkbacka samt Torparene Johan Rauma och Jakob Pyyttäri anmärkts hafva inbetalt och hvilka belopp Matts Prest förklarat hafva af förbinde från redovisningen utelinnats; derå och sidan föreskrifven liqvid parterne emellan upprättats samt Karl Kauko och hans medparter inlemnat särskilda intyg till styrkande af sin rätt att jemväl för föregående egare till deras hemmansdelar föra talan i målet Häradsrätten medelst den 26. November 1897 i saken afkunnadt utslag förklarat det vara styrkt, att Matts Pest under ifrågavarande tid af om förmälda medel uppburit tillhopa siltontusen niohundratretten mark sextio henne, ehuru han i redovisningen upptagit endast trettontusen sexhundra nittiosex mark tjuguåtta penni, men det deremot icke vara visadt, att de etthundra tjugutre mark och etthundra femton mark femtiofyra penni, som upptagits såsomuppburna under åren 1888 och 1889 af Torparene Elias, Alfred och Leander Järvelä hvilka belopp syntes hafva blifvit Matts Prest tvenne gånger påförda, samt le tjugufem mark sextio penni, som antecknats såsom år 1894 emottagna af Johan Björkbacka skulle kommit Matts Prest till godo, äfvensom utredning vara förebragt derom, att Matts Prest af ifrågavarande medel åt vederbörande utdelat för år 1856 tvåhundra trettioåtta mark femtio penni och för åren 1887 till och med 1895, i enlighet med hans redovisning elfvatusen tvåhundra tjugufem mark sextiotre penni samt till vederparterne aflemnat i af dem godkända skuld sedlar ettusen åttahundra sextioåtta mark aderton penni; i anseende hvar till och då Matts Prest utöfver honom tillkommande af käranderne obestridd lemnad ersättning af ettusen 184
etthundra fyratiosju mark femtioen penni för hafda kostnader, af Härads rätten tillerkändes i arvode för om förmälda förvaltning femtio mark om året med tillhopa femhundra mark, samt Matts Prest alltså stan nade till last ett ordovisadt belopp af ettusen niohundra trettiotre mark sjuttioåtta penni, Häradsrätten ålagt Matts Prest att emot qvitto till vi derparterne utbetala sagda belopp jemte fem procents ränta derå från lagsökningsdagen den 19 November 1896 till så stor del, som vid skunde uträkning och liqvid belöpte sig å dem efter deras innehafvande hemmans mantals storlek för den tid de varit egare till desamma och derutöfver visat sig i förevarande afseende innehafva äfven företräda renes rätt. Deremot och som det icke blifvit styrkt, att Matts Prest i svikligt syste velat undanhålla KalKauko och dennes medparter de om tvistade medlen, blef desses ansvars påstående och talan i öfrigt af Häadsrätten såsom obefogad förkastad, och kändes Matts Prest derhos skyl dig att med tvåhundratio mark ersätta sina bemälde motparter för deras i målet hafda kostnader Hofrätten, under hvars pröfning parterne å ömse sidor i vädeväg dragit målet, har genom den 10. Maj 1899 deri gifven dom yttrat sig och, vidkommande först Karl Kaukos och hans medparters vadeta lan, funnit Matts Prest icke haf va emot deras bestridande styrkt att han åt dem utdelat något af de i den af honom företedda listan öfver fördelningen år 1856 af ifrågavarande medel upptagna två hundra trettioåtta mark femtiosex penni eller mer af de i 1559 års enahanda testa fördelade niohundra femtiotre mark sjuttiosex penni, än hvad af nästsagda summa belöpte sig å Johan Alexandersson Witick och Witsar byamän, hvarför Matts Pest ålades att, på enahanda sätt och med samma ränta, som i Hä185