Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
att till Finska Stenindustri Aktiebolaget återbetala såsom förskott å pakten uppburna trehundra mark samt i skadeersättning för det brutna pahtaftalet utgifva det öfverenskomna traktbeloppet ettusen niohundra tjugu mark eller sammanlagdt tvåtusen tvåhundra tjugu mark med fem procents ränta från stämningsdagen den 9 Februari 1913 tills full betalning följde, hvarutom Piispa ålagts ej mindre att med etthundra mark ersätta Finska Stenindustri Aktiebolaget kostnaderna i målet än att i arfvode till Haminkap tonen Andstén, Savigationsskoleföreståndaren Lindholm och Sjökaptenen Sederström utgifva åt Andsten femtiofem mark, åt Lindholm trettio mark och åt Sederström fyratiofem mark Hofrätten, under hvars pröfning Simo Piispa i vadeväg dragit målet, har medels dom den 4 Februari 1914 sig utlåtit, och emedan Finska Stenindustri Aktiebolaget medgifvit, att gakasen Salomon under ifrågavarande resa redan vid ankomsten till Raltisolport varit läck samt tillförlitligen utredt blifvit, att förtyget sedermera af storm drifvits till Revol och att Piispa därefter varit tvungen att söka nödhamn i Helsingfors, ty och då Piispa efter ankomsten till sistnämnde stad till följd af den å fartyget emellertid timade skadan och inträdande vinter varit urståndsatt att före saglationstidens utgång fullfölja resan till Riga samt Piispa vid sådant förhållande icke kunde anses hafva brutit bestämmelserna i gällande sjölag eller det parterna emellan upprättade antepartiet har Hofrätten, med upphäfvande af Rådstufvurättens utslag, förkastat FinskaEtenindustri Aktiebolagets i målet utförda talan och befriat Simo Piispa från all betalningskyldighet därioch ålades Finska Stenindustri Aktiebolaget vid denna utgång af målet att till Rådstufvurätten i sa158
ken anlitade sakkunnige Hamnkaptonen Andsten Tavigationssköleföreståndaren Lindholm och Sjökaptenen sederström utgifva de dem af Rådstufvurätten tillerkända arfvoden Uti Hofrättens dom har Finska Stenindustri Aktiebolaget anhållit om öndring medels deduktion, den SimoPiispa bomött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Finska Stenindustri Aktiebolaget icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens dom, vid hvilken altså skall förblifva; och skyldigkännes Finska Stenindustri Aktiebolaget att till Simo Piispa i ersättning för hans härstädes i målet hafda umgälder utgifva sjuttiofem mark. Pet allesom vederbör, till efterrättelse länder Kejserliga Senaten för Finland: Erik Jaankoski Alfred Luksiala. Erik Jaankoski Alfred Luksiala. B. Annberg A. W. P. Lillman. B. Annberg A. W. P. Lillman. Samuli Koski. Uno Strömsten Helmikuun 7 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa perinnönjaon moitetta koskevassa jutussa jossa ovat Talollisen leski Wilhelmina Kylä-Mattila Ulvilan pitäjän Tiitalan kylästä hakijana sekä samasta kylästä oleva Talollinen Frans Spinkkilä alaikäinen Talollisentyttären lias Wilhelmiina Kylä- Alatti lan uskottuna miehenä, vastaajana tuettu Oikeusesastossa Helmikuun 1 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itullun oittelyttänyt jutun kirjat ja niistä saanut seuraavat tiedet Wilhelmiina Rytä-Mattilalle toimituttamansa haasteen nojalla on Frans hinkkilä edellämainitussa toimessaan Ulvilan ja Rakkilan pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut että, sittenkuin Wilhelmiina KyläHallilan mies Kustaa Adolf Pakarinpoika Kylä- Mattila oli kuollut Heinäkuun 28. päivänä 1908, oikeudenomistajinaan Läsnä: No 12. Bl. 1. l. R. G. No 222 Tog 53. R. D. 1914.
jälkeensä jättäen Wilhelmiina Kylä - Mattilan ja heidän tyttärensä Aino Wilhelmina Kylä-Mattilan, niin oli Wilhelmira Kylä-Mattila Huhtikuun 30. päivänä 1909. Kustaa Adolf Kylä - Mattilan jälkeen toimituttanut perinnönjaon, jos ja oikeudettomasti oli Wilhelmiina KyläMattilalle Aino Wilhelmina Kylä - Matti lan osuudesta määrätty 2000 markan vastike Kustaa Adolf Kylä - Mattilan yksityisesti omistaman, Asitalan kylässä olevan Kylämättilan tilan rakennusten korjaamiseen muka käytetyistä Kylä Mattilan aviopuollen yhteisen pesän varoista, jota paitsi Wilhelmiina KyläHattila oli jättänyt jaosta pois samaan taloon kuuluvan kymmenen tynnyrinalan suuruisen maapalstan vuokran vasta mainitulta vuodelta 600. markkaa, sekä sanotusta talosta Kustaa Adolf KyläMattilan kuoleman jälkeen saadut 118 jäkkiä rukiita arvoltaan 10. markan mukaan säkillä 1180 markkaa, 30 sakkiä ohria, arvoltaan 9. markan mukaan säkettä324 markkaa, 169 säkkiä kauroja arveltaan 5. markan mukaan säkillä 1475. markkaa 100 säkkiä perunoita, arvoltaan 2. markan mukaan säkillä 200 markkaa 30. häkillistä heiniä, arvoltaan 15. markon mukaan häkillä 450. markkaa, 9000. kiloa rukiinolkia, arvellaan 2. pennin mukaan kilalta 100 markkaa, 1800 kiloa kauranalkia, arvottaan 3 pennin jälkeen kilelta 240. markkaa, ja 3000. kiloa ohranolkia, arvoltaan 2. pennin jälkeen tilalta 32. markkaa, eli siis omaisuutta kaikkiaan 4091 markan arven. Tähän nähden en Frans Punkzila anonut, että Wilhelmiina Kylä- Mattila velvoitettaisiin toimittamaan uusi jako, jossa edellämainitut 2000 markkaa elisi jaettava elina Wilhelmiina Kölä Mattilalle ja otettava huomioon ylläsanotut vuokra, viljat ja nekut Wilhelmiina Kylä - Mattila on kannetta vastustanut koska Kylämattilan rappiolla olleen talon rakennusten korjanksiin oli pesän yhteisestä varoista käytetty yli 1000 markkaa, tilessa löytynet vilja - ja rehuvarat oli käytetty ehmisten ja eläinten ruoksi sekä vuokramaksu ei edes ollut riittänyt talon asumi160
asta ja viljelyksestä johtumisiin suoranaisiin kustannuksiin; minkä jälkeen ja Frans Spinkkilän myönnettyä Kylämältilan talon tuloista, vähinnettäväksi viljankorjuukustannuksia 178 markkaa, ynnä rakennuskustannuksia 277 markkaa 10. penniä, Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat muistuttanut käräjäkulujensa korvaamisesta, on Syyskuun 9. päivänä 1911. julistanut juttuun päätöksen; ja koskei Wilhelmiina Kylä- Mattila och het näyttänyt, missä määrin Kylämättilan tilan rakennuksia olisi Kustaa Adell ja Wilhelmiina Kylä-Aattilan ehteinllä omaisuudella heidän avioliit tonsa aikana parannettu on Kihlakun anoikeus katsonut, ettei Wilhelmiina Kylä - Mattilalta ollut ollet puheenalaisessa Kustaa Adolf Kylä - Mattilan jälkeen toimituttamassaan perinnönjaessa minkääntoista laillista oikella sanottujen rakennuksien korjaamisen vastikkeena pidättää pesän varoista itulhen kysymyksessä olevaa kahdentuhan nen markan rahaerää, minkä vuoksi ja kun selville myös oli käynyt että Kylämattilan talon tulot Kustaa Adolf Kylä-Mattilan kuoleman ja moittenalaisen jaon välisenä aikana eli Hunäkuun 28. päivästä 1908. luhtikuun 30. päivään 1902. olivat olleet paljoa suuremmat kuin sen asumiseen ja talon nanoihin oli tarvittu, Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Wilhelmiina KyläMattilan kahdensadan markan sakon uhalla kuuden kuukauden kuluessa Kihlakunnanoikeuden päätöksen julistamispäivästä lukien toimituttamaan viden lainmukaisen perinnönjaon, jota tehtäissä oli huomioen otettava, että kysymyksessä oleva kahdentuhannen markan suuruinen vastike-erä, mittainen tilitys Kustaa Adolf Kylä Mattilan kuoleman ja riidanalainen jaon välineltä ajatta laadittiin ja on Wilhelmiina Kylä- Mattila tämän ohessa määrätty kuudellakymmenettävädellä markalla korvaamaan Frans Flinkkilän kulut jutussa Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Witjaosta poistettiin ja että ainakin sum161
helmiina Kylä - Mattila oli vetoamalla saattanut jutun, on Helmikuun 2. päivänä 1914 antamallaan tuomiolla jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan, kuitenkin siten, että se kuuden kuukauden aika, jonka kuluessa Wilhelmiina Kylä- Mattilan tuli toimituttaa uusi perinnönjako, oli luettava viimeksi sanotusta päivästä Samalla velvoitettiin Wilhelmiina Kylä, Mattila viidelläkymmenellä markalla korvaamaan Frans Spinkkilan levioikeudessa kärsimät kustannukset Hovioikeuden tuomioon on Wilhelmiina Kylä - Mattila anonut muu tosta perustelmalla, johon Frans Spink kilä on vastannut Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ellei Wilhelmiina kylä-Mattila ole esittänyt syytä muut taa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pyyväksi ollen Wilhelmiina KyläMattila velvollinen Oikeuksien määrää män sakon uhalla toimituttamaan uusi perinnönjako ennen Syyskuun 1 päivää 1916., ja velvoitetaan Wilhelmiina Uno Strömsten. Kylä - Mattila suorittamaan Frans Junkkilälle hänellä täällä jutun vuoksi olheiden kulujen korvaukseksi seitsemän kymmentäviisi markkaa Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti teris Saavikosk. B. Annberg. Samuli Koski. Alfred Kiuksiala. A. V. Huhman.
Helmikuun 8 päivänä 1916 Keisarillisen Suomen Senaatin luomio nostorahalla Keisarillisesti Kuosun Hovioikeudesta tulleessa korvausjutussa jossa ovat Katarin kappelin kuuluvain Kolarin, Karlakon, Suppijärven, Kauttajan ren ja Pasmajärven jakokuntain nakkaat mainitusta kappelista olevat virkaatoimittava Rajaviskaali Kalle Heikki Hakkarainen sekä Talolliset K. Lantto, Frans Lompola, Isak Pellikka, Johannes Heikkilä, Läsnä: K. W. Lappeå eli Metsäväinen, Heikki Mängas eli Tiensuu, Herman Jaakko, Emil Rundaren F. W. Simu, Eeva Koininiemi August Wanha, Johan Daniel Maisajoki, Kreeta Kangas, Isak Lehto eli Kangas, Heikki Jaakko, Justiina Pudas, Herman Juurakkovaara, Karl Uusitalo, Kalle Jaakko, Juho Heikki Tiensuu, Aapo Salavara, Arvid Akäslampola, August Ylläsjärvi Matilda Kuulanen Alex Kan ka, Kalle Rantakuntakko, Aapram Kartakko, Isak, Juho ja Marne Murtakko lles Lempidagarn, Isak Uusitalo, Salomon Kanjas, Helena Rundgren eli Kåylänperä Isak August ja Johan Petter Sundgren, Einar Sivari, Fredrik Suttu, Al. Nordberg August S. I. J. R. H. K. A. Allan Dahlbeck 62 Pog 99 R. S. 1914 No 237.
Kylmämaa, Abel Heikki, Fredrik Aro eli Rautio Robert Lapinniemi, Erkki Lantti, Juho Aapo Nikunmaa, Erkki ja Juho H. Kettunen Filomon ja Teeri Seppälä, J. E. Matinlempeli Moses Heikki, Antti Stina, Arvid Kylmämaa, Salomon Pääkkölä Edvard Huru 3. ja William Sivari sekä Artturi Jänvisaa hakijoina ja Suomen Kruunu vastaajanaAnnettu Oikeusosastossa Helmikuun 8 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä saanut seuraavat tiedotRulle Heikki Hakkarainen ja hänen myötä puolensa ovat Kruunulle toimitetun kirjallisen haasteen nojalla Ylitemien pitäjän sekä Turtolan ja Katarin kappelien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut että, kun Katarin kappelissa toimitetussa isossa jaossa oli tilaille sikäläisiin doihin nähden annettu liian vähän eli puolta rähemmän kuin esimerkiksi Kettilän pitäjässä verollista maata manttaalille ja siitä oli muun muassa ollut seurauk senä, että useampain tilallisten oli täytynyt ostaa kruunulta polttopuutkin, osuut kappelin dolliset olivat anoneet, että tiloille annettaisiin kruununmaista lisämaata metsäma vastaan minkä johdosta Keisarillinen Senaalle olikin Toukokuun 17 päivänä 1897 myöntänyt tilalle urollista lisämaata ja silloin antamassaan päätöksessä tarkoin luetellut ne ehdot, joilla lisä maata oli annettava, sekä lopullisesti määrän nyt tämän lisämaan osan ja reren, olemalta siinä mitään ehtoa metsän hakkauttami sesta kruunun hyväksi, että Keisarillisen Senaalin asetettua erikoisen komivienin suorittamaan tilusten järjestelyä olevat tilalliset päästäkseen vapaiksi eräiden yhtiöiden kanssa aikaisemmin tekemistään metsäkaupoista, edustajainna välityksellä pyytäneet komisionieehdottamaan, että Kruunu hakkauttaisi tilallisten hyväksi metsäkauppasopimuksissa mainitut 12. tuumaa täyttäväl puut ja käyttiäisi niistä saadun hinnan tilallisten yhtiöille derain velkain maksiksi, että komisioni olikin puoltanut tuola ehdotusta, minkä ohessa Keisarilliseen Senaattiin oli jako kuntain puolesta erikseen jätetty samaa tarkoittava anomus, mutta että Keisarilli nen Senaatti kuitenkin oli päätöksissään lokakuun 15 päivältä 1907 määrännyt, että kruunulla oli oikeus viiden vuoden kulu
essa hekkouttaa kaikki mainitun kokoiset puut sekä että Metsäherllitus sittemmin eli myynyt sumtut puut, jotka suurimmaksi osaksi jo olivat hakatut ja pidetyt pois; minkä vuoksi ja kun Keisarillisen Senaatin päätöstä Toukokuun 17 päivältä 1897, joka oli jakokuntalaisille vakuut tanut lisämaat sellaisinaan ja jota oli pidettävä molemminpuolisten sovitteligen lopullisena talokseena ja kruunun puolesta Keisarillisen Senaatin antamana sitoumuksena ei oltu kumottu eikä jakokuntalaisille edes sen jälken ilmoitettu, että aikomus olisi hakkauttaa lisämailta puita kuunun laskuun, ja nämä kruunun varolle hakatut puut sanotun päätöksen mukaan siis kuuluivat jakokuntalaisille, jotka maiden mittaukseen olivat kuluttuneet suuria summia, ovat Kalle Heikki Hakkarainen ja hänen myöte puolensa vaatinut, että Kruunu velvoitettaisiin suorittamaan Kolarin, Kurtakon, Piippijärven, Wuotto järven ja Tasmajärren jakokunnille annetuista metsistä ja aikaisemmin myytyjen puiden hinta 43630s markkaa 7 penniä sekä syksyllä vuonna 1911 myydyistä 1579 puusta 6529 markkaa 14 pen niä kuuden prosentin korkoineen niistä päivistä lukien, jolloin puiden hinta oli maksettu, jako kuntain osakkaille manttaalin mukaan jait taviksi, niistä kuitenkin rähentämällä lainausja myyntikustannukset kuin myös korvaamaan Kalle Heikki Hakkaraisen ja hänen myöläpuol tensa oikeudenkäyntikulut Suomen Kruunun ja Suomen Metsähälli tuksen puolesta on kannetta vastustettu, minkä jälkeen Kihlakunnanoikeus on Kesäkuun 19 päivänä 1912. julistamassaan päätöksessä katsonut selvitetyksi, että sittenkun Kolarin, Kurtakin, Pieppijärven, Wuollojärryn ja Kusmajärvin jakokuntiin kuuluvain tilain omistajat olivat anoneet kruunun metsämainiiden ja maatilain välillä derain rajojen järjestämisen aikaan saamiseksi sekä kruunun maiden sisällä ajallaan olevain sarkojen yhdistämiseksi saada lisämaata metsäveroa vastaan ja Keisarillinen Senaatti, jotta saataisiin selville tarvitsevatks tilat lisämaata, oli Alämaritoimituskunnan kirjien mukaan Huhtikuun 8 päivältä 1884 käskenyt asianomaisten viranomaisten tekemään ehdotuksen lisämaan antamisesta, jota ehdotusta tehtäessä oli otettava huoneen, että lisämaa eroitettaisiin semmoiselta paikoilta, joilla mahdollisimmal palstarajain suorentamiset ja tilusjärjestetyt voitaisiin saada aikaan,
valitsematta parempia metsämaita eli säästetystä metsiä, oli Keisarillinen Senaatti päätöksellään Toukokuun 17 päivältä 1897 myöntänyt mainittujen jakokuutoin tiloille 780 hehtaaria vadlista maata manttaalia kohti metsäveroa vastaan, tullen Oulun läänin Kuvernöörin päätöksessä annettujen määräysten mukaan laatio ja antaa ehdotuksensa lisämaan antamiseksi tiloille ja tehdä asiassa päätös, joka oli Keisarillisen Senaatin ratkaistavaksi alistettava että Keisarillinen Senaatti, sittenkun Kuurnöörin asiasta antama päätös oli Senaatin jatkaistavaksi alistettu, oli päätöksissään Sekakuun 15 päivältä 1907 määrännyt, että jakokuntain tiloille oli annettava päätöksissä lähemmin mainitut määrät lisä maata muun muassa ehdolla, että kruunulle pidätettiin oikeus viiden vuoden kuluessa sen jälkeen kun lisämuiden ja kruu nun väliset rajat oli lopullisesti määrätty hakkauttaa sekä tilojen kesken jaettavalta lisämaalta että yhteismetsäksi määrätyiltä alueilta kaikki puut, jotka 1,3 metrin korkeudelta olivat läpimituten 32 sentti metriä tai sitä suuremmat; ja että tämän jälkeen oli lisämäiltä kruunun leskuun myyty mainitun mitan täyttärät puut; mutta koska lisämäiden antamisella oli ollut tarkoituksena edellämainittu tälusten järjestäminen, eivätkä Keisarillisen Senaatin päätökset Lokakuun 15 päivältä 1907 olleet tähän tarkoitukseen nähden ristiriidassa asiassa aikaisemmin annet tujen päätösten kanssa, niin ja kun kysymyksessä oli luovutus, josta ei oltu muuta vastiketta annettu kuin sanottu metsärero sekä Keisarillinen Senaatti niin ollen eli ollut oikeutettu mainitun lesämääräyksen tekemään, eivätkä jakokuntalaiset myöskään olleet näyttäneet, että tällä määräyksellä olisi ollut tarkoituksena se, että puut olivat hakkautettavat ja myytävät jakokun tiin kuuluvain tilanomistajain hyväksi, on Kihlakunnanoikeus hyljännyt Kalle Heikki Hakkareisen ja hänen mjötapuoltensa kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kalle Heikki Hakkarainen ja hänen myötäpuolen divat retsamalla saattaneet jutun on Maaliskuun 31 päivänä 1914 antamallaan tumiolta jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan. 165
Hovioikeuden tuomioen ovat Kalle Heikki Hakkarainen ja hänen myöläpuo lensa anoneet muutosta perustelmällä, jonka aikaisemmin jutussa kantajina ollut Kelarin kappelistä olevat Talolliset Adolf ja Alex Pääkkölä sekä Kalle Kyrö myös olivat allekirjoittaneet, minkä jälkeen perustelman kaksackappale on Suomen Kruunun puolesta paikalletulopäivänä Toukokuun 30 päivänä 1914 täältä otettu, mutta vastaseuranneen Kesäkuun 18 päivänä on Kruunun vastauskirjoitus tänne annettu Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja samalla kuin Keisa rillinen Senaatti jättää huomiotta, mitä Suomen Kruunun puolesta on maini tussa vastauskirjoituksessa lausuttu, koska se on määräajan kuluttua tänne toimitettu, ja mitä muutoksenhakemuksessa on Adolf ja Ales Rääkkölän sekä Kalle Kyrén kohdalta lausuttu, koskeivät Adolf ja Åles Rääkkölä sekä Kalle Kyrö ole näyttäneet, että he siinä järjestyksessä kuin on säädetty Oikeudenkäymiskuaren 30 luvun 1 SSn 1 mo mentissa, kuten tämä lainkohtu on Keisarilli sessa asetuksessa Huhtikuun 27 päivältä 1868. olisivat varannet itselleen tilaisuutta hakea muutesta Häräikeuden tuomioen, katso Keisarillinen Senaalle, mitä tulee Kalle Heikki Hekka räisen ja hänen muiden myöläpuoltensa osan mukaisesti täällä perille ajamaan kanteesen, ettei ole esitetty syytä muuttaa Henriksuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi, Tälä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti Walter Andersin. K. R. Helanen Johannes Pesonen. K. Auer Allan Dahlbeck 166
Helmikuun 8 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa korvausta koskevas sa jutussa jossa ovat Talollinen Kalle Alamaijanen Maijanen eli Heikka Ylitornion pitäjän Kainuun kylästä, toisella ja Kauppias Gustaf Svanljung Nikolainkaupungista, toisella puolella vuoroin hakijoina ja vastaajina: Annettu Oikeuserastossa SS päivänä Helmikuuta 1916 Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä saanut tietää: Sittenkuin Keisarillinen Waasan Hovioikeus 15 päivänä Toukokuuta 1911 antamallaan lainvoiman saaneella päätöksellä, oli Torkion kaupungin Rahatoimikamarin Kalle Alamaijasta vastaan Alatornien ja Karungin pitäjien käräjäkunnan Kihlasäsnä: W. t. 1. SS. 7. P. K.K. A. No 223. Sag. 30. R. D. 1914.
kunnanoikeudessa ajaman ja valittamalla Hovioikeuden ratkaistavaksi saatetun kanteen johdosta velvoittanut Kalle Alamaijäsen Rahatoimikamarille suorittamaan borvaus ta Alamaijasen talvella vuonna 1909 Tormion kaupungin omistamasta Aortimon metsästä hakkautta mista 40 kuormasta sekapuita, 13 pirrestä ja polttopuiksi otaltamista 12 kuormasta honkia yhteensä 62 markkaa 40 penniä se kä kaupungille kuuluvan metsä pirtin käyttämisestä 20 markkaa kuin myös korvaamaan Rahatoimikamarin oikeudenläyntikulut Kihlakunnanoikeudessa 500 markalla ja Hovioikeudessa 40 markalla, niin on Kalle Alamaija nen, haasteen nojalla, Nikolain kaupungin Raastuvanoikeudessa vaatinut että, koska hän oli Hovioikeuden kerrotun päätöksen nojalla pakotettu Tornion kaupungin Rahatoimikamarille suorittamaan 622 markkaa 40 penniä, mutta puheenalainen borvausvelvollisuus oli syntynyt Kalle Alamaijasen, Kauppias Svanljungin tyinjohtajana toimittamasta Svanljungin tukkien ajamisesta ja Svanljung sitä paitsi sekä Rahatoimikamarille lähettämässään kirjeessä 22 päivältä Helmikuuta 1909 että edellämainitussa Rahatoimikamarin ja Kalle Alamaijäsen välisessä oikeudenkäynnissä, jossa Kauppias Svanljungia kin oli kuulusteltu, oli sitoutunut maksamaan kysymyksentulleen korvauksen, Kauppias Svenljung velvoitettaisiin Alamaija selle suorittamaan sanottu rahämäärä 622 markkaa 40 pen. niä korkoineen. Kanteesta kuultuna on Kauppias Svanljung sitä vastasta. nut sekä Kalle Alamaijäselle toimituttamansa vastahaasteen nojalla vaatinut että, koska Svanljungin Kalle Alamaijäsen oikeuttaman oikeudenväynnin 168
vuoksi oli täytynyt tehdä kaksi matkaa Tornion kaupunkiin ja palkata asiamies saadakseen asian Rahatoimikamarin kanssa sovituksi ja Svanljung sitä paitsi oli kärsinyt asiassa muitakin kustannuksia, Kalle Alamaijanen velvoitettaisiin korvaamaan Kauppias Svanljungille vastamainitut kulut laskunmukaan yhteensä 1212 markalla Tämän Kauppias Svanljungin kanteen on Kalle Alamaijanen puusteettomana kieltänyt; minkä jälkeen, ja sittenkun asianosaiset molemmin puolin olivat anoneet korvausta oikeudenkäynti kuluistaan, Raastuvanoikeus on 21 päivänä Kesäkuuta 1912 julistanut päätöksen asiaan; ja koska Hovioikeus edellä kerrotulla päätöksellään oli velvoittanut Kalle Alamaijäsen, joka 5 päivä nä Joulukuuta 1908 oli saanut Tornion kaupungin Rahatoimika marilta luvan Kauppias Svanljungin työnjohtajana vedättää Svanljungin Uudentalon ja Mansikan talojen metsistä hakkauttamia puita Tomion kaupungin omistaman Mortimon metsän paikki sekä tehdä sitä varten korkeintaan viisitietä ja tukinsäilytyspaikkaa Kortimonjoen rannalle, ehdolla että Alamaijanen tilaisi ja kustantaisi Metsänhoitaja E. Reuterin osat tamaan tie - ja säilytyspaikat ynnä arvioimaan Tornion kaupungille maksettavan korvauksen, sekä sittemmin Tomion kaupungin metsänvartijan Juho Erkki Wäystäjän osotuksen mukaan oli käyttänyt erästä vanhaa tietä ja säilytyspaikkaa ja huolimat ta hänelle toimitetuista kielloista jatkenut mainittua työtänsä 19 päivään Huhtikuuta 1909 saakka jolloin hän oli Kauppias Svanljungin palveluksesta economut, Tornion kaupungille korvaamaan hänen sanottuna aika na mainitun kaupungin met sästä, säilytyssaikan laajentamis169
ta varten, hakkauttamiensa 40 sekä pruukuorman ja 13 hirren sekä polttopuiksi erästä sanotun kaukungin omistamaa ja mainittuun työhön osaa ottaneiden työmiesten asunnaksi käytettyä metsäpirttiä varten otattamiensa 12. honkakunnan arvon yhteensä 62 markalla 40 pennillä ja tuonmetsäpirtin käyttämisestä maksamään 20 markkaa sekä palkitsemaan Rahatoimikamarin oikeudenkäyntikustannukset Kihlakunnanoikeudessa 500 markalla ja Hovioikeudessa 40 markalla, ja Kalle Alamaijanen oli Rahatoimikamarille suorittanut sanotut määrät; sentähden ja kun Kauppias Svanljung oli kirjessään 22 päivältä Helmikuuta 1909 Rahatoimikamarille ilmoittanut ja kuultuna edellämainitussa asias sa sen ollessa vireillä Kihlakunnanoikeudessa myöntänyt olevan sa valmis maksamaan korvauk sen niistä puista, jotka edellämainitusta Temion kaupungin metjästä kaadettiin teitä ja säilytyspaikkoja varten kun metsänhoitaja tämän korvauksen arvioisi paikkakunnan hintöjen mukaan, niin ja koska oli näytetty, että ne ylläluetellut puut, jotka olivat kaadetut teitten varsilta ja säilytyspaikaista Tornion kaupungin metsästä, olivat käytetyt Kauppias Svanljungin hyväksi ja että metsäpitissä asuneet työmiehet, joiden hyväksi kaadetut hongat olivat samassa pitissä käytetyt poltinpuiksi olivat siihen aikaan olleet Kauppias svanljungin työssä ja ettei muuta sopivaa anntoa kuin sanottu pirt. ti olisi voitu heille saada, on Raastuvanoikeus hyljäten Svanljungin vastakanteen oikeettomana ja näyttämättömänä, velvoittanut Kauppias Svanljungin Kalle Alamaijäselle maksamaan tämän vaatiman korvausmäärän kuusisataa kaksikymmentä, oi