Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
maatti ettei Maria Makkonen ole esiintuonut syytä muuttaa sitä loppupäätöstä, johon tuomioistuimet ovat johtuneet ja jonka varaan asia siis jää; ja velvoitetaan Maria Makko nen suorittamaan Tahvo Israelinpoika Tikalle häneltä täällä juttuun menneiden kustannusten korvauksessi kuusikymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakooKeisarillinen Suomen Senaatti: Kyrkonmak Alfred Eriksiala. K. R. Helanen Mannesiktonen B. Amberg. Frans Salmro Joulukuun 11 päivänä 1911. 680. Keisarillisen Suomen Senaatutuomio nostorahalla Keisarillisesta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa velkomusta koskevassa jutus sa, jossa Helsingin kaupungissa asuva Kauppias Reguel Wolff on hakijana ja Kauppias Eugen Wolff, Wiipurin kaupungista, vastaa jana: Annettu Oikeusosastossa 11 päivänä Joulukuuta 1911. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa Wiipurin kaupungin Raastuvanoi keudessa on Kauppias Regina Wolff lausu nut, että Kauppias Eugen Wolff oli 24 päivänä Marraskuuta 1899 antamassaan velkakirjassa sitoutunut viiden vuoden kuluessa sanotusta päivästä lukien Reguel Wolffille suorittamaan 23.000 markkaa viiden prosentin vuotuisine korkoineen; mutta koskei Eugen Wolff tuota velkaansa vastaan ollut Reguel Wälffille maksanut enempää kuin 26 päivänä Tammikuuta 1905 suorittamansa 24,565 markkaa 86 penniä, on Reguel Wolff Läsnä: D. W. A. J. P. A: L. B. t. J: P. R. H. H. af H. B No 1751. Pag. 270 R. D. 1909.
vaatinut Eugen Wolffia velvoitettavaksi Reguel Wolffille maksamaan yllämaini tun velkakirjan sisältö korkoineen, luettuna velkakirjan antopäivästä täyden maksiin tapahtumiseen asti, siitä kuitenkin lyhennettyä viimeksimainittu rahamäärä, kuin myös korvaamaan Reguel Wolffin oikeudenkäynti kulungit Kanteseen vastatessaan on Eugen Wolff ilmoittanut, että Reguel Wolff, joka keväällä 1903 oli aikonut Eugen Wolffilta lunastaa kaikki viimemainitun silloin omistamat Aktiebolaget Tornator osakeyhtiön osakkeet sekä tehdä lopullisen välinsuorituksen asianosaisten kaikista sen aikuisista välityksistä, oli kirjeessä 24 päivältä Maaliskuuta 1903 saattanut Eugen Wolflin tiedoksi, että mainittujen osakkeiden hinnasta oli asianosaisten kesken sitä ennen tehdyn sopimuksen mukaan lyhennettävä, muun muassa, Eugen Wolflin Regiel Wolffille maksetta va velka, jonka Regiel Wolff puheena laisessa kirjeessään oli ilmoittanut 31 päivänä Maaliskuuta 1903 tekevän 22,600 markkaa 84 penniä; ja koskei Eugen Wolff siihen aikaan ollut muissa velkasuhteissa Reguel Wolffiin kuin kanteenalaiseen velkakirjaan perustuvassa velassa, ja Eugen Wolff 26 päivänä Tammikuuta 1905 oli Reguel Wolffille suorittanut viimeksimainitun rahamäärän viiden prosentin vuotuisi ne korkoneen 31 päivästä Maaliskuuta 1903 Joulukuun 26 päivään 1904, jolloin Eugen Wolff oli ilmoittanut tahtoneensa maksaa puheenalaisen velkansa Reguel Wolftille, vaikka tämä oli jäänyt tekemättä, kunReguel Wolffin asiamies ei silloin ollut tärättävissa, on Eugen Wolff, joka katsoi täysin maksaneensa kysymyksessä olevan velan vastustanut kannetta Raastuvanoikeus on 13 päivänä Kesäkuuta 1907. julistamallaan päätöksellä ratkaissut asian; ja koska Reguel Wolffin vaatimus perustui selvään ja maksettavaksi langenneeseen velkakirjaan eikä Eugen Wolf vastoin Regiel Welflin kieltää ollut voinut näyttää, että hän puheenalaista velkaansa vastaan olisi suorittanut enemhää kuin mitä Regul Wolff oli lyhennettäväksi myöntänyt ja velkakirjaan ole kuitattu, on Raastuvan 1881 SS 6
oikeus velvoittanut Eugen Wolffin kuitatta vaa alkuperäistä velkakirjaa vastaan Reguel Wolffille heti maksamaan vaaditut kaksikymmentäkolmetuhatta markkaa viiden prosentin vuotuisine korkoineen, lukien 24 päivästä Marraskuuta 1899 lopullisen maksun tapahtumiseen asti, tästä kuitenkin lyhennettyä 26 päivänä Tammikuuta 1905 kuitatut kaksikymmentäneljätuhatta viisisataa kuusikymmentäviisi markkaa kahdeksankymmentäkuusi panniä; minkä ohessa Eugen Wolffin tuli kuudellakymmenellä markalla korva ta Reguel Wolffin oikeudenkäymiskustannukset. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Engen Wolff oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiolla 17 päivältä Heinäkuuta 1909 ratkaissut asian; ja koska Reguel Wolff, joka ei ollut edes väittänyt hänen ja Eugen Woltfin välillä 24 päivänä Maaliskuuta 1903, jolloin edellinen oli kirjoittanut yllämainitun kirjeensä jälkimäiselle, olleen muita velkasuhteita kuin kanteenalaiseen velkakirjaan perustuva, samassa kirjees247. sään oli Eugen Wolffille ilmoittanut tämän velan Reguel Wolffille saman Maalis kuun 31 päivänä olevan kaksikymmentäkaksi tuhatta kuusisataa markkaa kahdeksankymmentäneljä penniä eikä Reguel Wolffin puolesta oltu väitettykään, että tuo ilmoitus olisi johtunut laskuerehdyksestä, senvuoksi Hovioikeus, muuttaen Raastuvanoikeuden vedonalaista päätöstä, on velvoittanut Eugen Wolffin, saadessaan takaisin antaman sa alkuperäisen velkakirjan asianomaisesti kuitattuna, Reguel Wollfille suorit tamaan kaksikymmentäkaksituhatta kuusisataa markkaa kahdeksankymmentäneljä penniä korkoineen viisi sadalta vuodessa, luettuna 31 päivästä Maaliskuuta 1905 täyden maksun tapahtumiseen saakka, siitä kuitenkin laillisessa järjestyksessä lyhennettyä 26 päivänä Tammikuuta 1905 suoritetuiksi kuitatut kaksikymmentäneljä tuhatta viisisataa kuusikymmentäviisi markkaa kahdeksankymmentäkuusi penniä. Näin muutettuna on asia muu ten eli mitä tuli tuomittuihin oikeuden käyntikulunkeihin jätetty Raastuvanoikeuden päätöksen varaan. SS 51
Hovioikeuden tuomioen on Regina Wolff anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Eugen Kolff on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja harkitsee oikeaksi, kumoton Hovioikeuden tuomion, jättää asian Raastuvanoikeuden päätöksen varaan. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: Ullkunnano Mannu Suonen. Ullkunnassa Mannu Pesonen Alfred Luuksiala. Johannes Pesonen. B. Arnebref. K. R. Helanen. Häf Hellen Joulukuun 11. päivänä 1911. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Tuun Hovioikeudesta tullassa, velkomusta koskevassa jutussa, jossa Talollinen Heikki Ylitalo, Prunkkalan kappelin Seppäkosken kylästä, on hakijana sekä saman kappelin Leikolan kylässä asuva Talollinen Antti Takatalo, omasta puolestaan ja vaimonsa Johanna Kaarlentyttären edusmiehenä, tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 11. päivänä Joulukuuta 1911 Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Sittenkun Antti Takatalo, haastatettuaan Heikki Ylitalon Liedon ja Maarian pitäjäin sekä Puinkkalan ja Paattisten kappelien käräjäkunnan 1899. vuoden talvikäräjiin, oli, ilmoittaen että Ylitalo noin seitsemän vuotta sitä ennen oli Takatalolle antanut velkakirjan 3000. markasta, jonka velan korot Ylitalo oli suorittanut aina 1. päivään ToukoLäsnä: S.S. W. A. L. ssr 883 622 No 1756. Pag 170. RD 1909
kuuta 1896., mutta että velkakirja sitten noin kolme vuotta ennen jutun vireille ranemista oli hävinnyt siten, että Johanna Kaarlentytär luvalla oli ottanut sen miehensä kaarista, vaatinut Heikki Ylitaloa velvoitettavaksi hänelle maksamaan velkakirjan sisällys korkoineen äskenmainitusta päivästä lukien, siitä kuitenkin lyhennettyä erään Antti Takatalon Heikki Ylitalolta ostaman ladon hinta, 35. markkaa, sekä korvaamaan Antti Takatalon oikeudenkäyntikulut, kuin myös Heikki Ylitalo, joka on Johanna Kaarlentyttären aikaisen masta avioliitosta olevan tyttären Emiliä Wilhelmiina Juhontyttären mies, oli vastustanut tuota kannetta, väittäen Ipäivänä Joulukuuta 1898, saadessaan velkakirjan kuitattuna haltuunsa, maksa neensa koko velkansa korkoineen Johan na Kaarlentyttärelle, jonka yksityisen tilanosuuden hintaa velka olikin, mutta velkakirjan sitten hänellä hävinneen, akä Johanna Kaarlentytär oli myöntä nyt "asian juonen olleen sellaisen, kuin Heikki Ylitalo oli kertonut, oli KihlaSS 59 584 SS: 6. kunnanoikeus päätöksellä 2. päivältä Maaliskuuta 1901. julistanut selville käyneen, että Heikki Ylitalo joitakuita vuoria sitä ennen oli kirjoittanut Antti Takatalolle 3000. markasta velkakirjan, jotenka ja koskei Ylitalo ollut voinut näyttää vaitostään, että velka korkoireen jo oli maksettu, Kihlakunnanoikeus oli velvoittanut Heikki Ylitalon kuittia vastaan maksamaan Antti Takatalolle sanotun velkakirjan sisällyksen, 3000. markkaa, ynnä 5. prosentin vuotuisen koron tästä rahamää rastä lukien 1. päivästä Toukokuuta 1896. kunnes täysi maksu tapahtuisi, kuitenkin siitä vähennettyä Antti Takatalon myöntämät 35. markkaa, jota paitsi Heikki Ylitalon tuli 250. markalla korvata Antti Takatalon tuossa jutussa kärsimät kulungit; mutta oli Heikki Ylitalolle kuitenkin jätetty valta, jos hän oli maksanut velan Johanna Kaarlentyttärelle, hakea se tältä takaisin eri oikeudenkäynnillä; ja oli Keisarillinen Turun Hovioikeus, johon Heikki Ylitalo oli asian vedon
nut, lain voiman saaneella tuomiolla 18. päivältä Tammikuuta 1902. jättänyt mainitun jutun Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan sekä velvoittanut Heikki Ylitalon suorittamaan Antti Takatalolle maksut hänen kappaleestaan Hovioikeuden tuomiota, 15. markkaa 80. penniä. Sittemmin on Heikki Ylitalo Johanna Kaarlentyttärelle ja tämän edusmiehelle Antti Takatalolle toimitetun haasteen nojalla edellämainitussa Kihlakunnanoikeudessa vaatinut että, koska hän ylempänä kerrotulla tavalla. oli joutunut uudestaan maksamaan puheenalaisen velkansa, vaikka Johan na Kaarlentytär oli myöntänyt saaneensa siitä täyden maksun, Johan na Kaarlentytär, joka oli nostanut ja käyttänyt rahat, velvoitettaisiin pesäosuudestaan suorittamaan Heikki Ylitalolle kolmetuhatta markkaa korkoineen, siitä vähennettyä mitä Johanna Kaarlentytär voisi näyttää jo Ylitalolle maksaneensa, sekä korvaamaan Ylitalolle puheenalaisista oikeudenkäynneistä johtunut vahinko. 685 660 Jutussa kuulustettuina, ovat Antti Takatalo ja Johanna Kaarlentytär joittaneet, että Heikki Ylitalo oli houkutellut velkakirjan Johanna Kaarlen tyttäreltä, luvaten vastedes maksaa Johanna Kaarlentyttärelle ja hänen lapsillensa 2000. markkaa; ja olikin Ylita lo, jonka Johanna Kaarlentyttären kanssa tekemänsä sopimuksen mukaan velkakirjan sisällyksestä tuli saada pitää 1000. markkaa vaimonsa perintönä, keväällä vuonna 1899. Kansallis Osake Pankin Turun kaarakonttoriin Johanna Kaarlentyttären edellisestä avioliitosta olevan tyttären Johanna Limnellin nimelle mainittua tarkoitusta varten tullettanut 2000. markkaa, mutta kun Heikki Ylitalo oli tuomittu maksamaan Antti Takatalolle velkakirjan sisällys, oli nuo 2000. markkaa sitten talvella vuonna 1902. nostettu Heikki Ylitalon laskuun, joten Johanna Kaarlentytär ai ollut tullut saamaan mitään puheenalaisen velkakirjan maksuksi ja ovat Antti Takalalo ja Johanna Kaar
lentytär sen vuoksi anoneet kannetta hyljättäväksi. Kihlakunnanoikeus on 18. päivänä Marraskuuta 1905. julistamallaan päätöksellä mainitsemillaan perusteilla velvoittanut Johanna Kaarlentyttären kuittia vastaan omasta pesän osuudestaan ja siinä järjestyksessä, kuin lakimääräsi, maksamaan Heikki Ylitalolle vaaditut kolmetuhatta markkaa viiden prosentin vuotuisine korkoineen 1. päivästä Tammikuuta 1896, tästå kuitenkin vähennettyä Ylitalon viihennettäviksi myöntämät kolmekymmentäviisi markkaa, jota paitsi Johanna Kaarlentyttären tuli omilla varoittaan korva ta Heikki Ylitalolle tämän ylempänä kerrotussa oikeudenkannissä Antti Takatalolle maksettaviksi tuomitut oikeudenkäyntikulujen korvaukset, yhteensä kolsisataa kuusikymmentäviisi markkaa kahdeksankymmentä penniä. Sen ohessa velvoitettiin Johanna Kaarlentytär niin kään omilla varoillaan korvaamaan Mikki Ylitalon tästä asiasta johtuneet kulut ja sitä varten hänelle suorittamaan kaksisataa viisikymmentä markkaa. 1666. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Antti Takatalo, sekä omasta puolestaan että Johanna Kaarlentyttären edusmiehenä, oli vetoamalla saattanut jutun, on 7. räivänä Huhtikuuta 1909. antamassaan tuomiossa, koskei Heikki Ylitalo ollut voinut näyttiä maksaneensa puheenalaisen velkakirjan sisällystä Johanna Kaarlentyttärelle, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, hyljännyt Heikki Ylitalon asiasta ajaman kanteen sekä vapauttanut Johanna Kaarlentyttären kaikesta maksudvellisuudesta jutussa Hovioikeuden tuomioon on Heikki Ylitalo anonut muu losta Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Heikki Ylitalo ole esiintuonut syytä muuttaa Hovi oikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asian omai
Asian ochannus set noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: kuten Saarinen Walter Andersin. kuten Saarinen Walter Andersin. Alfred Luksiala. Johannes Pesonen. Alfred Eriksiala. Johannes Pesonen. Den 12. December 1911. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsätt revisionsskilling från Kejserlige Åbo Hof att inkommit mål, angående ersättning, emellan finnan Niilo Ahlgren et Co i Helsingfors stad, sökande, samt Ködsegaren OmWederholm, från Bäckby enstaka rusthåll i Esbo socken, svaande: Sifven uti Justitiedepartamentet den 12. December 1911. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig fördra gas och af dem, såvidt numera år i fråga, inhämtat följande: Efter stämning å finnan Niilo Ahlgren et Ochar Södsegaren Vederholm vid Häradsrätten i Esbo sockens tingslag anfört att han me delst kontrakt af den 12. Februari 1902. åt Todsegaren Anders Gustaf Adlerörint, från Nurmijärvi socken, öfverlåtit afverkningsrätten till Wederholm tillhöriga Bäckby mothålls skog, under villkor, bland annat, att skog tillräkligt till husOfde S.S. - 11. A. - A. S. - J. P. ./. F. S. L. Rd 1774. Pag. 19. R. D. 1909.
behofsbringle enligt nuvarande mått stock, äfvensom byggnads timmer till befintliga byggnaders underhåll "borde hvarlämnas, hvilket kontrakt sedermera öfverlåtits åt firman Niilo Ahlgrén et Co, som verkställt afverkningen; men emedan bemälda firma därvid öfversbridit den förman enligt kontraktet tillkommande afverkningsrätt och sålunda väl lat att Bäckby rusthålls skog efter öfverkningen icke försloge till fyllan de af lägenhetens behof af bränsle, utgörande 230. famnar om året, i det att enligt verkställda beräkningar en vidbrist af 204. bebikheter fart mått förelage, har Godsegaren Wederholm, under framhållande af att den hvarlämnade stockskogen med 1,517. stammar eller, enligt beräkning af O, 5. hukikmeter per stam, med 755, 5. rubikheter vidmana if verstige lägenhetens uppskattade behof af timmer, påstått firman Aito Ahlgren et bör åläggande att till Godsegaren Wederholm utgifva i erättning för felande 1305,5 kubikmeter ordmässa, efter beräkning af 2. mark för pubikmetsen, 2,611. mark. saken hörd har firman Niilo Ahlgren et Co bestridt det finnan skulle öfversbridit dess afverkningsrätt till ifrågavarande skog, hvarför firman emotsett förkastande af häromålet. Sedan, för utrönande af skogens å Backby lägenhet tillstånd efter afverkningen, särskilda syner af sakkunnige förrättats och vittnesförhör i målet egt rum, har Häradsrätten, hvarest parterna å ömse sidor gjort anspråk på ersättning för sina kostnader i målet, medelst den 3. Mars 1905. afkunnadt utslag funnit utvidt att genom ifrågavarande afverkning en brist i Backby rusthålls behof af bränsle uppstått, motsvarande tvåtusen sextiofyra pubikmeter vedmassa, hvarför och då tillika visats att för firman Niilo Ahlgren 6o efter öfverkningen förefunnits ett tillgodohafvande af timmer, motsva648. 663
rande sjuhundra femtioåtta hela fem tiondedels pubikmeter vedmassa, Häradsrätten ålagt finnan Niilo Ahgren et Co att till Todsegaren Widerholm utgifva i ersättning för bristande ettusen trehundra fem hela fem tiondedels pubikarter ved massa, efter två mark kulikmetem, tvåtusen sexhundra elfva mark samt att med ettusen mark hålla Wederholm skadeslös för umgälderna i målet. Hofrätten, under hvars pröfning finnan Niilo Ahlgren et Co i vaderas dragit målet, har medelst dem af den 15. December 1905. låtit vid Häradsrättens utslag bero. Uti Hofrättens dom har firman Niilo Ahlgren et Co sökt ändring medelst hit ingifven deduktion, den Sodsägaren Wederholm i föreskrifven ordning bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Godsegåren Wederholm icke hafva utredt att firman Niilo Ahlgren ett 489 667 skulle öfverskridit den finnan på grund af ifrågavarande kontrakt tillkommande afverkningsrätt, hvarför Kejserliga Senaten pröfvar rättvist, med upphäfvande af Hofrättens förenämnda dom och Häradsrättens utslag, förkasta Todsegaren Wederholms i saken utförda talan, men jämlikt stadgandet i 4. SS: 21. Cap. R: B. för firman Niilo Ahlgren et Co sjelf vidkännas dess i målet hafda umgälder. Pet alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: hustru Saarinen Moder Andersin. hustru Saarinen Moder Andersin. Alfredliuksiala. Johannes Pesonen. Alfredliuksiala. Johannes Pesonen. Vilj Gränvin
Joulukuun 14 päivänä 1911. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa talonkaupan pukamista koskevassa jutussa, jossa ovat alaikäisen Talollisenpojan Hugo Werner Kaarlen. poika Mikkolan eli Hietamäen holhooja Talollinen Nestor Hopsu, Jämsän pitäjän Kiukkoilan kylästä, hakijana ja sanotun pitäjän Kaipolan kylässä asuvat Torppari Kaarle Korkman, vaimonsa Hilma Aliisa Kaarlentyttären edusmiehenä, sekä Talollisenpoika Emil Kaarlenpoika Hietanen ja Talollisentytär Hilda Amanda Kaarlentytär Mikko la eli Hietamäki vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 14 päivänä Joulukuuta 1911. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää läsnä: A. R. J. P. - A. L. B. t. K. H. U. S. 390 SS: 6 No 1785. Pag. 219. R. D. 1909.
seuraavaa: Jämsän pitäjän käräj �äkunnan Kihlakunnanoikeuden istuntoon 20 päiväksi Huhtikuuta 1905 Hugo Perner Mikkolan silloiselle holhoojalle, mainitussa Kiukkoilan kylässä asuvalle Talolliselle Evert Hopsulle hankkimansa kirjallisen haasteen nojalla ovat Kaarle Kerkman, edelläsanotussa ominaisuudessaan, sekä Emil Hietanen ja Hilda Amanda Mikkola, jotka samoin kuin Korkman´in vaimo Hilma Aliisa Kaarlentytärkin ovat Kaipolan kylästä kotoisin olleen 29 päivänä Helmikuuta 1904 kuolleen Talollisen Kaarle Matinpoika Mikkolan rintaperilli siä, sanotussa oikeudenkäyntitilaisuudessa lausuneet, että Kaarle Mikkola ja hänen vaimonsa Aman da Mikontytär Mikkola 22 päivänä äskenmainittua Helmikuuta laaditulla välikirjalla olivat siinä mainituilla ehdoilla pojilleen Aleksi Fritiof Mikkolalle ja alaikäiselle Hugo Werner Mikkelalle luovutta691 neet Kaipolan kylässä omistamansa Mikkolan eli Hietamäen perintötalon ynnä kaiken irtaimistonsa; mutta koska tuon välikirjan oli Hugo Werner Mikkolan puolesta ilman laillista valtaa allekirjoittanut Aleksi Fritiof Mikkola ja kauppa, mikäli se koski Hugo Herner Mikkolaa siis oli mitätön, ovat Kaarle Korkman ja hän asiakumppaniusa vaatineet, että sanottu luivutus Hugo Werner Mikkolan kohdalta julistettaisiin arrottomaksi ja että Hugo Werner Mikkolalle myyty omaisuus määrättäisiin annettavaksi lailliseen jakoon Kaarle Mikkola-vainajan jälkeen. Asiassa kuulustettuna on Evert Hopsu, ilmoittaen Hugo Werner Mikkolan puolesta hyväksyvänsä riidan alaisen kaupan, anonut kanteen hylkäämistä sekä sen ohessa, mainiten uskottuna miehenä edustavansa myös ken Amanda Mikkolaa, joka oli juttuun kuulustettavaksi haastettu, tämänkin puolesta vastustanut KaarSS 6
le Korkmanin ja hänen myötäpuoltensa asiassa tekemää vaatimusta. Evert Hopsun hankittua Jämsän pitäjän holhouslautakunnan lausunnon puheena olevasta kaupasta ja sittenkun Kaipelan kylässä asuva Talollinen Herman Nirkanen, joka oikeudenkäynnin kestäessä oli Evert Hopsun sijaan määrätty Hugo Perner Mikkolan holhoojaksi, oli, kanteesta kuulustettuna, toistanut mitä Evert Hopsu oli Hugo Werner Mikkolan puolesta asiassa lausunut, on Kihlakunnanoikeus 17 päivänä Marraskuuta 1905 julistamallaan päätöksellä siinä mainituilla perusteilla hyljännyt kanteen sekä sen ohessa velvoittanut Kaarle Korkmanin ja hänen juttukumppanensa yhteisesti tahi sen heistä, jolla varoja oli, oikeudenkäyntikulujen korvaukseksi suorittamaan Hugo Werner Mikkolalle neljäkymmentäviisi markkaa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kaarle Korkman ja hänen edelläluetellut asiakumppaninsa vetoamal692 SS 67 la olivat saattaneet jutun, on tuomiolla 26 päivänä Toukokuuta 1909 asian ratkaissut; ja koska Hugo Werner Mikkola kauppakirjaa 22 päivältä Helmikuuta 1904 tehtäessä, jolla Kaarle ja Amanda Mikkola olivat hänelle myyneet puolen omistamastaan Mikkolan perintötalosta ja irtaimistostaan, oli ollut alaikäinen ja siis oikeudeton tekemään kysymyksessäolevaa kauppaa eikä hänen puolestaan laillinen edusmies kään ollut silloin kauppaa hyväksynyt, sentähden ja kun se seikka, että Hugo Werner Mikkolan holhoojat Evert Hopsu ja Herman Virkanen olivat sittemmin, Kaarle Mikkolan kuollua, hyväksyneet saman kaupan, ei voinut tehdä sitä lailliseksi ja Hugo Verner Mikkola niin ollen ei siis myöskään voinut nojautua vilpittömässä mielessä tapahtuneeseen saantiin, joten hänen puolestaan Hovioikeudessa tehty väite siitä, että Kaarle Korkmanin ja hänen myötäpuoltensa asiassa ajama kanne olisi
för myöhään nostettu, ei ansainnut mitään arvoa, on Hovioikeus kumaten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, julistanut sanotun kaupan, sikäli kuin se koski Hugo Werner Mikkolalle myytyä talonosaa, olevan voimaa ja vaikutusta vailla, mikäli Kaarle Korkman ja hänen asiakumppaninsa olivat Kaarle Mikkolan oikeudenomistajina oikeutetut tätä perimään, sekä määrännyt, että Nestor Hopsun, joka 17 päivänä Marraskuuta 1905 oli määrätty Hugo Werner Mikkolan holhoojaksi, oli luovutettava tämän osuus puheenaolevassa kauppakirjassa mainittua omaisuutta siten jaettavaksi, että Kaarle Korkman ja hänen myötäpuolensa saivat heille sillä tuvoin tulevat osuudet sanotusta omansuudesta; minkä ohessa Kaarle Kockman ja hänen juttukumppaninsa asian laatuun ja päättymiseen näkden vapautettiin Kihlakunnanoikeuden heidän maksettavikseen tumitsemien oikeudenkäyntikustannes ten suorittamisesta. Hovioikeuden tuomioon on Nestor Hopsu anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Kaarle Korkman ja hänen myötapuolensa ovat säädetyssä järjestyksessä vastanneet. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska Hugo Werner Mikkola edellämäinittua kauppakirjaa 22 päivältä Helmikuuta 1904 laadittaessa on ollut alaikäinen eikä hän siinä tilaisuudessa siis ole saattanut tehdä laillisesti pätevää kauppaa, sentähden ja kun Hugo Werner Mikkolan holhoojat Evert Hopsu ja Herman Virkanen kaupalle jälestäpäin, Kaarle Mikkolan jo kuoltua, antamallaan hyväksymisellä eivät ole voineet tehdä sitä lailliseksi, Keisarillinen Senaatti harkitsee oikeaksi jättää asian sen loppupäätöksen varaan, johon Hovioikeus on tuomiossaan johtunut; ja velvoitetaan Nestor Hopsu suorittamaan Kaarle Kockmanille ja hänen asiakumppaneetleen heillä täällä jutun vuoksi ollei93,668
den kulunkien korvaukseksi yhteensä seitsemänkymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Aleksi Käpp. - Maruseltonen Aleksi Käpp. - Maruseltonen Aleksi Käpp. - Maruseltonen Alfne Luksiala. B. Anneberg Alfne Luksiala. B. Anneberg K. R. Helanen Uno Strömsten Joulukuun 15 päivänä 1911. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa, holhoustilin moitetta koskevassa jutussa, jos sa Ahlaisten kappelin Ylikylän kylästä kotoisin oleva Rustitilallinen Johan Adolf Holmberg on hakijana ja Talollisenleski Sofia Brander, Euran pitäjän Turajärven kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 15 päivänä Joulukuuta 1911. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jultuun kuuluvat kirjat ja niistä, miläli nyt on kysymyksessä, saanut tietää saraavaa: Sofia Brander on Ahlaisten kappelin Hakylän kylässä asuvalle, entiselle Talolliselle Fredrik Holmbergille toimituttamansa haasteen nojalla Naomarkun pitäjän ynnä Somärkun ja Alaisten kappelien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa, jättäen Oikeuteen kolme tikä, jotka Fredrik Holmberg, holhoojana hoitaessaan vajavaltaisen Rustitilallisenpojan Abel Viktor Holmbergin omaisuutta, oli tästä holhoustoimestaan antanut ja joista ensimäinen läsitti ajan 30 päivästä Läsnä: D. V. A. A: B. — J. P. 3.  3. 3/4.  R. K. 64 666 No 1802. Pag 281 R. D. 1909.