Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
mål varit vid Rädstufvurätten anhängigt samt såsom sterbhusdeläga re efterlämnat, förutom Vederinären Lindström, sin hustru ofvanbemälda Emilia Fredrika Lindström och följande i äktenskapet med henne sammanaflade barn, nämligen sonen Karl Edgar Lindström, hvilken sedermera jämväl under rättegången ogift aflidit, samt döttrarna Ellen Maria Elvina Strukel, Hilma Leontina Kruskopf och Betty Emmerij Alfthan jämte deras män Professorn Strubel, Banktjenstemannen Kruskopf och Stationsinspektorn. Alfthan, hafva äfven änkan Lindström, samt makarne Strukel, Kruskopf och Alfthan blifvit i saken hörde och därvid förenat sig om hvad Grösshandlaren Lindström i lifstiden jämte Sederinären Sindström i målet anfört; därå Rådstufvurätten, hvarest parterne ömvesides jämväl framställt anspråk på ersättning för sina rättegångskostnader, medels den 21 Maj 1904 afkunnadt utslag i saken sig utlåtit och förklarat utredt vara ej mindre att, sedan Sänedjurlakaren Sundgren i lifstiden genom köpebref den 7 December 1892. till Vederinären Lindström försålt sin för tiden i gården No 22 vid Pastra Henriksgatan i Helsingfors befintliga hofbeslagsinrättning med alla därtill hörande i köpebrefvet närmare omnämnda inventarier emot en köpeskilling, som komme att utgå med fyratiotusen mark för den händelse, att det statsanslag, inrättningen vid tiden för köpslutet åtnjöt, äfven från och med år 1894 tilldelades densamma på gemensam ansökan af säljaren och köparen af hvilka den sistbemälde likväl, i fall slikt anslag beviljades ensam egde uppbära detsamma, Sederinären Lindström å köpesumman, hvilken skulle gäldas genom en af köparen åt säljaren därå utställd förskrifning, som löpte med sex procents årlig ränta, jämväl den 7 December 1892 utfärdat ett dylikt skuldebref med förbindelse att under nyssantydda för558
utsättningar utbetala ofvannämnda belopp och ränta till Sänedjurlakaren Lundgren, räntan halfärsvis under Januari och Juli månader, samt med rätt att å gälden göra så sto ra årliga afbetalningar, Veterinären Lindström för godt funne, under det att Sämedjurlakaren Sundgren däremot endast erhållit befogenhet att efter två månader förut meddelad uppsägning, af gäldenären i kapitalafbetalning fordra högst fyratusen mark om året, än att Grosshandlaren Lindström i lifstiden likaledes änsagde 7. December 1872. iklädt sig proprieborgen till säkerhet för fullgörandet af Veterinären Lindströms förberörda åtaganden äfvensom att ifrågavarande skuldförbindelse efter Sämdjurlakaren Sundgrens frånfälle tillfallit hans änka samt makarne Sundgrens adoptivdotter Valborg Elisabet Lundgren, af hvilken den förra, som vid sitt senare inträffade giftermål med Öfverstelöjtnanten Savonius förbehållit sig, bland annat, själfständig förvaltningsrätt öfver all den egendom hon vid sagda tid punkt egde, vore förmyndare för Valborg Elisabet Sundgren. I anseende härtill och som statsunderstöd, enligt hvad Veterinären Lindström medgifvit, på därom af honom och Länedjur äkaren Sundgren gemensamt gjord ansökan från år 1894 till den 1. Januari 1901 beviljats förenämnda hofbeslagsinrättning och af Vederinären Lindström uppburits samt omordade skuldebref, af hvars innehåll enligt därå gjorda anteckningar guldets å hufvudstolen under Mars månad 1894 och under samma månad 1895 hvardera gången fyratusen mark, den 28 Februari 1899 åttatusen mark och den 2 December 1901 fyratusen mark samt all intill den 1. Januari 1901 upplupen ränta blifvit hos såväl Veterinären Lindström som Grosshandlaren Lindström den 11. Maj 1903. uppsagdt så till kapital som ränta, alltså och då Vederinären Lindström och hans medparter emot Öfverste559
löjtnantskan Savonius bestridande icke gittat visa, att det fortsatta beståndet af de förbindelser, hvilka Veterinären Lindström och Grosshandlaren Lindström genom och i följd af aftalet om hofbeslagsinrättningen åtagit sig, senare gjorts beroende däraf, att det emellan Sänedjurläkaren Lundgren och Veterinären Lindström den 27. Mars 1897 upprättade kontraktet af desse uppfylldes, pröfvade Rådstufvurätten, i betraktande däraf att den gäldenären och proprielöftermannen ågångna uppsägningen enligt skuldsedeln icke medförde skyldighet för dem att erlägga mera änhögst fyratusen mark såsom kapitalafbetalning, rättvist, med förkastande ej mindre af Öfverstelöjtnantskan Savonius å egna och sin myndlings vägnar i detta afseende härutöfver framställda fordringsanspråk än af Peterinaren Lindströms och dennes medparters härutinnan gjorda invändningar, ålägga Veterinären Lindström och Grorshandlaren Lindströms öfrige sterbhusdelägare att gemensamt eller den af dem som tillgång egde, emot kvitto till Öfverstelöjtnantskan Savonius för egen del och i hennes ofvanomförmälda förmyndareegenskap genast utgifva fyratusen mark såsom afbetalning å hufvudstolen och jämväl all från och med den 1. Januari 1901. intill stämningsdagen den 24 Juli 1903 till betalning förfallen ränta, beräknad efter sex procent om året å tjugufyratusen mark från den 1. Januari 1901 intill den 2 December samma år och å tjugutusen mark från sistsagde dag intill den 1. Juli rätteligen 24. Juli 1903. Vidkomande sedan Veterinaren Lindströms och hans medparters i rättegången framställda kvittningsanspråk fann Rådstufvurätten Vederinären Sindström och hans medparter gentemot Öfverstelöjtnantskan Savonius bestridande icke hafva kunnat i bevis leda befogenheten af sagda anspråk, såvidt detsamma anginge följande poster i Vederinären Lindströms förberörda 500
till Rådstufvurätten inlämnade kontokurant, nämligen: posten för den 14 Maj 1901 å trettioen mark åttatioåtta penni, ett belopp å tjugutre mark af posten för den 4. Färpåföljande Juli och porterne för den 14 och 20. Augusti den 18 Oktober och den 28 November samme år å trettioen mark åttatiosju penni, sextio mark, aderton mark femtiotre penni, sextio mark femtioen mark och femtio mark samt posten för den 15 Juni 1901 å sjuttiofem mark, enär den omständigheten, att Öfverstelöjtnantskan Savonius i det instrument, som tillkommit vid bouppteckningen efter Sändjurläkaren Sundgrén, låtit såsom gäld upptaga så stor andel af en växel att sistnämnda post tilläfventyrs kunnat vara laga ränta därå, icke kunde anses innefatta fullt bevis därom, att Sundgren erhållit en del af det emot växeln lyftade beloppet och att Öfverstelöjtnantskan Savonius således ens till någon del vore för detsamma ansvarig, helst ur det af WasaAktiebanks filialkontor i Helsingfors den 4. Mars 1904 utfärdade intyget framginge, att Veterinären Lindström till deskontering i sagda bankkontor inlämnat samma växel. Vid sådant förhållande och då Rådstufvurätten fann det Veterinären Lindström och hans medparter ej heller kunnat visa riktigheten vare sig af den motsagda posten för den 20 Juni 1902 å tvåtusen trehundra mark eller af den icke erkända posten för den 2. Fecember 1901. å samma belopp, hvilken senare fordringspost enligt Vederinären Lindströms uppgift tillkommit vid en skedd afbetalning å näst antydda växel, isynnerhet som det icke framginge ur det af Nordiska Aktiebankens för Handel och Industri filialkontor i Helsingfors den 4. Mars 1904 utfärdade intyget, att Öfverstelöjtnantskan Savonius skulle hafva lyftat i frågavarande tvåtusen trehundra mark, pröfvade Rådstufvurätten lagligt förkasta Vederinären Lindströms och hans medparters hvittningsanspråk, så561.
vidt anginge ofvanuppräknade postermen emedan Öfverstelöjtnantskan Savonius medgifvit riktigheten af den i Viterinären Lindströms kontokurant ingående posten för den 20 Augusti 1901 å trehundra sjuttiotre mark sextio penni och icke gittat bestrida följande i samma kontokurant upptagna poster, nämligen ränteposten för den 19. Maj 1901. å femtiosju mark och af ränteposten för den 4 nästdärpåföljande Juli fyratiotre mark samt poterna för den 18. Oktober 1901 å trehundra mark, för den 22 November samma år å likaledes trehundra mark, för den 28 i sistnämnde månad å sexhundra nittio mark och för den 30. i änberörde November månad å niohundra mark, af hvilka belopp en del jämväl återfunnes i förberörda af Öfverstelöjtnantskan Savonius Veterinären Lindström tillställda kontokurant, ty och som Länetjurläkaren Lundgren och Veterinären Lindström enligt ofvanbeskrifna kontrakt af den af Mars 1897 för en tid af högst fem är från den 1. Oktober 1898 öfverenskommit att för hofbeslagsinrättningen gemensamt ansöka om fortsatt statsbidrag från sistsagde dag att utgå till Viterinären Lindström ensam samt Sundgren obestridt på grund af det tidigare omnämnda emellan honom och Landtbrukstyrelson den 24 Oktober 1900 afslutade kontraktet i statsunderstöd för hofbeslagsinrättningen uppburit den 1. Mars 1901 för närmast föregående Januari och Februari månader ettusen sexhundra mark och Öfverstelöjtnantskan Savonius med stöd af samma kontrakt därpåföljande 1. Maj för Mars och April månader samma år lyftat likaledes ettusen sexhundra mark, men den sistbemälda icke kunnat emot sina vederparters bestridande leda i bevis, att Veterinaren Lindström af de sålunda lyftade beloppen erhållit mera än han själf medgifvit eller ettusen mark, fann Rådstufvurätten lagligt, med förkastande af Jereinaren Lindströms och hans medparters härvid gjorda 562
yrkanden på ränteberäkning, berättiga dem att från det belopp, som genom Rådstufvurättens utslag tilldömts Öfverstelöjtnantskan Savonius, kvittningsvis afdraga samtliga senast uppräknade, till femtusen åttahundra sextiotre mark sextio penni uppgående, belopp, minskade med nyssagda ettusen mark samt de å kreditiden af Vederinären Lindströms oftanämnda kontokurant upptagna tjugu mark för ett hästmått, tio mark för en bok och fem mark för en upparat, hvarhos och enär kontraktet af den 27 Mars 1897, om och dess ordalydelse kunde tyckas vidhandengifva annat, dock måste sålunda förstås, att så länge Veterinären Lindström ensam åtnjöte det hofbeslagsinrättningen tillförsäkrade statsunderstödet, Läneljurläkaren Lundgren vore mot fast årslön vid inrättningen anställd och, ifall han med döden afginge, hans efterlämnade änka af Viterinären Lindström tillbörde i hyresbidrag ettusen sexhundra mark om året samt den sistbemälde, som icke förnekat riktigheten af Öfverstelöjtnantskan Savonius påstående att han under tiden från den 1 Maj 1901 till den 1 Juli 1902, då statsunderstödet indrogs, ensam uppburit detsamma, sålunda, då den honom genom utslaget tillförsäkrade kvittningsrätten jämväl bruktades, måste anses hafva kommit i åtnjutande af atsunderstödet o afkortadt, eterinären Lindström äfven borde ansvara för det Öfverstelöjtnantskan Savonius tillkommande hyresbidraget för tiden från den 1 Maj 1901, då Lämedjurläkaren Lundgren afled, till den 1. Juli 1902 med ettusen åttahundra sextiosex mark sextiosex penni, hvadan från ofvanomförmälda till kvittning fastställda belopp femtusen åttahundra sextiotre mark sextio penni sålunda enligt Rådstufvurättens beräkning komme att afdragas sammanlagdt tvåtusen niohundraen mark sextiosex penni, i följd hvaraf den slutsumma, som borde gå i kvittning mot Öfverstelöjtnantskan Savonius utdömda ford563
ran, utgjorde tvåtusen niohundra sex tioen mark nittiofyra penni. För öfrigt kändes Vederinären Lindström och hans medparter skyldige att med trehundrafemtio mark ersätta Öfverstelöjt nantskan Savonius hennes för målet hafda umgälder. Hofrätten, under hvars pröfning Viterinären Lindström, Grosshandlareänkan Lindström, Professorn Strukel, Banktjänstemannen. Kruskoppf och Stationsinspektorn Alfthan de tre sistbemälde såväl för egen del som i egenskap af målsmän för sina hustrur Ellen Maria Edvina Strukel, Hilma Suntina Krushopf och Betty Emmerij. Afthan i vadeväg dragit målet, har genom dom den 3. April 1909 utlåtit sig och funnit Peterinären Lindström och hans medparter icke hafva anfört skäl till annan ändring i Rådstuf varättens motvädjade utslag än att enär de i Vederinären Lindströms afvanomordade kontokurant ingående porterna för den 18 Oktober och den 28 November 1901 å aderton mark femtiotre penni, sextio mark, femtioen mark och femtio mark, för hvilka poster Öfverstelöjtnantskan Savonius af Vederinären Lindström debiterats, blifvit Peterinären Lindström godtskrifna i likaledes tidigare omförmälda af honom till Rådstufvurätten i saken inlämnade kontokurant, hvilken enligt Peterinären Lindströms obestridd lämnade uppgift utfärdats af Öfverstelöstnänt, skan Savonius, den dör ej heller föröfrigt kunnat påstå, att nästnämnda fyra poster härflöto af växelförbindelser, för hvilkas infriande Veterinären Lindström varit genremot Länedjurlukaren Sundgren eller henne ansvarig, samt Öfverstelöjtnantskan Savonius icke gittat bestrida att hon erhållit valuta för Veterinären Lindströms den 2 December 1901 till henne utfärdade och af honom sedermera inlösta occept å tvåtusen trehundra mark, utan tvärtom i sistberörda kontokusamt under nästsagde dag godtskrifvit Sederinären Lindström för tvåtusen tvåhundra sjuttioåtta mark fem564
tiotvå penni, hvilken summa tydligen motsvarade det belopp vederbörande bankinrättning vid samma aecepts diskontering utbetalat efter afdrag af sju procents disposents, Veterinären Lindström berättigats att utöfver de poster om sammanlagdt femtusen åttahundra sextiotre mark sextio penni, hvilka Rädstufvurätten till kvittning godkänt, ytterligare tillgodoräkna sig förenämnda belopp å aderton mark femtiotre penni, sextio mark, femtioen mark, Femtio mark och tvåtusen tvåhundra sjuttioåtta mark femtiotvå penni, hvadan den summa, som ginge i afdrag mot de poster å tillhopa femtusen trettiofem mark, för hvilka "Sterinaren Lindström själf i sin änberörda kontokurant Frediterat Öfverstelöjtnantskan Savonius, och mot det belopp å ettusen åttahundra sextiosex mark sextiosex penni, som Öfverstelöjtnantskan Savonius af Rådstufvurätten i hyresbidrag tillerkänts, samt till dess återstod finge af Keterinären Lindström och hans medparter användas till kvittning mot hvad Rådstufvurätten å den i målet utsökta skuldsedelns innehåll utdömt, utgjorde inalles åttatusen trehundra tjuguen mark sextiofem penmi. Uti Hofrättens dom hafva Vederinären Lindström och hans omförmälda medparter anhållit om ändring medels ingifven deduktion, den Öfverstelöjtnantskan Savonius bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Viterinären Lindström väl böra utöfver de poster om sammanlagdt femtusen åttahundra sextiotre mark sextio penni, hvilka Rådstufvurätten till hvittning godkänt, ytterligare tillgodo. räknas följande uti en af Öfverstelöjtnariskan Savonius utfärdad, uti Rådstufvurättens protokoll intagen kontökurant upptagna poster, nämligen: för den 18. Oktober sextio mark och aderton mark femtiotre penni, för den 28 November femtioen mark 365
och femtio mark samt för den 2. December tvåtusen tvåhundra sjuttioåtta mark femtiotvå penni, utgörande de fyra förstuppräknade af Peterinären Lindström angifna dagar år 1901 för ÖfverstöjtnantskanSavonius verkställda räntebetalningar och den sistnämnda posten af henne uppburen valuta för en den 2 December samma år disponterad växel, den Vederinären Lindström sedermera inlöst, men att enligt hvad berörda kontokurant utvisade sådant allaredan skett. Med hänsigt härtill och då i Vederinären Sindströms ifrågavarande kontokurant Öfverstelöjtnantskan Savonius den 2 December 1901 krediterade fyratusen mark af domstolarne observerats såsom ofbetalning å det ursprungliga lånebeloppet, pröfvar Kejserliga Senaten rättvist, med upphäfvande af Hofrättens dom, fastställa det slut, Rådstufvurättens i saken afkunnade utslag innefattar. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: Santen Karunen Walter Andersin. Santen Karunen Walter Andersin. Santen Karunen Walter Andersin. Santen Karmen Walder Andersin. Alfredliuksiala. Johannes Pesonen. Alfredliuksiala. Johannes Pesonen. 366
37 Kesäkuun 21. päivänä 1912. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Wiipurin Hovioikeudesta tullossa, korvausta koskevassa jutussa, jossa Leskirouva Maria Hakkonen, Karttulan pitäjän Tunnonmäen kylästä, on hakijana ja Karttulan kunta vastaajana: Annettu Oikeus osastossa 21. päivänä. Kesäkuuta 1912 Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Karttulan pitäjän käräjakunnan Kihlakunnanoikeudessa on Karttulan kunnan puolesta lausuttu, että Karttulan kunta oli Keisarillisen Wiipurin Hovioikeuden 30. päivänä Heinäkuuta 1883 antaman päätöksen mukaan oikeutettu perintötalon No 13, mainitun pitäjän Karttulan kylässä, omistajana tullitta jauhatta maan sanotun talon kotilanvervelon Maria Makkosen hallittavassa Läsnä: S.S. H. L. B. K. 567 No 1027. Tåg. 24. R. D. 1910.
Savikoski nimisessä, Punnonmäen kylässä sijaitsevassa tullijauhomyllyssä, mutta että Maria Makkonen oli kieltänyt Karttulan kunnalta tuon oikeuden sekä kantanut 10. viime vuodelta kunnalta tulliedot sanotun tilan kaikkien elojen jauhattamisesta; minkä vuoksi. Karttulan kunta on vaatinut Maria Makkosta velvoitettavaksi suorittamaan kunnalle takaisin, mitä hän niin muodoin oli kunnalla jauhattamismaksuina oikeudettomasti kantanut, eli 2000. hehtolitralta viljaa, johon määrään mainitun talon kotitarve 10. vuodella oli arvioitu, 3 1/2. litian jälkeen 100. litralta yhteensä 70. hehtolitraa puoleksi rukii ta ja puoleksi ohria jako huonnos sa tahi rahasin 12 markkaa hehtolit ralta eli 84. markkaa korkoineen. Kannetta on Maria Makkonen vastustanut sillä perusteella, ettei Karttulan kunnan puolelta oltu janhatettavaksi tarjottu eikä Maria lakkonen kieltäytynyt jauhattamasta puheenaolevalla tilalla kasva netta viljaa ja ettei Maria Makko ven ollut velvollinen sallimaan "lasttulan kunnan jauhattaa Savokoskon myllyssä muualta tuotuja loja, elinkin kun sanotulla tilalla, sen jälkeen kuin kunnan vaivaistalo oli sinne laitettu, ei enää ollut sellaista talouttakaan, jonka kotitarpeeksi tulliton jauhatus oli tarkoitettu; minkä ohessa Maria Makkonen on anonut korvausta oikeudenkäyntikuluistaan Kihlakunnanoikeus on 12 päiväna Marraskuuta 1907. julistamallaan päätöksellä siinä mainitsemillaan perusteilla hyljännyt. Karttulan kunnan jutussa tekemän korvausvaatimuksen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi sekä Karttulan kuulu Maria Maria Hakkonen vetoamalla olivat saat taneet julun, on tuomiolla 4 päivältä Joulukuuta 1909 antanut asiasta lausuntonsa; ja koska Maria Hakko nen, niin kauan kuin talon No 13. 668
Karttulan kylässä haltijan tarve janhattaa eloja kotitarpeekseen ei ollut lakannut, eli ollut velvollinen tullilta jauhattamaan Savikosken myllys sä mainitun tilan kotitarve elot, mutta Maria Makkonen, sallimatta "Parttulan kunnan sanotun tilan kotitarve - eloina tullitta jau hattaa kunnan muualta tuomia viljaja, oli kantanut tullia kaikis ta kunnan Savikosken myllyssä kanteessa mainittuna kymmenen vuoden aikana jauhattamista eloista; sentähden ja ottaen huomioon että useinmainitun tilan haltijan kotitarvejauhatus, kun siitä kannettu tulli eräässä aikaisemmassa oikeudenkäynnissä oli tuomittu takaisin suoritettavaksi, oli laskettu neljäksikymmeneksi hehtolitraksi eloja vuodessa, on Hovi oikeus, kumaten Kihlakunnanoi keuden päätöksen velvoittanut Maria Makkosen maksamaan Karttulan kunnalle takaisin kummenen vuoden ajalta oikeudenkäynnin alkuun eli 4. päivään Lokakuuta 1907. sanotulta määrältä kantamansa jauhatustullin kolme ja puoli litraa hehtoliträlta oli siis. Karttulan kunnalle kuittia vastaan suoritta maan yhteensä neljätoista hehta litraa puoleksi rukiita ja puoleksi ohria tahi vastaavan määrän rahaa maksuaikana käyvän hinnan mukaan. Hovioikeuden tuomioon on Maria Makkonen anonut muutosta tänne toimittamallaan perustel. malla, johon Karttulan kunnan puolesta on vastattu. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koskei Karttulan kunta ole näyttänyt, oliko ja missä määrin Maria Makkonen kysymyksessä olevana uikana oikuudettomasti kunnalla kantanut maksua kunnan puheenalaisessa nyt tyssä jauhattamista talon No 13 Karttulan kylässä kotitarve-elaista, har kitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi, Eimolan Hovioikeuden tuomion 369
hyljätä kunnan jutussa ajaman kanteen; mutta asian laatuun nähden on Maria Makkosen itsensä kärsittävä hänellä jutussa olleet kulungit. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. "Edisarillinen Suomen Senaatti: Antin Warnen Walta Andersin. kuten Saarinen waan Andersin Antin Warnen Walta Andersin. Namies Peltonen. Alfred Luksiala. Mannes Ironen. Alfred Lillksiala. Mannes Peltonen. Alfred Luksiala. Mannes Peltonen. Alfred Luksiala. Mannes Ironen. Alfred Lillksiala. K. R. Helonen. Jof Kettio 41 Kesäkuun 22 päivänä 1912. Cerjate s Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa, maa-alan luovuttamista koskevas sa jutussa, jossa Itsellinen Heikki Matinpoika Heinäniemi, Saarijärven pitäjän Hannilan kylästä, on hakijana sekä Talolliset Juho ja Onni Matinpojat Heinäniemi ynnä heidän isänsä entinen Talollinen Matti Matinpoika Heinoniemi, kaikki mainitusta Hannilan kylästä, vastaajina: Annettu Oikeusosaston sä 22 päivänä Kesäkuuta 1912 Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun asiakirjat ja niistä, mekäti nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: taastateltuaan vastapuolensa Saarijärven ja Uuraisten pitäjäin kärä jäkunnan Kihlakunnanoikeuteen on Heikki Heinäniemi siellä lausunut, että hänen ja Matti Heinäniemen vanhemmat Matti Iisakinpoika Heinaniemi ja tämän vaimo Anna Kaisa Heikintytär olivat välikirjalla 18 päivältä Huhtikuuta 1863 Matti HeinäLäsnä: S.S. 7. Sr. B. A. R. H. 1 3 10 30 Pag. 306 R. 2 1909
niemelle lahjoittaneet heidän silloin omistamansa Heinoniemen 1/4 manttaalin suuruisen perintötalon No 9 mainitussa Hännilän kylässä muun muassa sillä ehdel la että Matti Heinäniemen piti Heikki Heinäniemelle kohtuullisesta verosta antaa perintötorppa, joka oli heidän yhteisesti rakennettava. Kun Matti Heinäniemi, vaikka hän jo 11 päivänä Tammikuuta 1864. päivätyllä välikirjalla oli sitoutunut väli kirjassa 18 päivältä Huhtikuuta 1863 olevien määräysten perusteella antamaan Heikki Heinäniemelle hänen perintöosastaan Heinäniemen taloa sen neljännestä vastaavan maa-alueen, kuitenkin oli jättänyt täyttämättä tuon sopimuksen sekä hänen poikansa Juho ja Onni Heinäniemi, joille hän kauppakirjalla 8 päivältä Lokakuuta 1904 oli myynyt Heinäniemen silloin 1/8ksi manttaalia muunnetun talon, niinikään olivat kieltäytyneet täyttämästä isänsä edelläkerrottua sitoumusta, on Heikki Heinäniemi vaatinut heitä velvoitettaviksi se täyttämään. Kanteeseen vastatessaan on Matti Heinäniemi kieltänyt tehneensä mitään välipuhelta Heikki Heinoniemen kanssa rudanalaisesta torpasta, sitä vähemmen hyväksyneensä välikirjaa 11 päivältä Tammikuuta 1864 tai piirtaneensa nimimerkki ansa siinä olevan nimensä alle, jonka tähden ja koska hän, myydessään kauppakirjalla 13 päivältä Maaliskuuta 1885. veljensä Heikki Heinoniemen sekä Taavelti ja Juho Heinäniemen suostumuksella Heinäniemen talon metsää, oli saadusta hinnasta hyvittänyt Heikki Heinoniemen maksamatta hänelle kauppahinnasta hanen perintöosuudestaan seitsemänsataa riisikymmentä markkaa sekä Heikki Heiraniemi ja hänen edellämainitut veljensä samalla kertaa olevat Matti Heinäniemen kanssa tehneet lopputilin heille tulevasta perinnöstä vanhempainsa jälkeen on Matti Heinäniemi puolestaan anonut kannetta hyljättäväksi; ja ovat Juho ja Onni Heinäniemi, kieltäen ennen oikeudenkäyntiä tietäneensä Heikki Heinäniemen väittämästä sopimuksesta 11 päivältä Tammikuuta 1864, yhtyneet Matti Heinäniemen vastaukseen. Tämän johdosta on Heikki Heinänie571