Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
rakennettavaksi Toppilan salmen pohjoisrannalle, tosin oli ostanut mainitun talon saadaksensa varmemman oikeuden peruspaikkaan, mutta etteivät maa-alueet, joista osa jo sitä ennen oli käytet. ty kaupungin lastauspaikkana, milloinkaan olleet kuuluneet Toppilan tilaan, vaan olivat kaupungin lahjoitusmaata, vaikka ne aikojen kuluessa olivat joutuneet eläkelaitoksen haltuun sen johdosta että Handelsosoiteten i Uleåberg" niminen kauppasvera ennen lakkauttamistaan ammattikuntana, joka tapahtui 24 päivänä Helmikuuta 1868 annetun, elinkienoja koskevan asetuksen astuttua voimaan, oli hoitanut ja hallinnut satamaa ja muitakin kaupan hyväksi oleva kaupungin laitoksia; ettu isoajakoa Oulun pitäjässä vielä oltu toimitettu silloin kun kauppaseura vuonna 1777 osti puolen Toppilan tilasta, joten sanotut maa-alueet eivät silloin edes voineet olla Toppilan tilaan eroitetut, vaan oli päinvastoin, kuten kävi selville Kamarikollegin päätöksestä 16 päivältä Huhtikuuta 1788, Toppilan saarella oleva osa samoista tiluksista Oulun läänin Maarerran 8 päivänä Kesäkuuta 1754 antamassa päätöksessä myönnetty kaupungille sen satamapaikan parantamiseksi sitä vastaan että Oulun pitäjä sittemmin tapahtuvassa isossajaossa saisi vastiketta kaupungille lahjoitettujen talojen metsämaasta; että kaupungin lahjoitusmaitten erottaminen Oulun ja Limingan pitäjäin tiluksista oli toimitettu vuonna 1789; että kun Kuninkaallisessa kirjeessä 28 päivältä Toukokuuta 1789 oli Oulun kaupungin puolesta tehdyn pyynnön johdosta, että kaupunki saisi pitää kaikki sen hallussa silloin olleet tilukset, määrätty, että kaupungille oli jaettava korkein määsä tynnyrinalaa, mitä asetusten mukaan voitiin manttaalille laskea, ja sen lisäksi kolmesataa tynnyrinalaa joka manttaalille, olivat puheenalaiset maa-alueet jaetut Oulun kaupungille lisämaana, kuten Maanmittari J. H. Wallenbergin 27 päivänä Heinäkuuta 1789 laatima maanerotuskirja osotti, sekä että Maunjakooikeus tuomiolla 23 päivältä 25
Lokakuuta 1789 oli vahvistanut äskenkerrotun toimituksen. Tämän johdosta ja kun Maanmittari Leistenin ylempänä mainittu toimitus oli vaillinainen siinä, ettei riidanalaisten paikkojen rajoja silloin oltu käyty, sekä sama toimitus sitä paitsi ei voinut vaikuttaa muutosta toimituksen vuodelta 1739, joka oli saanut lain voiman, ovat Valtuusto ja Rahutoimikamari katsonut moittunalaisen rajankiijnnen lailliseksi ja oikeudenmukaiseksi sekä siis anoneet kannetta hyljättäväksi. Tämän jälkeen on Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat vaatinet korvausta oikeudenkäyntikuluistaan, 9 päivänä Syyskuuta 1902 julistamassaan päätöksessä katsonut selville käyneen että, sittenkun Oulun kaupungin Valtuusto oli Kuvernööriltä pyytänyt määräystä asianomaiselle maanmittarille kaupungin lahjoitusmaita koskevain isonjaon karttojen ja toimituskirjain perusteella toimittamaan kaupungille 23 päivänä Lokakuuta 1789 vahvistetussa isossaj aossa jaettujen lastaus- ja tervahovinpaikkain mittaamisen, kartoittamisen ja pyykittämisen, syystä että sanottujen paikkojen rajoja ei löytynyt maalle pantiina, oli Maanmittari Hackzell 1 päivänä Syyskuuta 1900 lopettanut pyydetyn toimituksen, jonka kautta Oulun kaupungille oli eroitettu Toppilan tilasta sanotun tervahovin alue, alaltaan kaikkiaan kolmetoista tynnyrin-sekä yksi ja neljännes kapanalaa, joka alue myös ylempänä kerrotussa, Oulunsuun kylässä pidetyssä isonjaontoimituksessa syntyneissä kartoissa oli merkitty erinäisillä rajamerkeillä ja mainittu kaurunkiin kuuluvaksi; mutta koska näytetty oli, että "Handelsooisteten i Uleåberg niminen kauppasensa, joka kauppakirjoilla 5 päivältä Maaliskuuta 1777 ja 24 päivältä Helmikuuta 1792 oli ostanut Toppilan tilan silloin perustettuvaksi aiottua tervahovia varten, oli kaupungin asujainten yleisessä bokouksessa 4 päivänä Maaliskuuta 1777 velvoitettu, suostumuksensa mukaisesti, omalla kustannuksellaan perustamaan ja
kuntoonpanemaan tervahovin nyt riidanalaiselle paikalle, oikeudella käyttää sitä omaksi hyödyksensä, eivätkä Valtuusto ja Rahatöimikamari olleet luotettavasti saattaneet toteen, että tuo paikka edellämainitussa isossajaossa oli mainitulta kauppasviralta poiseroitettu asianmukaisilla rajoilla, vaan isonjaen kartoissa löytyvillä rajoilla nähtävästi oli tahdottu osaksi eroittaa kysymyksenalainen alue erinäisenä kuviona kartalla ja osaksi merkitä sitä erinäistä oikeutta, joka kauppasviralla, mikä semmoisena kuului Oulun kaupunkikuntaan, oli sanottuun tervahovinpaikkaan; sentähden ja kun ei myöskään oltu selvi tetty, että puheenalainen paikka kuuluisi kaupungin lahjoitusmaihin, etenkin kun Kamarikollegin päätös 16 päivältä Huhtikuuta 1788 ja Kuninkaallinen kirje 28 päivältä Toukokuuta 1789 eivät sitä nimenomaan osoittaneet, eivätkä Valtuusto ja Rahatomikamari olleet näyttäneet muutakaan todelliseen ja lailliseen saantiin perustuvaa oikeutta riidanalaiseen paikkaan, johon Handlandenes i Uleåborg stad sessionsinrättning" niminen eläkelaitos lahjakirjalla 22 päivältä Maaliskuuta 1883 oli kauppaseuralta saanut tämän oikeulet ja jota mainittu eläkelaitos samoin kuin kauppaseura ennemmin oli estämättä hallinnut ja omistanut sekä käyttänyt alkuperäisesti tarkoitetulla tavalla, on Kihlakunnanoikeus, siihenkin nähden ettei kysymyksenalaisia tiluksia oltu Toppilan tilasta poiseroitettu vuosina 1883 ja 1884, oikeastaan vuosina 1877 ja 1878, Oulunsuun kylässä toimitetussa ja vuonna 1898 asiennukaisesti vahvistetussa isonjaon täydentämisessä, katsonut Maanmittari Hacksellilta puuttuneen laillista perustus ta ryhtyä moitteenalaiseen toimitukseen sekä siis kumonnut sen ja julistanut toimituksen voimattomaksi; minkä ohessa ja koska Tultuusto oli saanut aikaan puheenalaisen rajankäynnin ja eläkelaitos sen johdosta oli ollut pakoitettu oikeudenkäyntiin, Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Valtuuston ja Rahatoimikamarin korvaamaan eläkelai„
tokselle sen asiassa kärsimät kulutseitsemällätuhannella markalla. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Oulun kaupungin Valtuusto ja Rahatoimikamari olivat vetoamalla saattaneet jutun, on tuomiossa 26 päivältä Elokuuta 1904 vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen. Hovioikeuden tuomioen ovat Oulun kaupungin Valtuusto ja Rahatomika. mari anoneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Handlandenes i Uleåborg stad personsinrättning" nimisen eläkelaitoksen johtokunta on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska asiassa on käynyt selville, että "Handlandenes i Uleåborg stad sessionsinrättning" niminen eläkelaitos on jo pitemmän aikaa omistajana hallinnut puheenalaisia maaalueita, ja niiden omistusoikeus niin muodoin ei ole riidaton, sentähden ja kun Oulun kaupungin asian näin ollen ei olisi pitänyt hakea maa-alueiden rajankäyntiä ja paaluttamista ennenkuin kysymys niiden omistusoikeudesta oli tullut eri riidan kautta ratkaistuksi, harkitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi jättää sen loppupäätöksen pysyväiseksi, johon Oikeudet ovat päälseassa johtuneet. Sitä vastoin alennetaan mainitulle eläkelaitokselle tuomittu oikeudenkäyntikulujen korvaus viiteentu. hanteen markkaan. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: R. A. Bonde. C. J. Timgren L. Wäckman. Fredr. Lundenius. L. Wäckman. Fredr. Lundenius. 1al. Augusti. E. Ascholin. 28
Helmikuun 1. päivänä 1906. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa konkurssijutussa, jossa Rauman kaupungissa olevan Toiminimen Broder Nordbergen ja sen haltijan Kauppias Selim Nordbergin konkursipesän toimitsijamihet, sanotussa kaupungissa asuvat Varatuomari Klars Robert Bremer , Jag ja Filosofiankandidaatti Wilhelm Panelius, mainitussa toimessaan velkojina samasta kaupungista kotoisin olevan entisen Pankinhoitajan Albert Nordbergin konkurssiin luovutetussa pesässä, ovat hakijoina sekä Pankinhoitaja Nordberg ja hänen muut saamamiehensä tulematta jääneinä vastaajina ja joka juttu koskee viimesanotussa konkurssissa tehtyä etuoikeusvaatimusta: Annettu Oikeusosastossa 1. päivänä Helmikuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esi tyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Pankinkoitaja Nordbergin Rauman kauLäsnä: R A W. L. H. W. C. G. Y. Fak. Fl. E. P. C. A. W. K. F. O. L.
pungin Raastuvanoikeudessa vireillä olleessa konkurssijutussa määrättynä valvontapäivänä Syyskuun 26. päivanä 1904. ovat Varatuomari Bremer ja Filosofiankandidaatti Panelius kerrotussa toimessaan valvoneet, muun muassa, 10,000. markkaa velkakirjan nojalla Maaliskuun 2. päivältä 1899. viiden prosentin vuotuisine korkoineen Maaliskuun 1. päivästä 1902., minkä velkakirjan Kauppias Nordberg oli Pankinhoitaja Nordbergin takausmiehenä joutunut lunastamaan; ja koska Kauppias Nordberg mainitun takauksensa vakuudeksi oli Toukokuun 15. päivänä 1900. laaditulla panttikirjalla Pankinhoitaja Nordbergilta saanut pantiksi hänen Rauman kaupungille kuuluvalla Korkeakari nimisellä saarella omistamansa hyvilan kaikkine rakennuksineen, jotka Kauppias Nordberg viimesanottuna päivänä myöskin oli ottanut haltuunsa, sekä Kauppias Nordberg Huhtikuun 16. päivänä 1904 kirjoitetulla kontrahdilla oli Rauman kaupungin Rahatoimikamarilta vuokralle saanut huvila-alueen, josta menevät yleiset maksut Kauppias Nordberg oli suorittanut, ovat Varatuomari Bremer ja Filosofiankandidaatti Panelius anoneet, että kerrottu saaminen tuomittaisiin etuoikeudella puheenalaisen huvilan arvosta: Konkurssissa tapahtuneessa esiinhuudossa on Tullinhoitaja Thure Filip Wahlroos, joka niinikään oli valvonut saatavia Pankinhoitaja Nordbergin konkussipesässä, muistuttanut Varatuomari Bremerin ja Filosofiankandidaatti Paneliuksen mainittua etuoikeusvaatimusta vastaan että, koska puheenalaista huvilaa ei oltu laillisella tavalla luovutettu Kauppias Nordbergin haltuun eikä Rahatoimikamarin Kauppias Nordbergin kanssa perästäpäin tekemä vuokravälipuhe ollut asiaan vaikuttava, Pankinhoitaja Nordbergin ja Kauppias Nordbergin välillä tehty panttivälipuhe oli ilman merkitystä, minkä vuoksi ja kun kysymyksessä oleva panttioikeus joka tarauksessa oli lakannut olemasta voimassa sen tulipalon kautta, joka 11. päi50
vänä Syyskuuta 1904. oli hävittänyt huvilan rakennuksia, eikä Kauppias Nordbergin konkussipesällä ollut mitään etuoikeutta tällaisesta irtaimiston luontoisesta huvilasta saatuihin palovakuutusrahoihin, Tullinkoitaja Wahlroos on anonut Varatuomari Bemerin ja Filosofiankandidaatti Pane ituksen etuoikeus anomuksen hylkäämistä Raastuvanoikeus on Joulukuun 12. päivänä 1904. julistamassaan tuomiossa mainitsemillaan perusteilla tuominnut Pankinkoitaja Nordbergin konkurssipesän varoista Kauppias Nordberg in konkurssipesälle maksettavaksi kymmenentuhatta markkaa viiden prosentin korkoineen Maaliskuun 1. päivästä 1902 etuoikeudella puheenalaisen, Toukokuun 15. päivänä 1900. tehdyn välikirjan mukaan pantiksi annetun huvilan rakennuksien arvosta. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Tullin hoitaja Wahlroos oli vetoamalla saat tanut jutun, on Huhtikuun 1. päivänä 1905. antamassaan tuomiossa lausunut, että koska Kauppias Nordbergin konkurssipesän puolesta oli myönnetty, että puheenalaisen huvilan rakennukset jo Syyskuun 11. päivänä 1904. olivat palaneet, eikä oltu väitettykään, että Kauppias Nordberg hänen ja Pankinhoitaja Nordbergin kesken tehdyllä välipuheetla olisi saanut panttioikeuden myöskin mainittujen rakennusten palova kuutussummaan, sen vuoksi on Hovioikeus katsonut, ettei Kauppias Nordbergin konkursipesälle voitu myöntää etuoikeutta huvilarakennuksista saatuihin palovakuutusrahoihin, vaan oli vat Kauppias Nordbergin konkussipesan valvomat kymmenentuhatta markkaa viiden prosentin korkoineen Maalis kuun 1 päivästä 1902 maksettavat Parkenhoitaja Nordbergin konkurssipesan varoista sillä oikeudella kuin Marraskuun 9. päivänä 1868. velkojain oikeudesta ja etuudesta toistensa edellä maksun saantiin konkurssiin luovutetusta omaisuudesta annetun asetuksen 18 SS:ssä säädetään. Kuitenkaan tämä oikaisu Raastuvanoikeuden tuomioon, voimassa ole 51
van Konkurssisäännön 100. SS:n mukaan, ei vaikuttanut muiden konkurssivelko jien eduksi kuin Tullenhoitaja Wahlroosin Hovioikeuden tuomioon ovat Karatuomari Bremer ja Filosofiankandidaatti Panelius anoneet muutosta, minkä jälkeen täällä on toimitettu suullinen kuulustela asiassa Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, etteivät Varatuomari Bremer ja Filosofiankandidaatti Panelius ole esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota muun puolesta: paitsi että, koska, kuten asiakirjoista käy selville, 11. päivänä Syyskuuta 1904. tapahtuneessa tulipalossa ainoastaan osa pantiksi pannuista huvilarakennuksista on palanut ja panttausvälipuhe siis vielä on jälelle jääneisiin huoneuksiin nähden voimassa, Keisarillinen Senaatti harkitsee oikeaksi, nojaten edelläsanotun 9. päivänä Marraskuuta 1868. annetun asetuksen 3. SSään, niinkuin se on 3. päivänä Joulukuuta 1895. annetussa asetuksessa, määrätä, että mainitut kymmenentuhatta markkaa korkoineen viisi sadalta vuodessa, lukien 1. päivästä Maaliskuuta 1902., ovat maksettavat näiden tulipalosta säilyneiden rakennusten arvosta, mikäli se siihen riittää. Näin oikaistuna jääHovioikeuden tuomio muuten pysyväiseksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: R. A. Bonde. A. Henr. hemman. L. Wiskman Sars Homan. C. J. Tingren Alex. Kumlin Fredr. Luudenius. Krono Pudani Fredr. Luudenius. Krono Pudani 1 Juli Kungjrk. Eelain klander. F. Isk. Lilius. 32
Helmikuun 2 päivänä 1906 Steisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, torpantitusten eroittamista eri tilaksi koskevassa jutussa, jossa ovat Sahanomistaja J. W. Enqvisti, Tampereen kaupunsiötä, sekä edesmenneen Sahanomista jan A. Jokisen kuolinpesän selvit täjät Varatuomari Paavo Brander ja Isännöitsijä Kalle Wälimaa, molemmat myös Tampereella, hakijoina sekä kuolleen Torpparin Abraham Niklas Akselinpoika Eskonniemen poika Johannes Eskonniemi, Orihveden pitäjän Hirvijärven kylästä, saapuville tulleena, mutta Abraham Niklas Eskonniemen muut perilliset tulemat ta jääneinä vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 2 päivänä Helmikuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itselleen esityt tänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Tammikuun 7 päivänä 1856 tehdyllä välikirjalla olivat Hirvijärven kylän Eskon eli Eskonniemen perintötalon silloiset omistaläsnä L H - H 1 - R. A. Ti - E P - Witt O. K. 17 No 93. kaa 1915 99 1905
jal Talollinen Abraham Simonpoika Seppälä ja hänen vaimonsa Ulriika Juhontytär julistaneet ottavansa vävykseen Abraham Niklas Akselinpojan, joka heti oli menevä ja sitten olikin mennyt naimisiin mainittujen aviopuolisojen tyttären Aleksandra Maria Arahamintyttären kanssa, sekä 200 kopearup jan maksua vastaan luovuttaneet Abraham Niklas Akselinpojalle ja Aleksandra Maria Abrahamintyttärelle seuraavat Eskon talon maat ja edut: Koskenjalaanvainion pellon ja niityn ynnä oikeuden sen viereen tehdä uutta pelloa ja niittyä voimansa ja mielensä mukaan, Pajukaan pellon ovaruudellaan kymmenen kapanalaa ja niityn kaksi ladonalaa, koko Riihiniemen pellon ja niityn, kaksi ladonalaa Waikkiojan niityn alaosasta, koko Tynnyrin korven niityn ja niinikään Metsi Korven suon kaikkine mitä siihen rajalinjasta lähtien voi kuulua sekä metsämaanaan käyteltäväksi Isonviidanmaan metsän alkaen Peltoinlammin Karjaroitinsuusta Vynnyrinkorven aitaan asti ja Hakaveräjästä talvitiensuuhun eli Lammin peltoaitaan asti taikka koko Eskonnienen puolen vanhan rajan vierestä; ja osi välikirjassa, muun muassa määrätty: että Abraham Niklas Akselinpoika ja Aleksandra Maria Abrahamintytär saisivat hallita ja hyväkseen nauttia edellämainituita tiluksia ja etuja kenenkään haittaamatta tahi osalle tulematta ikuisesti; että, jos joku tahtoisi lunastaa ne heiltä, hän olisi velvollinen heille maksamaan lunastusta 1,000 ruplaa hopeaa ja sitä paitsi korvaamaan kaikki heidän työkustannukjensä; että karjanlaidun kaikin puolin oli oleva yhteinen talon kanssa; sekä että Abraham Niklas Akselinpoika ja Aleksandra Maria Abrahamintytär, sittenkuin heedelläsäädettyllä tavalla olivat saaneet osansa Abraham Seppälän ja Ulriika Juhontyttären pesästä, julistettiin tyydytetyiksi ja vapaiksi kaikesta enemmästä osan otosta Abraham Seppälän ja Ulriika Juhontyttären jälkeen. Hämeen läänin Kuvernöörille Huhti kuun 21 päivänä 1896 annetussa kirjelmässä oli sitten Abraham Niklas Akselinpoika pyytänyt maanmittaria määrättäväksi laillisessa järjestyksessä eroittamaan 34
ylläkerrotussa välikirjassa luetellut tiluket Eskon talosta palstatilaksi kantatilaan maksettavaa veroa vastaan, minkä hakemuksen johdosta Hämeen läänin Kuvernöö rinvirasto, sittenkuin Eskon talon senaikuista omistajaa Talollisenleskeä Amanda Matilda Eerikintylästä oli asiassa kuulusteltu ja hän oli antamassaan selityksessä hakuavastustanut, oli päätöksessä Kesäkuun 19 päivältä 1896 hakemukseen suostunut ja määrännyt asianomaisen maanmittarin toimittamaan pyydetyn maaneroittamisen asetuksenmukaisessa järjestyksessä; mutta Keisarillinen Senaatti, jonka Talousosaston sa Amanda Matilda Erikintytär oli tehnyt valituksen Kuvernöörinviraston ylläkerrotusta päätöksestä, oli Toukokuun 14 päivänä 1897 annetulla päätöksellä ratkaissut asian siten, että koska Amanda Matilda Eerikintytär oli kieltänyt Abraham Niklas Akselinpojalta oikeuden kysymyksessä olevien tiluksien eroittamiseen Eskon talosta itsenäiseksi tilaksi sekä edellämainittu välikirja, jonka nojassa Abraham Niklas Akselinpoika oli saanut sanotut tilukset haltuunsa, sisäksi erityisiä ehtoja ja määräyksiä, jotka koskivat kantatilan omistajan oikeutta, Senaatti, kumoten Kuvernöörinviraston päätöksen, hylkäsi Abraham Niklas Akselinpojan Kuvernöörin luona tekemän hakemuksen, mutta kumminkin jätti Abraham Niklas Akselinpojalle vallan laillisessa järjestyksessä ajaa sitä kannetta, johon hän luuli itsellään olevan aihetta. Tämän jälkeen ja Eskon talon jouduttua Sahanomistajain Enqvistin ja Jokisen omaksi on Abraham Niklas Akselin poika Orihveden pitäjän käräjjäkunnan Kihlakunnanoikeuteen haastattanut Enqvistin ja Jokisen sekä siellä vaatinut, eltä Abraham Niklas Akselinpojan Tammi kuun 7 päivänä 1856 tehdyn välikirjan nojalla hallitsema perintötorppa julistettaisin eroitettavaksi eri tilaksi Eskon talosta Kanteesta kuulustettuina ovat Sahano mistajat Enqvist ja Jokinen vastustaneet pyydettyä tilusten lohkomista sekä ilmoittaneet tahtovansa hyväkseen käyttää ennen kerrotussa välikirjassa Eskon talon omistajalle pidätettyä lunastusoikeutta ja siinä 35
tarkoituksessa jo tarjonneensakin Abraham Niklas Akselinpojalle 4000 markkaa kuin myös torppaan pantujen työväivojen kor vaamiseksi 2000 markkaa; minkä ohessa Sahanomistajat Enqvist ja Jokinen ovat selit täneet olevansa valmiit palkitsemaan Alma ham Niklas Akselinpojan työkulut suuremmallakin summalla, jos hän eri oikeuden käynnin kautta voisi näyttää työkustan nuksiensa olleen tarjottua summaa korkeammat. Sittenkuin jutussa on niin tapahtunut, kuin asiakirjat tarkemmin osoittavat, on Kihlakunnanoikeus, jossa Abraham Niklas Akselinpoika oli vastustanut Enqvistin ja Jokisen vastamainittua lunastamistarjoutsa, Marraskuun 18 päivänä 1902 julistamassaan päätöksessä katsonut selvitetyksi, että Abraham Niklas Akselinpoika oli vaimonsa A leksandra Maria Abrahamintyttären vanhemmilla välikirjalla Tammikuun 7 päivältä 1856 perinnön vastikkeena ikuisesti hallittavaksensa saanut nykyisen Eskon niemen torpan Eskon eli Eskonniemen talon No 10 Hirvijärven kylässä maalla sekä että anotun torpan tilukset, jotka täyttivät säädetyn veronkannattavaisuuden, olivat selvillä rajoilla eroitetut emätilan maista, jonka tähden ja samalla kuin Sahanomistajain Enqvistin ja Jokisen anomus saada lunastaa sanottu torppa perustettomana hyljättiin, Kihlakunnanoikeus, nojautuen Kesäkuun 12 päivänä 1895 maatilojen osittamisesta annetun aseticksen 41 SS:ään, julisti Abraham Niklas Akselinpojan oikeuletuksi saamaan Eskonniemen tilukset eroitetuiksi emätilasta kruunulle suorastaan veroa suorittavaksi tilaksi. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi sekä Abraham Niklas Akselinpoika että Sahanomista jat Enqvist ja Jokinen vetoamalla olivat saattaneet jutun, on Heinäkuun 10 päivänä 1908 antamallaan tuomiolla vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen. Hovioikeuden tuomioon ovat tahanomistaja Enqvist sekä Varatuomari Brander ja Isännöitsija Wälimaa, kaksi viimemainittua heidän yllämainitussa ominaisuudessaan, anoneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Johannes Eskonniemi on säädetyssä järjestyksessä vastannut, samalla ilmoittaen että Abraham Niklas Akselinpoika Tammikuun 11 päivänä 1904 oli kuollut 36
ja jälkeensä jättänyt, paitsi Johannes Eskonniemeä, pojan Jeremias Abrahaminpojan sekä tyttäret Matilda, Kustaava ja Hilma Abrahamintyttäret. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo kyllä näytetyksi, että Abraham Simonpoika Seppälä ja hänen vaimon ja Ulrika Juhontytär välikirjalla 7 päivältä Tammikuuta 1856, sillä tavalla kuin siitä edellä on kerrottu, Abraham Niklas Akselinpo jalle ja Aleksandra Maria Abrahamintyttärel le ovat luovuttaneet eräitä, lähemmin määritettyjä Eskonniemen perintötilaan kuuluvia peltonaila ja niittyjä ynnä Isonviidanmaan siihen kuuluvan metsäalueen, mutta kun viimeksi mainittu alue on luovutettu ainoitaan käytettäväksi sekä kirjanlaitumesta on välikirjassa määrätty, että se olisi oleva yhteinen talon kanssa, niin ja siihen nähden että tilan sittaminen, näitä välikirjan määräyksiä noulaltamalla, varsinkin kuin välikirjaan otettu määräys luovutettujen tilusten takasinlunasta misesta tekee epäittäväksi onko luovutus edestarkoitettu ainaiseksi, vastoin sääntöjä 10. ja 41. jissä Asetuksessa 19 päivältä Kesäkuuta 1895 maatilojen osittamisesta, ei saata laillisesti tapahtua, tutkii Keisarillinen Senaatti oikeaksi, kunoten tuomioistuimien asiassa antamat päätökset, hyljätä Abraham Niklas Akselinpojan kanteen; minkä ohessa tuomioistuimien antama lausunto Sahanomistajien Enqvistin ja Jokisen oikeudesta lunastamaan ennenmaitun välikirjan kautta luovutetut tilukset, jos tä ei mitään kannetta heidän puolelta ole ajettu, tässä yhteydessä aiheettomana poistetaan Tätä kaikki asianomaiset noudattakoolKeisarillinen Suomen Senaatti: gars Hönen.  l. Mahl. Wällmäll- Alex. Kumlin Advard Paldani. Alex. Kumlin Advard Paldani. Helan klander. Asian Karsten.
Helmikuun 6. päivänä 1906. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Waasan Hovioikeudesta tulleessa, pesänjaon moittimista koskevassa jutussa, jossa Talollinen August Siinanki, Alatomion pitäjän Alavojakkalan kylästä, omasta puolestaan ja vaimonsa Jenny Elisabet Siinangin edusmiehenä, on hakijana sekä Talolliset Israel Hannunpoika Puoskari, Erkki Hannunpoika Sakari eli Piissä ja Heikki Kurtti, kaikki samasta kylästä, tulematta jääneinä vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 6. päivänä Helmikuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itselleen sittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: August ja Jenny Elisabet Siinangille toimitetun haasteen nojalla ovat Israel Puoskari ja hänen asiakumppaninsa Alatomion ja Karungin pitäjäin käräjjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausuneet, Läsnä: R. A. W. C. J. T. - S.W. F. l. B. - C. et. ./. F. O. L. 38 No 106. Pag. 114. R. D. 1905