Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
sådant afseende godkände 9. mark; 30. penni, utgörande stridig del af priset för tingskappar; 10 penni, utgörande stridigt belopp af priset för Hellströms kappe; 150. mark, hvilken port uppkommit genom att Oskar Suutela för förvaltningen af Aliocken hemman fördrat i arvode 200 mark, men Karl Viktor Suutela deraf till betalning medgifvit endast 50 mark, äfvensom särskilda pester till ett sammanlagdt belopp af 213 mark 40 penni om hvilka numera ej är fråga; uppgående samtliga stridiga belopp således till inal les 655 mark 55. penni. Deremot har Oskar Kuutela vid liqviden medgifvit Karl Viktor Suutila hafva hos Oskar Suutela en motfordran af 300. mark 92. penni, hvarhos Karl Viktor Suutela vid samma tillfälle i afbetalning å sin skuld till Oskar Suutila erlagt 71. mark 5. penni. sedermera har Oskar Suutela under målets fortgång vid Häradsrätten yrkat, att emedan Oskar Suutilas ifrågavarande fordring gar hos Karl Viktor Suutela utgjorde inalles 1539. mark 34 penni, men derifrån berde afgå ej allenast den sistnämndes ofvannämnde motsardran 300. mark 92. penni och inbetalningen å 71. mark 5. penni utan ock 185 mark 4 penni, hvilket belopp Oskar Suutela af Karl Viktor Suutela bekommit i ytterligare afbetalning å sin fordran, Karl Viktor Suutela måtte förpligtas att åt Oskar kuutela utgifva dennes sålunda ännu egande tillgodohafvande med 684. mark 3/3 penni, hvarutom Oskar Suutela anhållit om ersättning för rättegångskostnaden. Efter det Karl Viktor Suutela med förmälan att Oskar Suutela, medan han förvaltat Alioikaa hemman, derifrån tagit åtminstone sextio famnar ved och att Karl Viktor Suutela af förbinende icke kommit att vid liqviden härför fordra ersättning, gjort anspråk på att af Oskar Tuutela för sagda vid bekomma efter 1. mark 25. penni för famnen 75 mark, har Oskar suulela väl erkänt att han vid rensning af skogen å Alioikea hemman för eget behof tillgodogjort sig hogst trettio famnar ved af vindfallen och torra träd men på stått att denna ved ej varit vård mera ån 50. penni famnen och att Oskar hemtela dessutom haft rätt att under den tid han förvaltade hemmanet från dess 509
skog algiftelrift bekomma ved äfven till enskildt förbrukande. Sedan målet haft den omgång hand lingarna utvisa, har Häradsrätten medelst den 7. Februari 1898. afkunnadt utslag sig utlåtit och förklarat utredt vara, att Karl, Viktor Suutela, vid omförmälda den 20 Januari 1897. hållna liqvid, af Oskar Suutelas fordringar såsom ostridiga medgifvit åttahundraåttatio mark femtioen renni samt att Oskar Suutela till rissläpning användt sju indagsverken, för hvilken kostnaden, efter tre mark för dagen, utgjorde tjuguen mark, men att Karl Viktor Suutela häraf vid, liqviden gälkant endast nio mark, i följd hvaraf Oskar Suutela således ännu egde att bekomma tolf mark, hvadan hans hela tillgodohållande uppginge till åttahundranittiotvå mark femtioen penni. Deremot hade Oskar Suutela vid liqviden ej min dre godkänt af Karl Viktor Suutelas der vid gjorda motfordringsanspråk trehundra mark nittiotvå penni än och af Karl Viktor Suutela bekommit sjuttioen mark fem penni äfvensom inför Rätta erkänt, att Oskar Suuksa från Aliocka hemmans skog lagit trettio famnar ved, motsvarande i värde, efter en mark tjugufem penni famnen, trettiosju mark femtio penni; och då Oskar Suutela icke gittat styrka några andra vid liqviden stridiggjorda porter, uppginge Oskar Suuteläs slutliga fordran således till fyrahundraåttatiotre mark fyra, penni; men emedan Oskar Suutela af Karl Vihtor Suutela allaredan fått emottaga äfven sistnämnda belopp, hvarom altså ej vidare vore fråga, ty har Häradsrätten pröfvat rättvist förkasta Oskar Suutelas talan i allo, hvarjemte parterne, med hännyn till sakens beskaffenhet, förklarats hvardera sjelf fria vidkännas sina kostna der för målet. Hofrätten, under hvars pröfning Oskar Suutela i vadeväg dragit målet, har genom dom den 29. Mars 1899. utlåtit sig och funnit utredt vara icke allenast att Oskar Suutela, utöfver hvad Karl Viktor Suntela vid liqviden den 20 Januari 1897. medgifvit och Oskar Suutela af Häradsrätten tilldömts, till Karl Viktor Suutela
utborgat socker för femton mark fyratiolem penni, sex kilogram themotajus, värdt fyra mark åttatio penni, tre " lador spik för tolf mark sjuttiofem penni och eikoria för en mark tjugufem penni, utan och att kostnaden för de af Oskar Suutela å Alioikea hemman verkstälda arbe ten öfverstigit hvad Karl Viktor Suutela för dem medgifvit, eller för plöjningen med sextionio mark nittionio penni samt för qvistars och stubbars uppsamlande med fem mark, i anseende hvartill och da Hopätten ansett de pris, Oskar Suutela fordrat för af honom till Karl Viktor Stentela utborgade hafve, rep, strömming, Thomas forsat och tapeter samt för af Oskar Suutela levererade tingskappar och Hellströms kappe icke vara för högt tilltagne och Oskar huutela således ytterligare tillborde för halfren fyrationio mark tretton penni, för repet femtio penni, för strömmingen en mark, för Thomasförfarten elfva mark tugufem penni, för täpeterna nittiofem penni, för tingskapparne trettio penni och för Hellströms kappe tio penni samt Oskar Suutela dessutom tillkomme för förvaltningen af Aliocka hemman ytterligare etthundra mark, men deremot det af Karl Viktor Suutela åkade priset för ofvanomordade trettio samnar ved såsom för högt borde nedsättas till femtio penni famnen eller inalles till femton mark, Hofrätten, med ändring af Häradsrättens utslag härutinnan, ålagt Karl Viktor Suulela, att utöfver hvad Oskar Suutela vid Häradsrätten tilldömts och hvarom full liqvid parterne emellan redan skett, till Oskar Suutela utgifva hans ofvan godkända tillgodohafvande med tillsammans tvåhundrasjuttiotvå mark fyratiosju penni äfvensom återbära de tjugutvå mark femtio penni Karl Viktor Suutela utöfver det nu godkända priset för veden af Häradsrätten tilldömts eller således till Oskar Suutela utgifva inalles tvåhundranittiofyra mark nittiosju penni med fem procents årlig ränta från liqvid dagen den 20. Januari 1897. tills full betalning skedde; hvarhos Karl Viktor Suutela känts skyldig till Oskar 511
Suutela gälda ej mindre halfva kostnaden för ofvanberörda liqvid med tretton mark åttatiotre penni, än hans utgifter vid Häradsrätten med etthundrafemtio mark; men emedan skäl till vidare, rättelse i Häradsrättens utslag icke förebragts, skulle dervid i allt öfrigt bero, hvarhos, med afseen de å sakens utgång i Hofrätten, Karl Viktor Suutelas anspråk på godt görelse för hans umgälder derstädes förkastats. Uti Hofrättens dom har Karl Viktor Suulela i underdånighet sökt ändring medels ingifven deduktion, den Oskar Suutela i föreskrifven ordning bemött. Hvad sålunda förelupit och handlingarna vidare innehålla har Kej serliga Senaten tagit i öfvervägande samt finner Karl Viktor Suutela icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda dorn, vid hvilken altså hemmer att förblifva, jemte det Karl Vihtor Suutela kännes skyldig att till Oskar suutela i ersättning för dennes kostna512 der i Kejserliga Senaten utgifva sjuttio mark. Pet alle, som vederbör, till underdårig efterrättelse länder. 3o Hans Kejserliga Majestäts Höga Namn, Dess Senat för Finland. A. af Nyborg. J: Etténel E. Johnsson. Julius Ummelin
Lokakuun 17. päivänä 1900. Keisarillisen Majestutin Korkiassa Nimessä, Hänen Suomen Senaattinsa tuomio nostorahalta Waasan Hovioikeudesta tulluseen juttuun, jossa Torppari Juho Juhonpoika Riikkumäki, Peräseinäjoen pitäjän Kihniän kylästä, on hakijana sekä Talollinen samasta kylästä Samuli Jaakonpoika Sillanpää tulematta jääneenä vastaajana ja joka juttu koskee korvausta torpannantunon menettämisestä: Annettu Kaisa rillisessa Suomen Senaatissa ja An bikuusisastossa, Helsingissä, Lokakuun 17. päivänä 1900: Keisarillinen Senaatti on juttuun kuuluvat kirjat Itselleen esityttänyt ja niis tä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää Juho Kiikkumäen, Samuli Sillan päälle toimittamansa kirjallisen haasteen nojalla, Jalasjärven ja Piräseinäjoen pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lau suneen, että Talollinen Kristian Heikinpoika Sillanpää, aikoinaan omistaessaan yhden neljäskolmattuosan manttaalia suuruisen osuuden Sillanpään perintötaloa No 8. edellämainitussa Kihniän kyLäsnä: H. B. - Ef - AO. K. No 1059. Såg 117. R. D. 1899.
lässä, oli kontrahdilla Lokakuun 6. päi vänä 1865. viidenkymmenen vuoden ajaksi vuokrannut sanottuun talonosaan kuuluvan Kiikkumäen torpan Torpparille Simo Juhonpoika Sillanpäälle eli Kiikkumäelle, joka sittemmin oli saman torpan kirjallisesti luovuttanut, toisen puoliskon torpasta Huhtikuun 21. päivänä 1882. Topparille Samuli Iisakinpoika Myllymäelle sekä toisen puoliskon Tammikuun 17. päivänä 1883. Juho Kiikkumäelle ynnä tämän veljelle, Torppari Eerikki Juhon poika Kiikkumäelle yhteisesti, minkä jälkeen Samueli Myllymäki kirjalliset la välipuheella Heinäkuun 7. päivänä 1883. eli hallitsemansa torpanpuoliskon siirtä nyt Talolliselle Heikki Heikinpoika Sillanpäälle ja tämä taas Toukokuun 24. päivänä 1887. tehdyllä välikirjalla luovutta nut saman hallinto-oikeuden Juho Kiikkunnäelle, joka niinmuodoin oli saanut haltuunsa kolme neljännestä mainittua torppaa. Mutta koska Kiikkumäen torppa Sillanpään talonosakasten kesken keväällä vuonna 1897. päättymiessä välijaossa oli edelläsänotun talonosan ja torpan sillaiselta omistajalta Samuli Sillanpäältä joutunut toiselle talonosak kaalle Heikki Heikinpoika Sillanpäälle ja tämä sittemmin oli häädättänyt. Juho Riikkumäen asumasta ja nauttimasta mainittua torppaa, on Juho Riikkumäki vaatinut, että Samuli Sillanpää, jonka tuli vastata ylläsanotun, viidenkymmenen vuoden ajaksi sovitun ja mikäli se koski kolmeaneljäsessäa torppaa Juho Kiikkunnäelle laillisesti siirtyneen maitinto-oikeuden pysyväisyydestä, velvoitettaisiin, välijäen kautta näin tavoin menet tyn nautinnon sijasta, Juho Kiikkumäen viljeltäväksi antamaan hänen torpanonut taan vastaavaa yhdenärvoista maata taipalkinto siitä sekä, esiintuodun katselmus kirjan mukaan, korvaamaan Juho Kiikkumäen kustannukset torpan huoneiden muut tamisesta kuin myös suorittamaan hänen kulunsa katselmuksen toimituttamisesta ja oikeudenkäynnistä Kanteesta kuultuna on Samuli Sillan pää sitä vastustanut; minkä jälkeen Kihlakunnanoikeus, jossa myöskin Eerikki Eerekinpoika Kiikkumäki on yhdessä Juho 519
Kiikkumäen kanssa ajanut Eerikki Kiikkumäen hallitseman torpanneljänneksen menettämisestä johtuvaa samanlaista korvauskannetta, on, kuulusteltuaan Kristian sillanpäälä, Heikki Sillanräätä ja Talokasta Tuomas Iisakinpoika Sillanpäätä, joka viimemainittu niinikään omisti osan Sillanpään taloa, päätöksellä Huhtikuun 23. päivänä 1895. hyljännyt kanteen, kok. ei kontrahtia Lokakuun 6. päivältä 1868, jonka nojalla Juho Kiikkumäki oli Riikkumäen torpan maita hallinnut ja viljellyt, koskaan oltu kiinnitetty Samuli Sillanpään omistamaan osuuteen Sillanpään talosta eikä Juho Riikku mäki myöskään ollut voinut näyttää että sama kontrahti muullakaan perusteella olisi sitova Samuli Sillanpäätä. Kovioikeus, jonka tutkittavaksi Juho Heikkumäki oli vetoamalla saattanut asian, on tuomiolla Huhtikuun 22. päivältä 1899 jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan. Tähän Hovioikeuden tuomioon on Juho Riikkumäki ulamaisesti anonut muutosta; minkä jälkeen Juho Kiikkumäki siitä tehdyn toimenpiteen johdosta on sitä varten määrätyssä ajassa Keisarilliseen senaattiin toimittanut luettelon omaisuudestaan ynnä todistuksen siitä että hän on valalla vahvistanut mainitun luettelon oikeaksi. Tämän asian on Keisarillinen Senaatti ottanut tutkittavakseen; ja koska Juho Kiikkumäki ei ole väittänytkään, että Samuli Sillanpää olisi sitoutunut itsekohtaisesti vastaamaan kysymyksessä olevan kontrahdin pysyväisyydestä, niin Juho Kiikkumäen perustelma ei anna lainetta sen loppupäätöksen muuttamiseen, johon Hovioikeus on asiassa tullut. Tätä kaikki asianomaiset alamaisuu dessa noudattakoot. Keisarillisen Majesteetin Korkoassa Simessä, "Känen Suomen Senaattinsa: Henr. Foranius. Emil Forsman. A. J. Nummi. Andersin. Ossian Karsten 515
Sokakuun 17 päivänä 1900. Keisarillisen. Majestatin Korkoassa Timoväl Hänen Suomen Senaattinsa tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa velkomusasiassa, jossa Maanviljelijä Viktor Emil Krusberg, Åkaan pitäjästä, on hakijana sekä Maanviljelijä Knut Edvard Sohlberg, Nastolan pitäjästä, saapuville tulleena, ja Asioitsija Harald Holmsen, Kuopion kaupungista, tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Keisarillisessa Suomen Senaatissa ja Sen Oikeusosas tossa, Helsingissä, Lokakuun 17 päivänä 1900. Keisarillinen Senaatti on Itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut seuraavat tiedot: Yllämainitun kaupungin Maastuvanoikeudessa on Knut Edvard Sohlberg, haastatettuansa Harald Holmginen, kertonut, että Sohlberg ja Maanviljelija Edvard Lukander, Uukuniemen pitäjästä, olivat Harald Holmvenin Säsnä: H. B. - E. F. - A. B.- E.t. C. K. 316 No 1060. Pag. 228. R. D. 1900.
28 päivänä Elokuuta 1888 Suomen Kirkollisviraston leski- ja orpokassalle viidestätoistatuhannesta markasta ynnä siitä juoksevasta viiden prosentin vuoten sestä korosta antamaan velkakirjaan Tammikuun 12 päivänä 1889 kirjoitta mallansa sitoumuksella ottaneet omasta ja toistensa puolesta vastatakseen kaikesta siitä vahingosta, minkä mainittu kassa joutuisi pääomaan tahi korkoon nähden kärsimään, ellei velka kirjan sisältöä syystä tahi toisesta saataisi täysin sen vakuudeksi kiinnitetystä Jouhkolan kartanosta, johon kuului useita rälssitiloja Tohmajärven pitäjän Jouhkolan kylässä, ja että Tiktor Emil Krusberg ynnä Rustitilalli nen Henrik Nieminen, Hattulan pitäjästä, olivat velkakirjaan kirjoittamallansa erityisellä sitoumuksella menneet yksi kaikkien ja kaikki yhden puolesta" ominaistakaukseen puheenalaisen lainan maksamisesta samoilla ehdoilla" kuin Lukanderin ja Sohlberg. in takaussitoumeksessa oli mainittu. Tämän velkakirjan sille myönnet. tyine kiinnitysvakuuksineen oli Suomen Kirkollisviraston leski- ja orpokassa Helmikuun 9 päivänä 1889 siirtänyt Pohjoismaiden Osakepankki kauppaa ja teollisuutta varten nimisen pankkilaiteksen Turun kaupungissa levalle haarakonttorille sekä Harald Holmisen pantannut sen mainitulle haarakonttorille vakuudeksi sanotusta pankista mainittuna Helmikuun 9 päivänä 1889 kirjoitettua velkakirjaa vastaan saamastansa viidentoistatuhannen markan lainasta ynnä siitä juoksevasta niinikään viiden prosentin vuotuisesta korosta. Sittenkuin Joukkolan kartano oli Helmikuun 25 päivänä 1890 toimitetussa pakkehuutokaupassa myyty ja edellämainitun Joukkelan kartanoon kiinnitetyn velkakirjan sisällöstä havaittu ainoastaan räkäisen osan tulevan suoritetuksi saadusta huutokauppahinnasta, neljästäkymmenestätuhannesta markasta li Viktor Emil Krusberg yllämainitun takaussitoumuksensa nojalla maksanut sanotulle haarakonttorille koko 317
puheenalaisen lainan ynnä siitä juosseen, maksamattoman koron ja sitä varten pankkokonttoriin suorittanut, Huhtikuun 26 päivänä 1890 kaksituhatta neljäsataa kuusikymmentä markkaa sekä saman kuun 28 päivänä kolme toistatuhatta kahdeksankymmentä markkaa yhdeksänkymmentäkahdeksan penniä li siis yhteensä viisitoistatuhatta viisisataa neljäkymmentä markkaa yhdeksänkymmentäkahdeksan penniä. Wiimeksi mainitusta määrästä oli. Knut Edvard Sohlbergerin siihen aikaan mairätty holhooja, Maanviljelijä Klaes Michael Hypén ollut pakotettu Sohlberg. in kirjoittaman takaussitoumuksen perusteella, sittekun Krusberg oli myöntänyt siitä vähennettäviksi ne kaksituhatta neljäsataa kuusikymmentä markkaa, jotka kertyneestä huuhokauppahinnasta olivat tulleet puheen alaisen velan maksuksi, ja sitä paitsi Holmsenilta saamansa kaksituhatta yhdeksänsataa kuusikymmentäyhdek siin markkaa, eli yhteensä viisituhatta neljäsataa kaksikymmentäyhdeksän markkaa Lokakuun 7 päivänä 1892 suorittamaan Viktor Emil Krusbergille puolet siitä, mitä Krusbergilla oli kerrotulla tavoin saatavana Holmenilta, eli viisituhatta sata kakdeksankymmentäkahdeksan markkaa seitsemänkymmentäyhdeksän penniä pääomaa ja kuusisataa neljä. kymmentäkahdeksan markkaa viisi kymmentä penniä tästä juossutta kuuden prosentin korkoa Syyskuun 2. päivästä 1890 Lokakuun 7 päirään 1892, li siis kaikkiaan viisituhatta kahdeksansataa kolmekymmentäseitsemän markkaa kaksikymmentäyhdeksän penniä. Tämän johdosta on Knut Edvard Sohlberg vaatinut, että Harald Holmsen velvoitettaisiin suorittamaan Pohlbergille ästenmainittu rahamäärä ynnä siitä juokseva kuuden prosentin vuotuinen korko viimeksisanotusta päivästä lukien. Kanteesta kuultuna on Harald Holmsen tosin myöntänyt, että Viktor Emil Krusbergin oli täytynyt ylläsanotun takaussitoumuksensa perusteella suorittaa Pohjoismaiden Osakepankin Tu518
run kaupungissa olevalle haarakonttorille Sohlbergin mainitsema rahamaa rä ja että Knut Edvard Sohlberg sittemmin oli niinikään takaussiton. muksensa johdosta maksanut Kruisbergille sanotut viisituhatta kahdeksansataa kolmekymmentäseitsemän markkaa kaksikymmentäyhdeksän penniä mutta koska Harald Helmsen ja Tikter Emil Krusberg olivat Toukokuun 18 päivänä 1892 tehneet keskenänsä sellaisen kirjallisen sopimuksen, että Krusberg, Helmsenin suostuttua perkamaan heidän kesken Maaliskuun 15 päivänä 1891 Jouhkolan kartanosta tehdyn kaupan, oli sitoutunut sen samisen maksuksi, mikä Krusbergilla oli Holmenilta yllämainitun lunas tamansa takaussitoumuksen nojalla, tyytymään viiteenkymmeneen prosenttiin edelläkerrotun, 28 päivänä Elokuusta 1888 annetun velkakirjan sisällöstä viidestatoistatuhannesta markasta. eli siis seitsemääntuhanteen viiteensä taan markkaan, vaatimatta tämänlisäksi korkoa tahi muita kustannus sia, ja Kinsberg jo oli täysin saanut viimeksimainitun rahamäärän, on Harald Holmsen, joka tämän sopimuksen kautta oli vapautettu enem mista vaatimuksista sanotun velka kirjan nojalla, katsonut ettei Viktor Emil Krusberg ollut kerrotun sopimuksen jälkeen ollut oikeutettu Knut Edvard Sohlbergilta vaatimaan mitään sohlbergen antaman takaussitoumuksen nojalla, ja Sohlbergilla, joka vastasanotun sopimuksen tehtyä oli Krusbergille suorittanut mainitun määrän, siis ei myöskään olevan oikeutta puheenalaisella vaatimuksella sääntyä Holmseniin, jonka vuoksi Holmsen on anonut Knut Edvard Sohlbergin kan teen hylkäämistä. Asiasta kuulusteltavaksi vedettynä en Viktor Emil Krusberg selittänyt, tta Krusbergin Pohjoismaiden Osakerankin Turun kaupungissa olevalle haarakonttorille maksettua ylempänä mainitut määrät, Harald Holmsen oli Tiktor Emil Brunsbergin tekemästå hakemuksesta Kuopion läänin Stuver519
nöörin 30 päivänä Kesäkuuta 1890 antamalla pääteksellä, jonka Wiipurin Hovioikeus päätöksellä Huhtikuun 16 päivältä 1891 oli vahvistanut, velvoitetti suorittamaan Krusbergille viisitoistatuhatta viisisataa neljäkymmentä markkaa yhdeksänkymmentäkahdeksan pennia ynnä kuuden prosentin vuotuinen korko siitä, luettuna kahdestatuhan nesta neljästäsadasta kuudestakymmenestä markasta Huhtikuun 26 päivästä 1890 ja kolmestatoistatuhannesta kahleksasiakymmenestä markasta yhdeksästäkymmenestäkahdeksasta pennistä saman kuun 28 päivästä lukien niin kä jälkeen ja sittenkuin Krusberg siitä, mitä hän Holmsenin puolesta oli maksanut, oli lukenut Helmisenin hyväksi ja mainittuun. Kuvernöörin haatokseen kuitannut saamansa, 25 räivänä Tammikuuta 1890 kaksituhatta neljäsataa kuusikymmentä määkaa, 15 päivänä seuraavaa Huhtikuuta tuhat kahdeksansataa markkaa ja 6 päivänä Syyskuuta 1890 tuhat sata kuusikymmentäyhdeksän markkaa, HäMichael Hypén oli Knut Edvard Sohlbergin puolesta suorittanut Krusbergille puolet mainitun Kuvernöörinpää teksen jätettäolevasta sisällöstä Pohlbergin ilmoittamalla määrällä; ja koska Brunberg ylempänä kosketellulla kirjallisella sopimuksella oli tarkoitta nut, että Holmonen olisi pitänyt, muun muassa, Holmgonen mainitsemilla ehtulla maksaa Krusbergille seitsemäntu hatta viisisataa markkaa sen lisäksi mitä Krusberg sitä ennen oli saanut takaussitoumuksensa nojalla suorittamansa määrän lyhennykseksi ja kuitannut useinsanottuun Kuvernööinpäätökseen, mutta Helmsen, jonka sopimuksen mukaan olisi pitänyt toimittää sanottu maksaminen kolmen vuoden kuluessa, ei ollut vielakään suorittanut siitä mitään Krusbergille, ja sanottu sopimus, jonka Helmsen tällä tavoin oli rikkonut siis oli menettä nyt kaiken merkityksen, en Nrus berg, varsinken kun hän puheenalaisesta sopimuksesta tehdyssä välikirjässä nimenomaan oli pidättänyt 520
itsellensä oikeuden uloshakaa Sohlbergilta tämän osuuden siitä, mitä Krusbergin oli täytynyt Holmsenin puolesta maksaa, katsonut olleensa oikeutettu Sohlbergilta kantamaan maini tun, Sohlbergin suorittaman rahamaa san. Tämän jälkeen on Raastuvanoikeus jossa sekä Knut Edvard Sohlberg että Viktor Emil Krusberg ovat anoneet kervausta juttuun menneistä kuluistan sa, Joulukuun 30 päivänä 1898 julistamassansa päätöksessä katsonut selvitetyksi, että sittenkuin yllämainittu Harala Holmsinen 28 päivänä Elokuuta 1888 antama, Jouhkolan kaitänöön kiinnitetty velkakirja, jonka pääoman ja koron maksamisesta Annii Edvard Sohlberg, Viktor Emil Krusberg, Edvard Lukander ja Henrik Nieminen olivat sitoutuneet täytetäkän seen, oli kerrotulla tavalla pantattu Pohjoismaiden Osakepankin Turun kaupungissa olevalle haarakonttorille, niin oli Viktor Emil Krusbergin, mainitun takaussitoumuksensa perusteella, täytynyt sanotulle haarakonttorille maksaa yhteensä viisitoistatuhatta viisisataa neljäkymmentä markkaa yhdeksänkymmentäkahdeksan penniä; että Viktor Emil Krusberg, sen jälkeen kuin Jouhkolan kartano oli ulosottotoimin myyty Helmikuun 25 päivänä 1890 ja huutokauppahinnasta kaksituhatta neljäsataa kuusikymmentä markkaa samana päivänä oli kuitattu puheenalaiseen velkakirjaan, oli uloshakenut siten syntyneen saatavansa Holmsenilta joka mainitulla Kuvernöörin päätöksellä Kesäkuun 30 päivältä 1890 oli velvoitettu suorittamaan Kruistergille viisitoistatuhatta viisisataa neljäkymmentä markkaa yhdeksänkymmentäkahdeksan penniä ynnä kuuden prosentin vuotuinen korko, luettuna kahlestatuhannesta neljästäsadasta kuubetakymmenestä markasta Huhtikuun 6 päivästä 1890 ja jäännöksestä saman kuun 28 päivästä, sekä neljäkymmentä markkaa lainhakukulujen rosvausta, kuitenkin vähennettyä sanetut kaksituhatta neljäsataa kuusi529
kymmentä markkaa ja Huhtikuun 15 päivänä 1890 suoritetut tuhat kahdeksansataa markkaa, minkä jälkeen Krisberg ulosmittauksen tapahduttua oli päätöstä vastaan vieläkin kantanut Syyskuun 6 päivänä 1890 kuita tut tuhat sata kuusikymmentäyhdeksan markkaa, ja että tämän jälkeen Emil Edvard Sohlbergin puolesta, Krubergin ryhdyttyä uloshakemaan Sohl bergilta tämän osuutta Krusbergin suorittamasta määrästä, eli Pekakuun 1 päivänä 1892 maksettu Krusbergille viisituhatta kahdeksansataa kolmekymmentäseitsemän markkaa kaksikymmentäyhdeksän penniä, sittenkuin kuitenken tätä ennen Häräld Holmseninja Viktor Emil Krusbergin kesken oli kolmeinen velvollisuudesta maksaa Krusbergille takaisin mitä Krusbergin oli täytynyt Holmisenen puolesta suorittää tehty ylempänä sanotussa välikirjassa Toukokuun 18 päivältä 1899 mainittu sopimus; ja on Raastuvanoikeus, koska mainitussa sopimuksessa ei oden pantu minkääntäisiä seurauksia siitä, jos Harald Holmsen jättäisi määrätyssä ajassa maksamatta velkansa, katsonut että sanottu sopimus oli edelleenkin sitova ja luettava Holmsenin muillekin takausmiehille hyväksi kuin myös että Holmsen tämän nojalla tarvitsi enää vastata rinoastaan seitsemästatuhannesta viidestäsadasta markasta, vähennettyä delläkerrotulla tavoin tästä suoritetut viisituhatta neljäsataa kuusikymmentä oikeastaan viisituhatta neljäsataa kaksikymmentäyhdeksän markkaa, eli siis kahdestatuhannesta seitsemästäkymmenestäyhdestä markasta, minka summan Holmisen, koska hän ei ollut näyttänyt maksaneensa. Kusbergille enempää kuin hänen hyväksensä ylläolevalla tavalla oli luettu oli velkaa. Krusbergille ja jonka määran Thrusberg, vähennettyä Krusberg n osalle tuleva neljännes tästä eli nisesataa seitsemäntoista markkaa se itsemänkymmentäviisi penniä, oli koutettu hakemaan muilta kolmelta takausmieheltä, joiden vastuu52