Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Marraskuuta, palovahingon varalta 2000 markan määrään vakuuttanut Jaakolan omistaman, Jokioisten pitäjän Kiipun kylässä olleen pärekättöisen asuinrakennuksen, niin oli tuo rakennus 10 päivänä seurannutta Joulukuuta palanut. Mutta kun Brändförsäknings Aktiebolaget Fennia oli kieltäytynyt Antti Jaakolalle maksamasta palaneesta rakennuksesta korvausta, on Jaakola vaatinut yhtiötä velvoitettavaksi Jaakolalle suorittamaan 2000 markkaa korkoineen sekä sitä paitsi korvaamaan Jaakolan oikeudenkäyntikulut. Kanteeseen on Brandförsäkrings Aktiebolaget Pennia vastannut, että kysymyksessä olevalla rakennuksella, siihen nähden että Antti Jaakola oli ostanut sen vähäistä ennen tulipaloa 500 markasta muuttaakseen sen toiseen paikkaan, oli ollut arvoa ainoastaan rakennusaineina, minkä vuoksi ja kun tuo jo 20 vuoden vanha rakennus sitäpaitsi vaikkakin se tulipalon johdosta toimitetussa poliisi tutkinnossa oli arvioitu 1562 markan hintaiseksi, ei ollut olut osapuillekaan sen arvoinen kuin mistä se oli vakuutettu, BrandförsäkningsAktiebolaget Finniä on kiettäytynyt maksamasta vaadittua palova hingon korvausta. Raastuvanoikeus on Heinäkuun 11 päivänä 1912 julistetussa päätöksessä katsonut jutussa selville käyneen että lodellinen vahinko joka Antti Jaakolalle oli johtunut kysymyksessä olevasta tulipalosta, eli ollut ainakin tuhannen viidensadan kuudenkymmenenkahden markan suuruinen, minkä vuoksi Raastuvan oikeus, hyljäten Antti Jaakolan enemmän vaatimuksen todistamat tomana, on velvoittanut Brandförsäkrings Aktiebolaget Pennan maksamaan Jaakolalle palovahingon korvaukseksi tuhat viisisataa kuusikymmentäkaksi markkaa viiden prosentin vuotuisine korkoineen 060
haastepäivästä Joulukuun 21 päivistä 1911 sekä sitä paitsi sadalla kahdellakymmenelläviidellä markalla korvaamaan Jaakolan oikeudenkäyntikulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Brandförsäkrings Aktiebolaget Fredric ja Antti Jaakola, puolin ja toisin olivat vetoamalla saattaneet jutiin, on Marraskuun 18 päivänä 1914 antamassaan tuomiossa, katseen selville käyneen että vahinko. joka Antti Jaakolalle oli kysymyksessä olevan asuinrakennuksen palamisesta johtunut, oli kahdentuhannen markan suuruinen, velvoittanut Brandförsäkrings Aktiebolaget Pennian maksamaan Antti jääkolalle palovahingon korvauksena kaksituhatta markkaa siitä kuiten kin vähennettyä Brandförsäknings Aktiebolaget Pennian vakuutusehtojen mukaisesti rakennuksen palamatta jääneitten osien arvo kolmekymmentäkuusi markkaa viisikymmentä penniä, eli eli siis Jaakolalle suorittamaan tuhat yhdeksänsataa kuusikymmentäkolme markkaa viisikymmentä penniä Raastuvanoikeuden määräämine korkoineen, joten oikaistuna Raastuvanoikeuden päätös muuten jäi voimaan. Hovioikeuden tuomioon on Phandförsäkrings Aktiebolaget Finniä anonut muutosta perustelmalla, johon Antti Jaakola on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo ettei Brandförsäkrings Aktiebolaget Fennia ole esittänyt syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota muuten kuin että koska Antti Jaakola on itse Tammikuun 14 päivänä 1911 yhtiölle tekemässään palovahingon ilmoituksessa arvioinut kärsimänsä vahingon tuhannen kahdeksansadan markan suuruiseksi ja vaatinut ainoastaan sen summan, Jaakolalle tuleva korvaus olemnetaan tuhanteen kahdeksaansataan markkaan; joten muutettuna Hovioikeuden tuomio muuten, 361
eli mitä tulee Antti Jaakolalle määrättyyn vastamainitun summan korkoon ja oikeudenkäyntikulujen korvaukseen, jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: Frin Leonard. Alpo Luksiala Frin Leonard. Alpo Luksiala H. Anneberg. Johannes Pesonen H. Anneberg. Johannes Pesonen Samuli Koski. T. A. tiläns. Den 29 Juni 1916. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsatt revisi ongskilling från Kejserlige VasaHofrätt inkommit mål, angåen de uppiensning af vattendrag, emellan Bönderne Al Fred Smeds och Johannes Stoor, såsom ombud för Öfvermalaks bys skrifteslag i Malaks socken, samt Johannes Stoor jämväl för egen del sökande samt delegarena i sagda skifteslag Bönderna från nämnda by Johan Mattsson Bro, August Gullman, Knella Sofia Mattsdotter Gullman, Sofia Isaksdotter Berg, Matilda Mattsdotter Gullman, Johannes och Isak Pärjus, Isak Johansson Tyre, Jonas Berg, Herman BroWilhelm Turei Matts Isaks son Svefvar, Matts Gullman och Johannes Johansson Turetillstädeskomna, men Viktor BroSofia Berg och Isak Isaks son Teure, uteblifna, svarande: S. A. L. J. P. S. K. 962 No 1303. Pag. 133. R. D.
Gifven i Justitiedpartementet den 29 Juni 1916. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande: På grund af skriftlig stämning hafva Johan Bro och hans medpranter inför Häradsrätten i Malaksi tolf, Pörtom och Bergö socknars samt Petalaks kapellförsamlings tinslag anfört, att delegarena uti Öfvermalaks skifteslag vid den 28 Januari 1902 hället sammanträds med anledning af då pågående storskiftenegtering i sagda skiftes lag öfverenskommit att på skiftes lagets bekostnad låta upprensa den andel af den såkallade Helgeån, som flyter inom Malaks socken; och hafva Johan Bro och hans medparter, enär dem vid sagda landtmäteriförrättning tillskiftats marker invid sagda å och dessa marker tillskyndades skada ge nom öfversvämningar, yrkat skifterlagets förpliktande att inom bestämd tid låta upprensa änsagda å. Med anledning af käromålet har å Qvermalaks skifteslags vägnar anförts, att Helgrån allare dan blifvit upprenad i enlighet med det vid sagda sammanträde fattade beslut, och har förty yr kats käromålets förkastande. Sedan Vicepastorn Karl Guslaf Vilenius i egenskap af konsistoriombud äfvensom Bönderne. Alraham och Wilhelm Stoor, Daniel Backman och Johannes Uldman blifvit i saken hörda, har Härads rätten, hvarest parterna å ömsesidor tagit i anspråk ersättning för sina kostnader i målet, medels den 27. September 1913 afkunnadt utslag funnit utredt vara, att delegare ne i Öfvermalaks skifteslag vid sammanträde den 28 Januari 1902 beslutet, att Helgrån skulle, till den del densamma genomrinner Malaks socken, på skifteslagets föranstaltande upprensas för att nöj963
liggöra utflyttningar till därinvid liggande marker, äfvensom att Johan Bro och hans medparter, under förutsättning att så skulle ske, vid storskiftesregningen i sagda skifteslag fått sina hemman under lydande marker förlagda till ifråga varande platser, hvarför och då Öfvermalaks skifteslag icke gillat styrka att omförmälda upprensning blif vit utförd, Häradsrätten ålagt Öfvermalaks skifteslag att i enlighet med af sakkunnig tjensteman uppgjordt förslag, hvarom skifteslaget egde anhålla, före utgången af år 1915 upprenna Helgrån till den del densamma faller inom Öfvermalaks skiftes lag äfvensom att med trehundra fjorton mark fem penni ersätta Johan Bro och hans medparter de ras kostnader å rättegången. Hofrätten, under hvars pröfning Alfred Smeds och Johannes Stoor i egenskap af ombud för Öfvermalaks skifteslag, samt Johannes Stoor jämväl för egen del, i vadeväg dragit målet, har genom sin den 16. April  1915 gifna dom funnit Öfvermälaks bys skifteslag icke hafva anfört skäl till ändring af Häradsrättens utslag, vid hvilket förty fått bero, dock sålunda att tiden, inom hvilken ifrågavarande uppreningsarbete borde slutförds, utgätts till utgången af år 1916; och skyldigkändes skifteslaget att med femtio mark godtgöra Johan Bro och hans medparter de ras kostnader i Hofrätten Uti Hopoittens dom hafva Alhet Smeds och Johannes Stoor anhållit om ändring medels de duktion, som af Johan Bro och hans förenämda här tillstädeskomma medparter bemätts. Kejserliga Senalen har tagit målet i öfvervägande och finner Alsed Smeds och Johannes Stoor i eke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens dom, vid hvilken förty skall förblifva, dock sålunda att förenämnda uppreningsarbete bör slutföras inom utgången af år 1917; 964
och åläggas Alfred Smeds och Johannes Stoor i deras ofvanuppgifna egenskap att till Johan Bro och hans tillstädeskomna medparter i ersättning för deras härstädes för målet hafda kostnader utgifva åttio mark. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: Erik Savitsoski Alpes Luuksiala Johannes Pesonen. Samuli Koski. Matts Stenius. Kesäkuun 28 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin luomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa, palorahingon korvausta koskevassa jutussa, jos sa ovat Ensimäinen Venäläinen Wakuutusyhtiö vuodelta 1827, hakijana, sekä Maakauppias Wille Wiinikainen, Martsälän pitäjän Öhkolan kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Kesäkuun 28 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on et sellensä esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä saanut tietää seuraa vaa: Helsingin kaupungin Raas tuvanoikeudessa on Wille Wiinikainen lausunut, että hän oli Huhtikuun 13 päivänä 1910 Enimäisessä Venäläisessä Vakuutusyhtiössä vuodelta 1827 vakuuttanut tuhpalen varatta Puotilan talon maalla Ohkolan kylässä sijainneen asuinrakennuksensa 8000 markasta, toisen Sämä: F. S. J. P. - S.V. No 1302 No 1302 Pag. 95. R. D. 1914.
pienemmän vakonnuksen 1000 markasta, navetan ynnä kaksi latoa 500 markasta, tallin latoineen 40 markasta, saunan 300 markasta, juoksevan kauppatavaravaraston ja 2000 markasta, irtaimistonsa 3800 markasta ynnä kivennäisve sitektaan koneet, kalusten ja raaha aineet 3000 markasta sekä että tulipalo oli yöllä Elokuun 17 päivää vastaan 1910 niin tyysten hävittänyt edelläluetellun omaisuuden, ettei siitä ollut saatu pelastetuksi enem pää kuin navetta latoineen ja talli latoineen ynnä saunarakennus. tavaravarastoa 10 markan arvo, irtaimistoa 417 markan 35 pennin edestä ja veritehtaan kalustoa ynnä tyksiä pelloja 170 markan 90 pennin arvo. Sentähden Wille Wiinikainen on vaatinut että, koska mainittu yhtiö ilman syytä oli jättänyt Wiinikaiselle korvaamatta tuon palovahingon, yhtiö velvoitetlaisiin hänelle suorittamaan vakuutusumma 37000 markkaa kuuden prosentin vuotuisine korkoineen Elokuun 26 päivästä 1910, josta alkaen yhtiön voi katsoa maksuvelvollisuutensa laiminlyöneen, sii tä kuitenkin vähentäen pelastetun omaisuuden arvon 1798 markkaa 25 penniä Kanteesta kuultuna on Ensi mäinen Knäläinen Wakuutusyntiö vuodelta 1827 vastannut että kun Wille Wiinikainen ei ollut, kuten yhtiön sääntöjen 100 ja 111 SS: t. määräsivät kuuden päivän kuluessa tulipalosta yhtiölle ilmoitettuaan antanut seikkaperäistä luetteloa ja sehitystä tuhpalon kohtaamasta kauppatavaravaran tata, irtaimistosta ja voitettaan koneista ynnä kahustosta, Wiinikainen oli sääntöjen 58 SS:n. e) kohdan mukaan menettänyt oikeutensa palorahingen korvaukren saantiin muusta palaneesta omaisuudesta, kuin rakenneek sista; minkä tähden ja kun Wiinikaisen tavaravarasto ky966
symyksessä olevan tulipalon sattuessa ei ollut läheskään nous sut ilmoitettuun määrään ja suuri osa siitä sitäpaitsi oli säilytetty palaneessa toisessa rakennuksessa, jossa säilytettyä varastoa ei lainkaan oltu vakuutettu, sekä vesitehtaan koneet ja kahisto oli ilmoitettu liika korkeaan hintaan, yhtiö on anonut kan netta hyljättäväksi. Raastuvanoikeus, jossa asianosaiset puolin ja toisin oli vat anoneet korvausta oikeuden käyntikuluista, on Joulukuun 13 päivänä 1911 julistetulla päätöksellä ratkaissut asian ja tesin katsonut, ettei Wille Wiinikatnen ollut Ensimäisen Venäläisen Wakuutusyhtiön vuodelta 1827 sään tojen 100 ja 101 SS:ssä määrätyn kuuden vuorokauden kuluessa siitä päivästä lukien, jolloin ilmoitus Elokuun 17 päivänä 1910. tapahtuneesta tulipalosta oli yhtiölle annettu, tehnyt sanotuissa SS:issä mainittua ilmoitusta irtaimistolle, vesitohtaan konoille ja tuottoille sattuneesta palovahingosta; mutta koska yhtiö oli kohta ilmoitusajan kuluttua eli saman kuun 26 päivänä pyytänyt ja myöskin saanut tarkastettavaksensa Wiinikäisen liikkeessä pidetyt kirjat ynnä inventa noluettelon kauppatavaravallas tosta sekä luettelot irtaimistosta ennen paloa ynnä pelastunees ta vakuutetusta ja vakuuttamat tomasta omaisuudesta, niin oli yhtiö, jonka hallussa sanotut kaupanpitokirjat olivat ollut aina Kesäkuun 14 päivään 1911, pidettävä luopuneena niistä seu rauksista, mitkä Wiinikaisen käketeltu laiminlyönti olisi voinut tuottaa yhtiösääntöjen 58 SS:n mukaan; ja kun yhtiön oli katsottava saaneen Wiinikäisen kauppatavaravarastosta, irtaimistosta ja vesetohtaasta niin tarkan selvityksen, kuin palon jäl967
keen niistä oli ollut mahdollista antaa, sekä tavaravarasto, siinäkin tapauksessa että pienem mässä rakennuksessa säilytetyt tavarat, arvottaan 329 markkaa 20 penniä, luettiin pois, nousi yli niiden 10990 markan, mitkä Wiinikainen vaati varastos ta vahingonkorvausta, Raastuvan oikeus on velvoittanut yhtiön kuittia vastaan Wiinikainelle maksamaan vakuutussumman 3700 markkaa, siitä kuitenkin vähennettyä palamatta jääneen omaisuuden arvo 1798 markkaa 25 penniä, eli siis 35200 markkaa 75 penniä kuuden prosentin korkoineen Elokuun 26 päivästä 1910, kunnes suoritus tapahtui; jota paitsi yhtiön tuli konala Wiinikäisen kustannukset jutussa 7/50 markalla. Hovioikeus, jonka tutkitta vaksi Ensimäinen Venäläinen Wakuutusyklä vuodelta 1827 oli vetoamalla saattanut jutun, on Maaliskuun 30 päivänä 1914 antamassaan tuomiossa lausunut, että koska yhtiö oli Hovioikeudesja luotettavasti näyttänyt Wille Wiinikaisen ostaneen palaneet, kivennäisvesitehtaassa olleet känvoimaisen koneen, korkkausko neen ja pesukoneen, jotka Wilnikäisen ilmoituksen mukaan osivat olleet yhteensä 1785 markan arvoiset, uusina 855 markasta sekä niiden arvon, Wiinikaisen myönnettyä sen aikaa myöten vähentyneen kolmellakymmenellä prosentilla, siis oli katsottava tulipalon sattuessa olleen ainoastaan 598 markkaa sipenniä, sentähden ja kun Wiinikaisen sanotun lehtaan koneelle, kalustolle ja raaka aineille paveman 3087 markan 50 pennin år vo näin ollen oli rähemmettävä edellämainittujen 1785 markan ja 598 markan 50 pennin suuruisten määrien eroituksella eli 1186 markalla 50 pennillä ja niin muu968
doin laskettava vain 1901 markaksi, on Hovioikeus siten muuttanut Paastuvanoikeuden päätöstä että Wiinikaiselle tuomitusta korvausmäärästä oli lyhennettävä kivennaisvesitektaan koneitten, karluston ja raaka-aineitten 3000 markan suuruisen vakuutussum man ja niiden näin määrätyn arvon 1901 markan ero eli 10gg markkaa, joten yhtiön oli Wiini kaiselle suoritettava palorahin gonkorvaukseksi yhteensä 34102. markkaa 75 penniä Raastuvan oikeuden määräämme korkoineen Elokuun 26 päivästä 1910. Hovioikeuden tuomioen on Ensimäinen Venäläinen Wakuutusyhtiö vuodelta 1827 anonut muutosta perustelmalla, johon Wille Wiinikainen on vastannut, minkä jälkeen jutussa täällä oli toimitettu suullinen kuulustelu Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska Wille Wiinikainen on Keisarillisen Senaatin päätöksellä 6 päivältä kuluvaa. Kesäkuuta tuomittu rangaistukseen yllytyksestä vakuutuspetoksen sisältäneeseen minka. polttoon, jossa Wiinikäisen puheenalainen omaisuus on tuhoutunut eikä Ensimäinen Venäläinen Kakuutusyhtiö vuodelta 1827 edellämainittujen sääntöjensä 58 SS:n nojalla sen ruoksi ole velvollinen suorittamaan palovähingonkorvausta sanotusta omaisuudesta, Keijaillinen Senaatti harkitsee oikeaksi, kumaten Raastuvanoikeuden päätöksen ja Henrikuuden tuomion, kyljätä Wille Wiinikaisen kanteen. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti. lias Saarikoski. Alfred Luksiala Johannes Pesonen. Samuli KorkiJohannes Pesonen. Samuli Koski. 1 Matti Sten369
Heinäkuun 7 päivänä 1916 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa korvaus jutussa, jossa Talollinen Salmen pitäjän Työmpäisten kylästä Ivan Lujanen on hakijana sekä Tuompäisten kansakoulun rakennustoimikunnan edustaja, Sotavalan kaupungissa asuva Kauppias Nikolai Immonen, vastaajana: Annettu Oikeus, osastossa Heinäkuun 7 päivänä 1916 Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymys, saanut seuraavat tiedot: Salmin pitäjän käräj �äkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Työmpäisten kansakoulun rakennustoimikunnan puolesta lausuttu, että Ivan Lujanen oli Helmikuun 20 päivänä 1909 tehdyllä hankintavälikirjalla sitoutunut Työnpäisten kansaLäsnä: W. A. J. T. - A. R. S. K. M. Sonen. 970 No 1357 lag 122 R. D. 1915.
koulun rakennustoimikunnalle ennen seuraavan Kesäkuun 15 päivää "Työmpäisten kylän rantaan "hankkimaan 1226 välikirjassa lähemmin mainitun paksuus - ja pituusmitan mukaista petäjä - ja kuusiherttä; mutla koska Ivan Lujasen sanottuna aikana määräpäikalle toimittamista hirsistä niitä rakennustoimikunnan puolesta vastaanotettaessa ja laskastettaessa, ainoastaan 61 eli, muunnettuina 7 metrin pituisiksi, mikä nituus oli välikirjassa määrätty. hirseen hinnan laskemisen perusteeksi, 576, 5 hirttä oli havaittu kelvollisiksi ja Ivan Lujaselle, joka joaikaisemmin oli hankintaansa vastaan etumaksuna kantanut 1750 markkaa, oli näistä rakennustoimikunnan hyväksymistä hirsistä tuhva ainoastaan 1179 markkaa 25 penvä sen vuoksi ja kun rakennustoimikunta, joka välikirjan mukaan oli ollut oikeutettu Ivan Lajajen kustannuksella munalta ostamaan, mitä hankinnasta ehkä jäesi toimittamatta oli ollut pakotettu toisaalta hankkimaan 69 hirttä vastaavat 636. 7 metrin pituista hirttä, ja niistä suorittamaan 65 markkaa 98 penniä enemmän kuin mitä Ivan Lujaselle olisi samallaisista kirsestä ollut maksettava sekä näiden hirsten kuletuksesta rakennuspaikalle sen lisäksi vielä 315 markkaa, on raken nustoimikunnan puolesta vaadittu Ivan Lujasta velvoitettavaksi maksamaan takaisin liikaa kan tamansa 570 markkaa 75 penniä sekä 920 markalla 98 pennillä korvaamaan rakennustoimikunnalle mainittujen 669 hieren muualta ostamisesta ja kulettamisestä aihemtunut vahinko, eli siis suorittamaan kaikkiaan 1491 markkaa 73. penniä laillisine korkoineen, kuin myös korvaamaan rakennustoimikunnan oikeudenkäyntikustannukset. Asiasta kuultuna on Ivan Lujanen kieltäen kirjallista hankintasopimusta asianosaisten välillä tehdyksi selittänyt, että hän oli tosin suullisesti sitoutunut 971
kanteessa mainitun ajan kuluessa. rakennustoimikunnalle hankkimaan 1226 hinttä; mutta kun Lujanen oli hankkinut hirsiä yli tämän määrän ja rakennustoimikunta ja Huhtikuussa vuonna 1909 oli ne kaikki hyväksynyt vaikka toimikunta sitten, hirsten tultua viitetuiksi Työmpäisten kylään ja siellä maalle nostetuiksi, oli oikeettomasti niistä kylännyt noin 60 mitantäyttävää hirttä, on Ivan Lujanen, myöntäen hankkimuansa hirsiä vastaan etukäteen nostaneensa 1750 markkaa, vaan väittäen olevansa rakennustoimikunnalta saapa enemmän kuin tuon summan vastustanut kannetta. Kihlakunnanoikeus on Marraskuun 25 päivänä 1910 julistamassaan päätöksessä lausunut selvitetyksi, että niis tä heisistä, jotka Ivan Lujanen teke mansa kirjallisen hankinlasopimuksen täyttämiseksi oli Työmpäisten kansakoulun rakennustoimikunnalle toimittanut, olivat ainoastaan rakennustoimikunnan hyväksymät ja vastaanottamat hirret olleet sopimuksen mukaisia, vaan kaikki rakennustoimikunnan hylkäämätkelvottomia; minkä vuoksi ja kun rakennustoimikunta puuttuvien hirsien sijaan muualta ostamistaan hirsistä oli saanut maksaa 805 markkaa 98 penniä enemmän kuin samallaisista heisistä Lijaselle olisi ollut tuleva ja noiden heusien kuletuksesta 315 markkaa sekä Lujanen joka jo oli hankintaansa vastaan etukäteen nostanut 1750 markkaa, mutta rakennustoimikunnan hyväksymistä hirsistä oli saapa ainoastaan 1179 markkaa 25 penniä niin muodoin oli liikaa kantanut 570 markkaa 75 penniä Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Ivan Lujasen Työmpäisten kansakoulun rakennustoimikunnalle suorittamaan vaaditut tuhat neljäsataa yhdeksänkymmentäyksi markkaa seitsemänkymmentäkolme penniä viiden prosentin vuotuisine korkoineen oikeudenkäynnin alusta Lokakuun 23 päi972
västä 1909 sekä kahdellasadalla markalla korvaamaan rakennustoimikunnan oikeudenkäyntikalut Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Ivan Lujanen vetoamalla oli saattanut jutun on 15 päivänä Huhtikuuta 1915 antamallaan tuomiolla jättänyt sen Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan. Hovioikeuden tuomioon on Ivan Lujänen anonut muutosta perustelmalla, johon Nikolai Immonen rakennustoimikunnan puolesta on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Ivan Lujanen ole esittänyt syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi. ja velvoitetaan Ivan Lujanen suorittamaan Työmpäisten kansakoulun rakennustoimikunnalle sillä jutun vuoksi täällä olleiden kulujen korvaukseksi seitsemänkymmentä markMatti Syrjänen kaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: Walter Andersin. Johannes Pesonen. Walter Andersin. Johannes Pesonen. A. P. O. Olli Wärder. Samuli Koski. A. J. L. Lill Hildunkala. Samuli Koski. 973
Heinäkuun 8 päivänä 1916 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa palkkasantavaa koskevassa jutussa, jossa Talollinen Frans Viktor Holmberg, Ahlaisten pitäjän Alakylästä, on hakijana sekä Renki Fredrik Niemi, samasta kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Heinäkuun 8 päivänä 1916 Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saa nut tietää toormarkun ja Ahlaisten pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Fredrik Niemi vaatinut että frans Viktor Holmberg, jonka luona Alakylässä Niemi oli palvellut renkinä 1 päivästä Marraskuuta 1895 ramaan päivään Marraskuuta 1912 saamatta siltä ajalta täyttä palk kaa, velvoitettaisiin Niemelle suorittamaan viimeiseltä kymmeneltä vuodelta 2500 markkaa siitä kuitenkin väLäsnä: W. t. J. P. A. R. S. K. H. af H. 97 No 1361. Pag. 28 R. D. 1916.
hentämällä sinä aikana jo suoritetut 1200 markkaa Kanteesta kuultuna on Frans Viktor Holmberg selittänyt että Fredrik Niemi kyllä oli ollut Holmbergin luona sanotun ajan tehden yhtä ja toista pientä työtä, josta oli saanut paitsi ruuan ja vaatteet palkkaa noin 60 markkaa vuodessa, minkä vuoksi ja kun Niemi kykenemättömänä teke mään itsenäisesti työtä ei ansainnut suurempaa palkkaa Holmberg on anonut kannetta hyljättäväksi. Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset kummaltakin puolen ovata noneet korvausta oikeudenkäyntikuluistaan, on 14 päivänä Maaliskuuta 1913 julistamassaan päätöksessä, siihen nähden mitä asiassa oli selville käynyt, katsonut Fredrik Niemen kohtuulliseksi palkaksi kaksi sataaviisikymmentä markkaa vuodessa eli siis kymmenen viime vuoden ajalta yhteensä kaksituhattavi sisataa markkaa, minkä vuoksi ja keen Niemi itse oli myöntänyt tästä määrästä vähennettäväksi sata markkaa vuodelta sanotulta kymmenen vuoden ajalta sekä sitä paitsi vielä kaksi sataa markkaa eli kaikkiaan siis tuhatkaksisataa markkaa, Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Frans Viktor Holmbergin kuittia vastaan Niemelle suorittamaan kymmenen viimeisen vuoden ajalta yhteensä tuhat kolme sataa markkaa sekä kahdeksalla kymmenelläviidellä markalla korvaamaan Niemen kulut asiassa Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Frans Viktor Holmberg vetoamalla oli raattanut jutun, on Marraskuun 26 päivänä 1915 antamallaan tuomiolla jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan ja velvoittanut Frans Viktor Holmbergin korvaamaan Fredrik Niemen jutun vuoksi Hovioikeudessa kärsimät kulut viidelläkymmenellä markalla. Hovioikeuden tuomioon on Frans Viktor Holmberg anonut muutosta perustelmalla, johon Fredrik Niemi on vastannut 375