Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
lisen perimissopimuksen, jonka mukaan vainajan poika Mikko Yrjönpoika Haikela sekä edesmenneen pojan Yrjö Yrjonpoika Haikelan perilliset puoleksi kumpikin olivat omistukseensa saaneet sanotun talonkolmanneksen, jota vastoin kolmas poika Oili Yrjönpoika Haikela oli perintöosansa vastikkeeksi oikeutettu talonbolmannekselle itselleen ja jälkeläisilleen perustamaan torpan, ja Olli Haikelan tämän sopimuksen nojalla tilalle perustama torppa, jota kutsuttiin Keivilän perintötorpaksi, sittemmin polvesta polveen oli ollut Olli Haikelan rintaperillisten hallinnossa, kunnes se erityisten kauppojen kautta oli joutunut Juho Kartanon hallittavaksi, niin oli Juho Kartano Mikkelin läänin Kuvernööriltä anonut määräystä viranomaiselle maanmittarille eroittaa torpan tilukset Nestor Lavenin ja hänen asiakumppaniensa nykyään yhteisesti omistamasta kolmannesta osasta sanottua taloa itsenäiseksi tilaksi minkä jälkeen Kuvernööri päätöksellä 4 päivältä Lokakuuta 1902 oli määrännyt Varamaanmittari JereMölsän toimittamaan pyydetyn tiluslohkomisen ja Varamaanmittari Mölsä seuraavan Heinäkuun 6 päivänä itse tilalla alottanut mainitun toimituksen; mutta kun Juho Kartano tuossa toimituksessa oli vaatinut itselleen eroitettavaksi kolmannen osan tilasta eli yhdeksännen osan koko talosta ja Nestor Savén asiakumppaneineen oli kieltänyt Juho Kartanole eroittamasta muita tahi enemmän tiluksia kuin mitä sopimuskirjassa määrättiin, niin ole toimitusmaanmittari keskeyttänyt toimituksen sekä osottanut Juho Kartanen asianomaisessa Oikeudessa pyytämään rätkaisua siitä, mitä tiluksia Heivilän torppaan oikeastaan kuului. Tämän jälkeen on Juho Kartano, Nestor Lavenille ja hänen asiakumppaneilleen toimituttamansa haasteen nojalla, Sysmän pitäjän käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudes691
sa vaatinut, että kysymyksessä olevaan talonkolmannekseen kuuluva, tiluskartalla kirjaimilla B. ja C. merkitty, eri lohkona Päijänteen järven rannalla oleva palsta, jota Juho Kartano ja Reivilän torpan aikaisemmat haltijat pitemmän aikaa olivat hallinneet, määrättäisiin Reivilän torppaan kuuluvaksi. Nestor Lavenin ja hänen asiakumppaniensa vastustettua Juho Kartanen mainittua vaatimusta on Kihlakunnanoikeus 7 päivänä Syyskuuta 1903 julistamassaan päätöksessä katsonut selvitetyksi, että 16 päivänä Huhtikuuta 1798 tehdyn perimissopimuksen mukaan Reivilän perintötorpalle oli myönnetty ainoastaan tässä sovinnossa laaditussa välikirjassa luetellut määräalat peltoa ja niittyä, mihin nähden Kihlakunnanoikeus, myöntäen Juho Kartanolle oikeuden saada mainittu Reivilän torppa itselleen eri tilaksi eroitetuksi, on määrännyt, että torpalle oli eroitettava maata Maanmittari John Sarlinin 12 päivänä Syyskuuta 1891 talonkolmanneksella pitämässä katselmuksessa tekemän toimituskirjan mukaan yhdeksän koko naista ja kaksikymmentä sadasosaa tynnörin alaa peltoa sekä kaksi kokonaista ja kaksitoista sadasosaa tynnörinalaa niittyä kuin myös eräs pienempi, alaltaan mittaamatta jätetty niitty, josta samassa toimituskirjassa mainittiin, jota vastoin Kihlakunnanoikeus on hyljännyt Juho Kartanon sen ylitse tekemän vaatimuksen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Juho Kartano oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa 16 päivältä Syyskuuta 1905, koska Nestor Laven ja hänen asiakumppaninsa olivat tyytyneet Kihlakunnanoikeuden päätökseen, vahvistanut saman päätöksen sekä velvoittanut Juho Kartanon suorittamaan Nestor Lavinille ja hänen asiakumppaneilleen maksut heidän yhteisestä kappaleestaan Hovioikeuden tuomiota viisitoista markkaa kahdeksankymmentä penniä. Hovioikeuden tuomioon on Juho 692
Kartano anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Nestor Lavin ja hänen asiakumppaninsa ovat säädetyssä järjestyksessä vastanneet. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ett ei Juho Kartano, joka ei ole näyttänyt, että puheena oleva palsta olisi laillisessa järjestyksessä ainaiseksi hänelle luovutettu, ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi; ja velvoitetaan Juho Kartano suorittamaan Nestor Lavenille ja hänen asiakumppaneilleen korvaukseksi heillä täällä olleista oikeudenkäyntikulungeista kuusikymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Julim Nurmalia - A. Bl.ne. hemmanJulim Nurmalia - A. Bl.ne. hemmanJ. Wickman Edvard Pardani. Edan klander. Joulukuun 14. päivänä 1906. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, tilan kaupan purkamista koskevassa nostojutussa, jossa ovat Talolliset Tuomas Antinpoika Junkkari, sekä omasta puolestaan että vaimon sa Anna Javanaisen edusmiehenä ja Antti Antinpoika Junkkari, Räisälän pitäjän Muonolan kylästä, hakijoina sekä Kaukolan pitäjän Miinajoen kylässä asuva Maanviljelijänleski Aleksandra Rein, tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeus osastossa 14. päivänä Joulukuuta 1906 Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Aleksandra Reinille toimituttaman sa haasteen nojalla ovat Tuomas ja Antti Junkkari Kiisälän pitäjän käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausuoneet, että asianosaiset olivat 19. päiSävän: J. N. S. G. W. P. - W. St. ver No 1195. Pag. 52. R. D. 1906.
vänä Marraskuuta 1897., sittenkun Aleksandra Rein oli suorittanut sen kulunkineen 1,350. markkaan 76. penniin nousvan velkamäärän, jonka maksamiseksi Tuomas ja Antti Junkkarin ynnä Anna Javanaisen ja Tuomas Junkkarin alaikäisen pojan Antti Tuomaanpoika Junkkarin omistama kuudennes taloa No 1. edellämainitussa Muonolan kylässä oli määrätty samana päivänä pakkohuutokaupalla myytäväksi, sekä sitä paitsi rahassa antanut Tuomas ja Antti Junkkarille 83. mark. kaa, tehneet sellaisen panttaussopimuksen, että Tuomas ja Antti Junkkari antoivat Aleksandra Reinille vakuudeksi hären ylempänä kerrotusta saatavastaan hänen nimelleen laaditun kauppakirjan sanotusta tilasta ja Aleksandra Röntaas Tuomas ja Antti Junkkarille välikirjan, jossa Aleksandra Rein sitoutui neljän vuoden kuluessa takaisin lusveittamaan tilan Tuomas ja Antti Junkkarille samasta hinnasta kuin oli merkitty kauppakirjaan eli 1,500. markasta; mutta koska Aleksandra Rein, huolimatta näistä välipuheista ja vaikka Tuomas ja Antti Junkkari olivat Aleksandra Reinille suorittaneet jo suurimman osan hänen saatavastaan, oli ylläsanotun kauppakirjan nojalla hankkinut itselleen lainhuutoja 7/48. osalle mainitusta talosta, ovat Tuomas ja Antti Junkkari, jotka edelleenkin hallitsivat useinmainittua tilaa, vaatineet, että Aleksandra Reinille annettu kauppakirja sekä hänelle myönnetyt lainhuudot julistettaisiin mitättömiksi, huoma uttaen sen ohessa ettei Anna Juvanäinen ollut antanut suostumustaan kauppaan, vaikka hänellä, kun Tuomas Junkkari avioliittonsa aikana Anna Javanaisen kanssa oli veljeltään Yrjö Antinpoika Junkkarilta ja sisareltaan Maria Antintytär Junkkarilta ostanut osia puheina olevasta talosta, oli naimaosaa tilaan, sekä etteivät Tuomas ja Antti Junkkari myöskään olleet oikeutetut myymään alaikäisen Antti Tuomaanpoika Junkkarin omistamaa 1/48. osaa taloa, joten mainittu kauppakirja jo 694
näistäkin syistä oli laiton. Aleksandra Reinin vastustettua kan netta, on Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat aoneet korvausta oikeudenkäyntikustannuksistaan, 17. päivänä Maaliskuuta 1904. julistanut päätöksen jutussa; ja kosk eivät Tuomas ja Antti Junkka ri olleet voineet toteen näyttää, että asianosaisten puheenalaisella välipukeella, joka muodollisesti oli täydellinen tilankauppa, olisi tarkoitettu ainoastaan tilan panttausta eikä luorittamista, ja Aleksandra Reinin sitoumus tilan takaisin myymisestä Tuonas ja Antti Junkkarille lain mukaan ei voinut velvoittaa Aleksandra Reiniä sellaiseen myymiseen, sentähden ja kun Tuomas Junkkari, joka 11. päivänä Joulukuuta 1881. oli vihitty avioliittoon Anna Lavanaisen kanssa, oli laillisesti oikeutettu ilman Anna Javanaisen suostumusta myymään hänen naimaoikeuden nojalla omistamansa osan tilasta, on Kihlakunnanoikeus kyljännyt kanteen ja velvoittanut Tuomas ja Antti Junkkarin, yhteisesti tahi sen heistä, jolla varoja oli, kahdellasadalla markalla korvaamaan Aleksandra Reinin asiassa kärsimät kulungit. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Tuomas ja Antti Junkkari olivat vetoamalla saattaneet jutun, on 3. päivänä Helmikuuta 1906. antamassaan tuomiossa vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen muun puolesta paitsi että, korkei oltu näytetty että Tuomas ja Antti Junkkari olisivat olleet oikeutetut puheena olevalla kaupalla Aleksandra Reinille myymään myöskin alaikäisen Antti Tuomaanpoika Junkkarin omistamaa yhtä neljäskymmeneskakdeksas-osaa talosta, sanottu kauppa, mitä tähän osaan taloa tuli, julistettiin mitättömäksi. Hovioikeuden tuomioon ovat Tuomas ja Antti Junkkari hakeneet muutesta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, etteivät Tuomas ja Antti Junkkari ole esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää py695
syväiseksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Julris Hammeby - 1. Herr. MaunuanJulris Hammeby - 1. Herr. MaunuanK. Wiskman Edan klander. Edvard Pardani 396 No 1200. Pag 86. R. D. Pag 86. R. D. 906 Nans Salmros Joulukuun 14 päivänä 1906 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa jutussa, jossa entinen Kassanhoitaja Ida Maria Westerling, Helsingin kaupungista sekä Asioitsija Christian Kontturi, Kuopion kaupungista, ovat vuoroin hakijoina ja vastaajina ja joka asia koskee, muun muassa kihlauksen aikana siitetyn lapsen julistamista aviolapseksi: Annettu Oikeusosastossa 14 päivänä Joulukuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Kuopion kaupungin Raastuvanoi keudessa on Ida Maria Westerling lausunut, että hän, ollessaan kihtoissa Christian Kontturin kanssa ja Joulu kuussa vuonna 1900 muutettuaan tämän luokse, oli elänyt aviollista yhdyselämää Christian Kontturin kanssa sillä seura uksella, että Ida Maria Westerling oli tullut raskaaksi ja 18 päivänä Loka kuuta 1901. synnyttänyt poikalapsen, jo Läsnä: C. J. T. - F. - C. A - A. G.
ka kasteessa oli saanut nimen Leo Harald, ja on Ida Maria Westerling sen vuoksi vaatinut, että mainittu lapsi julistettai siin Christian Kontturin aviolapseksi ja Ida Maria Westerlingille määrättäisiin lainmukainen naimaosa Christian Kontturin pesässä, sellaisena kuin se oli lapsen sikiämisaikana. Asiasta kuulusteltuna, on Christian Ilontturi, kieltäen kihlanneensa tahi maan neensa Ida Maria Westerlingiä, vastusta nut kannetta Sittenkun Christian Kontturi oli Ida Maria Westerlingin todistajaksi asiaan mainitsemaa Kauppiasta Matti Wartiaista vastaan väittänyt, että Matti Wartiainen oli puheena olevan lapsen sikiemisaikana pitänyt salavuoteutta Ida Maria Westerlingin kanssa ja sen tähden oli jäävillinen jutussa todistamaan, mutta Raastuvanoikeus välipäätöksessä 29 päivältä Elokuuta 1903 hyljännyt tämän väitteen oikeettomana sekä asias sa oli todistajina kuulusteltu, paitsi Matti Wartiaista, muiden muassa Christian Kontturin vaatimuksesta Palvelijatar Johanna Korhosta ja Ida Maria Westerlin gin esityksestä Kauppias Kaarlo Aarnio ta, on Ida Maria Westerling vaatinut, että Johanna Korhonen ja Kaarlo Aarnio julistettaisien peräytystodistajiksi, edellinen siitä syystä että hän epäsiveellisen elämänsä vuoksi oli todistajaksi kelpaamalon, ja Aarnio, koska hän oli ollut päväkainen todistuksessaan. Raastuvanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat anoneet korvausta oikeudenkäyntikuluistaan, on 6 päivänä Huhtikuuta 1904 julistamassaan päätöksessä, samalla kuin Johanna Korhosen ja Kaarlo Aarnion todistukset pysytettiin todistusarvoisina, mainitunniltaan perusteilla hyljännyt Ida Maria Westerlingin kanteen, mikäli hän oli vaalinut naimaosaa Christian Kontturin pesässä, mutta julistanut Ida Maria Westerlingin kysymyksessä olevan lapsen Christian Kontturin aviolapseksi, minkä ohessa Christian Kontturi velvoitettiin kakdellatuhannella viidelläsadalla markalla korvaamaan Ida Maria Westerlingille hänen jutussa kärsimänsä kulungit. 697
Hovioikeus, jonka tutkittavaksi asian osaiset molemmin puolin olivat vetoamalla saattaneet jutun, on tuomiossa 10 päivältä Maaliskuuta 1906 antanut lausuntonsa asiasta; ja samalla kuin Johanna Korhonen, siihen nähden mitä hänen mainettansa vastaan oli muistutettu, O. Itn 18 luvun 10 SS:n nojalla julistettiin todistajaksi kelpaamattomaksi eikä hänen kertomuksellensa sen vuoksi annettu todistusarvoa, sekä Raastuvanoikeuden ylläsanottu välipäätös vahvistettiin ja Matti Wartiaisen todistus tämän johdosta pysytettiin laillisessa arvossaan, on Hovi oikeus katsonut tosin näytetyksi, että Christian Kontturi siihen aikaan, jolloin Ida Maria Westerlingin puheenalainen lapsi siitettiin, oli maannut Ida Maria Westerlingin, sekä että Christian Kontturi siis oli pidettävä tuon lapsen isä nä, jota vastoin Hovioikeus, huomioon ottaen senkin seikan, että oli selville tullut Ida Maria Westerlingin, muuttaessaan Christian Kontturin luo, tietäneen Kontturin olleen kihloissa Ida Maria Westerlin gin sisaren Sofia Westerlingin kanssa, Ida 398 Maria Westerlingin toteensaattamatta asiassa tekemäänsä väitettä, että tämä kihlaus, josta sittemmin oli seurannut avioliitto, lapsen sikiämisaikana oli ollut pirettuna ei katsonut laillisesti toteen saatetuksi, että Christian Kontturi oli kihlannut Ida Maria Westerlingin eikä myöskään että siittäminen oli tapahtunut avioliiton lupauksella, minkä vuoksi Hovioikeus, kumaten Raastuvanoikeuden päätöksen, on hyljännyt Ida Maria Westerlingin jutussa ajaman kanteen; mutta asian laatuun nähden sai Christian Kontturi itse kärsiä hänellä Raastuvanoi keudessa olleet kustannukset Hovioikeuden tuomioon ovat asianosaiset molemmin puolin hakeneet muutosta tänne toimittamillaan perustelmilla, joihin he sittemmin ovat puolin ja toisin vastan neet Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän julun; ja sen ohessa että Hovioikeuden laurinto Johanna Korhosen todista jaksi kelpaamattomuudesta oikeettomana poistetaan ja niin hyvin hänen kuin myös Kaarlo Aarnion todistus, josta viimemainitus
ta Hovioikeus on jättänyt antamatta lausuntoa, pysytetään voimassaan, mutta sitä vastoin Malti Wartiainen, siihen nähden mitä häntä vastaan on jutussa tullut ilmi, julistetaan peräytystodistajaksi ja hänen kertomuksensa jäte tään todistusarvoa vaille, katsoo Keisarillinen Senaatti ettei ole esiintuotu syytä muut taa Hovioikeuden edelläkerrottua tuomiota muissa osissa, joten sanottu tuomio näissä kohdin jää pysyväiseksi. Tätä kaikki asianosaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti: C. J. Timgren. Fredr. Lindenius. C. J. Timgren. Fredr. Lindenius. Landtmqvist. A. W. Granström 399 Waimuus Joulukuun 15 päivänä 1906 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Waasan Hovioikeudesta tulleessa, konkurssisataavan vahvistamista koskevassa jutussa, jos ja Lääninrahastonhoitaja Nikolai Utas Alexander Gejtel, Nikolain: kaupungista, on hakijana ja Porin kaupungissa toimiva osakeyhtiö Karlsmarks Fabriks Aktieboläg var taajana: Annettu Oikeusosastossa 15 päivänä Joulukuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niis tä saanut tietää seuraavaa: Sittenkuin osakeyhtiö Karlsmark Tabriks Aktiebolag oli Kauppias Fanny Emilia Korpelan Jyväskylän kaupungin Maasluvanoikeudessa vireillä ollessa konkurssijutussa konttokuranttilaskien perusteella valvonut kahdeksantuhatta kaksisataa kolme markkaa kaksitoista penniä ja Rahastonhoitaja Gejtel, konkurssin saamamiehenä, tuola vaatimusta vastaan muistuttanut, että konttokuranttilaskun debelpuolelle yhteensä kahdeksantuhannen seitsemånsadan seitsemänkymmenenneljän läsnä: B A W - bf.S - C A - A G No 1201 Pag. 189 R. D. 1906.
markan kuudenkymmenenkahdeksan pennin buittomäärään otettujen seitsemän laskun nettosumma teki ainoastaan viisituhatta kolmesataa kuusikymmen täneljä markkaa kuusikymmentänel ja penniä, sekä vastustanut erotuksen suorittamista, oli Raastuvanoikeus tuomiossa 22 päivältä Elokuuta 1904 julistanut konttokuranttilaskun edellämainitun saldon ja sanotun nettömaärän erotuksen eli kaksituhatta kahdeksansataa kolmekymmentäkahdeljan markkaa neljäkymmentäkahdeksan penniä riitaiseksi ja osottanut mäkeyhtiön Karlsmarks Fabriks Aktiebolag eri oikeudenkäynnillä toteutta maan äskenkerrotun määrän sekä samalla vahvistanut maksettavaksi konkurssipesän varoista niin suuren osan siitä, kuin tuossa eri riidassa hyväkryttäisiin, ei kuitenkaan yli kahden tuhannen kahdeksansadan kolmenkymmenenkahdeksan markan neljänkymmenenkahdeksan pennin. Toimitettuansa haasteen Rahaston hoitaja Gejtelille, hänen ollessaan puheenalaisen konkurssipesän toimitsijamiehenä, on osakeyhtiö Karlomarks FabriksAktiebolag sittemmin Raastuvanoikeudessa lausunut, ettei Fanny Emilia Korpela ollut lunastanut niitä kuhta vekseliä, mitkä hän oli yhtiölle hyväksynyt ja jotka olivat joutuneet maksettaviksi, toinen tuhannen seitsemän adan neljänkymmenenseitsemän markan seitsemänkymmenensitsemän hennin suuruinen 1 päivänä Marraskuuta 1903 ja toinen tuhannen yhdeksänsadan kuudenkymmenenkolmen markan yhdeksänkymmenenyhden pennin suuruinen 9 päivänä Maaliskuuta 1904, vaan että yhtiön oli täytynyt ne lunastaa, joten näitä vekseleltä ei voitu pitää maksuna Fanny Emilia Korpelalle lähetettyjen laskujen sisällöstä alemuksen nauttimista varten laskuissa määrätyn ajan sisällä ja siis laskujen beittömäärät ilman alen nusta olivat suoritettavat, minkä lähden yhtiö on vaatinut, että riitaiseksi jätetty määrä, kaksituhatta kakdeksansataa kolmekymmentäkahdeksan 700
markkaa neljäkymmentäkahdeksan penniä, vahvistettaisiin maksettavaksi honkurssipesän varoista. Asiasta kuulustettuna, on Rahastonhoitaja Gejtel väittänyt, että osakeyktiö Karlsmarks Fabriks Aktiebolag, ottaessaan vastaan Fanny Emilia Korpilan vekseliakselit, samalla oli saanut maksun lähettämistään laskuista siinä ajassa, joka laskuissa alennuksen nauttimista varten oli määrätty minkä vuoksi Rahastonhoitaja Gejtel on vastustanut kannetta sekä pyytänyt korvausta kuluistaan jutussa. Raastuvanoikeus on päätöksessä 23 päivältä Tammikuuta 1905 antanut lausiintonsa asiasta; ja koska jokaisessa osakeyhtiön Karlsmarks Fabriks Aktiebolag esiltämässä laskussa nimenomaan oli määrätty, ettei olemusta sen isällöstä myönnettäisi, ellei maksua nääräpäivänä suoritettaisi, sekä yhtiö oli näyttänyt lunastaneensa edellä mainitut vekselit, joten laillista maksua niistä laskuista, joista vekseliakseptit olivat annetut, ei ollut tapahtunut, on Raastuvanoikeus vahvistanut Fanny Emilia Korpelan konkussipesästä osakeyhtiölle Karlsmarks Fabriks Aktiebo g suoritettaviksi myöskin ne kaksi tuhatta kahdeksansataa kolmekymmentä kahdeksan markkaa neljäkymmentäkahdeksan penniä, jotka olivat jätetyt eri riidasta riippuviksi. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Rarastonhoitaja Gejtel, Fanny Emilia Korpelan konkurssipesän saamamiehenä, oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa 14 päivältä Kesäkuuta 1906 vahvistanut Raastuvanoikeuden päätöksen, jonka ohessa Rahastonhoitaja Geitel velvoitettiin viidelläkymmenellä markalla korvaamaan osäkeyhtiölle Karlsmarks Fabriks Ahtiebo lag sen Hovioikeudessa jutun vuoksi kärsimät kustannukset. Hovioikeuden tuomioon on Rahaston hoitaja Gejtel anonut muutosta tunne toimittamallaan perustelmalla, johon osakeyhtiö Karlsmarks Fabriks Aktiebolag on sääde tyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Rahastonhoita 701
Gejtel ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden yllämainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi; ja velvoitetaan Rahastonhoitaja Gejtel suorittamaan osakeyhtiolle Karlsmarks Fabriks Aktiebolag, yhtiöltä jutussa täällä menneiden kulun kien korvaukseksi, kuusikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: R. A. Brede. Carl Kungvisti - C. J. Tingren A. W. Granström Alfred Lindström. 14 Joulukuun 15. päivänä 1906. Keisarillisen Suomen Senaatin desta tulleessa, kiinteistön saannin moittimista koskevassa jutussa, missä ovat rikinpoika Alatoikko, Huittisten pitäjän Rieskalan kylästä, hakijana sekä entinen Talollinen Henrik Joel Kenrikinpoika Toikko pois-jääneenä multa Talollinen Kaarle Alatoikko ja hänen vaimonsa Amanda Sofia Henrikintytär Alatoikko, kaikki myöskin Ruskalan kylästä, saapuville tulleina vastaajina: Annettu Oikeusosastossa. 15. päivänä Joulukuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Huittisten pitäjän ja Hauvatsan kappelin sekä Vampulan ja Punkalaitu men pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeuden istunnossa 25. päivänä Helmikuutu 1903. on Henrik Wilhelm Alatoikko isälleen Henrik Joel Toikolle ja silloin vielä naimattomalle sisarellensa Läsnä: J.  H. G. E. P. W. H No 1202. Pag. 155/11 R. D. tuomio nostorahalla Turun HovioikeuTalollisenpoika Henrik Wilhelm Hen1906.
Amanda Sofia Alatoikolle toimitutta mansa haasteen nojalla kertonut, että Henrik Wilhelm Alatoikon isoisa Talollinen Henrik Erkinpoika Toikko ja tämän vaimo Leena Erkintytär, jotka olivat omistaneet kolmannes manttaalin veroisen Toikon perintötilan sanotussa Ruskalan kylässä, olivat kauppakirjalla 22. päivältä Toukokuuta 1861. myyneet sanotun tilansa silloin 16. vuoden ikäiselle pojalleen, edellämainitulle Henrik Joel Toikolle, joka taas kauprakirjalla 17. päivältä Marraskuuta 1902. oli luovuttanut saman tilan tyttärelleen Amanda Sofia Alatoikolle; mutta koskei ensiksimainittu kauppa Henrik Joel Toikon alaikäisyyden tähden voinut olla päterä, kuin Henrik Joel Toikon puolesta ei kukaan hänen laillinen edustajansakaan ollut kauppaa hyväksynyt ja Toikon tilan siis todellisuudessa, Leena Erkintyttären ja Heikki Erkinpojan kuoltua, edellisen 4. päivänä Elokuuta 1861. ja Henrik Erkinpojan 31. päivänä Toukokuuta 1863. omistivat perintöoikeuden nojalla paitsi Henrik Joel Toikko tämän sisaret Eva Loviisa Henrikintytär, joka oli avioliitossa Talollisen Tuomo Simulan kanssa, ja Ulriika Henrikintytär, niinikään avioliitossa Talollisen Kustaa Grundin kanssa, on Henrik Wilhelm Alatoikko, ilmoittaen että Ulrika Henrikintytär oli kuollut 30. päivänä Elokuuta 1867. ja jättänyt jälkeensä rintaperillisiinään ainoat vieläelossa olevat lapset Talollisenpojat Fredrik ja Kustaa Kustaanpojat Grund sekä että Fredrik ja Kustaa Grund ja Eva Loviisa Henrikintytär olivat Henrik Wilhelm Alatoikolle siirtäneet kaiken oikeutensa kysymyksessä olevaan tilaan edelliset välikirjalla 4. päivältä Helmikuuta 1903. ja Eva Loviisa Henrikintytär välikirjalla 13. päivältä samaa Helnikuuta, vaatinut, että Amanda Sofia Alatoikko ja Henrik Joel Toikko velvoitettaisiin Henrik Wilhelm Alatoikolle, Ulriika Henrikintyttären perillisten ja Eva Loviisa Henrikintyttären oikeudenomistajana, heti luovuttumaan näille yhteisesti kuuluva puoli edellämäine: 703