Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Kauppias Rimpiläiselle toimittamaan kaikki Rimpiläiselle sinne saapuneet tavarat sekä niistä vastaamaan kaikin puolin paitsi tulenvaaralta; mutta koskei Kauppias Rimpiläinen ollut saanut niitä kahtagataa kahtakymmentä räkkiä ruisjauhoja, mitkä Kuopion kaupungissa asuva Kauppaneuvos Herman Saastamoinen oli 16. päivänä Syyskuuta 1902. lähettänyt mainittuun lastauspaikkaan kauppahuoneen välityksellä Rimpilaiselle toimitettavaksi ja jotka kauppahuone oli vastaanottanut, on Kauppias Rimpiläinen vaatinut, että Kauppahuone Joh. Puustisen Perilliset, joka oli Kauppias Puustisen oikeudenomistaja, velvoitettaisiin edelläkerrotun kontrahdin perusteella korvaamaan Kauppias Rimpiläiselle puheenalaisten kahdensadan kahdenkymmenen jauhesäkin arvo ynnä se tappio, jonka Rimpiläinen oli kärsinyt siitä, ettei hän ollut saanut vastaanottaa sanottuja jauhoja, sekä siinä tarkoituksessa suorittamaan Rimpiläiselle, kolmentoista markan kahdenkymmenenviiden pennin mukaan säkiltä, kaksituhatta yhdeksänsataa viisitoista markkaa seitsemän prosentin korolla 16. päivästä Syyskuuta 1902., minkä ohessa Kauppias Rimpiläinen on pyytänyt korvausta oikeudenkäyntikustannuksistaan. Asiasta kuulustettuna, on Kauppahuone Joh. Puustisen Perilliset vastustanut kannetta; minkä jälkeen Raastuvanoikeus on 26. päivänä Tammikuuta 1903. julistamassaan päätöksessä katsonut selvitetyksi, että Kauppahuoneen Joh. Puustisen Perilliset Soinlahden lastauspaikalla asuva Makasiininhoitaja Heikki Kauppinen oli Kauppias Rimpitäiselle toimitettavaksi vastaanottanut puheenalaiset kaksisataa kaksikymmentä sakkiä ruisjauhoja, jotka oli tuotu Soinlahteen Kauppaneuvos Saastamoisen aluksilla, sekä ettei Rimpiläinen ollut saanut sanottuja ruisjauhoja, syystä että Kauppinen oli ne kavaltanut; mutta koskei oltu toteennäytetty, että yllämainittu kontrahti 2. päivältä Huhtikuuta 1897. oli tarkoittanut muita kuin kauppahuoneen aluksissa kuljetet206
tavia tavaroita, ja kauppahuoneen vastuunalaisuus jauhojen säilyttämisestä. siis oli arvostettava samoilla perusteilla; kuin laki talteenottajasta säätää, sentähden ja kun kauppahuone tavarainvälit täjänä oli ollut oikeutettu uskomaan talletustavarat hyvämaineisen ja luotettavan kolmannen henkilön huostaan se kä Heikki Kauppinen oli sellaiseksi henkilöksi tunnettu, katsoi Raastuvanoikeus Kauppahuoneen Joh. Puustisen Perilliset pitäneen kysymyksessä olevista kahdestasadasta kahdestakymmenestä säkistä jauhoja tarpeellisen huolen, minkä tähden ja kun nuot jauhot eivät olleet hävinneet kauppahuoneen huolimattomuudesta tahi tuottamuksesta, vaan kolmannen henkilön tekemän rikokseen kuut ta, Raastuvanoikeus, nojautuen Kauppakaaren 12. luvun 2. SS:änn, on hyljännyt kunteen. Avioikeus, jonka tutkittavaksi Kauppias Rimpiläinen oli vetoamalla saat tanut jutun, on 15. päivänä Huhtikuuta 1905. antamassaan tuomiossa vahvistanut Raastuvanoikeuden päätöksen sekä velvoittanut Kauppias Rimpiläisen suorittamaan Kauppahuoneelle Joh, Puustisen Perrilliset, korvaukseksi sen Hovioikeudessa kärsimistä kuluista, viisikymmentä markkaa. Kovioikeuden tuomioon on Kauppias Rimpiläinen anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Kauppahuone Joh. Puustisen Perilliset on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tänän jutun ja katsoo toteennäytetyksi, että Kauppahuone Joh. Puustisen Perilliset on ottanut toimittaakseen puheenalaiset kaksisataa kaksikymmentä säkkiä ruisjauhoja Kauppias Rimpiläiselle Kajaa nissa ja että kauppahuoneen Makasti ninhoitaja Heikki Kauppinen on ne sitä varten Soinlahden lastauspaikalla vastaanottanut, kuin myös ettei Kauppias Rimpiläinen ole saanut noita jauhoja; minkä tähden ja kun kauppahuone tavarainvä littäjätoimessaan on vastuunalainen mainittujen jauhojen häviämisestä ja le seikka, että Heikki Kauppinen on jauhot kavaltanut, sitä vähemmin voi va207
rauttaa kauppahuonetta suorittamasta Kauppias Rimpiläiselle niistä korvausta koska päilyksiä Heikki Kauppisen rehellisyydestä on aikaisemmin esitetty kauppahuoneen edustajalle, Ivar Puustiselle, Keisarillinen Senaatti harkitsee oikeaksi, kumoten Hovi oikeuden tuomion ja Raastuvanoikeuden päätöksen velvoittaa Kauppahuoneen Joh. Puustisen Perilliset maksamaan Kauppias Rimpiläiselle, joka ei ole selvittänyt, että hänelle siten matkaansaatettu vahinko on noussut korkeampaan määrään, kuin mitä Rimpiläinen on kysymyksessä olevista jauhoista suorittanut eli kaksitoista markkaa neljäkymmentä penniä säkiltä, tuon laskuperus teen mukaan kaksituhatta seitsemänsataa kaksikymmentäkahdeksan markkaa viiden prosentin vuotuisella korolla 24. päivästä Marraskuuta 1902, jolloin oikeudenkäynti on alkanut; mutta asian laatuun nähden saapi Kauppias Rimpiläinen itse kärsiä hänellä siinä olleet kustannukset. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti: R. A. Broder. L. Winkman R. A. Broder. L. Winkman Fredr. Uudenius. Paul Stinginti Asianafckannen Den 20 April 1906 Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Wiborgs Hofrätt inkommet fordringsmål emellan Nylands Aktiebanks afdelningskontor i staden Nyslott, sökande, och Kaptenen William Ruth, bosatt i Kymmene socken, svarande: Gifven uti Justitiedepartemen. tet den 20. April 1906. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhämtat följande: Uti en till Guvernören i Wiborgs länden 7. Maj 1901 ingifven skrift har Nylands Aktiebanks afdelningskontor i Nyslott anfört, att Häradshöfdingen Isidor Taucker emot förskrifning af den 12. Augusti 1895 och särskildt skriftligt kontrakt, hvilket förnyats senast den 24. Februari 1900 att gälla till den 24. Augusti samma år, af bankkontoret undfått ett kassakreditivlän, stort fyratus sen mark, som Häradshöfdingen Touger lämnat oguldet; och enär Kaptenen Ruth jämte två andra personer den 16 Augusti 1893. iklädt sig sohdaOpp R. A. W. C. F. 72 - C.t /U9./ 208 No 412. Tag. 183. R.D. 1905.
risk proprieborgen för återbetalningen af berörda lån med därå förskrifven sex procents årlig ränta, äfven för den händelse att lånet blefve en eller flera gånger omsatt, har bankkontoret yrkat Kaptenen Ruths förpliktande att i grund af omförmälda borgesförbindelse till bankkontoret erlägga lånebeloppet fyratusen mark med sex procents ränta därå från den 24. Februari 1901. Efter det Guvernörsambetet genom utslag den 25. September 1901 förvisat saken såsom tvistig till domstol, har ofvannämnda bankkontor, på stämning, vid Häradsrätten i Kymmene och Tyttis socknars tingslag å 1903 års lagtima vinterting anhängiggjort och fullföljt omförmälda talan samt tillika anhållit om ersättning för rättegångsumgälderna I saken hörd, har Kaptenen Ruth motsagt käromålet ej mindre på den grund att Häradshöfdingen Taucher blifvit den 20. April 1897 försatt i konkurstillstånd, utan att Kaptenen Ruth inom tolf månader därefter för sin ifrågavarande borgesförbindelse lagsökts än och af orsak att Ruth ej heller, efter det ifrågavarande kassakreditivlån, senast omsatt under år 1900, till inbetalning förfallit, blifvit inom laga tid sökt för sagda förbindelse Wedelst utslag den 12. Maj 1903 har Häradsrätten på upptagna skäl ålagt Kaptenen Ruth att emot utbekommande af omordade skuldsedel, kvitterad till bankkontoret utgifva fyratusen mark jämte sex procents årlig ränta därå från den 24. Februari 1901 intill skunde full betalning samt att med etthundra mark godtgöra bankkontoret dess rättegångskostnader. Hofrätten, under hvars pröfning Kaptenen Ruth i vadeväg dragit målet, har medelst dom den 30 Juni 1905 yttrat sig; och alldenstund Nylands Äktiebanks bemälda afdelningskontor, som genom Guvernörsämbetets ofvanberörda utslag af den 25 September 1901 anvisats att vid domstol utföra sin ifrågavarande talan, icke i laga ordning fullföljt slik talan inom tolf 209
månader därefter, fördenskull har Hofrätten, med stöd af 24 SS: i förordningen den 3. December 1895 om införande af ny utsökningslag, med upphäfvande af Häradsrättens utslag, förkastat bankkontorets i saken väckta talan samt befriat Kaptenen Ruth från honom af Häradsrätten ålagd betalnings och ersättningskyldighet. Uti Hofrättens dom har Nylands Äktiebanks afdelningskontor i Nyslott anhållit om ändring medelst ingifven deduktion, som Kaptenen Ruth i föreskrifven ordning bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner väl Nylands Aktiebanks ännämnda afdelningskontor hafva inom i lag föreskrifven tid af tolf månader efter det omordade kassakreditivlån förfallit till betalning hos Guvernören väckt talan om Kaptenen Ruths förpliktande att på grund af hans ifrågavarande borgesförbindelse till bankkontoret inbetala kassakreditivlånet jämte ränta; men enär bankkontoret, sedan saken medelst omförmälda utslag af den 25 September 1901. såsom tvistig förvisats till domstols behandling, icke på stämning, som inom tolf månader därefter tagits, i laga ordning vid Häradsrätten emot Köptenen Ruth fullföljt sin talan om infriande af sagda borgesförbindelse, pröfvar Kejserliga Senaten rättvist låta bero vid det slut, hvari Hofrätten genom dess dom i saken stannat; och ålägges bemälda afdelningskontor att till Kaptenen Ruth, i ersättning för hans härstädes i målet hafda kostnader, utgifva åttatio mark. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland. R. A. Brede. af Fredr. Lundenius. C. J. Fingren. Jac. Blengirti. Uno Strömsten. 210
Den 21 April 1906. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsatt revisionskilling från Åbo Hofrätt inkommet mål emellan egaren af Nygrannas skattehemman i Siggböle by af Borgå socken Bonden Willehad Henriksson Nygrannas, sökande, samt aflidne Torparen Karl Magnus Forsbloms och dennes enka Helena Sofia Forsbloms dotter Engla Kristina Forsblom samt den sistbemäldas man Torparen Johan August Björklund, från sagda socken, uteblifna svarande, angående besittningsrätt till torp: Gifven i Justitie departementet den 21 April 1906. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande: Sedan vid den 19. April 1820 verkställdt skifte af aflidne. Sadelmakaren Anders Johan Samfeldts kvarlåtenskap sådan öfverenskommelse mellan sterbhusdelegarene träffats, att Anders Johan Rämfeldts dotter Klara Rämfeldt skulle såsom vederlag för hennes arfslott uti förenämnOsk: S. H. R.S. F. A. K. B. 18 T. 211 No 416. Tag 200 Rd 1905.
da Nygrannas hemman tillfalla sagda hemman underlydande Nykrog eller Nytorp torp med villkor, att Klara Rämfeldt och hennes man Torparen Adolf Johansson samt deras barn och arfvingar skulle årligen till hemmanet erlägga femton rubel bankoassignationer och därjämte ansvara med en häst i alla hemmanets hållturer och påkallande transportskjutser, samt Adolf Johansson och Klara Samfeldt den 21 Januari 1845 öfverlämnat berörda torp åt sin son förbemälde Karl Magnus Forsblom, har Willehad Nygrannas fader Bonden Henrik Henriksson Nygrannas, som för tiden var egare af Nygrannas hemman, på Johan August Björklund till 1881 års lagtima höstting i Borgå sockens tingslag ågån gen stämning, vid Häradsrätten yrkat, att Johan August Björklund, som jämte Helena Sofia Korsblom besutte nämnda torp, måtte åläggas att afträda detsamma till Henrik Nygrannas Efter det Johan August Björklund yrkat käromålets förkastande, bland annat, på den grund, att torpet utgjorde vederlag för Klara Rämfeldts utlösen från Nygrannas hemman, har Häradsrätten genom den 14 Februari 1882 afkunnadt utslag, i hvad detsamma angick Henrik Nygrannas talan mot Johan August Björklund, sig utlåtit: att alldenstund Johan August Björklund icke velat åtaga sig att för Nykrog torp utgöra förhöjd ränta, hvarom Henrik Nygrannas vid rättegångens början framställt yrkande, samt Johan August Björklund enligt ordalydelsen i förenämda öfverenskommelse af den 19. April 1820 ej tillkomme besittningsrätt till sagda torp, fördenskull och då mer än femtio år förflutit efter senast nämnde dag då Adolf Johansson och Klara Ramfeldt mottagit torpets besittning, samt någon bevisning ej företetts till styrkande däraf, att Henrik Nygrannas skulle hafva tryggat Johan August Björklund vid besittningsrätt till torpet, blef honom ålagdt att till Henrik Nygrannas afträda alla till Nykrog torp hörande egorHofrätten, under hvars pröfning utom andra Johan August Björklund i vade212
väg dragit målet, har medelst dom den 11. Augusti 1882, emedan vid ofvanberörda arfskifte den 19. April 1820. endast Klara Rämfeldt, hennes man Adolf Johansson samt deras barn och arfvingar men ej barnabarn, tillagts rätt till Nykrog torp, låtit bero vid Häradsrättens utslag, såvidt Johan August Björklund förklarats oberättigad att besitta sagda torp. Uti en till Kejserliga Senaten ingifven skrift hafva sedermera, jämte andra, om hvilka nu icke är fråga, Johan August och Engla Kristina Björklund anhållit att, enär till deras kännedom kommit att, på sätt framginge af ett ansökningen bilagdt, den 21. Augusti 1821 dagtecknadt tillägg till berörda den 19. April 1820 ingångna arfsförening, den Klara Rämfeldt tillförsäkrade besittningsrätten till Nykrog torp skulle efter hennes död öfvergå till hennes barn och arfvingar,arfvinge efter arfvinge, Hofrättens nämnda dom, som vunnit laga kraft, måtte återbrytas, därå Kejserliga Senaten medelst utslag, gifvet den 16. Juni 1902, funnit godt Johan August och Engla Kristina Björklunds omförmälda anhållan bifalla. I anledning häraf hafva Johan August och Engla. Kristina Björklund enligt dem i nästnämnda utslag meddelad föreskrift anmält ofvanberörda mål till förnyad behandling af Hofrätten och därvid återhämtat sitt i målet gjorda yrkande, hvarefter och sedan Willehad Nygrannas jämväl inställt sig i Hofrätten för bevakande af svarandetalan därstädes, Johan August och Engla Kritina Björklund gått den i 3 SS: 31. kap. R. B föreskrifna eden. Wedelst dom den 12 Juli 1905 har Hofrätten härå i saken sig utlåtit; och emedan den Klara Samfeldt genom förberörda den 19. April 1820 ingångna arfsförening tillförsäkrade besittningsrätten till ifrågavarande Nykrog torp, enligt förberörda den 21 Augusti 1821 dagtecknade tillägg till samma arfsförening borde efter Klara Rämfeldts död öfvergå till hennes barn och arfvingar, arfvinge efter arfvinge, samt Engla Kristina Björklund såsom Klara Kamfeldts 213
barnabarn i grund af sagda afhandling alltså vore berättigad att under sin lifstid bruka och besitta nämnda torp, ty har Hofrätten, med upphöfvande af Häradsrättens utslag och ändring af Hofrättens i målet därförinnan gifna dom, förkastat Willehad Nygrannas i saken utförda talan Uti Hofrättens dom har Willehad Nygrannas sökt ändring medelst hit ingifven deduktion. Kejserliga Senaten har tagit detta mål i öfvervägande och finner det väl vara ådagalagdt, att sedan Anders Johan Samfeldts rättsinnehafvare vid den 19 April 1820. efter honom förrättadt arfskifte ingått sådan öfverenskommelse, att Anders Johan Ramfeldts dotter Klara Ramfeldt skulle såsom vederlag för sin arfslott uti Nygrannas hemman erhålla hemmanet underlydande Nykrog torp med villkor, att Klara Rämfelt och hennes man Adolf Johansson samt deras barn och arfvingar skulle från torpet till hemmanet erlägga viss årlig lega, så har Anders Johan Ramfeldts dotter Gustafva Ramfeldt, som på grund af omförmälda arfsförening blifvit ensam egare af Nygrannas hemman, jämte sin moder Elisabeth, Ramfeldt och förmyndare Paltkommissarien Johan Silvius uti enaf dem den 21 Augusti 1821 utfärdad skrift förklarat, att den Klara Ramfeldt vid ofvanberörda arfsförening tillförsäkrade besittningsrätten till Nykrog torp skulle åtnjutas icke allenast af Klara Ramfeldt och hennes man under deras lifstid, utan och af deras barn och arfvingar, arfvinge efter arfvinge; men alldenstund Engla Kristina Björklund, enligt hvad af handlingarna i målet framgår, icke varit född vid tiden för ofvannämnda arfsförening och således icke kan för sig grunda besittningsrätt till Nykrog torp å lifstidstädja, samt redan vid anhängiggörandet af ifrågavarande talan mera än femtio år förlidit efter det arfsföreningen ingåtts, fördenskull och då Johan August och Engla Kristina Björklund icke gittat visa annan rätt för sig till torpets besittning, pröfvar Kejserliga Senaten rättvist, med upphäf214
vande af Hofrättens förberörda den 12. Juli 1905. gifna dom, låta bero vid det slut, hvari Häradsrätten i saken stannat. Pet alle, som vederbör, till efterrättelse länder Kejserliga Senaten för Finland: Lars Homen. A. Went. Mällä. Lars Homen. A. Went. Mällä. Alex. Humlin Edala klander. Edvard Paldani E. Thesleff 12 Huhtikuun 23. päivänä 1906. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Waasan Hovioikeudesta tulleessa kalunkirjoituksen oikaisemista ja perinnönjakoon velvoittamista koskevassa jutussa, jossa ovat Talollinen Vihtori Juhonpoika Sahakoski, Karijoen pitäjän Alakylän kylästä hakijana sekä Eläkemiehenleski Maria Kristiina Iisakintytär Santala, samasta kylästä, poisjääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 23 päivänä Huhtikuuta 1906 Keisarillinen Senaatti on itselleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Haastatettuaan Maria Kristiina Santalan Isojoen ja Karijoen pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeuteen, on Vihtori Sahakoski vaatinut, että koska siihen kalunkirjoituskirjaan, joka oli tehty hänen isä - ja Maria Kristiina Santalan mies vainajan, 8 päivänä Joulukuuta 1900 kuolleen Eläkemiehen Juho Heikki Erkinpoika, Sahakosken jälkeen 7. päivänä Maaliskuuta 1901 toimitetussa kalunkirjoituksessa, oli Maria Kristiina Läsnä: S. H. S. T.t. K. P - W. E. SS 19 215 No 431. Pag 111. R.D. 1905
Santalan ilmoituksesta merkitty Vihtori Sahakosken olevan kuolinpesälle velkaa ei ainoastaan hänen Juho Heikki Sahakoski-vainajalta 29 päivänä Huhtikuuta 1890. ostamansa Sahakosken perintötalon No 16 edellämainitussa Alakylän kylässä, maksamatonta kauppahintaa korkoineen, yhteensä neljäsataa kaksikymmentä markkaa neljäkymmentäkolme penniä, vaikka tätä velkaa ei enää ollut olemassa, vaan myöskin sanotusta talosta Juho Heikki Sahakoskelle suorittamatta jäänyttä eläkettä yhteensä seitsemänsataa kuusikymmentäkaksi markkaa kahdeksankymmentä penniä, vaikka Juho Heikki Sahakoski, kun Vihtori Sahakaski ja tämän vaimo Maria Sahakoski 12 päivänä Heinäkuuta 1893 olivat myyneet vielämainitun Sahakosken talon Poliisikonstaapeli Emil Anttilalle, oli tästä eläkkeestä luopunut, Maria Kristiina Santala velvoitettaisiin oikaisemaan edellämainittu kalunkirjoituskirja siten, että ylläsanotut Vihtori Sahakosken maksettaviksi merkityt rahamäärät poistettaisiin pesän saatavista, tahi että ainakin suorittamattomasta talonkauppahinnasta vähennettäisiin kalunkirjoituskirjassa Vihtori Sahakoskelta saaduksi myönnetyn eläkkeen arvo sata viisikymmentäneljä markkaa kaksikymmentä penniä, ja on Vihtori Sahakoski sen ohessa anonut, että määrättäisiin päivä, jolloin laillinen perinnönjako näin oikaistun kalunkirjoituskirjan perusteella oli toimitettava Kanteesta kuulusteltuna on Maria Kristiina Santala selittänyt olleensa oikeudenkäynnittäkin suostuvainen toimitut. tamaan perinnönjakoa Juho Heikki Sahakoski-vainajan jälkeen, mutta vastustanut kannetta muissa kohdin, koska Vihtori Sahakoski ei ollut vapautunut yllämainitusta 420 markan 43 pennin velastaan sekä edelläkerrottu Juho Heikki Sahakosken luopuminen hänelle Sahakosken talosta tulevasta eläkkeestä oli tapahtunut sillä edellytyksellä, että Vihtori Sahakoski ostaisi itselleen toisen talon, josta hän Juho Heikki Sahakoskelle maksaisi saman eläkkeen, ja sanottu luopuminen sitä paitsi oli tul216
lut peruutetuksi sen kautta, että puheeksi tullut Vihtori Sahakosken ja Emil Anttilan välinen talonkauppa oli purjettu, jonka vuoksi Vihtori Sahakoski senjälkeen olikin Juho Heikki Sahakoskelle suorittanut eläkettä Sahakosken talosta. Kihlakunnanoikeus on 22 päivänä Syyskuuta 1902 julistamassaan päätöksessä, samalla kuin kanne, mikäli se koski kalunkirjoituskirjasta poistettavaksi vaadittua maksamatonta talonkauppahintaa neljää sataa kahtakymmentä markkaa neljää kymmentäkolmea penniä, Kihlakunnanoikeuden mainitsemilla perusteilla hyljättiin lausunut, että koska Juho Heikki Sahakoski oli 12 päivänä Heinäkuuta 1893. luopunut hänelle tulevasta eläkkeestä eikä oltu näytetty Vihtori, Sahakosken sitoutuneen sen sijaan suorittamaan toista eläkettä Juho Heikki Sahakoskelle, jos kohta tämä olikin jälestäpäin saanut sellaista Vihtori Sahakoskilta sadan viidenkymmenenneljän markan kahdenkymmenen pennin arvosta, sentähden velvoitettiin Maria Kristiina Santala kysymyksessä olevaa kalunkirjoituskirjaa siten korjaamaan, että sanottu seitsemänsadan kuudenkymmenenkahden markan kahdeksankymmenen pennin erä siitä pois. tettaisiin ja yllämainitusta neljänsadan kahdenkymmenen markan neljänkymmenenkolmen pennin erästä vähennettäisiin eläkkeellä maksetut sata viisikymmentäneljä markkaa kaksikymmentä penniä, joten kalunkirjoituskirjaan Vihtori Sahakosken velaksi merkitystä määrästä tulisi poistettavaksi kaikkiaan yhdeksänsataa seitsemäntoista markkaa, sekä määrättiin, että perinnönjako näin oikaistun kalunkirjoituskirjan perusteella osi pidettävä yhden kuukauden kuluttua Kihlakunnanoikeuden päätöksen julistamisspäivästä lukien. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Maria Kristiina Santala oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa 28 päivältä Maaliskuuta 1905 katsonut tosin selvitetyksi, että siihen kauppakirjaan 12 päivältä Heinäkuuta 1893, jolla Vihtori ja Maria Sahakoski olivat myyneet kysymykseen tulleen talon Emil Anttilalle, oli ehtona otettu, että se eläke, jonka 217
Juho Heikki Sahakoski kauppakirjassa 29 päivältä Huhtikuuta 1890 oli pidättänyt itselleen, kuoletettaisiin, sekä että Juho Heikki Sahakoskikin oli tuolle kauppakirjalle kirjoittanut luopuvansa sanotusta eläkkeestä, mutta koska mainittu kauppa 12 päivältä Heinäkuuta 1893 sittemmin eli piirettu sekä Vihtori ja Maria Sahakoski sen jälkeen 5 päivänä Joulukuuta 1893 olivat anoneet ja saaneet ensimmäisen lainhuudon samalle talolle kauppakirjan nojalla 29 päivältä Huhtikuuta 1890, jonka mukaan eläkettä oli Juho Heikki Sahakoskelle annettava, ja Vihtori Sahakoski myöskin jälkeen 12 päivän Heinäkuuta 1893 oli Juho Heikki Sahakoskelle suorittanut eläkettä, niin Hovioikeus muuttaen Kihlakunnanoikeuden päätöfsen tässä kohden, hylkäsi Vihtori Sahakosken kanteen kokonaisuudessaan puheenaolevan kalunkirjoituskirjan oikaisemisesta ja määräsi puheenalaisen perinnönjaon pidettäväksi kahden kuukauden kuluessa siitä lukien, kun Hovioikeuden tuomio oli voittanut lain voiman. Hovioikeuden tuomioon on Vihtori Sahakoski hakenut muutosta Keisarillinen Senaatti on tutkinut jutun; ja koska selvitetty on, että Juho Heikki Sahakoski 12 päivänä Heinäkuuta 1893 on luopunut hänelle kauppakirjan mukaan 29 päivältä Huhtikuuta 1870 tulevasta eläkkeestä, eikä ole näytetty, että Vihtori Sahakoski olisi sen jälkeen uudelleen sitoutunut maksamaan tuota eläkettä, harkitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi, muuttaen siltä kohdalta Hovioikeuden tuomion, vapauttaa Vihtori Sahakosken velvollisuudesta suorittaa Juho Heikki Sahakosken kuolinpesälle edellä. mainitut, perunkirjoituksessa Juho Heikki Sahakosken jälkeen pesän saatava na merkityt seitsemänsataa kuusikymmentäkaksi markkaa kahdeksankymmentä penniä. Sitä vastoin ja kun Vihtori Sahakoski ei ole toteensaattanut, että kalunkirjoituksessa maksettuina myönnetyt yhdensadan viidenkymmenenneljän markan kahdenkymmenen pennin arvoiset eläkeedut olisivat Juho Heikki Sahakoskelle toimitetut pu218