Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
sadalla markalla korvaamaan VilhoHolan oikeudenkäyntikulut Hovioikeuden tuomioon on Pekka Innanen anonut muutosta perustelmalla, jonka kaksoiskappaleen Vilho Hotta on täällä ottanut, minkä jälkeen Vilho Holla on määräajan umpeenkuluttua antanut tänne vastuun. Sonaatti on tutkinut tämän jutun, ja samalla kuin Senaalli jättiä VilhoHolan edellämainitun vastuun liian myöhään annettuna huomioon ottamalla, katsor Senaatti, ellei Pekka Innunen ole enttänyt syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoite taan Pekka Imnanen suorittumaan Vilho Hotalle makset kaksikymmentäkolme markkaa hänen kappaleestaan tätä Senaatin tuomiota. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Suomen Senaatti: Mannes Pekonen. Tämä Hirvinen. Mannes Pekonen. Tämä Hirvinen. P. Pelkonen 1. O. kiinniValtero. Järviainen Heinäkuun 6 päivänä 1917. Suomen Senaalin tuomio nostorahoin Waasan Hovioikeudesta tulleessa rakennusten purkamista ja tonttialueen luovuttamista korkovassa jutussa, jossa ovat Oulun kaupungissa asuvat Kauppiaan leski Anna Karolina Högsten ja hänen poikansa Kauppias Arne lögsten hakijoina sekä samasta kaupungista kotoisin oleva Asioitsija itvel Edvard tammar poisjäännenä vastaajana: Annettu Oikeusenastossa heinäkuun 6 päivänä 1917. Toneatti on itullensä niittetyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa Oulun kaupungin Maastuvanoikeu dessa on Asioitsija tammar lausanut, että sanotun kaupungin tonttikirjan mukaan hänen omistamaan. va tonttiin No 73 Isonkadun varulla saman kaupungin ensimmäisessä kaupunginosassa kuului 1842 neliömetriä Läsnä: A. N. J. P.  K.  V. F. H. I. No 1057 Sivu 212 Rid. 1916.
maata, josta hänen hallussaan kuitenkin oli ainoastaan 120,124 neliömetriä, koska, Kaupungininsinööri 3var Immanuel Holmingin 27 päivänä helmikuuta 1911 toimittaman ja Oulun kaupungin Maistraatin lainvoiman saaneella päätöksellä, 2 päivänä seurannutta toukokuuta vahvistaman mittauksen mukaan, kaksi, Kauppiaanleski Högstenin ja Kauppias Högstenin yhteisesti omistamalla viereisellä tontilla No 67 samassa kaupunginäsassa olevaa rakennusta osaksi ulottui Hammarin tontille nimittiin Pakkahuoneenkadun varrella oleva puurakennus 1/32 metrin ja tontin takaasansa oleva kivirakunnus 2,30 metrin pituudella; ja on kammar sentähden vaatinut että Kauppiaanleski Högsten ja Kauppias Högsten velvoitettaisiin purkamaan nuo rakennukset, mikäli ne sijaitsivat Hammarin tontilla, ja jättämään oikeudestomasti hallitumansa tonttiahen Hammarin vapaaseen nautintaan Kanteesta kuultuina ovat Kauppiaanleski Högsten ja Kauppias Högsten vastannut että heidän tonttinsa silloinen omistaja kauppiaanleski Elisabeth Mellin, jonka omistama, eräs sanotulla tontilla siihen aikaan ollut ulkohuonerakennus oli 7 syltä pitkälti ulottunut tontin No 73 puolelle, oli, nimenomaan tämän rakennuksen purkamisen välttämi seksi, kauppakirjalla 12 päivältä kesäkuuta 1826 Työmies Johan Rautiolta ja hänen vaimoltaan Briitta Rautiolta, jotka silloin olivat omistaneet viimemainitun tontin, ostanut siitä omaansa liitettäväksi kauppakirjassa 7 syltä pitkiäksi ja 16 nyltä leviaksi eli" noin 112 neliösylen" suuviiseksi ilmoitetun alueen, mutta että tässä kaupassa, vaikkakin alueen leveys, ja siten pinta alakin, oli kauppakirjaan erehdyksessä maikitty pienemmäksi, oikeastaan ole tarkoitettu 7 sylen pituista ja tonttien betyistä eli, molemmille suunnille, saman suuruista aluetta kuin 8
mikä sitten kaupasta alkaen oli ollut yhdistettynä tonttiin No 67; jonka vuoksi ja kun Kauppiaanleski Högstenillä ja Kauppias Högstenillä tämän mukaan ei ollut hallussaan Asioitsija Hammarin tonttiin kuuluvaa maata, he ovat vastustamet kannetta sekä anoneet oikeudenkäyntikulujensa korvausta. Sittenkuin Asioitsija Hammar oli myöntänyt, että Kauppiaanleski Högsten ja Kauppias Högstén omistivat kauppakirjassa 12 päivältä kesäkuuta 1826 mainitun alueen, joka Kaupungininsinööri Holmingin toimittamassa tontimmillauksessa olikin luettu heidän tonttiinsa kuuluvaksi, sekä muiden samassa korttelissa olevien tonttiin omistajat oli haastettu juttuun kuultaviksi, on Raastuvanaikeus 28 päivänä syyskuuta 1914 julistanut jutussa päätöksen sekä mainitsemillaan perusteilla velvoittanut Kauppiaanleski Högstenin ja Kauppias Högstettiin, joiden omistamalla tontilla No 67 olevat edelläsanetut rakennukset osaksi ulottuivat viereiselle Asioitsija Hammarin omistamalle tontille No 73, edellinen 131. ja jälkimmäinen 2.30. metrin pituudelta, heille kummallekin määrätyn sadan markan sakon uhalla viimeistään kuuden kuukauden kuluessa Kaas tuvanoikeuden päätöksen saatua lainvoiman purkamaan mainitut rakennukset, mikäli ne sijaitsivat Asioitsija Hammarin tontilla, ja jättämään tuonosan Asioitsija Hammarin tonttia hänen vapaasti käytettäväkseen Hovioikeus jonka tutkittavaksi Kauppiaanleski tigsten ja Kauppias Högsten olivat vetoamalla saattaneet jutun, on 12 päivänä toukokuuta 1916 antamallaan tuomiolla, koska Kaupungininsinööri Helmiinain 27 päivänä helmikuuta 1911 toimittamassa tontinmittauksessa oli kännyt selville että Kauppiaanleski Hiestenin ja Kauppias Högstenin maksina elovat rakennukset, huolimatta siitä että heidän tonttiinsa oli kauppakirjan nojalla 12 päivältä kesäkuuta 1826 liitel9
ty 112 neliönylen suuruinen alue Asioitsija Hammarin nyt omistamasta tontista, ulottuivat asianosaisten tonttien nykyisen rajan toiselle puolelle niin pitkältä kuin Raastuvanoikeuden päätöksessä mainittiin, jättänyt asian sen loppupäätöksen varaan, johon Raastuvanoikeus oli johtunut; ja oli se kuuden kuukauden aika, jonka kuluessa Kauppiaanleski Högstinen ja Kauppias Häostenin tuli purkaa kysymyksenalaiset rakennukset, mikäli ne sijaitsivat etseostija Hammarin tontilla, luettava Hovioikeuden tuomion antamispäivästä Hovioikeuden tuomioon ovat Kauppiaanleski Fogsten ja Kauppias Högsten anoneet muutosta lonvolli on tutkinut tämän jutun ja katsoo ettei Kaupungininsinööri Holningin 27 päivänä helmikuuta 1911 toimittamalla ja Maistivatin päätöksellä seuraavan toukokuun 2 päivältä vahvistetulla tontimmittauksella, johon Asioitsija Hammar on perustanut kanteensa, ole todistusvaimaa Kauppiaanleski Högsteniä ja Kauppias Högsteniä vastaan, koska näiden mies- ja isävainaja Kauppias Aksel Adolf, Högsten, joka silloin on ollut tontin No 67 omistajana, on Oulun kaupungille kesäkuun 29 päivänä 1909 vahvistetun rakennusjärjestyksen 7 SS:ssä määrätyn ajan kuluessa Maistraatille valittanut mittauksesta eikä Maistiaatilla, puheenalaisten tonttien väkirajan siten käydessä riitaiseksi, ole ollut oikeutta vahvistaa mittausta, vaan Maistraatin olisi petänyt rakennusjärjestyksen sanotun nykälän ja T. K:n 10 luvun 19 SS:n mukaan jättää asia Maastuvanoikeuden ratkaistavaksi; ja koska selville on tullut, että tontin No 67 silloinen omistaja Kauppiaanleski Mellin on kauppakirjalla kesäkuun 12 päivältä 1826 ostanut Johan ja Briitta Rautiolta heidän silloin omistamastaan tontista No 73 niin pitkän, tonttiin No 67. rajoittuvan maa-aluen, että eräs tontetta No07 entuudestaan ollut kivinen ulkohuonerakennus, jonka toinen pää nii10
hin aikoihin tapahtuneen tonttien järjostetyn johdosta oli tullut ulottumaan seitsemän syltä tontin No 3. puolelle, on voitu jättää paikoilleen; sentähden ja kun, huolimatta siitä ittä tuossa kauppakirjassa, jossa ostettu alue pituudeltaan onkin ilmoitettu seitsemäksi syleksi, sen levoys on merkitty ainoastaan kuudeksitoista nyliksi eli voin niin suuraksi kuin vastasi välimatkaa Takkahuoneenkadun sivusta sanotun ulkohuonerakennuksen takasivun ja tontille No 73 piis tävän pään muodostamaan merkkaan, vaikka ja tämän rakennuksen viisto anmakin on vaatinut leviämmän aluon lunastamista, kauppa kumminkin ilmiesti on tarkoittanut aluetta, joka, kuten sitä sittemmin myöskin on kaiken aikaa nautittu ja kuten se, osana tontista No 7, on merkitty kaupungin nykyään voimassa olevalle asimakauvallekin, höytensä puolesta ulottuu Takkahuonenkadusta tonttien takasivuun asti, ja jonka pituus taas on ollut seitsemän syltä eli niin suuri kuin äskensanetun rakonnuksen paikoillaan säilyttä mistä varten on ollut tarpeen, kat soo Senaatti Kauppiaanleski Högstenin ja Kauppias Hiestenin nyt kysymyksessä olevien tällä aluella sijaitsevien rakennusten olevan maalla, johon Asioitsija samma rilla ei ole oikeutta, sekä tutkii sen tähden oikeaksi, kumolin Hovioikeuden tuomion ja Raastuvanoikeuden päätöksen, hyljätä Asioitsija Hammarin jutussa ajaman kanteen Kuitenkin saavat Kauppiaanleski Högsten ja Kauppias Högstén asian laatuun nähden itse kärsiä oikeudenkäyntikulunsa Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Suomen Senaatti: August Nyberg. Mannes Peltonen August Nyberg. Maannes Peltonen Valborg Parviainen. 11
Heinäkuun 13. päivänä 1917. Suomen Senaatin vioikeudesta tulleessa velkomisjulo Herman Tiihonen, Rautalammin pitäjän Kirkonjoensuun kylästä, omasta puolestaan ja vaimonsa Anna Johanna Lindbladen laillisena edusmiehenä, ja Kirjakauppiaanleski Elin Sofia Ronelius, omaa sukuaan Lindblad, Wiipurin kaupungista, yhteisesti, hakijoina sekä Tukholman kaupungissu Ruotsin kuningaskuntaa asuva Protokollasihteeri Jakob Planting Tegner, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa heinäkuun 13. päivänä 1917. Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuWiipurin kaupungissa asuvalle Maanmittauskonttorinsihteerille Johannes Korpelaiselle, Anna Johanna Lindbladin ja Elin Sofia Roneliuksen äidin, Leskäromän Sofia Lindbladen holLäsnä: A. N. J. P. V. H. F. P." No 1101 Såg. 371. R. D. tuomio nostorahoin Wiipurin Kotussa, jossa ovat Kirjailija Kaarraavaa: 1916.
hoojana, toimitetun haasteen nojalla. on Protokollasihteeri Tegner mainitun kaupungin Raastuvanoikeudessa lauennut että Sofia Lindblad, joka Maaliskuun 9. päivänä 1910. oli asetettu holhouksenalaiseksi, takauskirjalla lokakuun 1. päivältä 1908. oli yhdessä eräiden muiden henkilöiden kanssa eitoutunut yhteisvastuulliseen omavelkaiseen takaukseen Porin kaupungissa asuvan Kirjakauppiaan Gustaf Koneliuksen Nya Bokförläggare föreningen nimisen ruotsinmaalaisen kirjainkustannusyhdistyksen jäseniltä vuosina 1908, 1909. ja 1910. myytäväksi tahi kiinteään laskuun saamien kustannustuotteiden maksamisesta ja tilittämisestä, ja että Kirjakauppias Ronelius oli mainittuina mesina kustannusyhdistyksen jäseniltä saamistaan kustannustuolleista jäänyt seuraaville yhdistyksen jäsenille maksamaan allamainitut määrät, nimittäin: Aktiebolaget P. A. Forstedt & Söner nimiselle osakeyhtiölle 525. kruunua 35. äyriä, osakeyhtiölle Aktiebolaget Kietus bokförlag 10f kruunua 69. iyriä, osakeyhtiolle Aktiebolaget Normans förlag 29 kruunun 90. April, Aktiebolaget C. W. K. yleerup nimiselle osakeyhtiölle 15. kruunua 76. äyriä, osakeyhtiölle Aktiebolaget Evängeliska Fosterlands Stiftelsens förlags Expedition 83. kruunua 51.äyriä, osakeyhtiölle Beijers bokförlagsaktiebolag 29. kuunua 92 äyriä, J. Peckmanille 3. kruunua 38. äyriä, Lars Hökerbergille 35. kruunua 25.äyriä, Nordisk Samiljeboks Aktiebolag nimiselle osakeyhtiölle 405 kruunua 60. äyriä sekä Fr. Skoglundille 192. kruunua 2.äysiä; ja on Potokollasihteeri Tegner, jolle edelläluetellut saamiset olivat siirretyt, sen vuoksi vaatinut että Sofia Lindblad kosketelleen takanssitoumuksen nojalla velvoitettaisiin Protokollasihteeri Tegnerille suorittämän nuo saatavat, yhteensä 1422. kuunua 38. äyriä korkoineen, siitä kuitenkin vähennettyä mitä Protokollasihteeri Teener, joka oli sanotut saamiset valvonut Kirjakauppias Reneliuksen konkurssissa ja saanut ne konkurssissa syyskuun 19. päivänä 1910. julistetulla tuomiol13
la maksettaviksi vahvistetuiksi, oli esinkona konkursista niitä vastaan kantanut eli kolme ja puoli prosenttia vaaditusta määrästä, kuin myös korvaamaan Protokollasihteeri Tegnerin oikeudenkäyntekuliningit. Maanmittauskonttorinsihteeri Korpeläisen vastustettua kannetta, on Raastuvanoikeus maaliskuun 20 päivänä 1912. julistamassaan päätöksessä katsonut jääneen selvittämättä, että Sofia Lindblad oli sitoutunut takaukseen vaadittujen saamisten suorittamisesta, sekä sen vuoksi hyljännyt kanteen. Kovioikeus, jonka tutkittavaksi Tiötokollasihteeri Agner oli vetoamalla saattanut jutun, on lokakuun 26. päivänä 1916. antamassaan tuomiossa katsonut näytetyksi, että Sofia Lindblad oli sitoutunut mainittuun takaukseen, sekä senvuoksi velvoittanut Maanmittauskonttorinsihteeri Korpelaisen, holhoojatoimessaan, sanotun takauksen nojalla Protokollasihteeri Kynerille suorittamaan tuhat neljäsätaa kaksikymmentäkaksi kruunua kolmekymmentäkahdeksan äyriä, joko ruotsin rahassa tahi maksuaikava käyvän kurssin mukaan suomen rahassa, siitä kuitenkin vähennettyä osinkona. Kirjakauppias Roneliuksen konkurssipesästä kannetut kolme ja puoli prosenttia sanotusta määrästä eli neljäkymmentäyhdeksän kruunua seitsemänkymmentäkahleksan äyriä, viiden prosentin vuotuisine korkoineen lukien marraskuun 30. päivästä 1911. sekä kahdellasadalla viidelläkymmenellä markalla korvaamaan Protokollasihteeri Tegverille asian vuoksi Raastuvanoikeudessa olleet kustannukset. Hovioikeuden tuomioon ovat, Sosia Lindbladen sillä välin kuoltua Kamlo Herman Tiihonen ja Elini Sofia Ronelius hakeneeet muutosta perustelmalla, johon Protokollasihteeri Tegner on vastannut; ja on Senaatissa senjälkeen toimitettu suullinen kuulustelu asiassa niinkuin siitä tehty pöytäkirja lähemmin osottaa. 14
Senaatti on tutkinut tämän jutiin ja harkitsee oikeaksi, kumoten Hovioikeuden tuomion, jättää asian Raastuvanoikeuden päätöksen varaanTätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Suomen Senaatti: August Vybergh i dennes Kellonen Väinö Hirvinen.  F. Pohkonen. T. J. Jännfelt Heinäkuun 13 päivänä 1917 Suomen Senaatin tuomio nostorahoin Turun Hovioikeudesta tulleessa, kiinnekirjan saamista koskevassa jutussa, jossa Rakennusmestari Karl Thomander, Turun kaupungista, on hakijana sekä Talonomistaja Kustaa Henrik Laine, samasta kaupun gista, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa heinäkuun 13. päivänä 1917 Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää: Sittenkun Rakennusmestari Thomander marraskuun 13 päivänä 1911 laaditusta kauppakirjalla oli Mekunikko Johan Leonard Waseniukselta ostanut puolen taloa ja tonttia No 3. Turun kaupungin kuudennen kaupan ginosan yhdeksännesätoista korttelissa 23000 markan kauppahinnasta, joka oli suoritettava siten, että ostaja otti vastatakseen kahdesta taloon kiinnitetystä, yhteensä 8000 markan suuruiLämä: J. P. V. H. F.P. T. O. L. (V.o. Lp. 15 No 1100 Pag. 45 R. D.
sesta lainasta ja heti makjoi 1000 markkaa, että 4000 markkaa kuitattiin velkakirjalla suoritetuksi sekä että loprusumma 1000 markkaa suoritettainiin vastaanottopäivänä keräkuun 1 päivänä 1912, oli sanotun kaupungin Raastuvanoikeus Kustaa Henrik Laineen vaatimuksesta päätöksellä marraskuun 4 päivältä 1912 julistanut Laineen osalokkaana oikeutetuksi Thomanderilta lunastamaan sanotun talonpuolikkaan sekä tähän nähden velvoittanut Thomanderin toukokuun 31 päivänä 1913 luovuttamaan tuon talonpuoliskon Laineelle sanotussa kauppakirjassa sovittua hintaa tai sen niin suurta osaa vastaan, joka jäijäljelle, kun talonosaa raattava velka oli poisluettu, ja Laineelle määrätyin velvollisenkin muinakin osin täyttää ne ehdot, joihen Thomander oli kauppakirjassa sitoutunut; ja tuli Kustaa Henrik Luineen, uhalla että hän muuten menetti lunastusoikeuten ja, ennen mainittua luovuntapäivää täyttää tuo maksuvelvollisuutensa: Haastatettuaan Rakennynestari Thomanderin on Kustaa Henrik Laine sitten edellämainitussa Raas tuvanoikeudessa anonut että, koska Laine luovuntapäivänä toukokuun 31 päivänä 1913 oli Thomanderille suorittanut rahassa maksettavan lunastusmäärän yksitoistatuhatta markkaa ja Thomander tätä ennen oli talonpuolikkaanen saanut kolme moitteetonta lainhuutoa, jotka olivat Laineelle hyväksi luettavat, Laineelle annettaisiin kiinnekirja sanottuun talonosaan. Asiasta kuultuna on Rakennusmestari Thomander väittänyt että, koska Kustaa Henrik Laineen Ruusluvanoikeuden kerrotun päätöksen me kaan olen tullut ennen toukokuun 31 päivää 1913 tarjota Thomanderille lunastusraika puheenalaisesta kiinteistöstä, mutta Laine vasta äskenmainittuna päivänä oli suorittanut sanotun mukaan, Laine oli menettänyt lunastusoikeutensa, mihin niihden Thomander on vastustanut Lai16
neen anomusta. Raastuvanoikeus on syyskuun 15. päivänä 1913 julistamassaan päätöksessä, siinä mainituilla perusteilla. päättänyt, että Kustaa Henrik Laineelle oli annettava kiinnekirja mainittuun talonpuoliskoon. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Rakennusmestari Thomander vetoamalla oli saattanut jutun, on joulukuun 6 päivänä 1916 antumallaan tuomiolta, koska Raastuvanoikeus päätökjessään marraskuun 4 päivältä 1912 oli määrännyt että Rakennumestari Thomander oli velvollinen toukokuun 31 päivänä 1913 Kustaa Henrik Laineelle luovuttamaan kysymyksessiolevan talonpuoliskuun siitä suoritettavaa lunastushintaa vastaan eikä saman päätöksen loppuonessa oleva lausanto siitä, että Laineen tuli lunastusoikeutenee menettämisen uhalla ennen viimeksiainottua päivätä suorittaa puheenalainen lunastuusumma, voineet muuttua Ruusluvenoikeuden ensiksimainittua, lakiin perustuvaa määräystä, ja kun Laine samaisena toukokuun 31 päivänä 1913 oli Thomasderille maksanut sen osan talonpuoliskon kauppahintaa, joka tuon päätöksen mukaan oli rahassa suoritettava, jättänyt asian sen loppupäätöksen varaan, johon Raastuvanoikeus oli jutusja johtunut, ja sen ohessa velvoitta nut Thomasdon korvaamaan Kustaa Henrik Laineen Hovioikeudessa olleet kulut kahdeksallakymmenellä markalla. Hovioikeuden tuomioon on Rakennumertari Thomander hakenut muu tosta perustelmalla, johon Kustaa Henrik Laine on vastannut Keraatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, että Rakennus mestari Thomander ole enttänyt syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Rakennismesteri Thomander suorittamaan Kustaa Henrik Laineelle hänellä täällä jutun vuoksi olleiden kulujen konnukuksi sata markkaa. Tätä kaikki asi17
anomaiset noudattakootSuomen Senaatti: Klannes Peltonen C. J A Pehkonen Väinö Hirvinen. T.o. tilius. ./. Valsero. Parviainen. Heinäkuun 18. päivänä 1917. Suomen Senaatin tuomio maksuitta Turun Hovioikeudesta tulleessa, vahingonkorvausta koskevassa nostojutussa, jossa Suomen Rautatiehallitus on hakijana sekä Peturinkuljetta janleski Lovisa Karolina Kvarnström, Karjan pitäjästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 18. päivänä heinäkuuta 1917. Senaatti on itsellensä esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää: Suomen Rautatiehallitukselle toimituttamansa haasteen nojalla on Veturinkuljettaja Bror Elim Kvarnström Helsingin kaupungin Raastuvanoikeudessa lausunut, että hän 13. päivänä kesäkuuta 1910. Kuopalahden pysäkin ja Sockenbackan raututieaseman välillä tapahtuneessa rautatiejunien yhteentörmäyksessä, toimiessaan toisenjunan veturinkuljettajana, oli saanut niin läsnä: gl - 1/3 6 - RS - 30.S No 113. No 1113. Pag 281. N. 219.
vaikeita ruumiinvannoja, ettei hän sen jälkeen ollut kynnyt sanottua kuljettajantointaan hoitamaan, vaan oli ollut pakotet, tu, noudattaen Raulatuhallituksen erottamisen uhalla Kvarn strömille antamaa kehoitusta, 19. päivänä helmikuuta 1912 anomaan eroa mainitusta toimestaan, mikä ero sittemmin olikin Kvarnströmille myönnetty seuranneen heinäkuun 1. päivästä lukien. Koska Kvarnström aollut syypää kerrottuun rauta tuonnettomuuteen sekä siis 19. päivänä helmikuuta 1898. rautatienkäytöstä johtuvan vahingon vastuusta annetun lain 2. SSä nöjalla oli oikeutettu raututien hallijalta saamaan korvausta, jota määrättäessä oli noudatettava samaisen lain 1. SS:n 2. kohdassa siiddettyjä perusteita, on Bror Elim Kaarnström vaatinut, että Suomen Valtio, puheena olevan raututun omistajana, velvoitettai siin Kvarrströmille suorittamaan korvaukseksi tulojen vähentymisestä elinkien on menettämisen tähden Kvarnströmin yhteenlaskettujen vuotuisten palkkaetujen 4032. markan ja hänelle myönnetyn vuotuisen eläkkeen 1500. markan erotuksen eli 2532. markkaa, mikä määrä olisi 633. markalla vuosineljänneksen edelläkäsin Kvarnströmille maksettava viitenä vuon na, lukien edellämainitusta 1. päivästä heinäkuuta 1912., jona aikana Kaarnström aenakin vielä olisi kynnyt hoitamaan sanottua tointaan, kunkin vuosineljännes sen alusta laskettuine 5. prosen tin korkoineen; minkä ohessa Kvarn ström on anonut oikeudenkäyntikulujensa korvausta. Rautatuhallituksen vastustettua kannetta on Raastuvanoikeus 15. päivänä lokakuuta 1912 julista mallaan päätöksellä, siinä mainituilla perusteilla, hyljännyt kanteen Hovioikeus, jonka tutkittavaksi 19
Bror Elin Kramström vetoamalla oli saattanut jutun, on 31. päivänä heinäkuuta 1916. antamassaan tuomiossa katsonut selvitetyksi, ettå Bror Elim Kvarnström olles saan Suomen valtionrautatioiden palveluksessa velurinkuljettajana oli kysymyksessä olevassa junäin yhteentörmäyksessä saanut sellaisia ruumiinvannoja, että hän niiden johdosta oli ainaiset si minittänyt kykynsä hoitaa sanottua tointansa, minkä vuoksi Hovioikeus, nojautuen 2. SS:ään rautatienkäytöstä johtuvan vahingon vastuusta 19. päivänä helmikuuta 1898 annetussa laissa sekä 1.9 ja 81 SS:ään laissa 5. päivältä joulukuuta 1895, koskeva työnantajan vastuuvelvollisuutta työntekirjaa kohlaa vasta ruumiinvammasta, on, kumoteen Ruastuvanoikeuden päätöksen, velvoittanut Rautaliehallituksen, joka asiassa edusti Suomen Valtio ta, Svarnströmille, joka oli nautti nut kolmensadan kolmenkymmenen markan kuukausipalkkaa, suorittamaan 1. päivästä heinäkuuta 1912. vuosittain esintään viiden vuoden aikana kuusikymmentä prosenttia Kvarnströmin seitsemäksi sadaksi kahdeksikymmeneksi markaksi lasketusta vuosipalkasta eli neljäsataa kolmekymmentäkaksi markkaa maksettavaksi ennakolta neljästi vuodessa yhtä pitkin väliajoin, viiden prosentin korkoineen kustakin maksupäivästä. Hovioikeuden tuomioon on Suomen Rautatuhållitus anonut muutosta perustelmalla, johon, Bror Elim Kvarnströmin sillä välin kuoltua, hänen leskensä ja oikeuden omistajansa Lovisa Karolina Kvarnström on vastannut. Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Suomen Rautatiehallitus ole esittänyt syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Rautatiehållitus maksamaan Lovisa Karolina Kvarnströmille 20
hänellä jutun vuoksi täällä olleiden kulujen korvaukseksi sata markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Suomen Senaatti: Hannas Toltonen. Väinö Hirvinen. Hannas Toltonen. Väinö Hirvinen. P. A. Pehvoner. I. O. Wilms P. A. Pehvoner. I. O. Wilms Valterssarviainen. Den 18. Juli 1917. Finlands Senats dom uti ett utan afgifter från Åbo Hofrätt inkommet revisions mål emellan Bysmeden Anders Johan Malm, från Lappträsk socken, sökande, samt Landthushåll laren Karl Edvard Malm, från Kyrkslätt socken, svarande, angående, bland annat, förklaran de af köpebref för ogiltigt: Silfven i Justitiedepartementet den 18. Juli 1917. Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är ifråga, inhämtat följande Medels afhandling af den 14. Juli 1902. hafva Anders Johan Malm och hans numera aflidna hustru Erika Lovisa Malm förklarat sig öfverlåta åt Anders Johan Malms broder Karl Edvard Malm Finnäs skattehemman N° 6. i Bollstad by af Sjundeå socken med all å lägenheten befintlig lösegendom och rättigheten att uppbärd löseskilöfd för - 486 - Rs - 102 - R. T. SS 114. Pag22 Rd 195.