Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Marraskuun 18 päivänä 1915 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisallisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa jutussa tilan luovuttamisesta, jossa Saarijärven pitäjän Pyhäjärven kylässä asuva Talollinen Taavetti Linna, omasta puolestaan ja vaimonsa Matilda Linnan edusmiehenä on hakijana sekä Asioitsija Tuomas Wartiainen, Jyväskylän kaupungista, vastaa jana: Annettu Oikeusosastessa Marraskuun 18 päivänä 1915. Keisarillinen Senaatti on itselleen. ritte lyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli enää on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot Haastatettuaan Taavetti ja Matilda  Pennan Saarijärven ja Uuraisten pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeuteen on Asioitsija Wartiainen sieltä lausunut, että hän oli kauppakirjalla Lokakuun 4 päivältä 1911 Taavetti ja Matilda Linnalta ostanut Linnan eli Kuusilinnan 0,0817 manttaalisen perintötalon No 13 Pyhäjärven kylässä Läsnä: F. S. A. L. B. A- A. R.S. K. H. B. No 2306. Pag. 38 R. D. 1914.
25.500 markan hinnasta, josta 5500 mark kaa oli suoritettava ensi viiken kuluessa kaupan jälkeen Wartiaisen asunnossa Jyväskylän kaupungissa sekä 1000 markkaa samassa paikansa senjälkeisen Tammikuun ajalla; että Asioitsija Wartiaisen kappale kauppakirjaa, josta Wartiainen oli itselleen kirjoittanut jäljennöksen, oli jäänyt Taavetti Linnan haltuun, syystä ettei Wartiaisella, jota Linnan aviopuolet eivät ennestään tuntenet, ollut ollut rahoja mukanaan kun kauppa tehtiin; että Taavetti Linna, kun hän ensi keskiviikkona kaupan jälkeen ole saapunut Asioitsija Wartiaisen luo, oiilmoittanut, että molemmat kauppa kirjat oli häneltä varustettu, joten kauppä hänen käsityksensä mukaan oli arvoton, ja kieltäytynyt ettamasta allein maksettavaa kauppasummaa; sekä että Asioitsija Wartiainen jokumko myöhemmin oli Taavetti Linnalle toistamiseen tarjennut saman määrän ja vaatinut saada ostamansa talon haltuunsa, mutta oli Taavetti Linna silloinkin kultäytynyt otto masta maksua ja luopumasta talosta. Asian näin ollen on Asioitsija Wartiainen vaatinut, että Linnan aviopuolet velvoi tettaisiin hänen hallintaansa luovutta maan kysymyksessä oleva talo. Kanteeseen vastaten ovat Taavetti ja Matilda Linna selittäneet, että he kanteessa mainittuna päivänä tosin olivat moittaneet suostuvansa myymään talonsa Asioitsija Wartiaiselle muun muassa sellaisella ehdolla että, ellei Tammikuussa 1912 maksettavaa kymmenentuhannen markan erää silloin suoritettäisi, kauppa purkautuisi ja ennen maksettaviksi määrätyt viisituhatta viisisataa markkaa olisi menetetty; että Linnan aviopuolet eivät elleet olleet halukkaat lopullisesti päättämään kauppaa ennenkuin olisivat saaneet usimäisen maksuerän, semminkin kun he eivät tunteneet Asioitsija Wartiaista, mutta kun kaupanteessa läsnä ellut henkilöt olivat vakuuttaneet, että kauppa tulisi päteväksi vasta silloin kun ostaja oli suorittanut nuo visituhatta viisisataa markkaa, kir1381
joittivat Linnan aviopuolet nimimerkkinsä kauppakirjaan, minkä ohessa oli sovittu, että kauppakirjan molemmat kappaleet jätettäisiin Taavetti Linnan huostaan; että kauppa siis olikin väli puheen mukaan ollut kokonaan ehdelinen ja riippunut siitä, maksaisikAsioitsija Wartiainen ensimäisen maksverän Taavetti Linnalle hänen käydy sään sitä perimässä; että kauppakir jan laatimisen jälkeisenä yönä olivat molemmat kauppakirjat tuniematti malla tavalla hävinneet Linnan talertä; että kun Taavetti Linna sitten seuranneena keskiviikkona kaupan jälkeen oli käynyt Asioitsija Wartiaisen luonaja ilmoittanut kauppakirjain hukkaan joutumisesta, arvellen samalla että kankauppa oli ollut toistaiseksi avonarren ja ehdollinen se jätettäisiin koko naan sikseen, kun ei enää kauppakirjöjakään ollut olliit olemassa, eli sioitsija Wartiainen ilmoittanut täovansa pysyä kaupassa sekä vaatnut, että Taavetti Linna kirjoittaisi hänelle kuitin viidestätuhannesta viidestäsadasta markasta, mitä kuittia linna kuitenkin oli kieltäytynyt antamasta, kun hänelle ei oltu tarjottu mitään rahoja; että Asioitsija Wastiainen jonkun viikon kuluttua sen jälkeen oli tullut linnan taloon ja taas vaatinut Taavet ti Linnalta kuittia samasta rahamää rästä, tälläkin kerralla tarjeamatta tahi edes näyttämättä mitään rahoja, onka tähden Linna nytkin oli kieltäytynyt kuittia antamasta; ja kun Asioitsija Wartiaista ei ollut kuulunut seuranneessa Tammikuussa, jolloin kymmenentuhannen markan maksuerä olisi ollut suoritettava sillä uhalla, että kauppa muutoin purkautuisi, ovat Linnan aviopuolet katson eet, ettei Asioitsija Wartiaisella ollut mitään perustetta kanteeseensa, ja sen vuoksi anoneet sitä hyljättäväksi sekä pyytäneet korvaus ta oikeudenkäyntikuluistaan Vastuun johdosta on Asioitsija Kartiinen huomauttanut, että kauppa oli ehdeten ja lopullinen, sekä väittänyt tarjon neensa Taavetti Linnalle seuranneina keskiviikkona kaupanteen jälkeen suo1382
ritettavan viidentuhannen viidensadan markan maksuerän Kihlakunnanoikeus on Heinäkuun 27 päivänä 1912 julistamassaan päätöksessä katsonut selvitetyksi, että Taavetti ja Matilda Linna olivat Lokakuun 4 päivänä 1911 laaditulla kauppakirjalla Asioitsija Wartiaiselle myyneet omistamansa Linna eli Kuusilinna - nimisen 0.0817 manttaalin suuruisen perintötalon kahdenkymmenenviiden tuhannen viiden sadan markan kauppahinnasta, josta viisituhatta viisisataa markkaa oli kuupantekopäivää lähinnä seuranneellan kolla myyjille maksettava Jyväskylän kaupungissa ja kymmenen tuhatta markkaa Tammikuussa vuonna 1912, mutta loppu kauppahinnasta eli kymmenen tuhatta markkaa eli jäävä taloon kiinnitetyksi pysyväiseksi lainaksi, joka, tuottaen korkoa viisi sadalta vuodessa, olisi maksettava vuoden kuluessa jommalta kummalta puolen tapahtuneen irtisanomisen jälkeen, sekästä tä ehdoiksi sitä paitsi oli sovittu, että ostaja saisi talon haltuunsa kun hin1383 oli suorittanut ensimäisen viidentuhanren viidensadan markan suuruisen makverän, jolloin talo oli luovutettava vapaara kaikista rasituksista, jota varten myyjäin oli suoritettava vuodelta 1911 maksettavat kaikenlaiset talon maksut, kuin myöskin annettava ostajalle talon omistuskirjat ja palovakuutuspaperit" et tä myyjät olivat pidättäneet itselleen asuttaviksi elinäjäkseen kaksi kamaria ja kaksi aittaa, joista kuitenkin Taavetti Linnan kuoltua kamari ja aitta oli luovutettava taloon, joten ainoastaan toinen kamari ja toinen aitta jäisivät Matilda Linnan elinaikanaan asuttaviksi; että ostajan tuli vuosittain myyjäin elinaikana toimittaa viimeksimainituille viisi vanhaa syltä polttopuita, ollen myyjille sitä paitsi oikeus, ellei sanottai puumäärä täyttäisi myyjäin vuotuista tarvetta, ottaa "lisäpolttopuut" talon maalta isännän osoittamilta paikoilla; ja että myy jillä oli oikeus pitää yhtä lehmäät lon laitumella; minkä vuoksi ja kun Taavetti ja Matilda Linna eivät ollut
voineet näyttää, että Tammikuussa 1912 kauppahinnasta suoritettavat kymmenentuhattä markkaa olisi ollut maksettava sillaisella ehdolla, että asianosaisten välillä tehty kauppa, jos tuo ehto laiminlyötäisiin, purkautuisi, Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Taavetti ja Matilda Linnan, sittenkuin Asioitsija Wartiainen oli heille suorittanut ensimäisen erän kauppa hinnasta viisituhatta viisisataa markkaa, jättämään talon Wartiaisen hallintaan. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi asianosaiset puolin ja toisin vetoamalla ohvat saattaneet jutun, on Joulukuun 18 päivänä 1913 antamallaan tuomiolla jättinyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan. Hevioikeuden tuomioon on Taavetti Linna anonut muutosta perustelmalla, johon Asioitsija Wartiainen on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo tosin selvitetyssi, että asianosaiset Lokakuun 4 päivän 1911 ovat kirjoittaneet puheenalaisesta talosta kauppakirjan, jolla Linnan arpuolet mäivät talon Asioitsija Wartiaiselle paitsi muilla ehdoilla 25500 markan hinnasta, mutta että kauppa silloin kuitenkin on jätetty avoimeksi ja oli lopulisesti päätettävä vasta seuranneella viirolla sanotusta päivästä lukien samalla kuin kauppahinnasta oli maksettava 5500 markkaa, minkä vuoksi kauppakirjan tekotilaisuudessa toista kappaletta kauppakirjasta ei myöskään oltu Wartiaiselle luovutettu vaan olivat siitä molemmat kappalut jääneet Linnan aviopuollen huostaan Kun tähän nähden Linnan aviopuolia, jotka siät sittemmin ole tahtoneet kaupassa pyja, ei voida velvoittaa tilaansa Wartiaiselle uovuttamaan, harkitsee Keisarillinen Senaat ti oikeaksi, kumoten Hovioikeuden tuomion ja Kihlakunnanoikeuden päätöksen, hyljätä Asioitsija Wartiaisen jutussa ajaman kanteen, mutta saavat Linnan aviopuolet asian laatuun nähden itse kärsiä kulunsa jutussa. Tätä kaikki asianomaiset neudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti teris Saarinenki B. Anneberg. Alfred Liuksiala Samuli Koski. A. W. Brunnoja ./. Harry Bergrotte1381
Marraskuun 19. päivänä 1915. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa velkomisjutussa, jossa Tilanomistajat Herman Nuutilainen ja Emil Hellman, molemmat Ristiinan pitäjästä, ynnä Kaarlo Suonne, Taipalsaaren pitäjästä, yhteisesti, ovat hakijoina sekä Filososianmaisteri Vihtori Alava, Helsingin kaupungista, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Marraskuun 19. päivänä 1915. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: Tilanomistaja Nuutilainen ja hänen asiakumppaninsa ovat Helingin kaupungin Raastuvanoikeudessa lausuneet, että he ominaistakauksen perusteella, johon he olivat sitoutuneet, Sanomalehti Osuuskunta Talonpoika i. l." nimisen osuuskunnan Heinäkuun 16. päivänä 1907. tehdyllä sopimusSämä: W. A. J. P. - R. H. - A. B. - K. et. ./. A. Sa1385 No 2201. Pag. 136. R. D. 1913.
kirjalla Kansallis-Osake-Pankilta jemnasta 15000. markan kassakreditiini lainasta ynnä sille määrätystä berosta, olivat joutuneet yhteisesti Kansallis - Osake - Pankille maksa maan Tammikuun 9. päivänä 1908. 10000. markkaa, seuranneen Helmikuun 10. päivänä 3808. markkaa 87. penniä ja Elokuun 20. päivänä samana vuonna 1191. markkaa 13. penniä korkoineen sekä että Filosofianmaisteri Alava kolmen muun henkilön kanssa oli sanottuna Heinäkuun 16. päivänä mennyt Nuutilaiselle ja hänen asiakumppaneilleen vastatakaukseen samasta lainasta. Näin ollen ovat Tilanomistaja Nuutilainen ja hänen juttukumppaninsa, ilmoittaen että heidän saatavansa suuskunnalta 13700. markkaa oli laillisen valvonnan perusteella osuuskunnan konkurssissa Joulukuun 20. päivänä 1909. julistetettu tuomiolla vahvistettu maksettavan ei 6. prosentin korkoineen Joulukuun 16. päivästä 1907., vaatineet Filosofianmaisteri Alavaa velvoitetta vaksi mainitun vastatakauksen nojalla suorittamaan Nuutilaiselle ja hänen myötäpuolellensa 1382. markkaa 6. prosentin korkoineen Heinäkuun 16. päivästä 1907. Kanteesta kuultuna on Filoofianmaisteri Alava väittänyt, ett i hänen edellämainitun sitoumuksensa perusteella voitu tehdä mitään vaatimuksia ennenkuin Tilanomistaja Nuutilaisen ja hänen asiakumppaniensa todellinen tappio heidän takaussitoumuksensa johdosta oli selvitetty; minka tähden, ja kun lopputilia Tanomalehti Osuuskunta Talonpojan 1. l. konkussipesästä ei vielä oltu tehty, etlava on pyytänyt kannet ta jätettäväksi ennenaikaisena lutkimatta. Raastuvanoikeus, jossa asiannaiset molemmin puolin ovat anoneet korvausta oikeudenkäynikuuluistaan, on Marraskuun 15.
päivänä 1910. julistamassaan päätöksessä katsonut käyneen selville että Filosopanmaisteri Alava kolmen muun henkilön kanssa sitoumuskirjassa Heinäkuun 16. päivältä 1907. oli ottanut vastatakseen vahingosta, minkä Tilanomistaja Nuutilainen ja hänen myötäpuolensa kenties tulisivat karsimaan siitä, että olivat mennen Sanomalehti Osuuskunta Talonpojalle e. l. takaukseen sen Kanlallis-Osake-Pankilta samana päivänä tehdyn kassakreditiivivälikirjan mukaan saamasta 15000. markan lainasta, sekä että Nuutilaisen ja hänen juttukumppaniensa mainitun takauksensa nojalla oli täytynyt Kansallis - Osake - Pankille yhtersesti suorittaa sanottuun vähkirjaan kuitatut määrät 10000. markkaa, 3808. markkaa 87. pennia ja 1191. markkaa 13. penniä korkoineen; mutta koska Tilanomitaja Nuutilainen ja hänen asirkumppaninsa, jotka olivat takausmaksunsa valvoneet osuuskunnan konkurssissa, eivät vielä saattaneet määritellä kärsimänsä vahingon suuruutta, konkurssipesästä kun ei vielä oltu saatu lopputiliä, on Raastuvanoikeus katsonut kanteen minaikaiseksi ja velvoittanut Muutilaisen asiakumppaneineen pidelläkymmenettäviidellä markalla korvaamaan ittavan oikeudenkäyntikulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Tilanomistaja Nuutilainen ja hänen juttukumppaninsa olivat vetoamalla saattaneet jutun, on Huhtikuun 21. päivänä 1913. antamallaan tuomiolla jättänyt ajan Raastuvanoikeuden päätöksen varaan. Hovioikeuden tuomioon on Filanomistaja Nuutilainen asiakumppaneineen anonut muutosta perustelmalla, johon Filosofianmaisteri Alava on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tut1386
kinut tämän jutun ja katsoo näytetyksi, että Filosofianmaisteri Alava on yhdessä kolmen muun henki lön kanssa mennyt takaukseen sen saatavan maksamisesta, jonka Herman Nuutilainen, Emil Kettman ja Kaarlo Luonne saisivat osuushunnalta maksettuaan puheenalaisen takauksensa nojalla KansallisOsake-Pankille osuuskunnan kassäkredituivetan tahi osan siitä, että Nuutilaisen, Kettmanen ja Suonteen sittemmin on täytynyt maksaa sanottu velka ja että heille siten syntynyt saatava on laillisen valvonnan jälkeen vakvistettu osuuskunnan henkurssipijasta maksettavaksi; minkä vuosi ja kun Herman Nuutilainen ja hänen asiakumppaninsa siis takausmiesten edesvastausvelvollisuuden tarkemmasta määräämijesta 24. päivänä Helmikuuta 1872. annetun Keisarillisen asetuksen 3. SS:n mukaan ovat oikeutetut he kemaan saatavaansa Filoso siinK. Auer maisteri Alavalta, harkitsee Keisarillinen ilmaatti oikeaksi kumoten Hovioikeuden tuomion ja Maastuvanoikeuden päätöksen, velvoittaa tilosofianmaisteri Alavan maksanaan Herman Nuutilaiselle ja janen asiakumppaneilleen vaaditut tuhat kolmesataa kahdeksan kymmentäkaksi markkaa kuulen prosentin korkoineen Joulukuun 16. päivästä 1907. sekä seitsemälläkymmenelläviidellä markalla korvaamaan Herman Nuutilaisen ja hänen myötäpuollensa kulut asian käsittelystä Raasta vanoikeudessa. Tätä kaikki ajanomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti: Johannes Pesonen. dotter Andersin. Johan K Helanen A. W. Cumanvaia Alfred Sarva 1387
Den 20. November 1915. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsätta rovisionsskillingar, från Kejserlige Wasa Hofrätt inkommit mål angående afträdande af mark emellan Prätselkommaren i Gamlakarleby stad, å ena, samt i sagde stad bosatte Vinkonsuln Carl Johan Torsén, på andra sidan, ömsom sökande och svarande: Gifven i Justitudepartemantet den 20 November 1915 Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig fordragas och af dem inhämtat följande: Efter Mickonsuln Torsin ågången stämning har å Trätselkammarens vägnar vid Rådstufvurätten i Gamlakarleby stad anförts: att staden Gamlakarleby uti 3 puncten i dess privibegicket af den 7 September 1621 till utrymme och medbete" tillagts bland annat Ristrand by med alla dess omliggande ägor med föreskrift att sagda bys ägor icke finge användes och häfdas till några personers prisata nytta utan till stadens gemena Juh. A. L. B.S. R.G.S -  A. G. /U. S./ 1388 No 2198. Pag. 200. R.S. 1912.
bästa och förkofring, att sedan en del af ifrågavarande af kronan till staden donerade jord under tidernas lopp blifvit densamma afhänd och till förfång för staden kommit i enskilda personers besittning, borgerskapet i saden häröfver anfört klagomål, samt Konglig Majestät uti resolution af den 30 September 1868 förklarat att" eftersom Ristrand ägor genom berörda fundationsbref vore staden tillagda till ingen privat nytta utan dess allgemina bästa, samma ägor borde delas emellan alla stadens borgare och innevanare samt de, som däraf hade köpt någon jord eller rättvore förpliktade att taga sina uttag da penningar igen och de, som leke kunde framvisa laga tidel och häfd, mista den för intet, hvilket allt Landshöfdingen forderligt skulle ställa uti erekution sedan allt lagliget därmed vore prociderat, att taden genom sagda resolution, hvilken några år senare satts i verkställighet, återfätt de delar af den till den samma domerade jorden, som undantagits dess besittning; samt att staden uti förberörda privilegiebref tillerkända förmåner och rättigheter sedermera blifvit genom Regeringsförmen af den 21. Augusti 1772 samt Förenings - och Säkerhetsakten af den 21 Februari och den 3 April 1787 äfvensom Kongl. försäkran till borgerskapet och staderna af son 23 Februari sistsagda år ytterligare bekräftade; i anseende hvartill och da Vicekonseln Porsén af den till Anden sålunda domerade jorden innehade en åker å den såkallade Skommellacken af omkring tjugusex års vidd. Drätselkammaren, som enligt stadsfullmäktiges i Gamlakarleby stad beslut af den 31. Mars 1910 uppmanat Vicekonsulu Torsén att emot en ersättning af fyratio penni för hvabutmetorn afträda ifrågavarande åker i stadens fria ägo och förvaltning, tan att Torsén därtill samtyckt, yrkat att, då den nytta Forsin redan haft af ägan måste anses motsvara de kostnader han å densamma med389
lagt, Toisen måtte förpliktas att utan lösen till staden afträda sagda åkerI saken hörd har Tillkonsuln Torrin genmält: att af ofvanåberopade privilegii bref otvetydigt framginge, att de till Ristrand by hörande hemman, som blifvit till staden dönerade och på hvilka hemmans marker nu ifrågakomna jordområde befann sig, varit af skattenatur; att Kronan vid tiden för denationsbrefvets utfärdande ännu icke af Ristrand byamän inlöst sagda hemman och att Konglig Majeslåt sålunda genom domationskrifvit icke kunnat gifva staden bättre rätt till hemmanen än Kronan då ägt; att äganderätten till hemmanen och sålunda äfven till ifrågavarande jordområde kunnat tillfalla staden först efter det hemmanen blifvit i behörig ordning af byamännen inlöstä, men att hemmanen i Ristrand by emellertid icke såsom i piridigubrefvet förutsattes blifvit af kronan inlösta och under Gamlakarleby stad lagda, hvarföre markernas nuvarande innehafvare måste anses vara desammas verkliga ägare, att ifrågavarande ägor dessutom enligt bestämmelserna i sagda prisiligiebref skulle till stadens gemensamma bästa och förkofran sålunda användas att le, som brukade ägorna, borde för desamma betala viss skatt till staden och denna komma staden till nytta och gagn; att sagda marker emellertid ända sedan stadens grundläggning och således i nära trehundra års tid gått i arf, köp och byte man och man emellan samt sålunda nu innehades med samma rätt som Ristrand byamän tidigare innehaft desamma; att staden, då densamma äldrig gjort några anspråk på äganderätten till ägorna gällande, numera, sedan innehafvarene fått urminnes häfd å desamma, icke kunde tilldömas äganderätt till markerna; att nu ifrågakomna jordområde genom år jog behörigen fastställd stadsplan vore indelad till tomt och Heikonsuln Possen enligt den för stu1390
den gällande, den 10. November 1874 stadlästä byggnadsordningen såsom innehafvare af tomten att anses såsom ägare af densamma; att i åberopade resolution af den 30 September 1868 uttryckligen föreskrefs att, ifall äga på grund af laga fång häfdades, innehafvaren tillkom lösen för densamma att ägoinnehafvarene i hvarje handelse vore berättigade till skälig lösen efter värdering redan på den grund att de utan intrång af staden i nära trehundra års tid köpt och sist markerna såsom sin välfångna egendom i god tro; samt att nu ifrågakomna jordomräde från stenig och i högsta grad otjenlig mark af tilligare innehafvare med dryga kostnader upptagits och odlats; och har tillkonsuln Forsin på anförda grundes anhållit om käromålets förkastande Sedan å Prätselkammarens vägnar anmälts, att en del af ifrågavarande jordomrade under rättegången af staden satts åt Folkskollaren rene Erik Wiklund och A. E. Kulnius samt desse förenat sig i käromålet äfvensom sakägarene å ömse sidor tagit i anspråk ersättning för kostnaderna å rättegången, har Rådstufvurätten medels den 1 Maj 1911 afsagdt utslag på däri upptagna skäl Tägt Tillkonsuln Possin att utan lösen till Gamlakarleby stad samt Tekspellärarene Wiklund och Kulenius afträda förenämnda af honom innehafda åker äfvensom att därhos med sjuttiofem mark godtgöra sina motparter deras umgälder å rättegånHofrätten, under hvars pröfning gen Tillkonseln Forsön i vadeväg dragit målet, har genom dom den 20 Juni 1912. yttrat sig; och alldenstund Väckonveln Possén icke gittat styrka sitt påstående att de till Ristrand by hörande hemman, hvilka enligt förenämnda privilegii bref blifvit till Gamlakarleby stad domrade mot vissa Sagda förpliktelser, skulle genom att Lenan ej af ägarene inlöst lägenförra frångått sin egentliga bestäm1301
melse, fördenskull och då af hvad i saken framgått måste anses vara lagligen utredt att ifrågavarande bys marker redan under tiden före Kongl. resolutionen af den 30 September 1668. varit till staden upplåtna, ehuru desamma delvis kommit i enskilda personers besittning; ty och som genom bemälda järivilegubref uttryckigen stadgades att sagda jord ej finge staden afhändas eller komma under enskild äganderätt utan endast till stadens borgares och innevånares gemensamma nytta häfdas och brukas, samt hvarken Tiockonsuln Forsons företrädare i besittningen af nu ifrågakomna ägoomrade eller Korsen själf följaktligen kunnat till detsamma förvärfva sig äganderätt, att sa och då Tieckonsuln Pörsön yheller visat sig vara berättigad att på annan grund fortfarande innehafva området, har Hofrätten ålagtKlockonsuln Pörsön att till stadens samt Folkskollärarene Wiklunds och Kulenius fria ägo och förvaltning genast afträda meranämnda åker; men emedan tillika utredt blifvit, att Vicehonsuln Forsin, sedan sagda ägaånyo under tidernas lopp blifvit taden afhand, å den 9 Maj 1894 förrättad frivillig auktion af Rådmansenkan Amalia Björkmans arfvingar tillhandlat sig densamma för en köpeskilling af trehundra tjugunio mark, förpliktades Gamlakarleby stad att till tillkonsuln Possin i lösen för jorden utgifva nämnda summa; men borse i anseende till sakens beskaffenhet och utgång sakägarene å omse sidor sjelfve vidkännas sina däri hafda umgälder. Uti Hofrättens dom hafva Trätsekammaren i Gamlakarleby stad och Mickonsuln Forsin anhållit om indring medels deduktioner, dem parterne ömsesides bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner parterne icke å någondera sidan hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens dom, vid hvilken förty skall förblif1392
va. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: Alfred Luksiala. B. Annaberg K. P. Halanen. A.  P. Huurunen. K. R. Helanen. A. J. Huuttikuun. Samuli Koski. Uno Strömsten. Den 20 November 1915. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsatt sovisionsskilling från Kejserlige Ilo Hofrätt inkommit fordringsmål emellan firman Finska Harcka, bilack S; från Helsingfors stad, sökande samt firman Burmeister i Wains Export-Kompagni Aktiosexal, från residenstaden Köpenhann i konungariket Dammark, uteblifven svarande: Gifven i hustitio departementet den 20 November 1915 Kejserliga Senaten har låtit handngarna i målet sig föredragas och dom inhämtat följande: Tid Rådstufvurätten i Helsingas stad har firman Burmagter Adams Export - Kompagni Aktiosekskab yrkat finnan Finska, Henrika, Silack, bör förpliktande att på grund af räkning till förstnämnda firma utbetala 74 pund sterling 8 skilling engelst mynt med laga ränta därå I saken hörd har firman Finska Henrika Silack Armfört att förRub: skit - J. P. R. K. l. B. 5. lt. A. La No 2199 Pog. 199. R. 1913.