Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
säkuun 6 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt julan kirjat ja niistä, mikäli vielä on kysymyksessä, saanut suraavat tiedot Kymättylän kunnallislautakunta, jonka on ilmoitettu olevan myös kunnan vaivaiskoitohållituksena, on, haastateltuaan Torpparinlesken Johanna Wilhelmina Walleuksen, Johan Wilhelm Sjöblomin, Talolli sen Karl Lefyrinus Helanderin, Eva Aleksandra Karlströmin, Henrik Edvard Mattilan, Anna Aleksandra Tähtisen ja Kustaa Adolf Laineen Naantalin kaupun gen Raastuvanoikeuteen, lämnenut että, sittenkuin Maantalissa asunut Talono mistaja Johan Henrik Nyholm oli kuollut Toukokuun 2 päivänä 1912, jättäen jälkeensä lähempinä perillisenä äili vainajansa sisaret Johanna Wilhelmina Walliuksen ja Itsellisen Eva Kristina Heikintylär Lehtimäen, oli Eva Kristina Lehtimäen myöskin kuoltua saman vuoden Syyskuun 11 päivänä mainittujen vainajien jälkeen saman Syyskuun 21. päivänä alotettu ja senjälkeisen Lokakuun 15 päivänä lopetettu perinnönjako. Koska Eva Kristina Lehtimäki, joka oli asunut ja ollut kirjoissa Rynät tylän pitäjän Brunnilan kylässä, oli pitemmän ajan nautlinat Kymätty län kunnalla vaivaisapua, ensin satunnaisesti, mutta Tammikuun 1 päivästä 1909 alkaen vakinaisesti, nauttien sano tun kunnan vaivaiskaiden täyllä hedon pitoa kuolemaansa asti, jotenka Eva Kristina Lehtimäen jäämistö Kunin kaallisen kirjeen mukaan Maaliskuun 13 päivältä 1751 oli tuleva Rymättylän väiväirhoitoyhdyskunnalle, oli kunnal lislautakunta jakotilaisuudessa vaatinut että Johan Henrik Nyholmin jälkeen Eva Kristina Lehtimäen osalle tuleva päin tö oli jaettava mainitulle vaivaishoitehelyskunnalle. Siitä huolimatta oli Eva Kristina Lehtimäen Johan Henrik Nyholmilla perimä osuus, 1871 markkaa 80 penniä sittenkuin siitä ensin oli vähennetty Kymättylän kunnalle sen Eva Kristina Lehtimäelle antamasta vaivaisavasta laskettu korvalls, 1465 mark kaa 65 penniä, jaettu Eva Kristina Leh914
timäen lähimmille perillisille Johanna Wilhelmina Walliukselle, Johan Wilhelm Sjöblomille, Karl Leppinen Helanderille Bertka Johanna Karlströmelle Henrik Edvard Mattilalle Anna Aleksandra Pahtiselle ja Kustaa Adolf Lainulle Sahän nähden on Kymättylän kunnalles lautakunta vaatinut puheeksi tullutta perinnönjakoa oikaistavaksi siten, että Eva Kristina Lehtimäki-vainajan perintöosasta mainituille henkilöille jutut 17296 markkaa 15 penniä tuomit. taisiin Kymättylän vaivaiskoitoyhdyskunnalle, jota paitsi kunnallislautakunta on pyytänyt korvausta kuluistaan asiassa Johanna Wilhelmina Kalliuksen ja hänen myötäpuoltensa vastustettaa kannetta, on Raastuvanoikeus Helmikuun 17 päivänä 1913 julistamassaan päätöksessä lausunut tosin käyneen selville, että Eva Kristina Lehtimäki oli kanteessa kerrotulla tavalla nauttinut Kymättylän kunnalta vaivaisa pua, mutta koska Johanna Wilhelmina Hallius ja hänen myötäpuolensa olivat näyttäneet, että Kustaa Adolf Saine oli Heinäkuun 29 päivänä 1912 tarjoutunut ottamaan Eva Kristina Lohtimäen hoitoonsa ja vastedes pitämään hänestä täyden huolen sekä sitä paitsi tarjennut. Kymättylän kunnalle täyttä korvausta siitä, mitä Eva Kristina Lehtimäen hoito oli tullut maksamaan kunnalle sentähden ja kun Eva Kristina Lehtimäki ei siis sen jälkeen ollut ollut sellaisen hoidon ja holhouksen tarpeessä, jota edellytettiin Maaliskuun 17 päivänä 1879 yleisestä vaivaiskoidosta annetun Armollisen asetuksen 25 SSssä eikä Kymättylän kunta siis enään ollut ollut velvollinen pitämään Eva Kristina Lehtimäkiä hoideraan, Raastuvanoikeus on hyljännyt kanteen Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kymättylän kunnallislautakunta eli raattanut jutun, on Toukokuun 31 päivänä 1915 antamallaan tuomiolla jättänyt sen. Raastuvanoikeuden päätöksen varaan sekä velvoittanut kunnallislautakunnan viidelläkymmenella markalla korvaamaan Johanna Wil945
helmina Walliaksen ja hänen myötä puoltensa kulut Hovioikeudessa Hovioikeuden tuomioon on Rymältylän kunnallislautakunta anonut muutosta perustelmalla, johon Johanna Wilhelmina Kalliuksen ja Karl Lefyrinus Helanderin kuoltua oikeudenkäynnin kestäessä edellisen poika Karl. Hemming Leinfors ynnä tyttärel Ulrika Wilhelmina Wallius ja Elsa Aleksandra Laakso sekä Karl Lefgrinus Helanderin leski Olga Aleksandra Helander kuin myös Johan Wilhelm Sjöblom Eva Alekrandra Karlström, Henrik Edvard Matti la Anna Aleksandra, Tähtenen ja Kustaa Adolf Laine ovat vastanned Keisarillinen Senaatti katsoo, ettei ole ochetta muuttaa Hovioikeuden tuomata. Kymättylän kunnallislautakunta velvoitetaan maksamaan Ulrika Wilhelmina Walliukselle ja hänen myötäpuolilleen heillä jutun vuoksi Se naatissa oikeuden kulujen korvaukseskuusikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudatta Titl, Gröndell kool. Keisarillinen Suomen Senaalle tini kontok Alfred Lillksiala tini kontok Alfred Lillksiala B. Anneberg. Samuli Koski. Johannes Pesonen. 946
Kesäkuun 19 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa jutussa talonkaupan purkamisesta jossa Kiteen pitäjän Jaakkiman kylässä asuva Talolli nen Juhana Parviainen, saman pitäjän Kantosirjan kylästä olevan Talollisen Janne Matinpoika Näätäsen helhoojana, on hakijana sekä Talollinen Juhana Matikai nen, Kantosyrjän kylästä, vastaajana Annettu Oikeusosus lossa Kesäkuun 19 päivänä 1916 Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä mikäli vielä on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot Kiteen pitäjän käräjjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Juhana Parviainen lausuneet, että Janne Näätä nen, joka Tammikuun 2 päivänä 1910 eli täyttänyt 21 vuotta, oli kauppa kirjalla Helmikuun 14 päivältä 1910 Läsnä: F. S. A. B. A: J. B." S.S. K. F. G. SS: 1249. Pag. 146. R. D. 1915.
myynyt omistamansa neljänneksen Audon verotalosta No 9 Kantosyrjän kylässä Juhana Matikaiselle viidentuhannen markan hinnasta. Mutta kun Janne Näätänen, joka saman vuoden Joulukuun 2 päivänä oli heikon mielentilansa tähden asetettu holhouksen alaiseksi, jo myydessään puheenalaisen talonosan Juhana Matikaiselle oli ollut heikkojärkinen ja siis kykenemätön päättämään laillista kauppaa, on Juhana Parviainen Janne Näätäsen holhoojana vaatinut, että mainittu kauppa piirettäisiin, minkä ohessa Juhana Parviainen on anonut korvausta oikeudenkäyntikuluistaan Kannetta on Juhana Matikainen vastustanut Kihlakunnanoikeus on Marraskuun 23 päivänä 1911 julistamassaan päätöksessä siinä esittämillään perusteilla julistanut puheenalaisen tilan kaupan mitättömäksi sekä velvoittaneet Juhana Matikaisen sadalla kolmellakymme nellä markalla korvaamaan Juhana Parviaisen oikeudenkäyntikulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Juhana Matikainen vetoamalla ole saat tanut julun, on Toukokuun 5 päivänä 1915 antamassaan tuomiossa lausunut jääneen näyttämättä, että Janne Näätänen tehdessään kysymyksessä olevan tilan kaupan olisi ollut hukkomielinen tahi muuten sellaisessa mielentelassa ettei hän olisi voineet päättää laillisesti pätevää kauppaa, minkä vuoksi Hovioikeus, kumuten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, on hyljännyt kan teen Hovioikeuden tuomioon on Juhana arviainen anonut muutosta perustelmalla, johon Juhana Matikainen on vastannut Keisarillinen Senaatti katso, ettei ole oiketta muuttaa Hevoikeuden tuomiola. Juhana Parviainen velvoite taan holhottinsa varoista suoritta maan Juhana Matikaiselle hänel lä jutun vuoksi täällä oikeiden kulujen korvaukseksi kuusi kymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset nou918
dattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti. tius Laurikoski Alfred Luksiala B. Anneberg Johannes Pesonen. Samuli Koski. Tity, Gränsuu Kesäkuun 19. päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa Tampereen kaupungissa asuvat Peturinruhdistaja Otto Engelbert Antti ja hänen vaimonsa Irene Emilia Ruutia eli Fritti ovat hakijoina ja Wännöitsijä Anders Rädman, Lepaan kartanosta Tyrvännön kappelissa, poisjääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Kesäkuun 19. päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on esittelyttänyt itselleen jutun kirjat ja niistä saanut seuraavat tiedot: Anders Rådmanille toimituttamansa haasteen nojalla on Irene Emilia Rautia, silloin vielä naimatonna ollen, Kattulan pitäjän ja Tyrvännön kappelin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut että Anders Råelman, Marraskuun 12. päivänä 1901. laaditulla kauppakirjalla myydessään Iso-Nöykän rustitilan ja Perttulan perintötalon Kauhon pitäjän Kokkilan Läsnä: F. S. A.S. R. F - År S.R. M. Sr No 1250. Pag. 265. R. D. 1915.
kylässä entiselle Talolliselle Josef Wirtaselle, oli vakuuttanut tämän vastatakseen ottaman, tiloja rasittavan maksamattoman kauppahinnan Talolliselle Juho Kustaa Koskiselle olleen 15000 markkaa pääomaa; mutta kun tämä velka olikin ollut 1000. markkaa luurempi ja Josef Wirtanen joutunut vastaamaan myöskin viimeksi mainitusta määrästä, on Irene Emilia Rautia, joka siirrolla oli omakseen saanut Wirtasen niin tavoin syntyneen saatavan Rådmanilta, vaatinut Rådinämia velvoitettavaksi hänelle suorittamaan puheeksi tulleet 1000. markkaa kuuden prosentin vuotuisine korkoineen sanotusta päivästä. Kanteesta kuultuna on Anders Rödman vastannut että hän oli Juho Kustaa Koskiselta ostanut kysymyksessä olevat tilat 6000 markan hinnasta, josta Koskinen oli nostanut 45000. markkaa, minkä tähden ja kun ei Irene Emilia Rautia ollut esittänyt kauppakirjaa, johon hän kanteensa perusti, alkuperäisenä, eikä Irene Emilia Rautia pelkän siirtokirjan nojalla voinut tehdä mitään vaatimuksia, Råd man on pyytänyt kannetta kylättäväksi. Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset puolin ja toisin ovat anoneet korvausta oikeudenkäyntikulungeistaan, on Marraskuun 28. päivänä 1912 julistetussa päätöksessä siinä mainituilla perusteilla velvoittanut Anders Rådmanin suorittamaan Irene Emilja Rautialle vaaditut tuhat markkaa viiden prosentin korolla Marraskuun 12. päivästä 1901, kunnes täysi maksu tapahtui, ynnä viisikymmentä markkaa oikeudenkäyntikustannusten korvaukseksi. Kovioikeus, jonne Anders Rådman oli vedommeet Kihlakunnanoikeuden päätöksestä, on Lokakuun 10. päivänä 1915 antanut tuomion asiaan; ja koskei Irene Emilia Rautia ollut näyttänyt että Josef Wirtanen yli niiden viidentoistatuhannen markan korkoineen, joista hän yllä kosketellussa kauppakirjassa Marraskuun 12. päivältä 1901. oli ottanut 050
vastataksensa, olisi joutunut maksamaan kysymyksessä olevat tuhat markkaa tahi muuten tullut tuon määrän suorittamisesta vastuunalaiseksi, senvuoksi on Kovioikeus, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, hylännyt Irene Emilia Rautian kanteen sekä velvoittanut Fem Emilia Rautian viidelläkymmenellä markalla Rådmanille korvaamaan hänellä Kihlakunnanoikeudessa jutusta olleet kulut. Kovioikeuden tuomioon ovat Otto Engelleet ja Irene Emilia Antti, heidän tällä välin mentyä naimisiin, anoneet muutosta. Keisarillinen senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, etteivät Otto Engellert ja Irene Emilia Antti ole esittäneet syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomäiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: teus Kaarikoski B. Amberg Samuli Koski. Alfred Luksiala A. W. Brununen Matti Syrjänen Kesäkuun 10 päivänä 1916 "Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa, maan luovuttamista koskevassa jutussa, jossa Virtain pitäjän Hanhun kylässä asuvat Torppari Kaarle Pietarinpoika Moksu ja hänen poikansa Kaarle Kaarlenpoika Moksu ovat hakijoina sekä Ruovesen pitäjän Kesuveden kylästä oleva Isännöitsija Kaarlo Kauttu vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Kesäkuun 19 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: Ähtärin ja Virtain pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeus dessa on Kaarlo Kauttu vaatinut että Kaarle Pietarinpoika ja Kaar le Kaarlenpoika Moksu, jotka ilman laillista oikeutta asuivat ja viljelvät Kantun omistamaa 0,10j7 sämä: F. S. A.S. - B. t. - A. R. - S. K. Alfred Sarva 951 No 1251. Sag 193. R. D. 1915.
manttaalin suuruista Möksun verotaloa No 7 1 Hauhuu kylässä, velvoitettaisiin häätämisen uhalla. heti muuttamaan talosta pois ja jättämään se. Kautun rapaaseen hallintaan. Kanteessen on Kaarle Pietarin poika Moksu vastannut, että Talolliset Israel Wiinikka ja Aaprami Mustajärvi olivat Toukokuun 7 päivänä 1840 tehdyllä välikirjalla vuokranneet Torppari Matti Raskille ja hänen vaimolleen Maria Rossille ynnä heidän perillisilleen i kuisiksi ajoiksi Raskin taloon No 3 Hauhun kylässä kuuluvan Hokseen perintötorpan; että. Matti ja Maria Raskin pojanpoika tormanni Läkkinen eli Moksu, jonka haltuun torppa sittemmin oli joutunut, oli välikirjalla Joulukuun 31 päivältä 1870 Raskin talon silloisen omistajan Talollisen Heikki Kaskin suostumuksella viideksikymmeneksi vuodeksi, lukien lähinnä edellisen Kesäkuun 3 päivästä, vuokrannut torpan Kaarle Pietarinpoika Maksulle; että Keisarillisen Senaalin Talousosasto oli Raskin talon verollepanon yhteydessä Toukokuun 28 päivänä 1886 antamallaan päätöksellä määrännyt, että Maksun torpasta ja muista Rasken talos tä erotetuista liikamasta oli muolostettava Moksu niminen 1/4 manttaalinen kruununuudista so No 7, sekä, hyljäten Kaarle Pietarinpoika Möksun hakemuksen asukasoikeudesta, ottanut siihen asukkaiksi kauppatoiminimi K. Rosenlew. & 6:n ja Talollisen Emanuel Raskin, pidättäen kuitenkin Kaarle Pietarinpoika Moknille oikeuden edelleen jälelläolevana vuokrakautenaan hallita vuokrakirjansa perusteella ennen viljelemänsä tiluksia ja muita etuja, minkä jälkeen Möksien kruununuudestalo oli vuonna 1888 ostettu verolle; että Hermanni Läkkinen ja hänen vaimonsa Kua952
Läkkinen olivat Kesäkuun 20 päivänä 1899 myyneet. Möksiin torpan Kaarlo Kaululle; että Waasan läänin Kuvernööri lohkomispäätöksellä Heinäkuun 19 päivältä 1906 oli erottanut sanotun torpan Moksun talosta Maksun verotalohsi No 7 1, joka siis käsetti Mokseen perintötorppaan kuuluneet maat; että edellämainittu Joulukuun 31 päivänä 1870 tehty välikirja Syyskuun 9 päivänä 1874 oli kiinnitetty Raskin taloon ja kiinnitys viimeksi uudistettu Huhtikuun 25 päivänä 1906, minkä jälkeen välikirja Marraskuun 14 päivänä 1912 oli rekistöröity samaan taloon; sekä että Kaar le Pietarinpoika Moksu aina sään nöllisesti oli suorittanut torpas ta menevän veron, minkä Kaarlo Kauttu viime vuosilta oli vastaanottanut. Näin ollen, ja kun vuokra aika, joksi Möksun torppa oli hänelle vuokrattu, ei vielä ollut kulunut umpeen, on Kaarle Pietarinpoika Moksu anonut kan netta hyljättäväksi ja korvausta oikeudenkäyntikuluistaan Kaarle Kaarlenpoika Moksu 01 on puolestaan selittänyt, että hän ainoastaan isänsä työmiehenä oli oleskellut Maksun torpassa, sekä anonut, että hänet erotet taisiin jutusta ja että hänellekin myönnettäisiin oikeudenkäyntikuluista korvausta. Kihlakunnanoikeus on Marraskuun 18 päivänä 1913. julistamassaan päätöksessä katsonut jutussa käynin selville, että Israel Wiinikka ja taprami Mustajärvi olivat Tou kokuun 7 päivänä 1840 tehdyllä välikirjalla vuokranneet Matti ja Maria Raskille ynnä heidän lapsilleen ja perillisilleen ikuisiksi ajoiksi Raskin taloon kuuluvan Maksun torpan kaikkine niime etuineen, mitkä silloin torp paan kuuluvat; että Mokseen torppa oli Lokakuun 8 päivänä 1867 353
päivätyllä sopimuskirjalla siirtynyt Matti ja Maria Raskin pojanpojalle Hermanni Läkkiselle, joka taas oli silloisen maan omistajan Heikki Raskin suostumuksella viideksikymmeneksi vuodeksi vuokrannut sen Kaarle Pietarinpoika Maksulle; että Waasan läänin Kuvernööri oli Raskin talon verollepanon yhtydessä Maaliskuun 21 päivänä 1885 päättänyt, että Möksun torpasta ja Raskin talosta erotetuista tiluksista oli muodostettava 1/4 manttaalinen Moksu niminen kruununuudistalo No 7: että Molsiin talo sen jälkeen Toukokuun 4 päivänä 1888 oli ostettu perinnöksi ja Kauppatoiminimi K. Rosenlen & Co ja Emanuel Raski tulleet omistamaan koko Miksun talon; sekä että Hermanni ja Viia Läkkinen olivat Kesäkuun 20 päivänä 1899 myyneet omistamansa Maksun torpan Kaarlo Kautulle, joka oli saanut sen erotetuksi ja myodostotuksii eri tilaksi; mihin nähden, ja kun Hermanni Läkkisen ja Kaarle Pietarinpoika Moksun välinen Joulukuun 31 päivänä 1870 tehty vuokrasopimus Maakaaren 16 luvun 15 SS:n nojalla oli menettänyt voimansa ja vaiku tuksensa Kaarlo Kauttua kohtaan Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Kaarle Pietarinpoika ja Kaarle Kaarlen poika Maksun haalamisen uhalla laillisen lahtaajan kuluttua jättämään Möksun verotalon Kaarle Kautun vapaaseen hallintaan. Hovioikeus, jonka tutkittavak si Kaarle Pietarinpoika ja Kaarlo Kaarlenpoika Möksu olivat vetoa malla saattaneet jutun, on Kesäkuun 18 päivänä 1915 antamallaan tuomiolla, Kihlakunnanoikeuden päätöksessä mainituilla perusteilla ja koskei Hermanni Läkkisen ja Kaarle Pietarinpoika Maksun välillä tehty sopimus Maksun torpan vuokrauksesta ollut ollet Maksun taloon kiinnitetty eikä tuo sopimus 954
senkään vuoksi, ettei torppaa semmoisenaan enää ollut olemassa voinut olla Kaarlo Kauttua Miksun verotalon No 7 omistajana sitova, jättänyt asian sen loppupäätöksen varaan, johon Kihlakunnanoikeus oli johtunut. Hovioikeuden tuomioon ovat Kaarle Pietarinpoika ja Kaarle Kaarlenpoika Moksu anoneet muu tosta perustelmalla, johon Kaarle Kauttu on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska se Kesäkuun 20 päivänä 1899 tehty kauppa, jolla Hermanni Läkkinen oli luovuttanut Kaarlo Rautulle oikeutensa Möksun torppaan, alain mukaan ole rikkonut Kaarle Petarinpoika Maksun Joulukuun 31 päivänä 1870 tehtyyn välikirjaan ja Keisarillisen Senaalin Toukokuun 28 päivänä 1886 antamaan päätöksen perustuvaa vuokraoikeutta Maksun torppaan eikä se seikka, että Hermanni Läkkinen, sen jälkeen kuin Hoksun torppa oli erotettu itsenäiseksi tilaksi, on vahvistanut mainitun kaupan, voi asiaan vaikuttaa muutosta, sentähden ja kun Kaarle Maksun vuokra-aikaa vielä kestää, harkitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi, kumoten Hovioikeuden tuomion ja Kihlakunnanoikeuden päätöksen, hyljätä Kaarlo Kautun kanteen ja velvoittaa Kantun suorittamaan vastapuolillensa, heillä Kihlakunnanoikeudessa olleiden oikeuden käyntikulujen korvaukseksi, yhtei sesti kolmesataa viisikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: till Femikoski Alfred Liuksiala till Femikoski Alfred Liuksiala H. Anneberg Samuli Koski. A. W. Brunlundia Alfra Sara 955
Kesäkuun 19 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa jutussa lauttauksella saatetun vahingon korvaa misesta, jossa Kemijoen Lauttausyhdistys on hakijana sekä Talolliset Olli Prakkula, Jalmari Lahdenkauppi, Heikki Lassila, Alfred Wyörykkä, Antti Putaala, Juho Kaupinerkki ja Daniel Matala, kaikki Kemin pitäjän Ilmolan kylästä, yhteisesti vastaajina: Annettu Oikeusosastossa Kesäkuun 19 päivänä 1916 Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä saanut seuraavat tiedot Maaliskuun 29 päivänä 1911 pidetyssä huutokaupassa olivat Olli Tarkkula ja hänen myötäpuolensa Ilmolan Koroiskylän kalastuskunnalta 128 markan 50 pennin vuosivuokraa vastaan vuokranneet niinkutsutun LaitilanLäsnä: A. L. B. A. J. P. S. K. T.o. L. 950 No 1254 Pag. 131 R. 1915.
rannan padon Kemijossa, mutta kun tukit seuranneena kesänä olivat uutet taessa ruukkautumalla patoon ja häpittämällä pyydykset estäneet kalastusta oli täten koitunut vahinko jätetty, Wesioikeuslain 2 luvun 21 SS:n mukai sesti, välittäjäin harkittavaksi Putkittuaan asian olivat välittäjät Helmikuun 14 päivänä 1912 määränneet, että Kemijoen Lauttausyhdistyksen oli suoritettava Olli Prakkulalle ja tämän myötäpuolille neljäsataa kolme kymmentä markkaa yhdeksänkymmentäkolme penniä korvauksena sii tä, että tukit olivat estäneet kalastus ta sanotulla padolla, joka oli pienen kalan pyyntiä varten aiottu ja turmelleet pyydyksiä; minkä ohessa yhdistysoli velvoitettu kolmellasadallaviidel lä markalla kahdeksalla kymmenellä viidellä pennillä korvaamaan välittäjäin palkkiot ja toimituksesta oikeuluneet muut kustannukset. Syytymättömänä välittäjäin ratkaisuun on Kemijoen Lauttausyhdistys, haastateltuaan Olli Trakkulan ja hänen ylläsutellut asiakumppaninsa Kemin, Simon ja Tervolan pitäjäin käräjkunnan Kihlakunnanoikeuteen, lausuinut, että kysymyksessä oleva pato oli vallaväylään rakennettu ja senvuoksi laiton; että palo oli tarkoitettu pääasiallisesti lohen ja toimenen pyyntiä varten; jommoiseen kruununkalastusmentyhtiö, jonka oikeuden yhdistys oli vuokrannut, oli Kemijoissa yksin oikeutettu; että välittäjät olivat arvioineet pato-ainest ja työpalkat koltuuttoman korkeeksi; ja ettei oltu edestoteensaalittu, että tuket olivat vahin gon oikeuttaneet; minkävuoksi ja kun kohtuutonta oli että Kemijoen Lauttaisyhdistys oli velvoitettu korvaa maan kaikki kulut, yhdistyksen puolesta on vaadittu välitystuomien kumoamista. Kannetta ovat Olli Prakkula ja hänen myötäpuolensa vastustaneet, aneen korvausta oikeudenkäyntikuliustaan, minkäjälkeen ja sittenkuin Suomen Kruunun asiamiestä oli asiassa kuultu, Kihlakunnanoikeus on, Mar457
raskuun 14 päivänä 1913 julistamassaan säätöksessä katsonut, ettei Kemijoen Lauttausyhdistyksen puolesta oltu voitu esit tää syytä välittäjäin päätöksen muutta miseen ja senvuoksi, samalla kuin kanne oikeettomana hyljättiin, jättä nyt saman päätöksen voimaansa ja sen ohessa velvoittanut Kemijoen Lauttausyhdistyksen sadalla markalla kuvaamaan Olli Pakkulan ja tämän myötäpuollen oikeudenkäyntikulut. Hevioikeus, jonka tutkittavaksi Kemijoen Lauttäusyhdistys oli vetoamalla saattanut jutun, on Huhtikuun 16 päivänä 1915 antamallaan tuomiolla jättänyt sen Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan Hovioikeuden tuomioon on Kemijoen Lauttausyhdistys anonut muutosta perustelmalla, johon Olli Prakkula ja hänen myötäpuolensa ovat vastannut Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Kemijoen Lauttausyhdistys ole esittänyt syytä muuttaa Hovioikeuden tuomita, joka siis jää pysyväksi; ja velvoite/T.o. kuus. taan yhdistys maksamaan Olli Prakkulalle ja hänen myötäpuolelleen heiltä jutun tähden täällä olleiden kulujen korvaukseksi kahdeksankymmentä mark kaa. Tätä kaikki asianomaiset noudat takoot Keisarillinen Suomen Senaatti. Alped Luksiala. H. Annberg. Alped Luksiala. H. Annberg. Johannes Pesonen. Samuli Koski. 558
Kesäkuun 19 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa palovahingon korvausta koskevassa jutussa jossa Brandförsäkrings Aktiebolaget Pennia niminen osakeyhtiö Helsingin kaurungista on hakijana sekä Ajuri Antti Jaakola Torssan tehdaskylästä Tammelan pitäjää, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Kesäkuun 19 päivänä 1916. Keisarillinen Senaalli on itsellan esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä saanut seuraavat tiedot: Antti Jaakola en Brandförsäk rings Aktiebolaget Pennialle toimitullamansa haasteen nojalla Helsingin kaupungin Raastuvanoikeudessa lausunut, että sitten kuin mainittu yhtiö oli Marraskuun 11 päivänä 1910 antamallaan vakuutus kiralla No 148900 Antti Jaakolalle vuoden ajaksi, lukien 8 päivästä sanottua Läsnä: T.S. - A. L. B. A. J. P. S. K. No 1255. Såg 10 Rb 1915.