Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
lotta Öhbergin puolesta suorittanut eri maksuja, nimittäin 30 päivänä Lokakuuta 1901. leimamerkeistä 51 markkaa 50 penniä, 19 päivänä seuraavaa Marraskuuta eräälle Karppiselle 19 markkaa 50 pennä, 22 päivänä samaa kuuta Kihlakunnantuomari Georg Alfred Thomelle 13 markkaa 45 pen niä, 25 päivänä samaa kuuta eräästä kiinnityshakemuksesta 3 markkaa 50 penniä ja 31 päivänä seuraavaa Joulukuuta Kihlakunnantuomari Ahomelle ja Pormestari Johannes Lundsonille kummallekin 8 markkaa, tehden Charlotta Öhbergin velkakirjasta saama vastike siis kaikkiaan 18103 markkaa 95 penniä; mihin nähden ja kun Emilia Pelkonen vastoin Charlotta Öhbergin kieltoa onlut voinut näyttää, että Pankinjohtaja Pelkonen kaupanvälityspalkkiona toimuulla laillisella perusteella olisi ollut oikeutettu saamaan Charlotta Öhbergistä Emilia Pelkosen vaatimaa 5000 markan hyvitystä, Hovioikeus, muuttaen Raastuvanoikeuden päätöstä ja vapauttaen Charlotta Öhbergin enemmästä maksuvelvollisuudesta, on velvoittanut Charlotta Öhbergin heti, puheenalaiseen velkakirjaan tehtävää asianmukaista kuittia vastaan, suorittamaan Emilia Pelkoselle sanotut kahdeksantoistatuhatta satakolme markkaa yhdeksänkymmentäviisi penniä keuden prosentin vuotuisine korkoineen lukiin kuudeltatuhannetta markalta 16 päivästä Syyskuuta 1901, viideltäkymmeneltäyhdeltä markalta viideltäkymmeneltä penniltä 30 päivästä Lokakuuta 1901, yhdeksältätoista markalta viidelläkymmeneltä penniltä 19 päivästä seuraavaa Marraskuuta, kolmeltatoista markalta neljältäkymmeneltäviideltä penniltä 22. päivästä ja kolmelta markalta viideltä kymmeneltä penniltä 25 päivästä samaa Marraskuuta, viideltätuhannelta markalta 24 päivästä seuraavaa Joulukuuta kuudettatoista markalta 31 päivästä samaa kuuta, viideltätuhannetta markalta. 1 päivästä Maaliskuuta 1902 ja kahdelta tuhannetta markalta 1 päivästä seuraavaa Elokuuta, kaikki kunnes täysi maksu tapahtuisi, siitä kuitenkin vähentämällä mitä Emilia Pelkonen oli myön tänyt velan maksuksi suoritetun eli 17
20 päivänä Marraskuuta 1901 suoritetut viisisataa markkaa, 29 päivänä Tammikuuta 1902 maksetut kolmesataa markkaa, 14 päivänä seuraavaa Helmikuuta kahdesta obligationsista saadut neljäsataa viisikymmentäkahdeksan markkaa kolmetoista penniä, 7 päivänä Maaliskuuta samana vuonna suoritetut kaksisataa markkaa, 27 päivänä Syyskuuta niinikään vuonna 1902 maksetut kaksisataa markkaa, 15 päivänä seuraavaa Marraskuuta erään Vilho Penttilän tunnusteella saadut kaksituhatta seitsemänsataa markkaa yhdeksänkymmentäneljä penniä, 27 päivänä sitä seuraavaa Joulukuuta samoin Vilho Penttilän tunnusteella saadut kahdeksantuhatta kaksisataa yhdeksänkymmentäyksi markkaa viirikymmentäkaksi penniä, 24, oikeastaan 23 päivänä Kesäkuuta 1904 maksetut kaksisataa markkaa, 30 päivänä samaa kuuta suoritetut kolmesataa markkaa ja 18 päivänä Lokakuuta 1905 maksetut neljäsataa markkaa. Sitä vastoin jäi Raastuvanoikeuden päätös muuten eli mitä tuli Emilia Pelkoselle myönnettyyn oikeudenkäymiskulunkien korvaukseen pysyväksi. Hovioikeuden tuomioon ovat sekä Emilia Pelkonen että Charlotta Öhberg hakeneet muutosta tänne toimittamillaan perustelmilla, minkä jälkeen he puolin ja toisin ovat säädetyssä järjestyksessä vastannest toistensa muutoksenhakemuksiin. Keisarillinen Senaatti on tutkineet tämän jutun ja katsoo siinä selvitetyksi että Charlotta Öhberg, antaes saan Pankinjohtaja Pelkoselle kysymyksessä olevan velkakirjan, on sitou tunut Pankinjohtaja Pelkoselle suorit tamaan viisituhatta markkaa palkkioksi siitä että Pelkonen oli avustanut Charlotta Öhbergiä hankkimaan itselleen puheenalaisen talon ja ravintotaliikkeen sekä harkitsee sen vuoksi oikeaksi Emilia Pelkosen muutoksenhakemuksen johdosta velvoittaa Charlotta Öhbergin suorittamaan Emilia Pelkoselle yli sen mitä Hovioikeus on hänen maksettavakseen määrännyt viisituhatta markkaa ynnä kuusi prosenttia korkoa niistä 48
lukien velkakirjan antopäivästä, 5. päivåstä Syyskuuta 1901. Mitä sitten tulee Charlotta Öhbergin muutoksenhakemukseen, min ja samalla kuin Keisarillinen Senaatti ei tahdo tutkiakseen ottaa Charlotta Öhbergin vasta täällä teke maa anomusta että, koska Pankinjohtaja Pelkonen, jolle Charlotta Öhberg oli antanut kaksi Vilho Penttilän hyväksymää vekseliä yhteensä kahdesta kymmenestä tuhannesta markasta, oli mainituissa konttokuranteissaan niistä hyvittänyt Charlotta Öhbergiä ainoastaan 12,992 markalla 46 pennillä, loput eli 7007 markkaa 54 penniä hänelle myös hyväksi luettaisiin, katsoo Keisarillinen Senaatti ettei Charlotta Öhberg ole esiintuonut syytä muulla tavoin muuttaa Hovioikeuden puheenalaista tuomiota kuin että, koska on selvitetty että Charlotta Öhberg 27 päivänä Syyskuuta 1902 on velastaan suorittämet kaksituhatta markkaa eikä, kuten Hovioikeus tuomiossaan on lausunut kaksisataa markkaa, Charlotta Öhberg oikeutetaan niistä määristä, jotka hän Nans Salmros on velvoitettu Emilia Pelkoselle suorittamaan, vähentämään, paitsi muita Hovioikeuden tuomiossa mainittuja rahamääriä, vastasanottuna päivänä suorittamansa kaksituhatta markkaa. Näin oikaistuna jää Hovioikeuden tuomio muuten pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti J. N. Börnlund Walen Andersin kanteri Saarinen Mamus Peltonen 49
Helmikuun 9 päivänä 1911. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa korvausta koskevassa jutussa, jossa Talollinen Jooseppi Anselm Enokinpoika Sandnäs, Parkanon pitäjän Larinnevan kylästä, on hakijana ja Mäkitupalaisenleski Anna Juhontytär Sandnäs eli Alaoja, samasta kylästä, tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 9. päivänä Helmikuuta 1911. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Sittenkun Parkanon pitäjän käräjåkunnan Kihlakunnanoikeus oli Joosepri Anshelm Sandnäsen vaatimuksesta päätöksellä 27. päivältä Lokakuuta 1904. siihen nähden että Anna Juhontyttären miehen Joonas Simoninpoika Sandnasin suusanallisella sopimuksella elinajakseen saama vuokraoikeus Alaajan torppaan, joka sijaitsi Jooseppi Anselm Sandnäsen omistaman Sandnösen läsnä: J. B. S.S. W A. BeitHj. Fr SS: 100 Pag 206. R.D. 1909.
talon maalla mainitussa Lapinnevan kylässä, oli päättynyt Joonas Sandnasin kuollessa, tuominnut sanotun torpan maineen ja huoneineen jätettäväksi viimeistään 14. päivänä Maaliskuuta 1906. Jooseppi Anselm Sandnäsin vapaaseen hallintaan, mutta oikeutta nut Anna Juhontyttären hakemaan Joo seppi Anselm Sandnäsillä korvausta torpan rakennuksista, sikäli kuin ne olivat hänet ja hänen vajavaltaisen tyttärensä Amalia Joonaantyttåren omaisuutta, on Anna Juhontytär Jooseppi Anselm Sandnäsille toimituttaman sa haasteen nojalla Kihlakunnanoikeudessa vaatinut Jooseppi Anselm Sandnäsia velvoitettavaksi Anna Juhon tyttärelle ja Amalia Joonaantyttärellä suorittamaan korvausta 10. päivänä Heinäkuuta 1905. toimitetun katselmuksen mukaan asuinhuoneista 214. markkaa, navettavakennuksesta 265. markkaa, aitasta 75. markkaa, tallista 25. markaa, riihestä 250. markkaa, saunasta 30. markaa, pojasta 15. markkaa ja kahdesta niittyladosta yhteensä 35. markkaa sekä aidoista 62. mark kaa eli siis kaikkiaan 971. markkaa. Wastaten kanteeeseen on Jooseppi Anselm Sandnäs myöntänyt, että torpan navetta, sanna ja poja olivat Anna Juhontyttären ja Amalia Joonaantyttären omia, mutta väittänyt että muut rakennukset olivat taloon kuuluvia sekä että Joonas sändnäs ja Anna Juhontytär torppaa hallitessaan olivat saaneet vaivannäkönsä palkituiksi; minkä vuoksi Jooseppi Anselm Sandnäs, ilmoittaen suostuvansa maksamaan korvausta navetasta, saunasta ja pajasta kaikkiaan kahdeksankymmentä markkaa, on vastustanut siitä ylitse menevää kannetta Tämän jälkeen on Kihlakunnanoikeus 26. päivänä Lokakuuta 1906. julistamassaan päätöksessä katsonut näytetyksi että Anna Juhontytär ja Joonas Sandnäs hallitessaan Alaojan torppaa olivat siihen rakentaneet edellämainitusta katselmuksesta tehdyssä toimituskirjassa luetellut huoneet ja aidat sekä että torppa kaikkine siinä nyt olevine etuineen oli mainitulla Kihlakunnanoikeuden 27. päivänä Lokakuuta 1904. julistamalla, lain voiman saaneella 51
räätöksellä tuomittu luovutettavak eli Jooseppi Anshelm Sandnäsille; minkä vuoksi ja kun sanotut rakennukset ja aidat, joiden rakennuskustannukset oli katselmuksessa arvioitu yhteensä yhdeksäksisadaksi seitsemäksikymmeneksi yhdeksi markaksi, siten olivat joutuneet Jooseppi Anselm Sandriasin nautintoon ja hän oli saanut niis tä hyödyn, Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Jooseppi Anselm Sandnäsen vaadituksi korvaukseksi Anna Juhontyttärelle suorittamaan viimeksi sanotun rahamäärän. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Jooseppi Anselm Sandnäs oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiolla 22. päivältä Toukokuuta 1909. jättä nyt asian nyt kysymyksessä olevalta kohdalta Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan. Hovioikeuden tuomioon on Jooseppi Anselm Sandnäs anonut muutosta Keisarillinen Senaatti on tutkinut H; Juvukjelm tämän jutun ja katsoo, ettei Jooseppi Anselm Sandnäs ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mairittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: J. Närnlund Sexten Wälinen J. Närnlund Sexten Wälinen Walen Andersin. R. Amberg. Walen Andersin. R. Amberg. 52
Den 10. Februari 1911 Kejserliga Senalens för Finland dem uti ett på nedsall revisionsskilling från Kejserlige Alo Hofrätt inkom met fordringsmål emellan Arren datorn Karl Baungastner och Dispenenten Paul Pettersson, från Strömsors socken, i egenskap af sysslomän i den förstnämndes till konkurs upplåtna bo, samt Vicehäradshöfdingen Sakari Castrén, från Helsingfors stad, af borgenä rerne i berörda konkurs utsedd all i förevarande mål föra konkursmassans talan, gemensamt jökande, samt Fältkameraren Emst Joachim Sallmén, från Kotka stad, warande: Gifven i fastitiedopartementet den 10 Febru ari 1911. Kejserliga Senaten har låtit hand lingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt numera är i fråga, inkom tat följande: Sedan i Agenten Johan Lappalainen genom kontrakt af den 23 April 1904. åta get sig att under Maj och Juni månader gds - J. A. B. - S.G. Hnt. - Rit53 No 207. Tag 51. R. D. 1909.
år 1905 åt Tirman Böleus, Bonnet uti daden Taris i repulliken Trankicke leverera ett parti trävaror samt Karl Baumgårner och Jordbrukaren Jakob Kaufter, från Walkiala socken, den 25. i sagde April månad iklädt sig, en för lägge och bägge för en, proprie borgen för det förskoll å 1500 mark, som Finnan Riiloros Bermet uti kontraktet förbundit sig att utgifva åt Johan Tappalainen med skyldighet för denne att därå erlägga sex procents år lig ränta och hvilket förskott firman vedermera den 4. Maj 1904. jämväl tillhanda hållit Lappalainen, äfvensom inteckning den 11. Maj 1904. blifvit fastställd uti Johan Lappalainen och hans hustru Maria Lappalainen tillhöriga hömgården och tomten No 10 vid Marie och No 13. vid Kaptensgatan i tjugufemte kvarteret och andra stadsdelen af Kelka stad Karl Raumgartner och Jakob Stauffer till säkerhet för hvad de kunde nödgas i följd af omförmälda borgen rubetala, så har Jakob Stauffer, enär Lappalainen kommit i konkustillstånd utan att hafva fullgjort lvaransen samt förmån öfverlåtit sin rätt åt Fältkamreraren Sallmön, i följd af omförmälda borgen återguldet sagda förskott sålunda att Stauffer åt Sallmén erlagt den 4. Januari 1905. 1200 mark jämte ränta 152. mark och den 2 darpa följande Mars 5000 mark med ränta 59 mark eller tillsammans 15211 mark. Tärefter har Jakob Staufför, som vid den 14. Januari 1905. å Johan Tappalainens konkursmassas vägnar hållen auktion inropat förberörda Lappalainen tillhöriga gård i Kolka stad för 40, 100 mark, den 9. Maj 1905. rörande sitt anledning häraf uppkomna mellanhaf vande med Johan Lappalainen upprät tal en kontokurant, uti hvilken Stauffer upptagit sig till godo för särskilda i berörda gård intecknade skulder, dem Stauffes dels öfvertagit dels guldit, inalles 36,007 mark 30. penni samt för ofvanomordade inbetalning åt Fältkomreraren Sallmin 1521. mark, men däremot godtgjort Lappalainen ser köpeskillingen 40,100 mark och förty beräknat sig hafva ett sålde hos Lappalainen af 11, 118 mark 50. penni, hvaraf Karl Ruumgartner på grund af förenämnda borgen borde ansvara för hälften med 5,559 mark 25. penni, äfvensom transporterat denna for54
dran med ränta på Tältkameraren Sall mén. På denne härå i Karl Raumgårt ners konkurs utsökt ifrågavarande fördran, har densamma af en annan fördringsegare motsagts förmämligats på föl jande skäl, nämligen: att Tallkamreraren Tallmén icke ens påstått, än mindre gjort sannelikt, alt Finnan Niilow, Bonnet i Johan Tappalainens konkurs lagli gen bevakat den fordran, för hvilken Karl Baumgarlner och Jakob Kauffes iklädt sig bergen; att Sallmén underlåtit förete den hufvudförbindelse, hvarå borgesskriften hade afseende; att det icke utredts att Lappalainen erhållit några förskott af Herman RiilouRennet, än mindre att lappalainen uppburit just de försholt, som i borgeskriften förut jälls att Jakob Kauster syntes icke hafva varit lagligen förpliktad att fullgöra ofta nämnda borgesförbindelse; att Fallkomreraren Sallmén icke visat sig hafva varit lemynde gad att å Tirman Kiilon, Bonnets vägnar emottaga den af Stärefter erlagda betalningen, hvarutom Karl Raumgartna genom ifrågavarande borgen åtagit sig betalningen af de däri omnämnda förskollen till finnan, men icke till någon annan, och firman således icke varit berättigad att transportera sin tilläfventyrs uppkom ra fordran hos Rautgarlner på annan person; att äfven den reversrätt, som Kaufför genom betalning af Lappalainens i borgesförbindelsen afsedda gäld möjligen för värfat sig, i enlighet med förbinderens ordalydelse varit bonden vid Staffers perion och förty ej heller kunnat öfverlåtas å tredje man; samt att Sallmén i konkursen beedigat ett tillgodehafvande en ligt kontokurant, men icke någon borgesförbindelse. Genom den 8. September 1905. af kunnad dom i Karl Baungartnäs kon keus har Häradsrätten utdömt Fallkomreraren Sallméns på grund af emordade kontokurant beräkade fordran till det be lopp Sallmén genom skild rättegång kunde få sig tilldömdt, dock högst 5,559. mark 25. penni jämte sex procents ränta därvi från den 9. Maj 1915. I anledning häraf har Tallkamreraren Sallmén efter utverkad stämning å Karl Kaunigårder och Paul Pettersson, deras ofvanomförmälda egenskap, vid Häradsrät55
ten i Lappträsk och Strömsors socknars tingslag förklarat sig vara sinnad att styrka riktigheten af sin förenämnda fordran samt yrkat, att densamma måtte så till hufvudstol som ränta utdömas från de till konkurs upplåtna tillgångarna och att konkursmassan blefve förpliktad godtgöra Sallmén kostnadema i målet. Efter det Karl Raungartner och till häradshöfdingen Castrén, af hvilka den sistbemälde på ofvan anförd grund tagit sig talan i målet, vid Häradsrätten till städeskommit, men Paul Pettersson uteblifvit, hafva Karl Rautgåstner och Vicehäradshöfdingen lastrén, i saken hörde, återhämtal samtliga emot Fältkamreraren fallméns fordran i konkursmålet gjorda anmärkningar samt därtill ännu framhållit, att Jakob Stausder den 6. Februari 1915. transporterat 1893. mark af sitt tillgodohafvande hos Johan Tappalainen å Stadsfogden Herman Harjus, som därefter bevakat detta belopp i Lappalainens konkurs, hvarföre och då desamma icke af Wärjus å Stenfler återtransporterats, Sallmén icke i någon händelse vore rätte. fordringsegare till mera än hälften af skilnaden emellan kontokurandens saldo 11/8. mark 50. penni och det åt Warjus öfver låtna beloppet Häremot har Fältkamreraren Sall min erinrat, att de under konkursmålets behandling emot Sallméns bevakning fram ställda anmärkningarna redan blifvit af Häradsrätten vid sagda måls afgörande tagna under ompröfning och därföre gjor dare borde komma i öfvervägande, hvarhos Sallmén anhållit, att Stadsfogden Warjus måtte utan ed höras öfver hvad han hade sig bekant i saken; därå Häradsrätten, hvarest Vicehäradshöfdingen lärten, enär Harjus ej vore part i saken, metsagt hans börande, medels beslut för den 6. September 1906. förklarat sig icke med sig kunna afla Taltkameraren Sallméns anhållan om Stadsfogden Harjus hörande, hvadan Varjus komme att utan ed i målet böras; emot hvilket beslut Vicehäradshöfdingen Castrén anmält missnöje och i följd däraf erhållit undervisning att ändring i beslutet finge sökas i sammanhang med andringsökan de i hufvudsaken. 56
Sedermera har Häradsrätten, efter det Stadsfogden Harjus blifvit i saken hörd, medels utslag förenämnda C. September 1906. målet utlåtit sig och på anförda skat fastställt det belopp, hvilket Fältkamereraren fallmén vore berättigad att ur renkursmassans tillgångar enligt de i konkurs domen angifna grunderna uppbära, till hälften af skilnaden emellan kontokie randens sålde elfvatusen etthundra åder lon mark femtio penni och det på Stads fogden Harjus transporterade beloppet åtta tusen niohundra nittiotre mark eller till ettusen sextiotvå mark sjuttiofem penni jemte sex procents årlig ränta därå från den 9. Maj 1905., hvarjämte Vicehäradshöfdingen Castrén och dennes medparter skyldigkändes att af konkursmassans till gångar ersätta Fallkomreraren Sallmén dennes kostnader i målet mål sjuttiofem mark. Hefrätten, under hvars pröfning till häradshöfdingen Castrén och Fältkomreraren Sallmén, hvardera för sig, i vadeväg dragit målet, har medels dom den 30. December 1908. funnit Vicehäradshöfdingen Castrén, enär Häradsrätten, då Stadsfogden Warjus rätt varit af förevarande mål beroende, egt rätt att däri höra Harjus, icke hafva anfört skäl till ändring uti Häradsrättens förberörda beslut af den 6. September 1906. Vidkomman de sedan själfva saken, så hade Jakob Kauffer, då Stadsfogden Harjus förklarat, att den af honom i Johan Tappalainens konkurs bevakade fordran, stor åttatusen niohundra nittiotre mark, blifvit å honom öfverlåten endast för omförmälda bevakning och att han genom att emedelbart efter inställelse dagen i Lappalainens konkurs till Jakob Stauffes återställa fordringsleviset, ehuru någon skriftlig återtransport icke egt rum, afsagt sig all den rätt till fordringsbeviset han på grund af transporten nöjligen egt, varit oförhindrad att uti sin kontokurant upptaga och å Taltkamreraren Sallmén transportera hela nu i fråga varande fordran samt Sallmén på grund däraf berättigad att i Karl Brungårdnens konkurs bevaka densamna. Med afseende härå och då ej mindre uti Johan Lappalainens konkurs bevakats af Fältkamreraren Sallmén för Simon Ruson - Bennet betusen mark jämte ränta och 51
af Stadsfogden Harjus å Jakob Kauffers vägnar åttatusen niohundra nittiotre mark eller således sammanlagdt mera än del af Jakob Stauffer uti kontokuranten honom till godo upptagna såldet, än äfven Johan Lappalainen den 4. Maj 1904. å hveranskontraktet af den 23. April samma år tecknat erkännande om att han fått uppbära del i kontraktet omförmälda förskollet fem tontusen mark och Jakob Stauffer, jämlikt 7. SS: i Kejserliga föroraningen den 24. Februari 1873. angående närmare bestämmande af löftesmans ansvarskyldighet, varit berättigad all inbetala förskollet åt Tallkamreraren Sallmén, som genom till riktigheten styrkta transporter blifvit därtill bemyndigad, samt påståendet att den rätt firman Biiilou: Bennet och Jakob Kaufser på grund af bergesförbindelsen egde icke kunnat af dem å Taltkamreraaren Sallmén öfverlåtas saknade stöd i lag, har Hofrätten, som ansett att invändningarna om Tältkamereraren Sallméns underlåtenhet att förete den hufvudförbindelse, hvarå borgesskriften hade afseende, och beträffan de den af Sallmén i Karl Raumgårt. ners konkurs aflagda borgenärveden, redan blifvit uti domen i samma konkurs pröfva de och underkända, med ändring af Häradsrättens moträdjade utslag, fastställt det belopp Tällkammaren Sallmén egde att ur tillgångarna i Karl Baumgårtnars konkurs enligt de i konkursdomen angifna grundana uppbära till fordrade femturen femhundra femtienio mark tjugufem penni jämte sex procents årlig ränta därå från den 9. Maj 1905, men skäl till ändring i Häradsrättens utslag, såvidt detsamma anginge den Tillkamreraren Sallmén till dömda rättegångs kostnadsersättningen, fann Hefrätten icke vara anförda, hvarför vid samma utslag i denna del komme att broUti Hofrättens dom har Arrendatorn Baumgårner och hans ofvanbemälda med parter sökt ändring medels ingifven deduk tion, den Fallkamereraren Sallmén i föreskrifven ordning bemält Kejserliga Senaten har tagit målet öfvervägande och finner Arrendatens Maangastnar, Tispenenten Pettersson samt till häradshöfdingen Castrén icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda 58
dom, hvarvid förty kommer att bero; och ålägges Arrendatorn Bonngartner, Disponen ten Pettersson samt Vicehåradshöfdingen lastrén att af konkursboets medel till Tält kamreraren Sallmén, i ersättning för hans härstädes i målet hafda kostnader, utgif na sextio mark. Det alle, som vederbör, till ark. Pet alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: T N Bömlund. Anten Saarinen T N Bömlund. Anten Saarinen Walter Andersin. B. Amberg. Walter Andersin. B. Amberg. Åkon Dahlbeck Helmikuun 10. päivänä 1911. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa, häätämistä koskevassa nostojutussa, josja Itsellinen Juho Sjöblom, Kiukaisten kappelin Panelian kylästä, on hakijana sekä Maakauppi aat Nikolai Toponoff ja Juho Kuotaa Konstari, kumpikin sanotus jinä: Annettu Oikeusosastossa 10. päivänä Helmikuuta 1911. Keisarillinen Senaatti on itselvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: teen nojalla ovat Nikolai Toponoff pitäjäin sekä Kiukaisten ja Honbilahden kappelien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeuden istunnossa 16. päivänä Marraskuuta 1905. lausuneet, että sittenkun mainitussa hylässä vuonna 1903. päättyneessä läsnä: J.  R. - W. t. - J. P. B. et. 3SS: 208. Pag. J. R. D. ta kylästä, poisjääneinä vastaaleen esittelyttänyt juttuun kuuluJuho Sjöblomille toimitetun haasja Maakauppias Johan Emil Wahlqvist Euran, Köyliön ja Säkylän J. H. af H. 1909.
isonjaon järjestelyssä oli jätetty eräs maaalue jakamatta kylän talojen yhteisesti omistettavaksi manttaalin mukaan, niin olivat Nikolai Löfronoff ja Johan Emil Wahlqvist kontrahdeilla 13. päivältä Syyskuuta 1905. ja 20. päivältä Elokuuta 1904. sanoteen kylän manttaalinomistajain valtuustolta vuokranneet rajakkain olevat tontit kysymyksenalaisesta yhteismäästä; ja koska Juho Sjöblom ilman mitään oikeutta hallitse osaa Sofronoffin ja osaa Wahlqvistin vuokralle saamista tonteista, ovat Nikolai Toponoff ja Johan Emil Wahlqvist vaatinut Juho Sjöblomia velvoitettavaksi jättämään hallitsemanja maapalsta Sofronoffin ja Wahlqvisten vapaaseen nautintoon sekä poismuuttamaan siiltä rakennuksensä. Asiassa kuulustettuna on Juho Sjöblom vastannut, että hän suullijen vuokravälipuheen nojalla oli asunut edellämainitulla Pynin taloon ennen kuuluneella maapalstalla lähes neljäkymmentä vuotta sekä aikanansa siitä vuokrannut Johan Emil Wahlqvistille tonttipaikan sillä ehdolla että Sjöblom elinkautensa saisi asua siinä, missä hänen rakennuksensa sijaitsivat, johon ehtoon Wahlqvist myöskin oli suostunut; että Nikolai Toponoff ja Johan Emil Waluqvist isonjaonjärjestelyn tapahduttua olivat rakentaneet aidan tonttiensa ympari niin että Sjöblomin rakennukset olivat joutunut aivan puheenalaisten tonttien väliin; sekä että talojen isäänät isonjaanjärjestelyssä olivat päättäneet, ettei vanhoja asukkaita saataisi kylän alueelta häätää. Tähän nähden on Juho Sjöblom, myöntäen, että hänet oli syksyllä vuonna 1903. irtisanottu maa-alueen hallinnasta, anonut kiinteen kumoamista. Sittenkun Juho Kustaa Konstari, jolle Johan Emil Wahlqvist oikeudenkaupinen kestäessä oli siirtänyt oikeutensa vuokraamaansa tonttimaahan, oli yhtynyt kan60