Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Wilhelm Helsingiuselle mellotuslaitoksen, perustamista varten viideksikymmeneksi vuodeksi vuokrannut niinhyvin koko sen Keskisen taloon kuuluvan tiluslohon, joka sijaitsi Kylänalasen järven ja Pitkäveden järvien välillä ja jota rajoitti toiselta puolen Ylisen ja toiselta Alasen talojen Winkiän kylässä tilukset, kuin myös kaikki sanotun alueen sisällä löyty vät kosket, oli Turun Hovioikeus, riidan synnyttyä paremmasta oikeudesta siihen paikkaan mainitussa kylässä olevaa Winkiän koskea, jota Kapteeni Petterhoff ja hänen kanssaosakkaansa aikoo vat käyttää kerrottuun tarkoitukseen, 16 päivänä Tammikuuta 1856 antamassaan, sittemmin lain voiman saaneessa tuomiosa julistanut Kapteeni Wetterhoffen ja hänen asiakumppaninsa oikeutetuiksi aijottua mellotuslaitosta varten nautti maan etuoikeutta riidanalaiseen perus tuspaikkaan Winkiän koskessa; minkä jälkeen Keisarillisen Senaaten Talous osasto, Kauppias Feodor Kiseleffin hunkittua itselleen sanotun vuokrakontrahdin nojalla oikeuden puheenalaisessa koskessa tarkastettuun perustuspaikkaan päätöksellä 15 päivältä Toukokuuta 1858 oli hyväksynyt ja vahvistanut Hämän läänin Kuvernöörin, Kauppias Kiseleffen anomuksen johdosta tekemän ehdotuksen että, Kiseleffille myönnettäisiin oikeus Winkian koskeen perustaa saha, ja oli Saarelan Höyrysakeyhtiö jolle vielämainitussa 7 päivänä Tammikuuta 1852 tehdyssä välikirjassa määrätyt etuudet olivat luovutetut, sittem min 24 päivänä Lokakuuta 1865, jolloin Pinkiän koskessa enää oli ainoastaan jauhomylly, siirtänyt oikeutensa tuohon Kinkiän myllyyn siihen kuuluvine maineen Talollisenvävylle Herman Enqvistille, joka taas 20 päivänä Tammikuuta 1880 oli myynyt sen Mylläri Viktorinus Helanderille, jonka tyttäreltä Ida Sälliltä ja tämän mieheltä Fabian Sälliltä Otto Alanen välikirjalla 26 päivältä Lokakuuta 1901 oli saanut itselleen luovutetuksi sanotun myllyn 7 päivänä Tammikuuta 1902 vastaanotettavaksi. Tämän jälkeen on Otto Alanen Hä56
meen läänin Kuvernöörille 21 päivänä Maaliskuuta 1902 antamassaan kirjoituksessa anonut lupaa myllylaitoksen perustamiseen, Hinkiän kosken vesivainaakäyttämällä, omistamansa Ylisen talon maalle; minkä johdosta Piirinsinööri August Fredrik Hildén, sanotun läänin Kuvernöörinviraston määräyksen mukaan, 8 päivänä Heinäkuuta 1902 perustuspaikalla on toimittanut sellaisen katselmuksen, josta 23 päivänä Maaliskuuta 1868 vesijohdoista ja vedenlaitoksista annetun asetuksen 29 SS:ssä säädetään; mutta kun Akseli ja Adolf Poukka sekä Filosofianmaisteri G. R. W. Tilliaus, ilmoittaen että Adolf Poukka, myydessään 12 päivänä Maaliskuuta 1894 Keskisen talon Akseli Poukalle, oli pidättänyt itselleen eläkkeenä tuon tilan alueella sijaitsevan, Winkiän koskessa olevan myllyn maineen ja tiluksineen sittenkun Fabian ja Ida Sallin vuokraoikeus niihin loppui sekä että Akseli Poukka Adolf Poukan suostumuksella 2 päivänä Kesäkuuta 1902 oli Maisteri Lilliaenselle tahi hänen oikeutensa omistajalle viideksikolmatta vuoleksi, 1 päivästä senjälkeistä Heinäkuuta lukien, vuokrannut 7 päivänä Tammikuuta 1852 tehdyssä välikirjassa mainitun maakappaleen kaikkine sillä olevine vesiputoukineen ja kaiken vesioikeuden ynnä Akseli Toukan omistaman, Winkiän koskeen perustetun kovasinmyllyn, olivat katselmuksessa vastustaneet Otto Alasen puheenaolevaa anomusta, koskei Alasella ollut mitään oikeutta Winkiän kosken veteen syystä että välikirja 7 päivältä Tammikuuta 1852 oli lakannut voimassa olemasta sekä tähän välikirjaan perustettu oikeus joutunut takaisin Keskisen tilalle, oli Piiriinsinööri Hildén pitänyt oikeudellisen tutkinnon kysymyksessä olevan vesivoiman käyttämisoikeudesta tarpeelli senä, ennenkuin muihin toimenpiteisiin Otto Alasen hakemuksen johdosta voitiin ryhtyä; minkä jälkeen Kuvernöörinvirasto päätöksessä 4 päivältä Elokuuta 1902 oli osottanut Otto Alasen, äskenmainitun asetuksen 31 SS:n 57
nojalla, paikkakunnan Kihlakunpanoikeudessa laillisessa järjestyksessä Akseli ja Adolf Poukkaa sekä Maisteri Iilliaausta vastaan nostamaan kanteen paremmasta oikeudesta puheenalaisen vesivoiman käyttämiseen. Tämän johdosta on Otto Alanen, haas tatettuansa Akseli ja Adolf Poukan sekä Maisteri Lilliaaisen Längelmäen ja Kuoreveden pitäjäin käräjjäkunnan Kihlakunnanoikeuteen, 9 päivänä Maaliskuuta 1903 ilmoittanut asian Kihlakunnanoikeuden käsiteltäväksi sekä kanteensa kehittämiseksi lausunut omistavansa Ylisen ja Alasen tilat, joista edellinen oli veroltaan 7/144 ja Alasen talo 77/192 manttaalia, ynnä sitä paitsi Uusi - Ylisen tilan myöskin Winkian kylässä omistajan Talollisen Ludvig Wassmanin kanssa 5 päivänä Maaliskuuta 1902 tekemänsä kirjallisen välipuheen nojalla, jonka kautta Ludvig Wassman oli Otto Alaselle luovuttanut ne oikeudet, mitkä hänellä äskensanttun tilan omistajana oli Winkiän koskeen, hallitsevansa Uusi-Ylisen 27/288 manttaalin veroiseen tilaan kuuluvan osan kyläkunnan yhteisestä vedestä Pääskylän joessa, missä Winkiän koski oli, joten ja kun Ninkiän kyläkuntaan paitsi mainittuja tiloja kuului ainoastaan Keskisen talo, joka oli veroltaan 7/192 manttaalia, vähintäin kolme neljäsosaa kyläkunnan jakamattomasta vedestä ja siis myös riidanalaisesta koskesta kuului Otto Alaselle; mihin nählen Otto Alanen on vaatinut vastapuoltensa velvoittamista hänen vapaasti nautittavakseen luovuttamaan kolme neljännestä Winkiän kosken vesivoimasta. Sittenkun Maisteri Lilliaaus oli ilmoittanut siirtäneensä hänelle välikirjan kautta 2 päivältä Kesäkuuta 1902 annetun ylläkerrotun vuokraoikeutensa osakeyhtiölle Finska Skiffer Aktiebo laget ja Otto Alanen tästä syystä, luopuen kanteesta Maisteri Hilliausta vastaan, vastaajaksi juttuun haastattanut mainitun yhtiön sekä yhtötä vastaan toistanut edelläsanotun kanteen, ovat Akseli ja Adolf Poukka 58
sekä osakeyhtiö Finska Skiffer Aktiebolaget, asiassa kuulustettuina, väittä neet, että Winkiän koski sijaitsi kokonaan Keskisen tilan alueella ja että yhtiöllä siis, koska 7 päivänä Tammikuuta 1852 tehty kontrahti, jonka nojalla Otto Alanen hallitsi Winkiän myltyä siihen kuuluvine tiluksineen, jo oli voimaton ja yhtiön hallussa oleva kovasinmylly eli hiomatehdas oli perustettu samaan paikkaan, mihin yllämainituille mellotus- ja sahalaitöksille oli asianomainen lupa hänkittu, sekä sentähden oli pidettävä näiden jatkuvana tehdastaitoksena, oli yksin oikeus kosken vesivoimaan ja joka tapauksessa kosken koko vesivoiman lunastamiseen tuon tehdastaitoksen käyttämistä varten, ellei Keskisen taloon kuuluva osa vesivoimasta siihen ruittanyt, minkä tähden Akseli Poukka ja hänen asiakumppaninsa ovat vastustaneet kannetta. Otto Alasen huomautettua, että se paikka Winkiän kosken lännen eli etelänpuolisen rannan alapäässä, johon hänellä oli aikomus perustaa kysymyksessä oleva mylly, kuului hänen omistamaansa Ylisen taloon, joten Keskisen talon maat eivät joka puolelta ympäröineet sanottua koskea, ja ettei puheenalaisen kovasintektaan perustamiseen oltu laillisessa järjestyksessä lupaa hankittu sekä ettei sitä voitu pitää edellämainittuin mellotus- ja sahalaitosten jatkona, on Kihlakunnanoikeus, jossa Aksels Poukka ja osakeyhtiö Finska Skiffer Aktiebolaget ovat pyytäneet lykkäystä jutussa saadakseen tilaisuutta näyttää toteen että kovasinmylly oli sen vesivoiman tarpeessa, jota siinä käytettiin, ja ettei tätä tarkoitusta varten ollut käytännössä suurempaa osaa kosken vesivoimasta kuin mellotuslaitoksen ja sahan perustuskirjoissa oli myönnetty, 12 päivänä Joulukuuta 1904 julistamassaan päätöksessä, samalla kuin Akseli Poukan ja osakeyhtiön Finska Skiffer Aktiebolaget lykkäyspyyntö, koskei näiden ehdottama selvitys vaikuttanut asian päättymiseen, hyljättiin, mainit59
semillaan perusteilla julistanut Otto Alasen oikeutetuksi Winkian koskessa käyttämään hänelle kuuluvaa kosken vesivoimaa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Akseli ja Adolf Poukka sekä osakeyhtiö Finska Skiffer Aktiebolaget olivat vetoamalla saattaneet jutun, on tuomiossa 10 päivältä Helmikuuta 1906, koskeivät Akseli ja Adolf Poukka sekä osakeyhtio Finska Skiffer Aktiebolaget ollet toteen saattaneet, että kysymyksessä oleva hiomatehdas olisi asianomaisella luvalla rakennettu Winkiän koskeen, mutta Otto Alanen oli näyttänyt oikeutensa kolmeen neljännekseen kosken vesivoimaa ja että se paikka, johon hän aikoi perustaa puheenalaisen myllyn, oli hänen omistamansa Ylisen talon alueella, vahvistanut sen lopputuksen, johon Kihlakunnanoikeus päätöksessään oli asiasta johtunut. Hovioikeuden tuomioon ovat sekä Akseli ja Adolf Poukka että osakeyktio Finska Skiffer Aktiebolaget anonut muutosta tänne toimittamillaan perus tilmilla, joihin Otto Alanen on säädetyssä järjestyksessä vastannut Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo Akseli ja Adolf Poukalta sekä osakeyhtiöltä Finska Skifter Aktiebolaget jääneen toteen näyttämättä, että vesi Winkiän koskessa kuuluu Keskisen taloon yksin, minkä vuoksi kaikki tilat Winkiän kylässä, jonka alueella Winkiän koski sijaitsee, ovat pidettävät osallisina koskeen itsekukin kyläosuutensa mukaan; ja koska selville on saatu, että Akseli Poukan omistama Keskisen talo on 7/192 manttaalin suuruinen sekä että Otto Alasen omistamat Alasen ja Ylisen talot ovat, Alasen talo niinikään 1/192 manttaalin ja Ylisen talo 5/144 manttaalin suuruisia kuin myös että Uusi - Ylisen talo, jonka oikeutta Winkiän kosken vesivoimaan Otto Alanen on näyttänyt itsellään olevan valtaa käyttää, on 7/38 manttaalin suuruinen, sentähden ja kun se alue, johon Otto Alanen on ilmoit60
tanut aikovansa perustaa kysymyksessä olevan vesilaitoksen, kieltämättä kuuluu Ylisen taloon, eivätkä Akseli ja Adolf Poukka eikä osakeyhtiö Finska Skiffer Aktiebolaget ole toteen saattaneet, että edelläsanottu hiomatehdas on asianomaisella luvalla rakennettu Winkiän koskeen, harkitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi jättää sen loppupäätelmän pysyväiseksi, johon Hovioikeus ylempänä mainitussa tuomiossaan on johtunut; minkä ohessa Akseli ja Adolf Poukka sekä Finska Skiffer Aktiebolaget, yhteisesti, velvoitetaan kahdeksälläkymmenellä markalla korvaamaan Otto Alaselle hänen jutussa täällä kärsimänsä kulungit. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: R. A. Brede. C. J. Tingren. R. A. Brede. C. J. Tingren. Fredr. Lundenius. A. W. Granström Carl Almaqvist Ossian Karsten Den 6. Februari 1907. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Åbo Hofrätt inkommet mål emellan Bestyrelsen för Folkupplysningssällskapet i Helsingfors stad, sökande, och Kaptenen Axel Edvard Hisinger, från samma stad, svarande. angående klander af gåfva: Sifven uti Justitiedapartementet den 6 Februari 1907. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande: Sedan på ett af Föreningsbanken i Finland den 17. Oktober 1899 till Ankeöfverstelöjtnantökan Fredrika Vilhelmina Hisinger utfärdadt depositionsbevis å 80,000 mark den 2. derpåföljande November tecknats hennes öfverlåtelse af detsamma åt föreningarna Svenska Folksholans Wänner och Folkupplysnings sällskapet, till hälften eller 40,000. mark åt hvardera, med förbehåll för Öfverstelöjtnanlskan Hisinger att få under sin återstående lifstid uppbära räntan å hela depositionsbeloppet, samt fd Ref W. Oss. Fl. bet. - O K. SS: 173. Pagl R2. 1906
Justitierådmannen Otto Hjalmar Alexander Sundel därefter upptett depositions. beviset med den därå gjorda anteckningen för sekreteraren i Folkupplysningssällskapet, Medicinelieentiäten Axel August Granfelt och sedermera i början af Mars månad år 1900. öfverlämnat detsamma till sekreteraren i föreningen Svenska Folkskolans Wänner, Filosofiedoktorn Petrus Nordmann i förvar, hade efter Öfverstelöjtnantskan Hisingers den 13. Maj 1901. timade från fälle sagda medel 80,000. mark jämte upplupen ränta 1511 mark 11. penni, i stöd af det på antydt sätt öfverlåtna och i Doktorn Nordmanns värjo. fortfarande befintliga depositionsbeviset den 17. ännämnde Maj i Föreningsbanken uppburits och kvitterats af bemälda föreningar Efter stämning å Bestyrelsen för Folk upplysningsgställskapet har Kaptenen Kisinger, i egenskap af sin moder Öfversteg löjtnantskan Hisingers ande arfvinge, vid Rådstufvurätten i Helsingfors anfört, att Öfverstelöjtnantskan Hisinger under sina senaste lefnadsår i följd af försvagade kropps och själskrifter varit oförmögen att fätta innebörden af sina handlingar, samt att Öfverstelöjtnantskan Kisinger hvarken bemyndigat Justitierådmannen Sundel att för Sekreteraren vid Folk upplysningsgällskapet uppte och till Doktorn Nordmann i förvar lämna omförmälda depositionsbevis eller annorledes afhändt sig detsamma, äfvensom att ifrågavarande penningemedel utgjorde vederlag för försåld arfvejord, hvilket Öfverstelöjtnantskan Hisinger icke egt rätt att bortgifva; och har Kaptenen Hisinger förty yrkat Bestyrelsens för Folkuplysningsgällskapet förpliktande att till honom återbära förenämnda 40,000. mark jämle ränta. I saken hörd, har Bestyrelsen för Folkupplysningsgällskapet motsagt befogenheten af käromålet; därå Rådstufvurätten medels den 28. Augusti 1903. afsagdt utslag förklarat utredt vara att Öfverstelöjtnantskan Hisinger den 2. November 1899. uti tvenne tillkallade, ojäfvige vitenens närvaro låtit å ett Förenings62
bankens i Finland depositionsbevis, utfärdadt den 17. Oktober samma år å åt tiotusen mark, teckna öfverlåtelse af detsamma å föreningen Svenska Folkskolans Wänner och Folkupplysningssällskapet med fyratiotusen mark åt hvardera, under förbehåll likväl att få i sin lifstid åtnjuta räntan å sagda deposition; att depositionsbeviset med denna transportanteckning blifvit samma dag af Justitierådmannen Sundel, som nämn da tid biträdt Öfverstelöjtnantskan Kisinger vid förvaltningen af hennes förmögenhet, i afseende å kännedom om den gjorda denationen uppvisadt försekreteraren i föreningen Svenska Folkskolans Wänner, Doktorn Nordmann och i sådant syfte jämväl upptetus för sekreteraren i Folkupplysningsvällskapet före den 11. berörda November, då därom vid sammanträde af sållskapets bestyrelse till protokollet antecknats, att nämnde derå sitionsbevis sedermera i Mars månad år 1900. af Justitierådmannen Sundel i Öfverstelöjtnantskan Hisingers bostad öfverlämrats åt Doktorn Nordmann i förvar samt med uppdrag att lyfta och till Öfverstelöjtnantskan Hisingers hushålloföreståndarinna Emma Malm öfverlämna antorna å depositionen; samt att om ordade åttiotusen mark jämte ränta ettusen femhundra elfva mark, rätteligen ettusen femhundra elfva mark elfva penne, efter Öfverstelöjtnantskan Kisingers den 13. Maj 1901. inträffade död den 17 i samma månad å Föreningsbanken lyftats och kvitterats af föreningen Svenska Folkskolans Wänners och Folkupplysningssällskapets sekreterare gemensamt; och som Öfverstelöjtnantskan Hisinger vid den tid, då omförmälda domation genom transportanteckningen å berörda deposi tionsbevis gjordes, varit vid fullt redig sinnesförfattning och handlat bevilligt samt Kaptenen Hisinger icke styrkt, att Öfverstelöjtnantskan Hisinger varit oförmögen att fatta innebörden af sina handlingar eller afsluta ett giltigt rätts ärende, och det ej heller framgått, att den af Öfverstelöjtnantskan Hisinger så lunda vidtagna dispositionen om en del af hennes förmögenhet åsyftat 63
kringgående af lag, alltså och då det icke ens påståtts, att Öfverstelöjtnantskan Hisinger därefter och intill dess depositionsbeviset i Mars månad år 1900. af hennes vid förvaltningen af hennes förmögenhet anlitade biträde Justitierådmannen Sundel öfverlämnades i Doktorn Nordmans värjo och sålunda afskildes från Öfverstelöjtnantskan Kisingers bo återkallat domationen, hvilken genom dispositionsbevisets öfverlämnande måste anses hafva fullbordats äfvensom lagens stadganden om veder lag för arfvejord icke egde tillämpning å förevarande fall, då fråga vore om egendom, som vid Öfverstelöjtnantskan Hisingers frånfälle icke vidare funnits i hennes bo och hvaröfver förty ej kunnat vid bodelning förfogas, har Rådstufvurätten förkastat Kaptenen Hisingers i målet utförda talan. Hefrätten, under hvars pröfning Kaptenen. Hisinger i vadeväg dragit målet, har uti dom den 16. November 1905. funnit väl utredt vara, att Öfverste löjtnantokan Hisingu vid redig sin nesförfattning uttalat afsikt att till föreningarna Svenska Folkskolans Wänner och Folkupplysningsvällskapet såsom gåfva öfverlämna ifrågakomna mot bevis af den 17. Oktober 1899. uti Föreningsbanken i Finland deponerade belopp åttiotusen mark, till hälften eller fyratiotusen mark åt hvardera, samt den 2. November samma år underskrifvit en depositionsbeviset i sådant syste åtecknad öfverlåtelse; men emedan det emot Kaptenen Hisingers bestridande icke visats, att Öfverstelöjtnantskan Hisinger, själf eller genom annan af henne därtill bemyndigad person, medels öfverlämnande af depositions beviset eller annorledes fullbordat sin antydda afsikt, och sagda bevis vid sådant förhållan. de borde anses hafva vid tiden för Öfverstelöjtnantskan Hisingers därå tinade frånfälle fortfarande tillhört hennes bo, ty och då Folkupplysningsnings sällskapet sålunda obehörigen från Föreningsbanken å ännämnda disposition uppburit fyratiotusen mark, har Hofrätten, med upphäfvande af Rådstufva 64
rättens utslag, ålagt, Folkupplysningssällskapet att till Kaptenen Hisingen i dennes egenskap af Öfverstelöjtnantskan Hisingers ende arfvinge återbära omordade fyratiotusen mark jämte fem procents årlig ränta därå från rättegångens början den 26. September 1902 tills full betalning följde. Uti Hofrättens dom har Bestyrelsen för Folkupplysningssällskapet anhållit om ändring medelst ingifven deduktion, den Kaptenen Hisinger i föreskrifven ordning bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och pröfvar rättvist, med upphäfvande af Hofrättens ofvanberörda dom, på de af Rätstufvurätten åberopade skäl och enär i målet inlupna omständigheter vidhandengifva, att öfverlämnandet af ifrågakomna depositionsbevis till Löstorn Nordmann i afseende å gåfvans fullbordande skett med Öfverstelöjtnantskan Hisingers vilja, fastställe det slut, hvari Rådstufvurätten i saken stannat. Det alle, som Ossian Karsten vederbör, till efterrättelse länder Kejserliga Senaten för Finland R. H. Bonde. Frik. Lindenius. s. W. Granström. C. J. Tingren Paul. August 65
Den 6 Februari 1907. Kejserliga Senalens för Finland dom uti ett, på nedsatt bevisionsskilling, från Åbo Hofrätt inkommit mål emellan Direktionen för föreningen Svenska Folksholans Manner, i Helsingfors stad, sökande och Kaptenen "Alld Edvard Hisingar, från samma stad, svarande, angående klander af gåfva: Sifven uti Justitiedqvartemen let den 6. Februari 1907. Kejserliga Senaten har låtit hand lingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande: Sedan på ett af Föreningsbanken i Finland den 17 Oktober 1899. till Ankeöfverstelöjtnantekan Fredrika Wilhelmina tisinger utfärdadt depositionsbevis å 5000 mark den 2. derpåföljande November tecknats hennes öfverlåtelse af detsamma åt föreningarna Svenska Folksholans Wänner och Folkupplysningsgällskapet, till half ten eller 4000 mark åt hvardera, med förbehåll för Öfverstelöjtnantskan Hisinger att få under sin återstående lifstid uppbära räntan å hela depositionsbeloppet, Och R.t. W. C. J T.  R. B. och - C. C. K. SS: 174. Pag. 2. R. D. 1906.
samt Justitierådmannen Otto Hjalmar Alexander Sundel därefter upptett depositionsbeviset med den derå gjorda anteckningen för sekreteraren i föreningen Svenska Folksholans Wänner, Filosofie doktorn Petrus Nordmann och sedermera i början af Mars månad år 1900 öfverlämnat detsamma till Dektom Nord mann i förvar, hade efter Öfverstelöjt nantskan Hisingors den 13 Maj 1901 liimade frånfälle sagda medel 8000 mark jämte upplupen ränta 1511 mark 11 penni i stöd af det på anlydt sätt öfverlåtna och i Doktom Nordmans värjo fortfa rande befintliga derositionsbeviset den 17 ännämnde Maj i Föreningsbanken upp bevits och kvitterats af bemälda förenin gar Efter stämning å Direktionen för föreningen Svenska Folkskolans Wänner har Kaptenen Hisinger, i egenskap af sin moder Öfventelöjtnantskan Hisingers ende arfvinge, vid Rådstufverätten Helsingfors anfört att ÖfverstelöjtnantskanHisinger under sina senaste lefnadsår i följd af försvägade kropps och sjölskräfter varit oförmögen att fatta innebörden af sina handlingar samt att Öfverleligt nantskan Hisinger hvarken lemyndigat Justitieradmannen Sundel att för Doktom Nordmann uppte och till denne i förvar lämna omförmälda deroritionsbevis eller annerledes afkändt sig detsamma, äfven som att ifrågavarande penningemedel ugjorde vederlag för försåld arfvejord hvilket Öfverstodöjtnantskan Hisinger icke gt rätt att bortgifva; och har Kaptenen tisingar förty yrkat Direktionens för föreningen Svenska Folksholans Wänner förpliktande att till honom återbära före rämnda 4000 mark med ränta. I saken hörd, har Direktionen för föreningen Svenska Folksholans Wänner metsagt belägenheten af käromålet, derå Rådstufvelrätten medels den 16. September 1903 afkunnadt utslag förklarat utredt vara, att Öfverlöjtnantskan Hisinger den 2 November 1899 uti tvenne tillkallade, ojäfviga vittnens närvaro låtit å ett Föreningsbankens i Finland depositionslevis, ut färdadt den 17 Oktober samma år å at tiotusen mark, teckna öfverlåtelse af det67
samma å föreningen Svenska Tockkolans Wänner och Folkupplysningssällskapet med fyratiotusen mark åthvardera, under förbehåll likväl att få i sin lifstid åtnjuta räntan å sagda deposition; att depositionsbeviset med denna transportertantekning blifvit samma dag af Justitidådmannen Sundel, som nämnda tid biträdt Öfverstelöjtnantskan Hisinger vid förvaltningen af hennes förmo genhet, i afseende å kännedom om den gjorda denationen uppvisadt för sekre teraren i föreningen Svenska Folkskolans Wänner, Tektorn Nordmann, hvar om sedermera gjorts anteckning till föreningens protokoll vid direktionssamman, träde den 12 påföljande December; att nämnda depeditionsbevis därefter under Mars månad år 1900 af Justitierådman nen Sundel i Öfverstelöjtnantskan Hisingers bostad öfverlämnats åt Doktom Nordmann i förvar samt med uppdrag att lysta och till Öfverstelöjtnantskan Hiringen hushållsföreståndvinna Emma Malm öfverlämna räntorna å derosi tionen, samt att omordade åttiotusen mark jämte ränta ettusen femhundra elfva mark, rätteligen ettusen femhundra elfva mark af va penni, efter Öfverstelöjtnantskan Hisingers den 15 Maj 1901. inträffade död den 17 i samma månad å Föreningsbanken lyf lats och kvitterats af Doktom Nordmann å föreningen Svenska Folksholans Wänners vägnar och Folupplysningsfullskapets sekre terare gemensamt; och alldenstund Öfverste löjtnantskan Hisinger vid den tid, då omförmälda Jonation genom transportan teckningen å berörda depositionsbevis gjor des, varit vid fullt redig sinnesförfattning och handlat frivilligt samt Kaptenen Hisinger icke styrkt, att Öfverstelöjtnantskan Hisinger varit oförmögen att falla innebörden af sina handlingar eller afsluta ett giltigt rättsärende, och det ej heller framgått, att den af Öfverstelöjtnantskan Hisinger sålunda vidtagna dispositionen om en del af hennes förmögenhet åsyftat kunggående af lag, fördenskull och då Kaptenen Hisin ger icke ens påstått, att Öfversköjtnantskan Hisinger därefter och intill dess depositions beviset i Mars månad 1900 af hennes vid förvaltningen af hennes förmögenhet 68