Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Pysmän kylässä, ole Johanna Fredrika Uustosen kanssa kauppakirjalla Kesäkuun 27 päivältä 1894 myynyt Talolliselle Simo Nissiselle ja tämän vaimolle Heikki Korhosen ja Anna Stina Hirvosen lyttärelle Eva Stina Korhoselle mainetun talonpuoliskon ynnä siinä ole van irtaimiston tuhannen markan kauppahinnasta, joka kuitattiin eri elin kautisella eläkekirjalla, missä elakekirjassa, joka sanaensa mukaan tehtiin sanotun talonpuolisken kaupassa, eli myyjille pidätetty tilasta suoritettavana mäluisena elinkautisena eläkkeenä, mään muassa, kymmenen kiloa kahvia sekrin kanssa, yhdeksän hehtolitraa doja puoleksi rukiita ja puoleksi ohria, viisikolmalla litraa suoloja, kymmenen kiloa suolakaloja, hakki heiniä ja milta olkia sekä myyjien avioliitossa ehkä syntyvien lasten elatus ja hoito niiden kuudenteentoista ikävuoleen asti kuin myös tilalla annettavan hevosen käyttäminen viikon aikana kesällä ja viikon aikana talvella, sekä Simo des sinen ja Eva Stina Korhonen, sautuan ja kaksi lainhuutoa saannilleen, kauppakirjalla Huhtikuun 4 päivältä 1870 olivat luovuttaneet saman talonpuoleskon Antti Wänskälle oval Heikki Korhonen ja Johanna Fredrika Mustonen Antti Vänskälle toimitetun haastun ne jassa, Liperin ja Kuusjärven pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinet, että koskeivät Heikki Korhonen ja Johanna Fredrika Mustonen joille vuonna 1895 oli syntynyt vielä elossa oleva lapsi, ollut saaneet ylempänä kerrottuu eläkettä vuosilla 1876 ja 1897 ja myyty tila vastasi määrätys lä eläkkeestä, varsinkin kun kiinnitys sen vakuudeksi jo oli tilaan haettu Intti Hänskä velvoitettaisiin heille korvaamaan sanottujen vuosien elakvedelseuraavien hintojen mukaan, eli kahvil kahden markan ja suolakalat neljänkymmenen pennin jälkeen kilolla sveda viiden pennin jälkeen likalla, det kymmenen markan jälkeen hehtolitvalta heinät kymmenellä ja oljel kuudella markalla, hevosen käyttäminen kahden markan jälkeen kesäpäivältä ja 229
markan jälkeen talvipäivällä sekä lapsen elatus ja hoito kahdeksankymmenen markan jälkeen vuodella, ja siis yhteensä maksamaan neljäsataa viisi kymmentäkahdeksan markkaa viisikymmentä penniä Kanteesta kuulusteltuna, on Antti Wänskä vastannut, ellei hän Simo Nissisen ja Eva Stina Korhosen kanssa tikemässään kaupassa ollut suostunut vastaamaan Heikki Korhoselle ja Johanna Fredrika Mustoselle määrätystä eläkkeeslä eikä niinmuodoin ollut velvollinen selä maksamaan; ettei Heikki Korhonen ollut omistanut eikä siis myöskään viinut Simo lissiselle ja Eva Stina Korhoselle luovuttua muuta kuin kaksi kolmannesta puheenaolevaa tilaa, koska Anna Stina Hirvoselta oli ollut siihen naimaoikeus sekä lämä oli hänen kuoltuaan joulunut Eva Stina Korhoselle ja hänen alaikäiselle sisarelleen Main Lovisa Korhoselle, jonka johdosta Antti Wänskä myöskin Kihlakunnanoikeuden päätöksellä Maaliskuun 26 päivältä 1897 oli velvoitettu luovuttamaan Maria Lovisa Korhoselle hänen Anna Uina Hirvosen jälkeen perimänsä kuudenneksen tilaa, ja että siis Heikki Korhonon ja Johanna Fredrika Mustonen Simo Nissisen ja Eva Stina Korhosen kanssa lekemänsä kaupan perusteella olivat oikeudetut saamaan ainoastaan kaksi kolmannesta määrätyistä eläkeeduista ja yksestään kaksi kolmannes ta tilaa voisi siitä vastata, jos kohtu Simo Nissinen ja Eva Stina Korhonen olivat Antti Wänskälle luovallaneet myöskin Eva Stina Korhosen yksityisen kuudennen osan tilasta ja Antti Hänskäsittenkun Eva Stina Korhonen Maria Lovisa Korhosen huoltua oli perinyt puolen hänen mainitusta osuudestaan ole kahdennentoista osan tilasta, on kaupalla oli lullut tämän osuuden. mistajaksi; että kysymyksessä oleva eläke oli määrätty sekä myydyn tilan että kauppaan valkeutuneen irtaimusten vastikkeenä, vaan että tila oli vastaava ainoustaan niin suuresta eläkkeen osasta, joka jakauluisi sille yksistänsä, jolen Heikki Korhonen ja Johanna Andti30
ka Mustonen vasta näytettyänsä tämän osan suuruuden ja ainoastaan niten tilalle lankavan määrän suhteen voisivat saamisvaatimuksellaan, kääntyä itse tilan puoleen, että Antti Hänskä joka tapauksessa oli oikeutettu suorittamaan eläkkeen tavara na; sekä että Heikki Korhosen ja Johanna Fredrika Mustosen eläkeedens ta vaatimat hinnat olivat liika käkeal; ja on Antti Wänskä tämän johdosta, ilmoittaen Lokakuun 5 päivänä 1898 saaneensa ensimmäisen lainhuudon viidelle kuudennukselle useenmainitusta talonpuoliskosta, vastustanut kannetta sekä siinä tapaehdessa että hän katsottaisiin velvolliseksi vastaamaan uloshaetusta eläkkeestä, vaatinut saada suorittaa sen lavarana Kuulustettuaan Simo Nissistäkin asiasta on Kihlakunnanoikeus Maaliskuun 6 päivänä 1899 julistamassaan päätöksessä lausunut, että koska kiinnekirja sekä Heikki Korhosen ynnä Johanna Fredrika Mustosen ja Simo lessisen ja Eva Stina Korhosen rälellä että viimemainittujen ja Antti Wänskän välillä tehdyille kaupoille vielä oli saamalla ja ensinsanotussa kaupassa syntynyt eläkekontrahti niin muodoin edelleen oli voimassa Antti länskää vastaan, eikä Antti Wänska Uut näyttänyt, että tähän kauppaan jatkouluneelle irtaimistolle olisi määrätty eri hinta, tahi kuinka suuri osa siinä määrätystä eläkkeestä jakautui si irtaimistolle, niin Kihlakunnanoike us katsoi Antti Wänsän velvolliseksi nuorittamaan niin suuren osan sanot na eläkettä, joka tuli edellämainit tujen kauppojen kautta hänelle joulu nille viidelle kuudennekselle myytyä talonpuoliskoa; mihin nähden ja kun ysymyksessä olevista eläkeeduista vaalittuja hintoja ei voitu katsoa liian korkeeksi Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Antti Hänskän maksamäen Heikki Korhoselle ja Johanna Fredrika destaselle viisi kuudetta osaa uloskaltusta määrästä eli kolmesataa kahdessankymmentäkaksi markkaa kahdek31
ran penniä. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Antti Wänskä oli vetoamalla saattanut jutun on Marraskuun 18 päivänä 1899 antamassaan tuomiossa asiasta lausunut mielensä, ja siihen nähden että, koska Timo Nissinen ja Eva Stira Korhonen päättäessään yllämainitun kaupan Kesäkuun 27. päivältä 1894 olevat sitoutuneet Heikki Korhoselle ja Johanna Fredrika Mustoselle suorittamaan kaupanteossa laaditusja eri välikirjassa määrätyn elinkaulisen eläkkeen ja Simo Nissinen ja na Eva Stina Korhonen sekä heidän jälkeensä heidän oikeudenomistajannan Antti Wänskä, ilman että sanottua kauppaa oli moitittu, olivat hallinneet koko kenotulla tavalla Simo Nissisen ja Eeva Stina Korhosen haltuun jalunutta talonpuoliskoa paitsi sitä kuudennesta osa oli siitä voitettu Maria Lovisa Korhoselle Heikki Korhosen ja Johanna Fredrika Mustosen siis K.S. 1 luvun 2 SS:n mukaan, verrattuna saman luvun 4. SS:än sekä M: Bn 10 luvun 1 SSän ja 11 luvien 1 ja 2 SS:n, tuli nauttia hyväkseen määrättyä vastikella jälellä olevista viidestä kuudennesta osasta tilaa; että kysymyksessä oleva eläke mainitun välikirjan ränäin mukaan, jos kohta irtainkin omaisuus oli kauppaan selkeutunut, oli katsottava määrätyksi luovutetun kiinteistön vastikkeeksi ja niinmuodoin myyty kiinteistö, kun ei kiinne kau pan jälkeen vielä ollut väliintullut, 11. Rn 11 luvun 2 SS:n mukaan, oli elak keestä vastaava; että Antti Wänska, joka Huhtikuun 4 päivänä 1896 eli nes ennenkuin eläke nyt puheenalaisilta vuosilta oli joutunut maksettu vaksi oli saanut omaksensa sanotut viisi kuudennesta. Heikki Korhosen ja Johanna Fredrika Mustosen luovutta maa talonpuoliskoa, sen vuoksi myös kin itse kohdastaan oli vastuumalainen saman eläkkeen suorittamisesta, ja että Heikki Korhonen ja Johanna kodreka Mustonen, kun Antti Hänskä de laiminlyönyt määräpäivänä suonettaa usein sanottuja eläkeetuja, SS: 6 9 luvun 3 SSn mukaan olivat oikeutetut 332.
saamaan ne rahalla korvaluiksi, on Hovioikeus katsonut, ettei Antti Wänskä ollut esiintuonut syytä muut taa Kihlakunnanoikeuden päätöstä muun puolesta, paitsi että koska Heikki Korhosen ja Johanna Fredrika Mustosen lapsille annettava elatus ja hoito, näiden vielä eläessä ja itse nauttiessaan heille määrättyä eläkeetuja, oli kyllin korvallu kahdellakymmenellä markalla vuodessa, Antti Wänskän maksettavaksi tuomittu korvausmäärä alennettiin kahdeksisa daksi kahdeksaksikymmeneksikahdeksi markaksi kahdeksaksaksaksi penniki Hovioikeuden tuomioen on Antti Wänska alamaisesti anonut muutosla Keisarillinen Senuulli on tutkinut taman julun sekä katsee, että Antti Wänskä mainitsemiltaan perusteilla ole esiintuonut syytä Konoikeuden ylempänä mainitun tuomion muuttumiseen, jonka varvan asia siis jääpi. Tätä kaikki asianomaista C. J. Timgren tamaisuudessa noudattakootKeisarillisen Alapalain Karhassa Simossa, Hänen Suomen Senaallinsa: A. af Nyberg. J; Wieisel Son Häinen. E. Johansson. Juhan Hummelin 333
Maaliskuun 6. päivänä 1901. Keisarillisen Majesteetin Korkeassa Nimismi, "Hänen Suomen Senaattinsa tuomiomaksuitta Waasan Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa lastanttaja Niilo Rautio, Oulun kaupungista, on hakijana, sekä Työmiehet Antti Maalismaa vanhempi, Jaakko Palukka, Juho, Heikki ja Kaarle Huovinen, Matti Pakonen, Erkki Ahola, Jaak ko Niemelä, Jaakko ja Taneli Päätalo, Antti Paaso, Kaarle Wiinamäki, Kaarle Kova ja Antti Maalismaa nuorempi, kaikki Iin pitäjästä, ovat vastaajina: Annettu Keisarillisessa Suomen Senaatissa ja sen Oikeusosastonsa, Helsingissä, 6. päivänä Maaliskuuta 1901. Keisarillinen Senaatti on Itullensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraa vaa: Niilo Rautiolle toimittamansa haasteen nojalla ovat vanhempi Antti läsnär H. B. - C. F. - A. K. — C. A. A. Alf. 3d No: 334. 34 No 1 Pag. 100. R. D. 1900.
Maalismaa ja hänen edellämainitut asiakumppaninsa Oulun kaupungin Raastuvanoikeudessa lausuneet, että he olivat 23. päivästä Elokuuta 1898. saman kuun 31. päivään luvattua viiden markan päiväpalkkaa vastaan olleet Niilo Mallion lyössä laivanlastauksessa Köytän satamasa Iin pitäjässä; ja että Niilo Mautio työn päätyttyä oli käskenyt vanhemman Antti Maalismaan ja hänen asiakumppaniensa kosk´ei Kautio pienten rahain puutteessa voinut työpaikalla maksaa heidän palkkaansa, sitä varten saapumaan Oulun kaupunkiin sekä luvannut korvata heille matkakustannukset ja ajanlukan; mutta koska Niilo Rautio, tehdessään mainitussa huukungissa tilin vastapuoliensa kanssa, oli kieltäytynyt palkitsemasta heille sitä kahden ja puolen päivän ajanlukkaa, minkä matka sanottuun kaupunkiin ja siittä takaisin Iin pitäjään oli hule tuottanut, ovat vanhempi Antti haalismaa ja hänen asiakumppaninsa taalin eet Niilo Mantiin velvoittamista korvaukseksi mainitusta ajanhuhasta naksamaan nuolemmalle Antti Marlismaalle, kolmen markan mukaan päivältä, seitsemän markkaa viisikymmentä penniä sekä vanhemmalle Antti Maalismaalle ja hänen mentti edellänimitetylle asiakumppaneilleen, jokaiselle, viiden markan mukaan kultakin päivältä, kaksitoista markkaa viisikymmentä penniä ynnä sen ohessa palkitsemaan heille heidän oikeudenkäyntikulun kansä. Wastatissaan tähän kanteseen on Niilo Rauho kullänyt luvanniensa vastapuolilleen mitään päivärahan korvausta sekä sen tähden ja kiin he ennen lähtöään Oulun kaupunkiin olivat ilmoittaneet tyytyvänsä kyytäräkään matkastansa sanottuin kaupunkiin ja siellä takaisin anonut kanteen hylkaamista. Sittenkuin todistajain kuulusteln oli jutussa toimitettu, on Kaastuvan335
oikeus Helmikuun 18. päivänä 1899. julistamassansa päätöksessä katsonut selvitetyksi, että Niilo Rautio, sen jälkeen kuin vanhemman Antti Maalismaan ja tämän asiakumppanien Rautiolle toimittama työ Röytän satamassa oli päättynyt, oli kieltäytynyt siellä vastapuolilleen maksamasta hville sanotusta työstä tulevaa palkkaa, syystä ett'ei hänellä silloin ollut riittävästi piintä rahaa, eikä myöskään työpalkkain maksamista varten tarneellisia työluetteloja, sekä saanut vanhemman Antti Maalismaan ja hänen asiakumppaninsa palkkainsa perimistä varten matkustamaan Oulun kaupunkiin ja samalla luvannut korvata heille tämän matkan, mutta että Niilo Rautio kuitenkin suorittaessaan mainitussa kaupungissa välinsä vastapuolilleen oli jättänyt palkitsematta hule matkan tuottaman ajanlukan, mihin nähden ja kun niinikään oli todistettu, että Antti Maalismaan ja hänen asiakumppaniensa puheenalaiseen matkaan Ouluun ja sieltä takaisin Iin pitäjään oli mennyt kaksi ja puoli päivää, Raastuvanoikeus on velvoittanut Niilo Raution korvaamaan vastapuolillensa heidän ajanlukkansa sanotuilta kahdetta ja puolelta päivältä ja sitä varten maksamaan vanhemmalle Antti Maalismaalle, Jaakko Palukalle, Juho, Heikki ja Kaarle Huoviselle, Matti Paköselle, Erhki Aholalle, Jaakko Niemelälle, Jaokko ja Taneli Päätalolle, Antti Paasolle, Kaarle Wiinamäelle ja Kaarli Kovalle, jokaiselle, viiden markan jälkeen päivältä, kaksitoista markkaa viisikymmentä penniä sekä nuoremmalle Antti Maalismaalle, kolmen markan mukaan päivältä, seitsemän markkaa viisikymmentä penniä; jonka ohessa Niilo Rautio on velvoitettu kolmellasadalla markalla palkitsemaan vastapuolilleen heidän oikeudenkäyntikulunkinsa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Niilo Rautio oli vetoamalla saattanut 236
jutun, on tuomiolla Maaliskuun 1. päivältä 1900. antanut siitä lausuntonsa; ja kosk´ei Niilo Rautio ollut voinut todistaa että Antti Maalis maa ja hänen asiakumppaninsa olisivat sitoutuneet päiväsahatta sen raamaan häntä Oulun kaupunkiin saadakseen palkkansa mainitusta työstään, on Hovioikeus jattänyt sen loppupäätelinän pysyväkei, johon Raastuvanoikeus asiassa oli johtunut, minkä ohessa Niilo Rautio on velvoitettu neljälläkymmenelläviidellä markalla korvaamaan vastapuolilleen heidän Hovioikeudesja kärsimänsä kulungit. Hovioikeuden tuomioon on Niilo Rautio alamaisesti anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon vanhempi Antti Maatismaa ja hänen asiakunsa paninsa ovat määrätyssä järjestyksessä vastanneeet. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän asian ja katsoo ett´ei Niilo Rautio ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiola, joka siis jää pysyväksi, minkä ohessa Niilo Rautio velvoitetaan suorittamaan vanhemmalle Antti Maalismaalle ja hänen asiakumppaneilleen heiltä täällä juttuun menneiden kulunkien korvaukseksi neljäkymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset alamaisuudessa noudattakoot. Keisarillisen Majestetin Korkeassa Nimassä Hänen Suomen Senaattinsa: Henr. Forsenius. Emil Forsman. N: G. Kintén, Landsin. Adolf Aminoff 237
Den 7 Mars 1901. I Hans Kejserliga Majestäts Höga Namn, Dess Senats för Finland dom uti ett, på nedsatt bevisionsskilling, från Åbo Hof rätt inkommet mål emellan Målaren Fredrik Konstantin Bergström jemte Målaremästaredöttrarna Fanny Maria Eufemia och Naima Lydia Bergström, alla från Borgå stad, sökande, samt Generalagenten för olycksfullförsäkringsaktiebolaget Skandinalien Handlanden Johan Nikolaus Carlander, från Helsingfors stad, svarande, angående utbekommande af försäkningsumma för ohjeksfall: Gifven uti Kejserliga Senaten för Finland och Dess Justitie Departement, i Helsingfors, den 7. Mars 1901 Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhemtat följande: Medelst försäkringsbref af den 9 Juni 1888, hvilket utfärdats att gälla från sagde dag till den 9 Juni 1889 samt sedermera årligen och senast den 9. Juni 1897 förnyats för ett år framål eller till den 9 Juni 1898, har dycksfällförsäkningsaktiebolaget SkandinaQd. H. B. - E. F. - A. K. E. A. A.ff. No 335. Pag. 34. R. D. 1900.
vien till ett belopp af tiotusen mark försäkat Målaremästaren Werner Julius Bergström, från Borgå, mot de materiala följderna af en genom yttre väldsam orsak vållad kroppskada, som ofrivilligt och utan grof vårdslöshet å Bergströms sida träffade honom samt föranledde inskräntning i hans förvärfsförmåga under, bland andra, följande å försäkringsbrefvet tryckta allmänna vilkor, nämligen: att hela försäkringssumman skulle utbetalas till den försäkrades rättsinnehafvare, om skalan genast eller inom sex månader föranledde den försäkrades död; att förräkningen icke sträckte sig till olycksfall, som förorsa kades genom handlingar, hvilka företages i strid med de till lifvits och helsäns skydd gällande lagar eller offentliga och invata varningar och säkerhetsföreskrifter, att densamma ej heller gällde för dör eller i hög grad lomhörd person, samt att för säkringen, hvilken grundades på försäkringstagarens uppgifter i den till bolaget lemnade, af honom egenhändigt under tecknade ansökan, vore emot bolaget utan kraft och verkan samt den erlagda premion till bolaget förverkad, derest någon uppgift i ansökningen befunnes oriktig eller ofullständig. Sedan Werner Julius Bergström, hvilken den 28 November 1897 på aftonen från en af honom företagen resa med bankag anländt till Borgå jernvägsstation, en stund derefter befunnits hafva på ett afstånd af 250 steg norr om stationen blifvit å jern banan öfverkörd och ihjälkrossad af sagda låntag, medan detsamma backat till en i närheten befintlig vexel, hafva Fredrik Honstantin, Fanny Maria Eufemia och Naima Lydia Bergström, på stämning å Handlanden Carlander till Rådstufvu rättens i Helsingfors stad sammanträde den 30 Mars 1898, såsom syskon och enda arfvingar till Werner Julius Berg ström, vid Rädstufvurätten yrkat, utom sådant, hvarom nu ej är fråga, att emedan Werner Julius Bergström ljutit döden genom olyckshändelse, men direktionen för bolaget Skandinavien genom beslut af den 21. Februari 1898 likväl vägrat att Hetala den öfverenskomna försäkringssumman tiotusen mark, Handlanden 239
Carlander, såsom bolagets ställföreträdare i Finland, måtte åläggas att till Fredrik Konstantin, Fanny Maria Eufemia och Nämä Lydia Bergström utgifva nyssnämnda belopp jemte fem procents årlig ränta derå från lagsökningsdagen ofvanberörde den 30. Mars 1898. I saken hörd, har Handlanden bör lander framhållit, bland annat, att Werner Julius Bergström varit lomhörd i så hög grad att han plägat använda hörber och förty ej heller vid nu ifrågakomna tillfälle hört det briller, som uppställ i följd af tågets gång, hvarföre och dabolaget vid berörda förhållande på grund af försäkringsvilkoren vore frilaget från skyldigheten att utgifva den betingade försäkningssumman, Handlanden Carlander anhållit om käromålets förkastande. I anledning af Handlanden Carlan ders förestående genmäle hafva Fredrik Konstantin Bergström och hans förbemäl de medparter väl medgifvit, att Werner Julius Bergströms hörset varit något svag, men hållit före, att denna omständighet icke kunde tillmätas någon betydelse, enär Werner Julius Bergström, som uti sin år 1888 till bolaget Skandinavien inlemnade ansökning om försäkring anmält om berörda fel, det oaktadt af bolaget till försäkring emottagits samt hans hörselorgan derefter icke försämrats. Härtill har Handlanden Carlander med vidhållande af sitt tidigare påstående, ytterligare genmält, att Werner Julius Bergström uti ofvanomordade ansökning om försäkring, på sätt densamma utvisade, uppgifvit endast att hans venstra öra vore litet lomhördt, men det högra deremot bra; hvarföre och då sagda uppgift emeller tid befunnits strida emot sanna förhållandet, försäkrings aftalet vore emot bolaget utan kraft och verkan. Rådstufvurätten har medelst den 9. November 1898 afkunnadt utslag på upptagna skäl ålagt Handlanden Carlander hans ofvannämnda egenskap att emot qvitto till Fredrik Konstantin, Fanny Maria Eufemia och Naima Lydia Bergström, såsom aflidne Werner Julius Bergströms närmaste arfvingar och rättsinnehafvare, genast utgifva hela försäkringsbeloppet 40
tiotusen mark med fem procents årlig ränta. derå från lagsökningsdagen den 30 Mars 1898 tills full betalning följde samt att med sexhundra mark godtgöra Fredrik Konstantin Bergström och hans medparter deras i målet hafda kostnader. Hofrätten, under hvars pröfning Handlanden Carlander i vadeväg dragit målet, har genom dom af den 30. December 1899. sig yttrat, att alldenstund bland de vilkor som för ifrågavarande försäkring blifvit faststälda, ingått den bestämmelse att försäkringen icke gällde för lomhörd person och att försäkringen icke sträckte sig till olycksfall, som förorsakats af graf vårdslöshet å den försäkrades. sida eller genom handlingar, hvilka företages i strid med de till lifvets och helsons skydd gällande lagar eller offentliga och privala varningar och säkerhetsföreskrifter, men styrkt blifvit att Werner Julius Bergström i lifstiden varit i hög grad lomhörd å begge öronen, ehuru han i strid med rätta förhållandet vid försäkringens ingående uppgifvit sig vara lomhörd endast å ena örat och att det andra örat varit utan fel; fördenskull och då Fredrik Konstantin Bergström och hans medparter icke emot Handlanden Carlanders bestridande gittat styrka, att Werner Julius Bergströms död förorsakats utan grof vårdslöshet å hans sida, utan af under sökningen i målet fastmer med all sannolikhet framginge att Werner Julius Bergström ofvanuppgifna natt vändrat längs banvallen, hvars beträdande varit förbjudet, och sålunda sjelf vållat att han blifvit af bantaget öfverkörd och ihjälkrossad, vore bolaget Skandinavisn icke skyldigt att utgifva den fordrade försäkningssumman, hvarföre Rådstufvurat tens utslag härutinnan upphäfdes och Fredrik Konstantin Bergströms och hans medparters talan förkastades. Uti denna Höfrättens dom hafva Fredrik Konstantin, Fanny Maria Eufemia och Naima Lydia Bergström, gemensamt, i underdånighet anhållit om ändring genom ingifven deduktion, den Handlanden Carlander i föreskrifven ordning bemätt. Hvad sålunda förelupit samt handlingarna i målet vidare innehålla har 241
Kejserliga Senaten tagit i öfvervägande; och emedan Werner Julius Bergström, ehuru han vid försäkringsaftalets ingående uppgifvit sig vara lomhörd endast å na orät och det andra örat vara felfritt, utredts hafva tidet af lomhördhet å hvardera orat i så hög grad, att han för att upphjelpa hörseln, nödgats begag na hörliir, ty och då ifrågavarande försäkning vid slikt förhållande, enligt de för densamma gällande allmänna vilkor, icke förpligtar bolaget Skandinavien till utgifvande af den för händelse af död genom olycksfall betingade försäkringssumman, pröfvar Kejserliga Senaten rättvist låta bero vid det slut, hvari Hofrätten i saken stannat. Det allesom vederbör, till underdånig efterrättelse länder. 1 Man: Kejserliga Majestäts Hga Namn, Dess Senat för Finland: Henr. Berenius. J. J. W. Helsin. Emt Formän. Andersin. Åboceminoff Maaliskuun 7 päivänä 1901. Keisarillisen Majistutin Korkeassa. Nimessä, Hänen Suomen Senaattinsa tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa Sahanomistaja August Dahlberg, Kyrkstadin yksinäiseltä rustitilalta Pohjan pitäjässä, on hakijana, ja entinen Rustitilallinen Adolf Ferdinand Ahlstedt, Pusulan pitäjän Marttilan kylästä, vastaajana: Annettu Keisarillisessa Suomen Senaatissa ja Sen Oikeusosastossa, Helsingissä, Maaliskuun 7 päivänä 1901. Keisarillinen Senaatti on Itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niis. tä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Toimitettuansa haasteen Sahanomistaja Dahlbergille on Adolf Ferdinand Ahlstedt Lohjan, Summen ja Suselan pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut, että Rustitilallinen viimeksimainitun pitäjän Kaukelan kylästä Johan Fredrik Takulin, ilmoittain olevansa Adolf Ferdinand Ahlstedtin vaimon Eva Kristina Stenbergin eli Ahlstedtin holhooja, oli kauppakirjalla Maaliskuun 19 päiLäsnä: H. B - C. F - A. B. - E. A. A. B. Rdr. No 336 Pag 109. R. B. 1900.