Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
re betydligt större än 2 tunnland" kappland, aldrig burit namnet Warintören, utan kallats Simpholmen; att densamma icke heller ingått i köpet emellan Landthushållaren Lindfors och Kollegiiassessorn Brummer, utan hade desse med Käraktören afsett ett emellan Simpeholmen och Nolandet beläget mindre ör, hvilket ostridigt sedan jordafröndringen ifråga berättits af egaren till Mölandet, medan Simppholmen oaktadt afsönd ringen städre häfdats under Östersundom gård; samt att förrättningslandtmätaren uppenbarligen af miss tag affattat Simppholmen å jordafafsöndringskartan och upptagit den samma i därtill hörande beskifning, men då i köpeafhandlingen om Mölandet icke med ett och antyddes, att nu omtvistade holme skulle ingått i köpet, samt förrättningshandlingarna icke heller utvisade, att kontrahenterne skulle efteråt förfullständigat köpet i antydt afseende, kunde nämnda grund, enär enligt lag eganderätt till fastighet kunde förvärfvas endast genom skriftligt aftal, icke medföra rätt för Godsegaren von Haartman till ifrågavarande holmi; och har Landttruksradet Bergström förty emotrett häromålets förkastande. Sedan jämväl Karl Julius Winberg afgifvit genmäle i saken, har Häradsrätten, där Sandtrafsrädet Borgström gjort anspråk på rättegångskostnadsersättning, medels utslag, afkunnadt den 11 November 1909, i saken sig utlåtit och funnit därvid visserligen utredt vara, att omtvistade holme icke uttryckligen omnämndes i det om Målandet emellan Landthushållaren Lindfors och Kolle viassessorn Brummer den 17 Maj 1865 upprättade köpebrefvet och därtill den 3 nästpåföljande November gjorda tillägget, men som utredt blifvit, att sagda holme redan vid den på grund af nämnda köp behörigen verkställda afsöndringen under namn af Käradtören såsom 1010
egofigur 9. med en areal af två tunnland elfva kappland upptagits uti den öfver det afsöndrade området upprättade kartan och kartabeskrifningen samt att Landthushållaren Lindfors därpå, med företeende af bland annat, sagda karta och beskrifning, den 5 Mars 1866 utverfat vederbörande Häradsrätts godkännande af omförmälda afsöndring, alltsa och då Lindfors vid sådant förhållande måste anses hafva afsett att medels berörda köp försälja joss den årend, som oftanämnda karta med därtill hörande beskrifning utvisade, samt äfven Kollegiiassessorn Brummer nyssnämnda dag hos Häradsrätten anmält om öfverlåtelsen i enlighet med omordade landtmäteriförrättning och därå utverkat Guvernörens i länet den 27 April 1867 gifna resolution om den från paren utgående afgälden och dess behöriga intagande under namn af Mölandsholmen i jordeboken, har Häradsrätten ansett lagligen styrkt vara att ifrågavarande holme tillydde Godsegaren von Haartmans egande pareill Mölandsholmen samt förty ålagt Landthrufsrådet Borgström och Karl Julius Winberg att genast till von Haartmans fria förfogande öfverlåta oftanämnda holme med fiskevattnet därintill Hofrätten, under hvars pröfning Landtbruksradet Bergström och Karl Julius Winberg, gemensamt, i vadevägdragit målet, har medels dom den 8 fors 1912. låtit vid Häradsrättens utslag bero, jämte det Borgström och Finberg skyldigkändes att gemensamt eller den af dem, som tillgång egde, ersätta Godsegaren von Haartman för svarandetalans i Hofrätten bevakande med femtio mark. Hofrättens dom har Landtningsradet Bergström sökt ändring medels deduktion, den Godsegaren Björpenheim, såsom nuvarande egare till parcellen Molandsholmen och Enkefru von Haartman bemätt Kejserliga Senaten har tagit må1011
let i öfvervägande och finner det icke vara lagligen styrkt att tvist underkastade holme, som utredts rätteligen bära namnet Simpeholmen och hvilken städse häfdats under Landtbruksradet Borgström tillhöriga Österrendom gård, ingått uti det köp, hvarigenom Sandthushållaren Lindfors försålt Mölandet benämnda kolme till Kollegiiassesson Buunmer och att Simpeholmen således kommit att tillyda Godsegaren Björkenheims numera egande päreell Målandsholmen, hvarför Kejserliga Senaten pröfvar rättvist, med upphäfvande af Hofrättens dom och Häradsrättens utslag, förkasta den i målet utförda talan; men för Landtbruksradet Borgström i ansande till sakens beskaffenhet själf vidkännas sina kostnader å rättegången. Pet alle, som uderbör, till efterrättelse länder Kejserliga Senaten för Finland Herr HaarikoskiWalter Åviderein. B. Anneberg. K. R. Helanen. Johannes Pesonen. J. S. F. bom  Joulukuun 7 päivänä 1914. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turan Hovioikeudesta tulleessa, sukuunlunastamista koskevassa jutussa, jossa ovat Talollinen Karl Anton Kihström, Nurmijärven pitäjän Nummenpään kylästä, saman pitäjän Korven kylästä kotoisin olevien alaikäisten Talollirenpoikion Karl Lauri ja Frans Johan Forseliuksen sekä niinikään vajavaltaisen Talollisentyttären Filda Elina Poisduksen holhoojana, ynnä Puutarhuri Evert Kivikas ja hänen vaimonsa Vilhelmiina Josefiina Kivikas, Helsingin pitäjän Huopalahden kylästä, yhteisesti hakijoina sekä Talollisenleski Erika Emilia Torrilius, mainitusta Korven kylästä poisjääneenä vastaajana, Annettu Oikeusorastossa 7 päivänä Joulukuuta 1841 Keisarillinen Senaatti on itselleen sittelyttänyt jutun kirjat ja niistä saanut seuraavat tiedot: Heinäkuun 31 päivänä 1903 tehläsnä: V. t. f.  R. A. KatHalt 1012 No 1701. Pöy 170 R.D 111.
dyllä testamentilla on Talollinen sanotusta Koivon kylästä Karl Johan Toiselius antanut kaiken kiinteän ja irtaimen omaisuutensa täydellä omistusoikeudella vaimollensa edellämainitulle Erika Emilia Forreliukselle minkä testamentin Erika Emilia Forselius sitten Karl Johan Torseliuksen kuoltua 20 päivänä Heinäkuuta 1907, oli laillisessa järjestyksessä valvonut. Haastatettuansa Erika Emilia Torseliuksen ovat Karl Johan Forselius sen ja hänen ensimäisen vaimen sa Maria Vilhelmina Juhontyttären tytär Vilhelmiina Josefiina Kivehas sekä Karl Anton Wikström, jonka yltalustellut holhotit niinikään ovat Karl Johan Forrdiuksen ja Maria Vilhelmiina Juhontyttären lapsia, Nurmijärven pitäjän karajäkunnan. Kihlakunnanoikeudessa lausuneet, että Karl Johan Koselius kuollessaan omisti, paitsi muuta, puolet Ali- Korpinimistä puoliskoa Korven yksinäistä rustitilaa Nurmijärven pitäjässä, minkä tilanpuoliskon Karl Johan Torselius oli kauppakirjalla 27 päivältä Helmikuuta 1894 kuudentuhannen markan kauppahinnalla ostanut isältänsä Klais Johan Forsdukselta, joka taas kauppakirjalla 29 päivältä Marraskuuta 1851 oli ostanut saman tilunpuoliskon vanhemmiltansa Michel Toiselukselta ja tämän vaimolta Eva Katarina Juhontyttäreltä. KunKarl Johan Forselius näin ollen puheenalaisella testamentilla oli poisantanut sukuunostettua maata ovat Thilmiina Josefiina Kivekäs ja Karl Anton Wikström vaatinut että sanotulla testamentilla pois annettu puoli Ali - Korpi nimistä puoliskoa Korven rustitilaa Perintökaaren 17 luvun 3 SS:n mukaan luovutettaisiin Vilhelmiina Josefiina Kivekkäälle ja Karl Anton Wikströmin holhoteille, Karl Lauri, Frans Johan ja Tilda Eliina Forseliukselle samasta hinnasta, mista Karl Johan Forselius oli sen ostanut. Sittenkun Erika Emilia Forrelius 1013
kanteesta kuultuna oli sitä vastustanut ja anonut korvausta oikeuden. käyntikuluistaan, on Kihlakunnanoikeus päätöksessä 26 päivältä Maaliskuuta 1909 katsonut selville käyneen, että Karl Johan Torselius, eller saan avioliitossa Maria Vilhelmiina Juhontyttären kanssa, kauppakirjalla 27. päivältä Helmikuuta 1894 oli ostanut kyseessä olevan puolen Ali-Korpi nimisestä puoliskosta Korven rustitilaa isältään. Klars Johan Forseliukselta, joka taas kauppakirjalla 20. päivältä Marraskuuta 1851 oli sen ostanut vanhemmiltaan Michel Torseliukselta ja Eva Katariina Juhontyttäreltä, minkä johdosta kysymykseen tullut kiinteimistö Karl Johan Förseliuksen kädessä oli katsuttava ansiomäaksi eikä sukunnostetuksi maaksi. Tämän vuoksi ja koska Karl Johan Forselius asian näin ollen oli ollut oikeutettu testamenttilla antamaan sanotun kiinteimistön Erika Emilia Forseliukselle, jolta Karl Johan Forreliuksen perillisillä ei ollut valta sitä lunastaa, on Kihlakunnanoikeus hyljännyt kantun sekä velvoittanut Karl Anton Sifströmin ja Vilhelmiina Josefiina Kivekkään sadalla markalla korvaamaan Erika Emilia Poiselille sen oikeudenkäyntikulut Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Karl Anton likström sekä Evert ja Wilhelmiina Josefiina Kivekäs olivat vitöamalla saattaneet jutun, on 12. päivänä Huhtikuuta 1911 antamallaan tuomiolla jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan sekä velvoittanut Karl Anton Wikströmin ja hänen asiakumppaninsa viidelläkymmenellä markalla korvaamaan Erika Emilia Forselinksella jutun vuoksi Hovioikeudessa olleet palut. Hovioikeuden tuomioon ovat Karl Anton Vikström ja hänen asiakumppaniinsa anoneet muutesta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, etteivät Karl Anton Wikström ja hänen 1014
asiakumppaninsa ole esittäneet syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: Walter Andersin. Johannes Pesonen. Walter Andersin. Johannes Pesonen. K. R. Helanen K. Auer Haf Hellen Joulukuun 7 päivänä 1914. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillises la Viipurin Hovioikeudesta tulleessa velkomisjuhassa, jossa Jokelan rautatiiaseman lähoi syydessä asuva, Tehtailija John talonius on hakijana sekä Kaupparenes Isak Löf, Kuopion kaupungista, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 7 päivä nä Joulukuuta 1914. Keisarillinen Senaatti on itselleen sittelyttänyt jutun asiakirjat ja niis tä saanut seuraavat tiedot: Kauppaneuvos Löfille toimitulla mansa haasteen nojalla on tehtäi lija Calonius Kuopion kaupungin Raastuvanoikeudessa lausunut, että asianosaisten kesken syksyllä vuonna 1907 tehdyn hankintasen muksen mukaan talomuksen tuli ennen 1 päivää Heinäkuuta 1908 toimittaa Kauppaneuves Lösille varaasti Jokelän rautatiiasemalle 2000 kilogrannmaa, extra prima seinätikettä 23 pennin hinnasta Läsnä: H. A. B. 1. J. P. R. H. 1015 No 1, 1904. Pag. 20 R. D. 1911.
kilogrammalta ja yhtä suuri määra" panna " sanatilkettä 21 pennin hinnasta kilogrannalta, ja että Valonius olikin valmistanut Kauppanen ves Lösin tilaamat määrät tilkettä, mutta kun Kauppanauves Löf, Calonuksen kehoituksista huolimatta, eli kieltäytynyt ottamasta vastaan enempää kuin 6032 kilogrammaa piima tilkettä, niin oli Peklailija Calonius, ilmoitettuaan siitä Lösille, myyttänyt mainitut Kauppaneuves Sofin tukuun säilyyn panomansa 2000 kilogrummaa äitra prima tilkettä ja jälelle jääneet 15261 kilogrammaa pi ma tilkettä 2 päivänä Marraskuuta 1908 toimitetulla julkisella huutokaupalla sekä niistä saanut, extra pima tilkkeestä 6 penniä kilogrammal ta ja piima tilkkeestä 5 penniä kilo grannalla eli yhteensä 1898 markkaa 5 penniä. Kun Tehtailija Calonius oli huutokaupantoimittajalle suorittanut palkkiota 50 markkaa ja talonius, jolle vuokiana viimeksimainittujen tilkemäärien säilyttämiestä makasiinassaan 1 päivästä Heinäkuuta 1908 seuranneen Marraskuun 1 päivään oli tuleva 5 mark kaa päivältä eli 600 markkaa, oli toimittamistaan 2000 kilogrammasta uden prinna ja 13961 kilogrammasta minua seinätilkettä Kauppaneuves lösa tä saapa niiden hankinläsopimuk sinmukaisen hinnan /531 markkaa 81 penniä ynnä tälle summalle laskettavan 6 prosentin koron mainitulla neljän kuukauden ajalta eli 150 markkaa 63 penniä, joten taloniusk sen saatava Lofittä oli kaikkiaan 8332 markkaa 44 penniä, mutta talomies tätä saatavaansa vastaan ei ollut saanut muuta kuin edellämainitun huutokauppahinnan 1898 markkaa 5 penniä, on Tehtailija Calonius vaatinut, että Kauppaneuvos Löf velvoitettaisiin talomukselle suorit tamaan näiden rahamäärin ero 6434 markkaa 39 penniä ja korvaa maan talomuksen oikeudenkäynti kulut. Asiassa kuulusteltuna on Kaup1016
pannuvas Löf lausunut, että hän kirjussä 16 päivältä Marraskuuta 1907 oli tilannut Tehtailija Caloniukselta hänen ilmoittamansa määrät seinätitkettä, pait si Caloniuksen mainitsemillä ehdoilla, myöskin sillä nimenomaisella määräyksellä, että tilke oli oleva ainakin yhtä hyvää laatua kuin Caloniuksen aikaisemmin Lösille hankkima ja iltä tilke toimitettaisiin kuivana, sekä että Kauppaneuves Löf, havaittuaan joka aika myöhemmin että hänen samana syksynä Tehtailija Calomiekselta ostamansa tilke oli ala-arvoista, oli ensin kirjeessä 21 päivällä Tammikuuta 1908 peruuttanut edellämaini teen tilauksensa, vaan sittemmin, kun talonius ei ollut peruutusta hyväksynyt ja hän kirjeessä 27 päivältä Tammi kuuta 1908 oli myöntänyt Kauppanen ves Lösille 2 pennin alemuksen kitegrammalta, jos Löf vastaanottaisi tilaamansa tilkemäärät, kuitenkin pysynyt hankintasopimuksessa ja kehoit tanut Tehtailija Caloniusta Iösin laskuun lähettämään 6000 kilogrammaa rima tilkettä; mutta koska Tehtailija taloniuksen lähettämän likkeen, joka oli päivänut 6033 kilogrammaa, oli havaittu olevan kostuita ja sisältävän säkin kappalaita ja muita jälleitä sekä kaikenlaista raskaa niin että se oli sanatilkkeeksi kelpaamatonta, ja siis oli ollut pätevä syy varoa, että ne tilkksel, mitkä Löf tilauksensa johdes ta vielä saisi ja mitkä to dennäköises ti olivat valmistetut samoista saaka vineista kuin tuo 6039 kilogramman määrä, olisivat ainakin yhtä huonea laatua kuin äsken mainittu lähetys, mitä otaksumista vahvisti sekin seikka, että tikkeen hinnat Caloniuksen toimituttamassa huutokaupassa oli vat jääneet aivan alkaisiksi, on Kauppanenes Löf katsonut olleensa oikeutettu kieltäytymään vastaanottamasta memmälti tilkettä ja sen vuoksi, huomanttaen ettei Tehtailija taloniukset la ollut ollat oikeutta myyttää tilkettä huutokaupalla, vastustanut kannetta tämän jälkeen on Raastuvanoi keus 4 päivänä Kesäkuuta 1903 julis1017
tamallaan päätöksellä, siinä maini tuista syistä, velvoittanut Kauppa neuvos Lösin Tehtailija Caloniukselle kuittia vastaan suorittamaan vaaditut kuusituhatta neljäsataa kolme kymmentäneljä markkaa kolmekymmentäyhdeksän penniä sekä kahdeksälläkymmenellä markalla kervaa maan Caloniuksen oikeudenkäynti kulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi. Kongl paneuvos Löf oli velaamalla saattanut jutun, on 17 päivänä Marraskuuta 1910 antamassaan tuomiossa katsonut selville käyneen, että sittenkuin asian osaiset syksyllä vuonna 1907 olivat tehneet kysymyksessä olevan hankin lasopimuksen, jonka mukaan Tehtori lija Calonius oli sitoutunut, muun muassa, toimituttamaan hankintassa pimeksessa mainitut määrät seinä tilkettä kuivina ja laadeltaan aina kin yhtä hyvinä kuin Caloniuksen si tä ennen Löfille hankkima tilke, sekä Tehtailija Calonius oli ennen sovittua aikaa valmistanut ja Kauppaneuvos Lösin varalle pannut varastoon hänen tilaamansa määrät tilkaltä, niin oli Kauppaneuvos Löf, vastaanotettuaan 6059 kitegrannaa prinä tilkettä, kiiltäytynyt ottamasta vastaan sanotuista tilkomääristä enempää, minkä johdosta Tehtailija Calonius eli 2 päivänä Marraskuuta 1908 toimitetulla huutokaupalla Kauppaneuvos Lösin laskuun myyt länyt tilkemäärien tähteet eli 2000 kilegranmaa enka prima ja 15261 kilo grammaa piima tilkettä sekä näistä tilkimääristä, joiden hinnat hankinta sopimuksen mukaan olivat yhteensä 7531 markkaa 81 penniä, saanut 1898 markkaa 5 penniä; mutta koska Kauppanen ves Löf oli näyttänyt, että edellämaini lut 6039 kilogrammaa minä tilkettä olivat kosteita ja seimätilkkeeksi kelpää mattomia ja että oli olemassa pätevä syy varoa, etteivät Kauppaneuvos Iifin tilaamien tilkemäärien lähteetkään ollut sopimuksen mukaisia, on Hovi oikeus katsonut, että Kauppaneuvos töf oli ollut oikeutettu kieltäytymään vastaanottamasta kysymyksessä olevia 1018
tilaamiansa tilkemääriä sekä että Tehtailija Calonius niin ollen a ollut ollut Kauppaneuves Löfiltä saapa hankintasopimuksessa määrättyä heintaa viimeksisanotusta tikkasta eikä siis myöskään korvausta huutokaupantoimittajan palkkiesta ja tilkkeen säilyttämisestä, jonka vuoksi Hovioikeus on, kumoton Raastuvanoikeuden päätöksen, vapauttanut Kauppaneuvos Iösin kaikesta maksu velvollisuudesta asiassa. Hovioikeuden tuomioon on Tehtä lija Calonius anonut muutesta perustilmalla, johon Kauppaneuvos Lösen vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo tosin selvitetyksi, että Tehtailija talomieksen Kauppanemies Eefille sovitusta tilkemäärästä toimittama 6039 kilon erä on ollut erinaisissa suhteissa virkallista; mutta kun Kauppannes löf on tämän määrän vastaanottanut käyttämällä hyväkseen Tehtailija Taloniuksen tarjous ta ottaa lakaisin tämän lähetyksen toimittaakseen sen sijaan Kauppanenes lösille toista sopimuksen mukaista tilkettä eikä Kauppanaivas Tösittä näin ollen, ja kun ei ole näytetty muun osan puheenaolevasta tilkemäärästä olleen laaduttaan vastoin sopimuksen mää räyksiä, ole ollut oikeutta kiittäytyä jopimeesta täyttämästä, sentähden Keisarillinen Senaatti harkitsee oikeaksi, kumdeten Hovioikeuden tuomion, vahvistaa sen loppupäätöksen, johon Raas tuvanoikeus on juhussa johtunut. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti Walter Andersson. B. Amberg Walter Andersson. B. Amberg Johannes Pesonen. K. R. Helanen T. E. Iikus 1019
Joulukuun 8 päivänä 1914. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillises ta Wiipurin Hovioikeudesta tullessa, perinnönjaon mitättömäksi julistamista koskevassa julussa, jossa ovat Maanviljelijä Armas Vilhelm Honkasalo ja hänen vaimonsa Eliisa Honka salo Kiiktelysvaaran pitäjän Kiihtelysvaaran kylästä, hakijoina sekä Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasalon alaikäisten lasten Herttu Elli, tulis SimoVilhelm, Aune, Kaarina ja Lyyli Annikki Honkasalon holhooja Kauppias Eino Pakarinen, Joensuun kaupungista, vastaaja na: Annettu Oikeusosastossa 8 päivänä Joulukuuta 1914. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juteen kirjat ja niistä, mikiili nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: Kiihtelysvaaran pitäjän käräjiäkunnan Kihlakunnanoikeudessa, on Kauppias Pakarinen Armas Vilhelm Läsnä: H. A. - A. L. J. P. R. H. No 170. Pag. 30. R. D. 1910.
ja Eliisa Honkasalolle 1908 vuoden lakimäaräisiin syyskäräjiin toimituttamansa kirjallisen haastien nojalla lausunut, että Eliisa Honkasalon iså, 10 päivänä Syyskuuta 1901 kuollut Maakauppias Timo Pakarinen oli 4 päivänä Maaliskuuta 1899 tekemättään, sittemmin lain voiman saaneella kirjallisella testamentilla määrännyt, muun muassa, että hänen jälkeensä jäävä irtain ja kiinteä omaisuus oli, eräitä poikkeussaannöksiä lukuunut tamatta, lankeava hänen ainoan lapsensa Eliisa Honkasalon kaikille lapsille, ei ainoastaan silloin jo syntyneet le Hertta Elli Honkasalolle vaan myöskin vastedes ehkä syntyville, heidän välillään lasan jaettavaksi ja että Eliisa Honkasalo oli oikeutettu ainoastaan testamentissa lähemmin määrätyillä ehdoilla elinaikansa hallitsemaan pesän kiinteimistöja niillä olevine irtaimistoineen; että Eliisa Honkasalo, jolla Simo Pakarisen kuollessa oli ollut, paitsi tytärtä Hertta Elli Honkasaloa, poika tulis Simo Vilhelm Honkasalo, sittemmin oli synnyttänyt lapset Auno Kaarina, Reino Armas ja Lyyli Annikki Honkasalon, viimeksimainitun 19 päivänä Syyskuuta 1904; että Reino Armas Honkasalo oli kuollut 12 päivänä Marraskuuta 1903; että Kruununnimismies Forsten Leopold Meklin, jonka Kihlakunnanoikeus oli 25 päivänä Marraskuuta 1901 määrännyt Eliisa Honkasalon alaikäisten lasten holhoojana hoitamaan heille puheena olevan testamentin kauttä langennutta omaisuutta, oli Reino Armas Honkasalon kuoleman johdesta Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasalon vaatimuksesta 1 päivänä Helmikuuta 1904 toimituttanut pesänkirjoituksen ja jaon holhoteilleen testamen tatusta ja Simo Pakarisen jälkeen 8 räivänä Lokakuuta 1901 pidetyssä pesänjaossa heille erotetuista omaisuudesta; että tuossa ennen Lyyli Annikki Honkasalon syntymistä tapuhtuneessa toimituksessa, jossa oli havaittu pesään kuuluvaksi rahaa 1021
ja arvopaperata 25032 markan 47 pennin arvo, muuta irtainta tavaraa 56.20 markan 35 pennin arvo sekä koko perintötalo N:o 8, 5/6 perintötalosta No 2 ja 7 perintötalosta No 1. Kihtelysvaaran kylässä, 1/4 perintötaloon No 25 Hammaslahden kylässä kuuluvasta Tetrikankaan palstasta, Vice Simon mylly ja vuokraoikeus erääseen, perintötaloon No 10 ensiksimainitussa kylässä kuuluvaan palstaan, arveltaan tämä kiinteä omaisuus yhteen sä 35200 markkaa, neljäs osa kaikesta tuosta omaisuudesta oli katsettu Reino Armas Honkasalon osuudeksi sekä määrätty lankavaksi Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasalolle heidän mainitun lapsensa perillisinä kuin myöskin heille erotettu luettelon mukaan osuutensa ylempänä mainitusta 5630 markan 35 pennin arvoisesta irtaimesta tavarasta; sekä että Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasalo oli vat kerrotun, Kruununnimismies Miklinin hyväksymän pesänjaon nojalla heti haltuunsa ottaneet heille sen mukaan tulleen omaisuuden ja hakemuksestaan Kihlakunnanoikeudessa saaneet 4: lle tulosta No 8, 5/24:lle talosta No 2 ja 1/28:lle talosta No 4 lain huudot sekä 12 päivänä Maaliskuuta 1908 kiinnekirjan. Mutta koska Simo Pakarinen oli puheenalaisella testamentilla tarkoittanut määrätä, ettivät Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasalo milloinkaan voisi tulla lapsiltansa perimään näille testamentattua omaisuut tu, ja edelläkerrottu jako siinäkin tapauksessa, että Reino Armas Honka salon kuitenkin katsottaisiin voineen jättää perintöä vanhemmilleen, oli pidettävä ennenaikaisena ja mitättömänä, syystä että jaon tapahtuessa oli ollut tietymätöntä tulisiko Eliisa Honkasalo vielä synnyttämään lapria sekä kuinka monelle saajalle testamentattu omaisuus siis tulisi lankamaan, eikä jaossa niin ollen oltu voitu määritellä Reino Armas Honkasalolle langenneen omaisuuden suumutta, sentähden ja kun jaolla, mika muuten oli laiton siihenkin näh1022
den, ettei sitä oltu toimitettu arpomi sella, vaikka pesässä oli alaikäisiä osakkaita, joka tapauksessa oli loukattu jaon jälkeen syntyneen Lyyli Annikki Honkasalon samoinkuin Eliisa Honkasalolle vastedes ehkä vielä syntyvien lasten etua ja oikeutta, Kauppias Pakarinen on, ilmoittaen Kihlakunnanoikeuden 25 päivänä Hilmikuuta 1908 vapauttaneen Kruunun nimismies Meklinin edelläsanotusta holhoustoimesta ja määränneen siihen Pakarisen, vaatinut että kysymyksessä oleva jako sekä Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasalolle sen perustvella edellämainituille kiinteimistöille annetut lainhuudot ja kiinnekirja julistettaisiin mitättömiksi ja Armas Vilhelm ynnä Eliisa Honkasalolle jaettu kiinteä omaisuus Eliisa Honkasalon lapsien omaksi sekä että Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasalo velvoitettaisiin luovuttamaan Kauppias Pakariselle jaon perusteella haltuunsa ottamansa irtaimisto. Kanteesta kuulusteltuina ovat Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasalo väittäneet kannetta myökään nostetuksi, kun sitä ei oltu vireille pantu yön ja vuoden kuluessa moitteena laisen jaon päättymisestä, ja sen ohessa huomaittaneet, että jako, jossa ei ottu tarvittu toimittaa arpomista, kunArmas Vilhelm ja Eliisa Honkasa. lolle oli voitu arpomattakin erottaa samallaista ja samanarvoista omaisuutta kuin heidän lapsillankin, oli Kruununnimismies Meklinin jako kirjaan merkitsemällä hyväksymisellä, saavuttanut laillisen välipuheen luonteen, sekä että kysymys saman jaon laillisuudesta sitä paitsi jo oli tuomioistuimen päätöksellä ratkaistu, koskapa Armas Vilhelm Honkasalo oli Kruununnimismies Meklinissä he, ättyä epäitystä jaon laillisuudesta, haastattanut Meklinin Kihlakunnan oikeuteen saadaksensa siitä Oikeuden lausunnon ja sitä varten siellä vaatinut Mekliniiä velvoitettavaksi luovuttamaan Simo Pakarisen testamenttaaria omaisuus sellaiseen ja1023