Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
kysymyksessä olevaankin osaan kannetta jo siitä lähtiön, kuin asia oli joutunut Kihlakunnanoikeuden uuden käsittelyn alaiseksi, ja asia sen jälkeen oli jo use ampia kertoja ollut Kihlakunnanoikeudessa esillä sekä kanteesen kokonaisuudessaan oli kaupungin puolesta seikka. peräinen vastuu jo annettukin, eikä uusia asianhaaroja oltu asiassa tuotu esille, hyljännyt kaupungin puolesta tehdyn pyynnön että kaupungille myönnettäisiin enempää lykkäystä asiassa vastuun täydentämistä varten; minkä jälkeen ja sittenkuin kaupungin puolesta ainoastaan oli uudistettu sen entiset jo ennen jälkimäistä haastetta esiintuodut selitykset, Kihlakunnanoikeus on 22 päivänä Helmikuuta 1902 julistanut päätöksen itse asiassa; ja koska Wiipurin kaupungille Tammikuun 20 päivänä 1880 vahvistetun satamajärjestyksen mukaan Uuraan satama kasitti salmen Uuraansaaren ja Ravansaaren välillä, kun taas kaupungin satamapiiriin kuuluva Uuraan ulkoreti ulottui Myövälinniemen ja Kirkkoniemen välisestä salmesta ulospäin, sentähden ja kun Ryöralinniemen lastauspaikka sijaitsi näiden valmien välisen vesistön varrella ja Wiipurin kaupungin puolelta ei oltu näytetty kaupungin joko ennen tahi jälkeen satamajärjestyksen vahvistamista laillisesti ulottaneen satama piiriänsä kysymyksessä olevaan vesistöön, on Kihlakunnanoikeus katsonut ettei Ryriälinniemen lastauspaikka ja siihen kuulura vesi kuulunut Wiipurin kaupungin satamapiisiin; ja mitä sitten tuli kanteesen siitä että Viipurin kaupunki velvoitettaisiin luopumaan käyttämästä Ryjörälinniemen lastauspaikalla olevaa satamaa satamapiirinsä kuuluvana ja jättämään se Kauppahuone Gustaf Cederbergs Cn vapaasti omistet taraksi ja hallittavaksi, niin ja kun Kauppahuone ei ollut todistanut Wiipurin kaupungin muulla tavoin rajoittaneen Kauppahuoneen hallintooikeutta puheenalaiseen lastauspaikkaan kuin vaatimalla ja kantamalla Kauppahuoneelta satamamaksuja lastauspai192
kalla käyviltä aluksilta ja kysymys siitä, oliko Wiipurin kaupunki ollut oikeutettu näitä maksuja kantamaan, sääntöjen mukaan Helmikuun 27 päivänä 1897 annetussa asetuksessa ei ollut Kihlakunnanoikeuden ratkaistava, Kihlakunnanoikeus on katsonut ett'ei kanne viimeksi kerrotussa osassa antanut oiketta lausuntoon Kihlakunnanoikeuden puolelta; minkä ohessa Wiipurin kaupunki velvoitettiin palkitsemaan Kauppahuone Gustaf Cederberg i Collesen oikeudenkäyntikulungit asiassa kahdeksallasadalla markalla. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi asianosaiset kumpikin vetoamalla olivat saattaneet jutun, Wiipurin kaupunki anoen muutosta myöskin Kihlakunnanoikeuden 22 päivänä Helmikuuta 1902 asiassa julistamiin kahteen välipäätökseen, on Syyskuun 17 päivänä 1904 antamallaan tuomiella hyväksynyt sanotut kaksi välipäätöstä ja, mitä itse asiaan tuli, katsonut selvite tyksi, että kysymyksessä oleva Slipvälinniemen ääriinen vesialue, jonka Wiipurin kaupunki asiassa antamansa ilmoituksen mukaan oli pitänyt osana kaupungille kuuluvasta Uuraan satamasta, oli 20 päivänä Tammikuuta 1880 vahvistetun Wiipurin kaupungin satanajärjestyksen mukaan luettava Uuraan ulkoretiin ja että Wiipurin kaupunki oli sanotun satamajärjestyksen nojalla, vaikka Kauppahuone Gustaf Cederberg v Cella kieltämättä oli osaksi omistus-osaksi hallinto-oikeus mainittuun vesialueisen, ryhtynyt sillä toimiin, jotka olivat samaa omistus- ja hallinto-oikeutta rajoittaneet, mutta koska Wiipurin kaupunki ei ollut viinut näyttää mitään laillista oikeutta mainittuun menettetyynsä, on Hänioikeus, muuttaen Kihlakunnanoikeu den päätöksen, velvoittanut Wiipurin kaupungin luovuttamaan sanotun vesialueen Kauppahuoneen hallittavaksi sillä tavoin kuin se omistus- ja hallinto-oikeutensa nojalla oli siihen oikeutettu ja asian laatuun nähden vapuuttanut Wiipurin kaupungin suorittamasta Kauppahuone Gustaf Cederberg" 193
Celle Kihlakunnanoikeuden Kauppahuoneet le määräämää oikeudenkäyntikulujen korvausta. Hovioikeuden tuomioon ovat sekä Kauppåhuone Gustaf Cederberg & Co ett å Wiipurin kaupunki anoneet muutosta, minkä jälkeen asianosaiset ovat ulosottanut toistensa perustelmat ja Wiipurin kaupunki vastannut Kauppahuoneen perustelmaan säädetyssä ajassa, jonka kuluttua Kauppahuone Gustaf Cederberg & Co on tänne jättänyt kirjoituksen vastausta varten riita puolensa muutoksenhakuun. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja sen ohessa että Käsarillinen Senaatti jättää Kauppahuone Gustaf Cederbergs Coen määräajan kuluttua tänne antaman vastuukirjoituksen huomioen ottamatta, katsoo Keisarillinen Senaatti, että Wiipurin kaupungin puolesta ole esitetty syytä muuttaa Hovioikeuden yllämainittua tuomiota Syyskuun 19 päivältä 1904, mikäli siinä Kihlakunnanoikeuden kaksi oikeudenkäynnissä julistamaa päätöstä on jätetty voimaan. Ja koska, mitä juttuun muuten tulee, selvitetty on että puheenalainen Ryövälinniemen edustalla oleva vesialue on ulkopuolella Uuraansaaren ja Ravansaaren välistä salmea, joka Wiipurin kaupungille 20 päivänä Tammikuuta 1880 vahvistetun satamajärjestyksen mukaan on Uuraansatama niminen osa kaupungin satamapiiriä, eikä ole väitetty sanotun vesialueen kuuluvan muuhun osaan samaa satamapiiriä; sentähden ja kun näin ollen ei voida katsoa Kauppahuone Gustaf vederborgs Cen deran velvollisen, käyttäessään mainittua vesialuetta ja sen rannalla olevaa lastauspaikkaa, jotka kieltämättä ovat osaksi omistusoikeuden ja osaksi vuokraoikeuden perustulla Kauppahuoneen yksityisessä hallinnossa, kärsimään Viipurin kaupungin eduksi sitä haittaa ja rasitetta, joiden alaisiksi kaupungin satamapiiniin kuuluvat vesialuvet ja niiden rannat on asetettu edelläkosketettiin satanajärjestyksen määräysten kautta, 494
harkitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi julistaa Kauppahuone Gustaf Cederberg & Co on oikeutetuksi, ilman haittaa ja häiriötä Wiipurin kaupungin puolesta, vapaasti hallitsemaan ja hyväkseen käyttämään kysymyksessä olevaa Kyövälinniemen edustalla olevaa vesialut. ta ja puheenalaista sen rannalla sijaitseraa lastauspaikkaa; minkä ohessa Wiipurin kaupunki velvoitetaan suorittaman Kauppahuone Gustaf Cederberg i Colle, sen Kihlakunnanoikeudessa olleiden oikeuden käymiskulujen korvaukseksi, kahdeksansataa markkaa. Niin taroin Keisarillinen Senaatti siis muuttaa Hovioikeuden puheenalaisen tuomion. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: J. J. Vinnan V Em Lujellad F; Kumlin Valentin hemman Genom Sjelning J. Nämlund A.K. Malin. /imil Charpinen/ Heinäkuun 6 päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, korvausta katkevassa jutussa, jossa ovat Talolliset Pekka Antinpoika Vaittinen, Impilahden pitäjän kirkonkylästä, ja Pekka Juhonpoika Pulkkinen, saman pitäjän Metsäkylän kylästä, hakijoina, sekä Aktiebolaget Aleksandrovskij Stålverk nimisen osakeyhtiön konkurssi hallinto vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Heinäkuun 6 päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itselleen sityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja siistä saanut tietää seuraavaa: Pekka Vailliselle, Pekka Pulkkiselle ja Impilahden pitäjän Haukkaselän kylästä kotoa olevalle Talolliselle Antti Antinpoika Jurvaselle toimituttaman, sa haasteen nojalla on edellä mainitun osakeyhtiön sanotussa pitäjässä omistaman Pitkärannan kupari ja tinatehtaan isännöitsijä Robert Pelkonen Impilahden pitäjän ja Kitelän kappelin käräjäkunnan KihlaLäsnä: J G S. V. L. N G. - K. M. A. C. 105 No 612. Pag 77. R. D. 1905.
kunnanoikeudessa lausunut, että Pekka Vaittisen isä, nykyään kuollut Taloltinen Antti Vaittinen eläessään oli 26 päivänä Lokakuuta 1894 Bergverks aktiebolaget Ladoga nimisen osakeyhtiön kanssa tehdyllä sekä ensisanotulle osakeyhtiölle sittemmin siirettyllä kontrahdilla oikeuttanut Pitkärannan kupari ja tinatehtaan seitsemän vuoden aikana, mainitun ta päivästä lukien, hakkuuttamaan ja hyväksensä käyttämään kaikki Antti Vaittisen omistamaan Ruukkaa nimiseen kolmannekseen perintötaloa No 14 sanotussa kirkonkylässä kuulu valla metsäpalstalla kasvavat, kostrahdissa määrätyn mitan täyttävät puut; että Pekka Vaittinen, perittyään Antti Vaittisen jälkeen 2/15 osan puheeksi tulleesta tilasta ja ostettuaan 3/8 osaa samaa tilaa Antti Vaittisen muilta oikeudenomistajilta, oli Wiipurin läänin Kuvernööriltä hakenut tehtaalle kieltoa hakkuuttaa sanotut huut ja hakemukseensa liittänyt Antti Jurvasen ja Pekka Pulkkisen 28 päivänä Joulukuuta 1897 antaman takauskirjan, jossa he olivat sitoutuneet takaukeen tehtaalle kiellon johdosta ehkä syntyvästä vahingosta; että Kuvernööri oli 8 päivänä Tammikuuta 1898 antamallaan välipäätöksellä Pekka Vaittisen hakemukseen suostunut sekä sittemmin 23 päivälle Maaliskuuta 1898 päivätyllä päätöksellä määrännyt, että mainitulla välipäätöksellä myönnetty kielto, mikäli koski hakkuun jatkamista kolmellatoista viidestoista osalla sanottua tilaa, oli edelleen voimassa pidettävä ehdolla että Pekka Vaittinen määräajan kuluessa haastattaisi tehtaan asianomaiseen Oikeuteen kysymyksessä olevan kontrahdin purkamisesta, ja että Pekka Vaittinen oli mainitussa Kihlakunnanoikeudessa pannut vireille sellaisen kanteen, jonka niin hyvin Kihlakunnanoikeus päätöksellä 18 päivältä Huhtikuuta 1899 ja Wiipurin Hovioikeus tuomiolla 17 päivältä Helmikuuta 1900 kuin myös Keisarillinen Senaatti 12 päivänä Helmikuuta 1901 antamallaan tuomiolla olivat kyljän190
neet. Ja koska Pitkärannan tehdas kerrotun kiellon ja riidan johdosta kontrahtiajan kuluessa ei ollut voinut hakkuut aa ja poisvedättää tehtaalle kontrahdin mukaan kuuluvia ja sanotulla palstalla syynin mukaan löytyviä kahta Toislatuhatta kuutiometriä eli tuhatta kahlasataa senäjän kuutiosyltä halkopuita ja kuuttasataa hirttä, jotka olivat jääneet Pekka Taittisen hyväksi, on Isännöitsijä Pelkonen vaatinut Pekka Vaittisen, Pekka Pulkkisen ja Antti turvasen, molempien viimeksi nimite tyjen heidän takaussitoumuksensa nojalla, velvoittamista, Isännöitsijä Pelkoselle hänen edellämainitussa toimissään maksamaan korvausta, luhen yksitoista markkaa kuutiosylä hakoja ja neljä markkaa hirrestä, viisitoistatuhatta kuusisataa markkaa kotoineen, minkä ohessa Isännöitsijä Peldonen on anonut palkintoa oikeudenkäyntikuluistaan. Vastatessaan kanteesen ovat Pekka laittinen ja hänen mainitut asiakunpaninsa, myöntäen edelläkerrotun takaussitoumuksen oikeaksi, väittäneet, että puheeksi tullut, Pekka Vaittisen Pitkärannan tehtaalle hankkima hankoukielto oli koskenut sitä osaa ylempänä sanottua metsäpalstaa, joka kuului kolmeen toista viidestoista-osaan kysymyksessä olevasta tilasta, kun sitä vastoin kaksi vudestoistaosaa, metsäpalstasta oli jäänyt tehtaan vapaasti käytettävaksi sekä että Pekka Vaillinen samana vuonna, jona Hovioikeuden edelsä mainittu tuomio 17 päivältä Helmikuuta 1900 annettiin, oli luovuttanut kosketellun tilan Talolliselle Pekla Huoviselle ja kauppatilaisuudessa ilmoittanut että metsä oli myyty Pitkäannan tehtaalle, minkä tähden ja kun tehtaalla, koska Pekka Huovinen jala niinikään oli hakenut ja saanut metsänhakkuukiellon tehtaalle ei ollut haastattanut tehdasta Oikeuteen puheenalaisen metsäkontrahdin humaa misesta ja kielto tästä syystä oli joutunut mitättömäksi, oli ollut aikaa puolen vuoden kuluessa vuonna 1900 ja melkein koko vuoden 1901 ottaa puut 197
palstalta, Pekka Vaittinen ja hänen asi akumppaninsa ovat vastustaneet kannet sa, minkä ohessa he ovat huomauttuneet, että vaadittu korvaus oli katso tava liialliseksi, koska kuutiometri Losoja paikkakunnalla maksoi korkein. aan kaksikymmentä penniä. Sittenkuin Pekka Huovistakin oli asiassa kuulustettu, on Kihlakunnan oikeus 19 päivänä Marraskuuta 1902 julistamassaan päätöksessä antanut lausuntonsa asiassa; ja koska selville oli käynyt, että Pitkärannan kylan ja senatehdas oli edelläkerrotun, Pihka Vaittisen hakeman ja Kuvernöörin 8 päivänä Tammikuuta 1898 myöntämän kiellon johdosta ollut estetty hyväkseen käyttämästä sitä metsänhalkanoikeutta, joka 26 päivänä Lokakuuta 1894 tehdyssä kontrahdissa oli tehtaalle annettu, ja siis poisviemästä Pekka Vaittisen hyväksi edellä mainikuun talonkolmannekseen kuuluvalle metsäpalstalle toimitetun arvion mukaan jääneet tuhatkaksisataa venäjän syltä halkoja ja kuusuataa hirttä, sentähden ja kun Pekka tulkkinen ja Antti Jurvanen kerrottua holtoa haettaessa olivat sitoutuneet kumpikin omasta ja toisensa puolesta mavelkaiseen takaukseen kaikesta siiå vahingosta, joka mainitun kiellon kautta voi Pitkärannan tehtaalle synja, on Kihlakunnanoikeus velvoitta nut Pekka Vaillisen ja hänen asiakumppänensä yhteisesti tahi sen heistä, jolta varoja oli, Isännöitsijä Pelkoselle maksamaan tuhannesta kahdesta sadasta sylestä halkoja neljätuhatta kahdeksansataa markkaa ja kuudes tasadasta hirrestä tuhat kaksisataa markkaa eli yhteensä kuusituhatta markkaa viiden prosentin vuotuisi ne korkoineen, lukien oikeudenLäynnin alusta eli 9 päivästä Kesäkuuta 1902, kunnes täysi maksu tapahtuisi, sekä korvaamaan Isänöitja Pelkoselle hänen jutussa kärsinänsä, kulut kahdellasadalla markalla. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Pekka Vaittinen ja hänen asiakump498
paninsä vetoamalla olivat saattaneet jutun, on 18 päivänä Maaliskuuta 1905 antamassaan tuomiossa katsonut, ett eivät Pekka Vaittinen ja hänen asiakumppaninsa olleet esiintuoneet syytä muuttaa Kihlakunnanoikeuden päätöstä muuten kuin että, koska Peska Vaittinen ja hänen asiakumppanensa Kihlakunnanoikeudessa olivat väittäneet että halkometsän arvo puheenalaisella palstalla oli laskettava korkeintaan kahdeksikymmeneksi penniksi kuutiometut ä eikä Isännäitsijä Pelkonen ollut toteen saattanut mainitun arvon olleen suuremman, palstalle jääneen kahdentoistatuhannen kuutiometrin uuruisen halkomaaran arvo-alenni tiin kahteentuhanteen neljäänsataan markkaan, joten Pekka Vaittinen ja hänen asiakumppaninsa siis livat velvolliset joko yhteisesti tahi se heistä, kellä varoja oli, Isännöitsijä Pelkoselle, hänen edellä sanotussa toimessaan, suorittamaan paitsi Kihlakunnanoikeuden tuomitsemaa oikeudenkäyntikulujen korvausta, kolmetuhatta kuusisataa markkaa viiden prosentin vuotuisine korkoineen lukien päivästä Kesäkuuta 1902 lopulliseen suoritukseen asti. Hovioikeuden tuomioon ovat Pekka Paittinen ja Pekka Pulkkinen anoneet muutosta tänne toimittamallaan peustelmalla, johon sillä välin konkurssiin joutuneen osakeyhtiön Aktiebolaget Aleksandrooski Stälverk konkurssihallinto on säädetyssä järjestyklessa vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut aman jutun ja havaitsee, etteivät Pekja Taittinen ja Pekka Pulkkinen ole siintuoneet syytä muuttaa Hovioiuuden puheenalaista tuomiota josa siis ja kun on katsottava osakeyhtiön Aktiebolaget Aleksandrooskis talverk kysymyksessä olevan hakkuulieton johdosta kärsineen vahinkoa olmetuhatta kuusisataa markkaa se sä Pekka Vaittisen tarpeellomasti pankkineen saman kiellon, 21 SS musaan 3 päivänä Joulukuuta 1895 anne199
tussa asetuksessa uuden ulosottolain voimaan panemisesta ja siitä mitä sen johdosta on vaarin otettava, pysyy voimassa, sen ohessa että Pekka Vaittinen ja Pekka Pulkkinen yhteisesti velvoitetaan suorittamaan osakeyhtiön Aktiebolaget Aleksandrooskij Stålverkkonkursihallinnolle sen täällä asian vuoksi kärsimäin kulujen korvauksesei seitsemänkymmentäviisi markkaa Tätä kaikki asianomaiset noudatta koot. Keisarillinen Suomen Senaatti: fl. Abraman Valentin Gummerus. Herr Lugella SS: 8 ÅKorkalen Axel Charpentier Heinäkuun 11. päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa kaupan välityspalkkiota koskevassa jutussa, jossa ovat Wiborgs Sågverks Aktiebolag niminen osakeyktiö, jonka kotipaikkana on Wiipurin pitäjä, hakijana ja Kauppias Nikolai Tergujeff, Antrean pitäjässä osevalta Koljolan rautatieasemalta, tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Heinäkuun 11. päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itselleen osityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niis tä saanut tietää seuraavaa: Haastatettuansa Osakeyhtiön Wiborgs Sigverks Aktiebolag Wiihurin pitäjän käräJäkunnan Kihlakunnanoikeuteen on Nikolai Tergujelf siellä lausunut, että osakeyhtiön omistaman Kirvun pitäjässä olevan Iikilän sahan hoitaja Konstantin Tarikoff oli kesällä vuonna 1901. pyytänyt Nikolai Tergujeflin korkkimaan ostajan osakeyhtiön paloille, luvaten näkeyhtiän puolesta Nikolai Tergijellille välitys palkkioksi kymmenen penniä jokaisesta kalkobybestä, joka Tregujeffin toimesta saataisiin Lämä: 7. G. S. - 42. R.G. - K. M. /A. 8. 500 Pag. 81. R. D. 1905.
myydyksi, sekä että Nikolai Terpijeff tämän johdosta oli matkustanut Pietarin kaupunkiin ja tarjennut osakeyhtiön halkoja kuipaksi siellä asuvalle Kauppiaalle Andrei Pehroffille, joka sittemmin Tergujefin välityksellä olikin ostanut osakeyhtiöltä halkoja yhdeksäntuhatta syltä. Tähän nähden on K. kolai Terqvjest vaatinut, että Osakeyhtiö Wibergs Fagerks. Aktiebolag velvoitettaisiin suorittamaan Nikolai Terpijellille hänelle mainitun halkomäärän myynnin välittämisestä luvattu halkkio yhdeksänsataa markkaa Asiasta kuulusteltuna on Osakeyhtiö Wiborgs Sågverks Aktiebolag väittänyt, ettei Korstantin Tarikoff ollut yhtiön tieten tehnyt akä ollut oikeutettu yhtiön puolesta tekemään Nikolai Tergujellen kanssa välipuhelta yhtiön halkojen myymisestä, jonka tähden ja kur sellainen välipuhe, jos se oli päätetty ei ollut yhtiötä sitova, yktiö on anonut et tä kanne kyljättäisiin. Kuulusteltuaan asiassa myöskin Konstantin Tarikoftia, on Kihlakunnanoikeus, jossa arianosaiset molemmin puolin ovat anoneet havausta oikeudenkäyntikuluistaan päätöksellä 5. päivänä Marraskuuta 1902. julistanut selvitetyksi, että Osakeyhtiö Wiborgs Sågverks Aktiebolag oli luvannut Nikolai Tergijeffille palkkioksi kymmenen penniä halkasyleltä, jos Nikolai Tergujeff hankkisi ostajan, jolle osakeyhtiön omistamat halot, yhteensä noin yhdeksäntuhatta syltä, saataisiin myydyiksi, minkä vuoksi ja kun ei oltu väitettykään, ettei osakeyhtiö ollut Nikolai Tergejellin välityksellä saanut puheenalaisia halkojansa myydyiksi, eikä sitäkään, että Nikolai Tergijefille oli hänelle luvattua kaupanvähtyspalkkiota maksettu, Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Osakeyhtiän Wiborgs Sågverks Aktiebolag Nikolai Tergijeffille heti kuittia vastaan maksamaan yhdeksänsataa markkaa ja sadalla kymmenellä markalla korvaamaan Nikolai Tergijefille hänen oikeudenkäyntikulunsa Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Oikeyktiö Wiborgs Sågverks Aktiebolag vetoamalla oli saattanut jutun, on 11. päivänä Maaliskuuta 1905. antamallaan tuomioila, koska oli selville tullut että Nikolai Tergijefylille oli puheenalaisen halkomäärän myynnin välittämisestä luvattu 501
edellämainittu palkkio sekä että halkokauppa oli tehty Nikolai Tergujellen toimenpiteestä, vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen ja velvoittanut Osakeyhtiön Wiborgs Sågverks Aktiebolag suorittamaan Nikolai Tergijeffille korvaukseksi hänellä Hovioikeudessa olleista kustannuksista viisikymmentä markkaa Kovioikeuden tuomioon on Osakeyhtiö Wiborgs Sågverks Aktiebolag anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja koska, joskin pidetään selvitettynä että Konstantin Tarikoffille on ollut myönnetty valta Osakeyhtiön Wiborgs Sågverks Aktiebolag puolesta tehdå Nikolai Fergujellen kanssa sopimus halkojen myymisestä Ter gujellin välityksellä ja Tergujelfille sellaisesta välityksestä tulevasta palkkiosta, todistusta huuttuu siitä että kesällä vuonna 1901. Konstantin Tarikollin ja P. kolai Tergujeffin kesken puheenalaisten halkojen myymisestä tapahtunut keskustelu, johon Tergujeff on vaatimuksensa perusta nut, on käsittänyt lopullisen ja Osakeyhtiötä Wiborgs Sågverks Aktiebolag sitocoll välipuheen, sentähden ja kun ei Nikolai Fergujeff myöskään ole laillisesti näyttänyt, että kysymyksessä olevat halot on hänen toimestaan myyty Kauppias Petroffille, katsoo Keisarillinen Senaatti oikeaksi, kumoten Hovioikeuden tuomion, kyljätä Sikolai Tergujellin asiassa ajamaa kanteen; nutta koska Nikolai Tergujeffilla on sekä Kihlakunnanoikeuden päätös että Hovioikeuden tuomio puolellansa, kuitataan Osakeyhtiön Wiborgs Sågverks Aktiebolag ja Tergujeffin oikeudenkäymiskulut toisiinsa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti. J.  Lohman. Valentin Gummerul. Bm Lugeblad Akirkalin. Axel Carpentin 502
Elokuun 5 päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, korvausta koskevassa jutussa, jossa relssitalosta No 13 Kivennavan pitäjän Raivolan kylässä erotettujen palstatilojen Kaivolan kylakuntaan kuuluvat omistajat ovat hakijoina sekä samassa kylässä asuvan, entisen Maakauppiaan Mihail Bessonoffin pojat Nikolai ja Aleksei "Kihailovitseh Bessonoff tulematta jääneinä vastaajina: Annettu Oikeusosastossa Edokuun 5 päivänä 1905. "Keisarillinen Senaatti on itselleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Haasteen nojalla, joka oli otettu kaikille niille Raivilan rautatehtaan entisille käsityläisille, joilla oli nautintooikeus alempana kirrottavalla lahjakirjalla 31 päivältä Lokakuuta 1874 lahjoitettuun maa-alueeseen, ja joka haaste oli julistettu sekä Kivennavan pitäjän Säsnä: J. G. S. - W. H. - J. N. B. - 7. Z. j K. S. No 693. Pag. 4. R. 2. 1905.
että Raivolan kreikkalais- Venäläisessä kirkossa, ovat Nikolai Bessonoff ja jutun alkaessa alaikäisenä olleen Aleksei Bessonenoffin holhooja, hänen isänsä Mihail Bessonoff Kivinnaran pitäjän käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa kertoneet, että Helmikuun 15 päivänä 1864 annetun Armollisen julistuksen kautta Suomen Suuriruhtinaanmaasta eroitetun ja Pietarin kuvernementtiin Keisarikunnassa siirretyn Siestarjoen kiräaitehtaan hallituksen talousosasto oli lahjakirjalla Toukokuun 13 päivältä 1870 luovuttanut mainittuun kirääri. tehtausen kuuluvan Kaivolan rautatektaan entiselle käsityeläiselle Aleksi Bessenoffille hänen hallussaan olleen kartanon ynnä sille jaetut kaksi desjutiinaa kahdeksansataa kolmekymmentäseitsemän neliösashenia maata niistä yhteensä sadan seitsemäntoista desjatiinan tuhannen viidensadan neljän kymmenenkahdeksan neliösasehenin suuruisista tiluksista, jotka oli tilaksi Raivolan tehtaan käsityöläisille eroitettu kivääritehtaan relssioikeudella siihen aikaan omistamista, Kirennavan pitäjässä sijaitsevista maatiloista, minkä ohessa Aleksei Bessonoffille oli samassa lahjakirjassa vakuutettu oikeus yhteisesti käyttää juottopaikkaa ja karjanlaidunta Näivolan kylälle kyläläisten polttopuu- ja metsäntuote- tarvetta varten jaetulla metsäpalstalla; että sanotun hallituksen talousosasto, Armollisella päätöksellä Kesäkuun 8 päivältä 1874 vahvistetun Valtakunnanneuraston päätöksen mukaan oli lahjakirjalla seuraavan Sekakuun 31 päivältä luovuttanut Raivolan tehtaan entisille käsityöläis'ille kunnalläsomaisuutena nautittavaksi heinäja laidunmaaksi sekä polttopuumet säksi samoista tiloista eroitetut yhdeksänsataa kuusikymmentäyhdeksiin desjatiinaa kaksituhatta kolmesataa kuusikymmentäkolme neliösasehenia maata; että tämä maa ynnä ensiksi sanotut, edellämainitun hallituksen lahjakirjalla vuodelta 1870 samaten Raivolan tehtaan entisille käsityöläisille luovutetut sata seitsemäntoista 501