Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
jiin, Pekka Mankila Kihlakunnanoikeudessa on lausumet, että hän Huhtikuun 18 päivänä 1895. tehdyllä välikirjalla oli oikeuttanut Kapterni Grahnin ja Kapteeni Ekholmin omistamainsa Mankilan ja Mattilan perintötaloihin sanotussa Mankilan kylässä kuuluvitta Kestilän pitäjässä sijaitsevilta ulkometsäpalstoittu neljän vuoden aikana hautamaan ja hyväkseen käyttämään kaikki välikirjassa muunitun mitun täyttävät mänty- ja kuusipuutyhteensä neljänkymmenenviiden tuhannen markan siten suoritettavasta hinnasta, että käsirahana maksettaisiin viisisutua markkuu, Toukokuussa 1895 neljätoistatuhatta viisisataa markkaa, ensimmäisenä syksynä senjälkeen kun välikirja oli tiloihin kiinnitetty viisitoistatuhattu markkaa ja kolmena seuruava me vuonna viisitoistatuhatta markkaa; ja kun Pekka Mankila, jonka puheenalaisiin tiloihin uskensanottu kiinnitys oli vahvistettu asianomaisen käräjäkunnan 1895 vuoden syyskäräjissä, ei ollut saanut määrjättyä metsänhintaa enemmän kuin käsirahoit viisisatuu markkaa, niin Pekka Mankila on vaatinut, että Kapteeni Ekholm sekä Anttikuri Clachills ja Insinööri Witting, kaksi oimenimitettyä heidän yllämainitussa ominaisuudessaan, velvoitettaisiin Mankilalle heti suorittamaan Toukokuussa 1895 ja syksyllä samana vuonna maksettaviksi langenneet hintaerät ei siis yhteensä kaksikymmentäyhdeksäntuhatta viisisataa markkaa kuuden prosentin korolla, neljälletoistatuhannelle viitellesantalle markalle Kesäkuun 1 päivästä 1875. ja viidelletoistatuhannelle markalle Marraskuun 1 päivästä 1895, jonka ohessa Pekka Mankila on pyytänyt korvaista oikeudenkäyntikustannuksistaan. Kanteesta kuultuina Kaptuni Ekholm ja hänen äskennimitetyt asiakumppaninsa ovat myöntäneet että Postitoimistonhoitaja Sandström, Kapteenien Grahnin ja Ekholmin nimeen oli tehnyt Pekka Mankilan mainitoman metsäkaupan ja allekirjoittanut siitä tehdyn välikirjan, mutta väittäneet oikeuttaneensa Sandströmäin ostamaan kysymyksessä olevan metseen ainoistansa kantokaupalla Ekholmin määräämän hinnan jälkeen kannoltu, mutta kun Sundström oli ostanut metsän lohkokaupalla ja näin ollen mennyt valtuansa ulommuksi eikä päättömänsä kauppa siis K. Stn 15 luvun 2 SS:n mukaan ollut Grahn. in ja Ekholmie sitode, niin Kapteeni Ek202
holm, Aptakari Elaghills ja Insinööri Witting ovat vaatineet kanteen hylkäämistä Oikeudessa tultaa ilmoitetuksi että Kapteeni Grahn-vainajan oikeudenomistajat olivat Kapteeni Etholmelle ja Maanviljelijä Packalen. ille siirtäneet Kapteeni Grahn-vainajan osan hänen ja Kapteeni Ekholmin nimeen hankittuja hukkuuvikeuksia metsiin Siikajoen jokilaaksossa, Pekka Mankila on ulottanut kan. teensa Maanviljelijä Packaleniin ja vaatimet Kapteeni Grahnin kuolinpesän, Kaptuni Ekholmin ja Maunviljelijä Puckulenin velvoit. tamista, yhteisesti tai kenellä varoja oli, Pekka Mankilalle maksamaan mitä tämä oli kantussaan pyytänyt; ja on myöskin Muunviljelijä Packulin kanteesen vastunnut ja yhtynyt ylläkerrottuun asiassa annettuun vastuun Kihlakunnanoikeus, jossa Postiloimiston hoitaja Sandströminkin on kuultu, on sittemmin, todistajia asiassa kuulustetturan, Helmikuun 1 päivänä 1895 julistamallaan päätöksellä siinä antunut lausuntonsu ja katsonut selvitetyksi, että Söstetoimistonhoitaja Sandström Pekka Munkilan ja hänen vaimonsa Katri Mankilan kanssa S päivänä Huhtikuuta 1845 tehdyllä kirjalli203 alla sopimuksella oli neljänkymmenenviidentuhannen markan hinnasta ynnä vuotuista vuokraa vastaan pidältänyt Kapteenille Grahnille ja Ekholmille oikeuden neljän vuoden kuluessa äskenmainitusta päivästä kuntaa ja poisvedä puheenalaisesta metsästä kaikki kuusi" ja mäntypuut välikirjassa määrättyä suuruutta, kuin myöskin että etellämainitusta hinnasta oli Pekka Mankilalle suoritettu viiosataa markkaa, vaan koskeivät Kapteeni Ekholm ja hänen asiakumppaninsa olleet mainittua sopimusta hyväksynut, väittäen Sotitoimistonhoitaja Sundströmin olleen valtuutetun ainoastaan kantokaupalla eikä summakaupalla Grannille ja Ekholmille metsiä ostumaan, minkä väitteen Sandström on myöntänyt oikeaksi, eikä Pekka Mankila ollut näyttänyt Sundströmmillä vielämainittua sopimusta tehdessään olleen laveampaa valtaa, sentähden ja yllämainitun lainkohdan mukaan Pekka Mankilan asiassa ajama kunne kokonaisuulessaan hyljättiin. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Pekka Markila oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiolla Helmikuun 9 päivältä 1899 jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden edellämaini
tun päätöksen varaan Tähän Korioikeuden tuomioon on Pekka Mankila alamaisesti anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on ottanut jutun tutkittavakseen ja katsoo, ettei Pekka Mankila ole siintuonut syytä muuttaa Kovioikeuden mainittua tuomiota, jonka varaan asia siis jääpi. Tätä kaikki asianomaiset alamaisuudessa noudattakoot. Keisarillisen Majistetin Korkeassa Nimessä, Hänen Suomen Senaattinsa: S. W. Haugberg Henr. Rosenius. Anders Clenberg, Lillhand tillstamAnders Clenberg, Lillhand tillstamJuhan Serlachius Ossian Karsten Den 31. Mars 1900. Lindeman, svarande, angående fordran Gifven uti Kejserliga Senaten för Finland och Dess Justitie Departement, i Helsingfors, den 31 Mars 1900. Kejserliga Senaten har låtit handlingar nå i målet sig föredragas och af dem inhemtat, hurusom Aleksanteri Sääkslahti hos Magistraten i Tammerfors påbegynt och, efter det saken såsom tvistig förvisats till vederbörlig domstol, vid Radstufvurätten i sagda stad fullföljt sådan talan att emedan Torparen Kalle Niemelä, från Kuru socken, jemlikt kontrakt af den 1. Februari 1896. åt Handlanden Lindeman under sommaren samma år levererat och för Lindemans räkning i prämar inlastat tvåhundra metriska famnar bärvid efter ett pris af fem mark sjuttiofem penni lamnen eller sammanlagdt ettusen etthun9de SS:V. H. B. S. C - R.S. O. K. No 579. Pag. 8. R. D. 1899. 1o Hans Kejserliga Majestäts Högare Tamm, Finsk öfverOess Senats för Finland dom uti ett, på sättning af nedsatt reversskilling, från Åbo Hof Kejserliga Serätt inkommet mål emellan Inhysesmannatens dom nen Aleksanteri Sääkslahti, från Heinämed följer och ri by i Kuru socken, sökande, och Handginala arpelanden i Tammerfors stad Karl Johan ditionen.
dra femtio mark, å hvilket belopp Kalle Niemelä fått af Handlanden Lindeman i särskilda poster uppbära inalles ettusen femtio mark, samt Kalle Niemelä den 2. Januari 1897. åt Aleksanteri Sääkslahti öfverlåtit sin rätt till de etthundra mark Niemelä på grund af berörda kontrakt sålunda ännu hade hos Lindeman till godo, men Handlanden Lindeman vägrat att till Aleksanteri Sääkslahti utgifva nästnämnda penninge summa, som bort erläggas vid leveranrens fullgörande, Handlanden Lindeman måtte förpligtas att åt Sääkslahti betala omordade etthundra mark med sex procents ränta derå från den 2. Januari 1897. Isaken hörd, har Handlanden Lindeman uppgifvit, det Kalle Niemelä mantligen förbundit sig att beverera ifrågakomna vedparti invid den strand, der Lindemans tjärugn vore belägen, samt tillika berättigat Lindeman att för hvarje famn, som Niemelä icke komme att i präminlasta, afdraga femtio penni; hvarföre och som Kalle Niemelä emellertid qvarlemnat en del af vedpartiet å annat ställe samt Handlanden Lindeman i följd deraf fått för inlästningen och framforslingen af näst nämnda ved vidkännas utgifter, till belop pet öfverstigande hvad Kalle Niemelä i omförmäldt afseende haft hos Lindeman innestående, Handlanden Lindeman emotsett käromålets förkastande. Sedan Aleksanteri Sääkslahti bestridt riktigheten af Handlanden Lindemans förberörda uppgifter samt jemväl Kalle Niemelä blifvit i saken hörd, har Råd stufvurätten, hvarest parterne ömsesides gjort anspråk på godtgörelse för sina umgälder i målet, medelst den 10. Februari 1898. afkunnadt utslag utlåtit sig och på upptagna skäl ålagt Handlanden Lin205 deman att åt Aleksanteri Sääkslahti genast emot qvitto betala fordrade etthundra mark med sex procents ränta från den 2. Januari 1897. samt att med fyra hundra femtio mark ersätta Aleksanteri Sääkslahti dennes kostnader i målet Hofrätten, under hvars pröfning Handlanden Lindeman i vadeväg dragit målet, har genom dom af den 23. November 1898. funnit det vara utredt, att Kalle
Niemelä, vid det han den 1. Februari 1896. åtagit sig att under sommaren samma år åt Handlanden Lindeman hverera och för dennes räkning i prömar inlasta, tvåhundra metriska famnar barnved, tillika förbundit sig att af berörda ved parti utan särskild ersättning till den strand, der förenämnda tjärven vore belägen, första den mängd ved som för upnens drift under sagda sommar varit erforderlig samt derhos berättigat Handlanden Lindeman att för hvarje fann ved Kalle Niemelä underlåte att i präm inlasta, å priset för veden afdraga femtio penni. I anseende härtill och emedan derjemte ådagalagdt vore, ej mindre att ved åtgången i tjärugnen uppgått till sametriska famnar i veckan än att Kalle Kiemelä uraktlåtit att till omordade strand första den sålunda erforderliga viden samt att de utgifter Handlanden Lindeman med föranledande häraf haft för vedens inlästning och frambefordrande uppgått till belopp, utminstone motsvarande den summa Kalle Niemelä uppgifvit sig ännu hafva att på grund af 206 ifrågavarande beversäftat fordra af Handlanden Lindeman; ty och då Handlanden Lindeman egt att från sin ofvanberörda skuld till Kalle Niemelä afråkna hvad Lindeman sålunda nödgats utgifva samt Aleksanteri Sääksluhti icke kunnat af Kalle Niemelä bekomma dennes förenämnda tillgodohafvande med bättre rätt än Niemelä dertill haft, pröfvade Hofrätten rättvist, med upphäfvande af Rådstufverättens utslag, förkasta Aleksanteri Sääkslahtis i målet utförda talan. Uti denna Hofrättens dom har itteksanteri Sääkslahti i underdånighet sökt indring medels ingifven deduktion, den Handlanden Lindeman i föreskrifven ordning bemött. Hvad sålunda förelupit och handlingarna vidare innehålla har Kejserliga Senaten tagit i öfvervägande och finner utredt vara, att Kalle Niemelä, hvilken medelst ofvannämnda kontrakt den 1. Februari 1896. åtagit sig att under derpå följande sommar till Handlanden Linder man för visst pris leverera tvåhundra metriska famnar bärved och utan särskild
ersättning inlästa densamma för Lindemans räkning uti pråmar, uraktlåtit att af sagda vidparti inlästa sextiosju famnar, hvilket belopp sedermera af Lindeman inlastats och hvarigenom Lindeman tillskyndats en kostnad, som, enligt hvad han under rättegången inför Rådstufvuritten uppgifvit, utgjort trettiofem penni för fannen eller inalles tjugutre mark fyra tiofem penni; hvarföre och emedan Handlanden Lindeman uti en den 12. December 1896. dagtecknad kontokurant angående ifrågavarande vidparti och annan af Kalle Niemelä samma år till Lindeman bevererad ved från de etthundra mark Kalle Niemelä nyssberörde dag af priset för omordade tvåhundra famnar ved ännu hade till godo hos Lindeman afdragit endast kostnaden för inlästning af sjuttionio och en half famnar ved, efter trettiofem penni famnen, med tjugusju mark sjuttio penni, samt Handlanden Lindeman emot Kalle Niemeläs bestridande ej heller styrkt, att denne förbundit sig att till den strand, der ofvanberörda tjärugn år belägen, första merasagda tvåhundra famnar ved eller viss mängd deraf, Kejserliga Senaten pröfvar rättvist, med upphäfvande af Hofrättens dom och ändring af Rådstuf varättens utslag, ålägga Handlanden Lindeman att till Aleksanteri Sääkslahti, å hvilken Kalle Niemelä öfverlåtit sin rätt till de af Handlanden Lindeman å priset för oftaberör de tvåhundra famnar ved ännu icke guld na etthundra mark, emot qvitto genast utgifva sagde etthundra mark efter afdrag af de tjugutre mark fyratiofem penni, hvartill kostnaden för inlästningen af redannämnda sextiosju famnar ved uppgått, eller säledes juttiosex mark femtiofem penni, jemte fem procents årlig ränta derå från lagsöknings lagen den 25. Maj 1897.; hvarhos Handlanden Lindeman kännes skyldig att med trehundra mark ersätta Aleksanteri Sääkslahti för dennes umgälder i saken vid Rådstufvurätten. Detalse, som vederbör, till underdånig efterrättelse länderHans Kejserliga Majestäts Höga Namn, Dess Senat för Finland: „ W. Stadberg. Herr. Rosenius G W. Kangeng. Henr. Berenius Ludvig Olenberg. Kirkard edestams. Ludvig Olenberg. Hervard edestam. Oman Karsten
Huhtikuun 2 päivänä 1900. 308 Keisarillisen Majastatin Korkeassa Simessä, Hänen Suomen Senaattinsa tuomio erääsen nostorahalla Viipurin Hovioikeudesta tulleesen juttuun, jossa Talollinen Aaro Korhonen, Kuopion pitäjän Vehmasmäen kylästä, sekä hänen vaimonsa Wilhelmiina Karhunen ovat hakijoina ja sanotussa kylässä asuva Talollinen Taavetti Pitho Karhunen, tulematta jääneenä vastaajana, ja joka juttu koskee välikirjan julistamista mitättömäksi: Annettu Keisarillisessa Suomen Senaatissa ja Sen Oikeusosastossa, Helsingissä, Huhtikuun 2 päivänä 1900. Keisarillinen Senaatti on juttuun kuuluvat kirjat Itselleen esityttänyt ja niistä saanut tietää seuraavaa: Kuopion pitäjän käräjakunnan Kihlakunnanoikeudessa on Wilhelmiina Karhuren, Taavetti Vilho Karhuselle ja Aaro Kerhoselle toimittamansa haasteen nojalla, vaatinut, että Taavetti Wilho Karhusen ja taro Korhosen allekirjoittama ja Wilhelmiina Karhusen puumerkillä varustettu välikirja 20 päivältä Syyskuuta 1897., jonläsnä: S.V. H. - H. B. - L. C. R. F. O. K. No 384. Pag. 3. R. D. 1899.
ka mukaan Aaro Korhonen ja Wilhelmina Karhunen olivat Taavetti Wilho Karhuselle, joka on Wilhelmiina Karhusen velimyyneet Wilhelmiina Karhuselle perintönä hänen vanhempainsa Iivari Karhusen ja Briita Korhosen jälkeen tulevan osan irtaimistosta kuin myös perintötiloista No 24 ja 25 mainitussa Vehmasmäen kylässä, julistettaisiin mitättömäksi, koska Vilhelmina Karhusen puumerkki sanotussa välikirjassa ei ollut hänen piirtämänsä, eikä Nils helmiina Karhunen ollut muutenkaan antanut kerrottuun kauppaan suostumustansa ja Iivari Karhunen sekä Briita Korhonen sitä paitsi vielä olivat elossa. Kanteesta kuultuna, on Taavetti WilhoKarhunen väittänyt, että Vilhelmiina Karhunen oli hyväksynyt edelläsänotun kaupanjonka tähden Taavetti Vilho Karhunen en anonut kanteen hylkäämistä, mutta AntKorhonen puolestaan, selittäen että Taavetti Wilho Karhunen eli houkutellut Aaro Korkosta puheena olevaan kauppaan, myöntynyt kanteesen. Kihlakunnanoikeus on, kuulustettuaan todistajia jutussa, siinä julistanut päätöksensä Helmikuun 4 päivänä 1898 ja katsonut, ett å ollut näytetty että Aaro Korhosta tahi Wilhelmiina Karhusta oli henkuolelsi puheenalaiseen tilankauppaan, vaan haainnut, ett'ei Wilhelmiina Karhunen kauräntekoaikana ollut omistanut mitään osaa mainituista tiloista ja että kauppa siis oli lut laillista perustusta vailla, jonka vuoki Kihlakunnanoikeus on julistanut edellä kerrotun kaupan peruutetuksi. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Taavetti Vilho Karhunen oli veteamalla saattanut jutun, on tuomiollaan Marraskuun 1 päijältä 1898 lausunut näytetyksi, että Aaro Korhonen ja Vilhelmiina Karhunen rapaachtoisesti ja ilman kenenkään pakottelemista tahi kuukuttelemista ylläsanotulla kauppakirjalla olivat myynät Taavetti Vilho Norhuville muun muassa heille vastedes vanhempiensa jälkeen perintönä lankeavan eior perintötilasta No 24 ja 25. Wehmasmäen kylässä; johon nähden Hovioikeus, katsoen ttä Aaro Korhonen ja Wilhelmiina Karhu nen olivat olleet oikeutetut tekemään mainitun kaupan, kumoamalla Kihlakunnanoikeuden päätöksen, on hyljännyt Wilhelmi209
na Karhusen asiassa ajaman kanteen. Tähän Hovioikeuden tuomioon ovat Aaro Korhonen ja Wilhelmiina Karhunen alamaisuudessa anoneet muutesta. Mitä näin on tapahtunut ja asiakirjat sen lisäksi sisältävät on Keisarillinen Senaatti ottanut tutkiaksensa ja katsoo ett'eivät Aaro Korhonen ja Wilhelmina Karhunen ole esiintueneet syytä muuta taa Hovioikeuden mainittua tuomiota, ja ka varaan asia siis jääpi. Tätä kaikki asianomaiset alamaisuudessa noudattakastKeisarillisen Majesteetin Korkeussa Nimässä Hänen Suomen Senaattinsa: 1.uv. Kungdag - Henr. Perenius 1. W: Kongberg - Henr. Pörenius Sudvig Arnberg. Vickard dentom. / Ossian Karsten. Huhtikuun 2. päivänä 1900. Keisarillisen Majesteetin Korkeassa Nimessä. Hänen Suomen Senaallinsa tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa Talolliset Paavo Taskinen, Matti Wäisänen ja Pärttyli No 398. Sivu 41. R. D. Lapveteläinen, Maaningan pitäjän Käärmellahden kylästä, Heikki Wäänänen saman pitäjän Tavinsalmen kylästä, ja Aaro Wäänänen, Kuopion pitäjän Wäänälänrannan kylästä, ovat hakijoina sekä Maaningan kunta tulemalta jääneenä vastaajana. Annettu Keisarillisessa Suomen Senaatissa ja Sen Oikeusosastossa, Helsingissä, Huhtikuun 2. päivänä 1900. Keisarillinen Senaatti on Itsellensä erityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksenä, saanut seuraavat tiedot: Sittenkun Maaningan kunnan rahavarain hoitaja Kauppias Aapeli Savolainen eli antanut tilin hänen hoidetta vinaan olleista kunnan varoista vuodelta 1893. sekä kunnan valitsemat tilintarkasta jat olivat tehneet muistutuksia tätä tiliä vastaan ja kunta kokouksessaan 4. Läsnä: Sw. H. B. - 26. - 71. 7. M. P. 1899.
päivänä Syyskuuta 1894., kun Aapeli Savolainen oli laiminlyönyt antaa häneltä muistutusten johdosta vaadittuja selityksiä, päältänyt jättää asian sovinteoikeuden, ratkaistavaksi, niin asianmukaisesti kokoonpantu sovintooikeus päätöksessä 1. päivältä Heinäkuuta 1895. on katsonut Aapeli Savolaisen hoidettavina olleissa Maaningan kunnan rahavaroissa olevan vajauksen, joka teki tuhat yhdeksänsataa neljäkymmentä markkaa neljäkymmentäkahdeksan penniä kunnan säästöpankin pohjarahavaroissa ja kaksituhatta sata viisikymmentäseitsemän markkaa seitsemänkymmentäyhdeksän penniä kunnan muissa varoissa, eli yhteensä neljätuhatta yhdeksänkymmentäkahdeksan markkaa kaksikymmentäseitsemän penniä, minkä rahamäärän Aapeli Tavolainen siis oli velvollinen suorittamaan Maaningan kunnalle kuuden prosentin vuotuisella korolla 1. päivästä Tammikuuta 1894. Tämän jälkeen Maaningan kuntaensin Kuopion läänin Lääninkallitukseen Huhtikuun 25. päivänä 1896. jätetyssä kirjelmässä ja sitten, kun asia riitaisena oli lykätty tuomarin tutkittavaksi, Maaningan pitäjän käräjakunnan Kihlakunnanoikeudessa, Paavo Taskiselle ja hänen yllämainituille asiakumppaneilleen. toimitetun manuun nojalla, on lausunut, että Paavo Taskinen ja hänen asiakumppaninsä olivat sitoutuneet yksi kaikkien ja kaikki yhden edestä omavelkaiseen takaukseen " kaiken sen vahingon ja vaillinaisuuden vastaamisesta, mikä Aapeli Savolaisen kunnalliskassain hoitajatoimen kautta viisi vuosina 1891., 1892. ja 1893. hänen hoidettavina oleville joko yhdelle tahi useammille Maaningan kunnan lainajyvästölle eli rahavarastoille suurata; kuitenkaan ei yli kahdenkymmenentuhannen markan suuruisen määrän; jonka vuoksi Maaningan kunta on vaatinut, että Paavo Taskinen ja hänen asiakumppaninsa velvoitettaisiin yhteisesti tahi kenellä varoja on suorittamaan kunralle edellämainitut neljätuhatta yhdeksänkymmentäkahdeksan markkaa kaksikymmentäseitsemän penniä korkoineen, näista kumminkin vähennettyä Aaro Wäänä211
sen 27. päivänä Syyskuuta 1895. suorittamat neljäsataa kuusikymmentäkuusi markkaa, viisikymmentä penniä; jota paitsi kunta on vaatinut korvausta oikeudenkäynti kuluistaan asiassa. Asiassa kuultuina Paavo Taskinen ja hänen asiakumppaninsa ovat tehneet väitteen, että kanne oli myöhään nostettu, sekä sen varalle ettei velkomusta katsottaisi vanhentuneeksi väittäneet, muun muassa, ettei ensimainittu rahamäärä, tuhat yhdeksänsataa peljäkymmentä markkaa neljäkymmentäkahdeksan penniä, ollut mikään kassanvajaus, vaan osa varoista, jotka Maaningan kunta jo ennen kuin takaussitoumus tehtiin, kun Aapeli Saulainen ei ollut voinut niitä antaa tilin tarkastajien nähtäville, oli jättänyt hänelle kassanhoitajana velaksi korkoa ja eri vakuutta vastaan, ja että myöskin toisesta vaaditusta erästä suurin osa eli tuhat viisisataa kuusitoista markkaa yksitoista penniä oli Savolaiselle samallaisesta syystä annettu laina, jonka vuoksi Paavo Taskinen ja hänen asiakumppanin ja ovat vastustaneet kannetta. 212 Kihlakunnanoikeus on 2. päivänä Huhtikuuta 1898. julistetussa päätöksessä, koska Aapeli Savolaisen vaillingin määräoli saatu selväksi vasta sovintooikeuden Heinäkuun 1. päivänä 1895. annetun päätöksen kautta sekä Paavo Taskinen ja hären asiakumppaninsa olivat saaneet osan Maaningan kunnan Lääninhallituksessa, tekemästä hakemuksesta jo 26. ja 31. päivänä Toukokuuta 1896, hyljännyt heidän väitteen sä siitä, että kanne olisi myöhään nostettu; ja kun Paavo Taskinen ja hänen asia kumppaninsa olivat sitoutuneet vastaa mään, yksi kaikkien ja kaikki yhden edestä, omavelkaisesti kaikesta siitä vahingosta ja vaillinaisuudesta, minkä Aapeli Savolainen kunnalliskassan hoitajana vuosi, na 1891. 1892. ja 1893. voisi matkaansaattaa Maaningan kunnan lainajyvästölle tahi rahavarastoille, ja siis olivat vastuunalaiset säästöpankin pohjarahastosta ja kunnan muista varoista, eivätkä Paavo Tarkinen ja hänen asiakumppaninsa olleet näyttäneet suuremman tahi pienemmän osan Aapeli Savolaisen vaillingista syntyneen ennen vuotta 1891, Kihlakunnanoi
keus on velvoittanut Paavo Taskisen ja hänen asiakumppaniusa, yhteisesti tahi kenellä varoja on, suorittamaan Maaningan kunnan jäästöpankkiin tuhat yhdeksänsataa neljäkymmentä markkaa neljä kymmentäkahdeksan penniä ja kunnan kassaan kaksituhatta sata viisikymmentäseitsemän markkaa seitsemänkymmentäyhdeksän penniä, sekä kumpasellekin rahamäärälle kuuden prosentin vuotuisen koron 1. päivästä Tammikuuta 1894. kunnes maksu tapahtuisi, kunnan kassaan maksettavaksi määrätystä rahamäärästä kumminkin Aaro Wäänäsen hyväksi lyhennettyä hänen 27. päivänä Syyskuuta 1895. suorittamat neljäsataa kuusikymmentäkuusi markkaa viisikymmentä penniä; jota paitsi Paavo Taskinen ja hänen asiakumppaninsa ovat velvoitetut, niinikään yhteisesti tahi kenelläivaroja on, korvaamaan Maaningan kunnan kulungit asiassa ja siinä tarkoituksessa kunnalle maksamaan neljäsataa kaksikymmentä markkaa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Paavo Taskinen ja hänen asiakumppaninsa olivat vetoamalla saattaneet jutun, on Tammikuun 213 21. päivänä 1899. siihen antamallaan tuomiolla katsonut, että heidän vetokanteensa oikeuttanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen muuttaamista muun puolesta kuin että Maaningan kunnalle tuomittu kulunkien korvaus asiassa alennettiin kolmeksisadaksi markaksi. Hovioikeuden tuomioon ovat Paavo Taskinen ja hänen asiakumppaninsa alamaisesti anoneet muutosta. Mitä näin on tapahtuneeksi kerrottu ja jutun kirjat sen lisäksi sisältävät Keisarillinen Senaatti on ottanut tutkittavakseen sekä katsoo, etteivät Paavo Taskinen ja hänen asiakumppaninsa ole esiintuenat nyytä muuttaa Kovioikeuden tuomiota, jonka varaan asia siis jääpi. Tätä kaikki asianomaiset alamaisuudessa noudatta koot. Keisarillisen Majesteetin Korkeassa Simessä, Hänen Suomen Senaattinsa: s. W. Hauzsel Henr. Berenius Ludvig Clonberg. Julian Serlachius Michael Pogvalin
Huhtikuun 4. päivänä 1900. 219 Keisarillisen Majesteetin Korkeussa Nimessa Hänen Suomen Senaultinsa tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleeseen juttuun, jossa Osakeyhtiö Valkiakoski, jonka kotipaikkana on Sääksmäen pitäjä, on hakijana, sekä saman pitäjän Huittulan kylässä asuva Talollinen Kaarle Juhonpoika Pohja, tulematta jääneenä vastaajana ja joka jettu koskee korvausta. Annettu Keisarillisessa Suomen Senaatissa ja Sen Oikeusosastossa, Helsingissä, Huhtikuun 4. päivänä 1900. Keisarillinen Senaatti on juttuun kuuluvat kirjat Itselleen esityttänyt ja niistä saanut tietää seuraavaa Kirjallisen kontrahdin kautta Marraskuun 13. päivältä 1871. on sanotussa Huittulan kylässä sijaitsevan Pohjan eli Ruulolan ralsutilan silloinen omistaja AJ. Helenius vuokrannut E J. Granberg & Cde Tampereen kaupungissa viideksikymmeseksi vuodeksi, lukien Huhtikuun 1. päivästä 1872, neljänneksen Valkiakosken koskeen Sääksmäen pitäjän Valkiakosken kylässä perustetuista, sanotulle ralsatilalle läsnä: A af N. G. L. A. N. R. F. O. K. No 414. Pag 43. Rl 1899.