Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
för sina egande andelar i skifven Carolina, Pallas, Essen, Melusine, Ferdinandi och Juliter den 1. Augusti 1802 till föreningen algifvit sex sådana garantilörbindelser 23 SS: i föseningens saglemente bestämmer eller en särskild förbindelse för hvart och ett at nämnda skop samt sålunda förbundit sig att i anledning af försäkningen af dessa skopp med högst fyratiotretusen mark, motsvaran de tio procent af skedkens försäkringsvär de, ansvara för betäckandet af den förlust, föreningen till äfventyrs komme att lida under den därkå följande tre års perioden eller tiden från och med den 1. Augusti 1842. till den 1. Augusti 1895., som utgjorde föreningens femtonde öktorj, äfvensom att Lagmannen Ingman och hans förenämnde medhärter samt numera aflidne Stolle giiäinennoin Niklas Stedvall ingått proprie borgen för samma förbindeders fullgörande; och som föreningen sedamera under nästsagda okkoj dabbats at födut, hvilken fastställta till sjuttioettusen sjuhun dra nittiofem mark sextiöfyra penni och hvilken förlust jändikt föreningens beslut, borde betäckas genom utskrifning af tio procent å innehållet af förenämnda varantiförbinder, har Direktionen yrkat Lagmannen Ingmans och hans medhartare förpliktande att på grund af förberörda borgesförbindelser till föreningen erlägga tre fjärdedelar af tionde delen af de fyratiotretusen mark, för hvilkas gäldande de sålunda iklädt sig borges ansvarighet, dock icke till större del än hvad å enhvar af dem efter hufvudta let sig belöhte, eller att nåledes enhvar till föreningen betala ettusen sjuttiofem mark jämte ränta äfvensom ersätta Directionen dess umgälder å rättegången I saken hörde hafva Lagmannen Ingman och hans medhärter anmärkt att i den förlust, som påförts femtonde oktojen, jämväl inginge en utgist å femtiolismtusen niohundrafemton mark femtioen penni, som föranledts af ett haveri, hvilket inträffat förut efter femtonde öktiojens slut; och som föreningen dessutom påfört sagde, okkoj katnader, hvilka ännu ej ens dräbbat föreningen, hafva Lagmannen Ingman och hans medparter anhållit, att käromålet måtte förkastas eller det fordrade belokhet åtminstone nedrättas i enlighet med löreningens verkliga 258
förlust under oktiojen. Rådstufvurätten har uti utslag den 18. December 1903. sig utlåtit; och alldenstund delega rene i Sjöarsuransföreningen i Finland å ordinarie bolagsstämma den 27 Februari 1903. godkänt Direktionens förslag att för utjämnande af lånen oktrojerna emellan indrifva femtonde oktiojens deligit, femtiofem tusen niohundrafemton mark femtioen penni samt tillika bemyndigat Direktionen att på grund af tiöprocents förbindelserna för femtonde oktrojen genast indrifva samma okkojs för lust och darjämte öfverlämnat åt Direktionen att efter pröfning fastställa det be lopp, som sålunda komme att indrifvas, något högre än den oakt sälkytesade förlust föreningens böcker då utvisade, på det att omkostnader och eventula afskrifningar kunde bestridas med öfverskottet, utan att ytterligare utskrifning i och för dutlikviden behöfde ifrågakomma, och Lirektionen på grund häraf fastställt det besokk, som sålunda borde indrifvas, till till procent af grundfonden eller till sjuttioett tusen sjuhundra nittiosem mark sextiötyra penni, fördenskull och emedan Lagmannen Ingman och hans medparter icke beskidt siktigheten af ifrågavarande skuld och borgesförbindelser, utfärdade på grund af 23 SS: i Sjöässuransföreningens i Finland gällande reglemente, enligt hvilken häragraf de i skuld och borgesförbindelsesna nämnda belopp borde inom en månad efter skedd anfordran till Direktionen inbetalas, har Rådstufvurätten, med förkastande af hvad Lagmannen Ingman och hans medhästes obefogadt emot krafvet invändt, ålagt Lagmannen Ingman, Häradsskrifvaren Holmström och Rådmannen Husberg att emot behörigt betalningsbevis till Direktionen enhvar betala fordrade ettusen sjuttiofem mark med sex procents årlig ränta från den 4. Oktober 1903 till tiden för skeen de full likvid, hvarhos Lagmannen Ingman och hans medhäster kändes skyldige att, gemensamt eller den af derne, som tillgång egde, ersätta Direktionen dens kostnader å rättegången med sextio mark. Hofrätten, under hvars pröfning 259
Lagmannen Ingman och hans medparter i vadeväg dragit målet, har medels dom den 8. Maj 1906 fastställt. Rådstufvurättens utslag samt tillika ålagt Lagmannen Ingman och hans medparter att med fyratiofem mark ersätta Direktionen för Sjöarsusansföreningen i Finland dess i Hofrätten pafda umgälder i målet. Uti Hofrättens, dom hafva Lagmannen Ingman och hans medparter anhållit om ändring medels ingifven deduktion, den Direktionen för Sjönasuranslöreningen i Finland i föreskrifven ordning bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Lagmannen Ingman och hans medhår ter icke hafva anfört skäl till änd ring i Hofrättens förenämnda dom, hvarvid förty skall förblifva; och skyldigkännas Lagmannen Ingman och hans medhärter att med åttatio mark godtgöra Sjödsusanojareningen för dess härstädes i målet hafda kostnader. Det alle som vederbör till efterrättelse länder Kejserliga Senaten för Finland: Julms Hummelin J. Wilskman Wärässyander. A. N. M. IngmanEdvard Paldani. Oman Karsten. 260
Huhtikuun 19. päivänä 1907. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, sulkujen poistamista koskevassa jutussa, jossa Uudenkirkon pitäjän Harikkalan yksinäissäteritilan omistaja Merikapteeni Knut Filip Gottleben on hakijana sekä sanotun pitäjän Männäisten kylässä asuva Talollinen Kustaa Nordlund Pyrri eli Nevavuori vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 19. päivänä Huhtikuuta 1907. Keisarillinen Senaatti on itselleen epittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Laitilan Uudenkirkon ja Pyhämaan pitäjäin käräjjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Merikapteeni Sottleben lausunut, että Uudenkirkon joen Männäisten kylässä olevaan Mannaisten koskeen, jossa joki jakaantui kolmeen eri haaraan, oli kotitarve jauhamista varten aikoinaan rakennettu yhdellä tahi kahdella kiviparilla varustettu jalkanylly, jonka käyttämiseen siihen ailäsnä: Rch. W. C, S. - C. A - A-S - O. K. 2r 548. Pag 215. R.2 1906
kaan koskessa olevan veden paljouden vuoksi ei ollut tarvittu vettä nostavia sulkulaitoksia; mutta koska itäisen joenkääran vasummalla rännalla nykyään olevan myllyn omistajat ja viimeksi Kustaa Nordlund Pyri sittemmin olivat ilman oikeutta. laajentaneet myllyä, joka nyt käviviidellä kiviparilla, sekä rakentaneet sulun mainittujen joen haarain yli sillä seurauksella että vesi nousi Harikkalan tilan kosken ylipuolella oleville viljelysmäille ja matkaansaatti Sotttebenille vahinkoa, on Merikapteeni Sottleben vaatinut, että Kustaa Nordlund Pyri Oikeuden määrää mällä uhalla velvoitettaisiin puheenalaisesta koskesta heti poistamaan kaikki sulut sekä sitä paitsi korvuamaan Gottlebenille hänen oikeudenkäyntikustannuksensa Asiasta kuulustettuna, on Kustaa Nordlund Pyrri väittänyt, että Männäisten kosken omistajilla jo vuodesta 1738. oli tuossa koskessa ollut myltyjä niihin kuuluvine sulkulaitokseneen, jonka tähden ja kun tästä ei Mut Merikapteeni Sottlebenille koitunut vahinkoa, Kustaa Nordlund Pyrri on anonut kanteen hylkäämistä Kihlakunnanoikeus on päätöksessä 5. päivänä Kesäkuuta 1903. antanut lausuntonsa asiasta; ja koska Oikeuteen annetuista asiakirjoista kävi selville että Männäisten kosken omistajat jo pitkät ajat olivat esteettömäs ti pitäneet julkulaitoksia sanotussa koskessa siinä olevia vesilaitoksiaan varten, eikä Merikapteeni Sottleben ollut näyttänyt että itse julkulaitokset olivat aikaansaattaneet veden nousun Sottlebenin maille, vaan päin vastoin oli tullut ilmi että syynä siihen oli ollut se, ettei julkulaitoksessa olevia hätäluukkuja oltu säännöllisesti pidetty auki, on Kihlakunnanoikeus hyljännyt Merikapteeni Sottlebenin jutussa ajaman kanteen Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Merikapteeni Sottleben oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa 25. päivänä Elokuuta 1906. vahvistanut Kihla262
kunnanoikeuden päätöksen. Hovioikeuden tuomioon on Merikapteeni Gottleben anonut muutostaperustelmalla, johon Kustaa Nordlund Pyrri on säädetyssä järjestyksessä vastannut Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska selnitetty on että Männäisten kosken omistajat ainakin vuodesta 1738. esteettömästi ovat saaneet mainitussa koskessa pitää myllyjä ynnä niihin kuuluvia sulkuluitoksia, sentähden ja kun todistusta puuttuu siitä että sulkulaitokset semmoisinaan olisivat matkaansaattaneet vedennousua kosken yläpuolella oleville viljelysmaille, hakitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi jättää pysyväiseksi sen lopputuloksen, johon Oikeudet ovat asiasta johtuneet; ja velvoitetaan Merikapteeni Soltleber sen ohessa suorittamaan Kustaa Nordlund Pyrille, korvaukseksi hänellä täällä jutussa olleista kulungusta, kuusikymmentäviin Oman Karsten markkaa, Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: R. A: Brede. Fredr: Lundenius A. W. Granström C. J. Fingren. jall Stingistr 263
Huhtikuun 19 päivänä 1907. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio, Turun Hovioikeudesta nostora halla tulleessa maan eroittamista koskevassa jutussa, jossa Torppari Anshelm Juhonpoika Koivuluoma ja hänen vaimonsa Maria Sofia Matintytär Koivuluoma, Novemberkun pitäjän Kairilan kylästä ovat hakijoina sekä Talollinen Juho Iisakinpoika Särkijärvi ja tämän vaimo. Maria Liisa Juhontytär Särkijärvi, samasta kylästä, saapuville tulleina, mutta Työmies Juho Kustaa Harja ja hänen vaimonsa Wilhelmiina Eriika Matintytär, Pomarkun kappelin Längelmäen kylästä, ja Talollisenpoika Viktor Hyginus Matinpoika Särkijärvi niinikään Kairilan kylästä, tulematta jääneinä vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 19 päivänä Huhtikuuta 1907. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Sittenkun Anshelm ja Maria Sofia Koivuluoma, jotka hallitsivat Juho ja MaLäsnä: Joh. H. W. E. P. 264 No 549. Pag. 1729. 100
ria Liisa Särkijärven Juho Kustaa Harjan ja tämän vaimon Wilhelmiina Eriika Matintyttären, Viktor Hyginus, Matinpojan, It sellisen David Nikolai, Matinpojan, Torppa ri Iisak Iisakinpoika Hautahalmeen ja tämän vaimon Hilma Fransiiliä. Matintyttären, Työmies Anton Anshelm. Matinpo jan. Torppari Sven Salomo Matinpoika Järvisen ja Työmies Frans Emil Matinpoika Koskisen, siihen aikaan yhteisesti omistamaan Särkijärven verotaloon Kairilan kylässä kuuluvaa Koivuluoman torppaa, olivat 28 päivänä Toukokuuta 1897 päivätyssä, Turun ja Porin läänin Kuvernöörille annetussa anomuskirjassa pyytäneet että sanotun torpan maat tulisi vat päätilasta eroitetuiksi joko eri tilaksi tai palstatilaksi ja Kuvernööri tämän johdosta oli 16 päivänä Heinäkuuta 1897 määrännyt Varamaanmittari Karl Gideon Lindströmin toimittamaan pyydetyn maanosittamisen, niin oli Värämaanmittari Lindström 20 ja 21 päivänä Toukokuuta 1902 paaluttanut ja kartälle pannut torpan piirirajat, mutta asianosaisten kesken torpan tiluksista ilmaantuneeseen erimielisyyteen nähden keskeyttänyt toimituksen, sekä sittemmin 16 päivänä Joulukuuta 1902, kun tilanomistajat olivat kokonaan vastustaneet torpan osittamista talosta, lykännyt riita kysymyksen asianomaisen tuomioistui men ratkaistavaksi. Tämän jälkeen ovat Anshelm ja Maja Sofia Koivuluoma, haastatettuansa Juho ja Maria Liisa Särkijärven, Juho Kustaa ja Wilhelmiina Eriika Harjan, Viktor Hyginus Matinpojan holhoojan Talollisen Juho Rajasalon, David. NikolaiMatinpojan sekä Iisak ja Hilma Fransii lia Hautahalmeen, Anton Anshelm Matinpojan, Sven Salomo Järvisen ja Frans Eemil Koskisen, i Söormarkun pitäjän sekä i Ahlaisten ja Pomarkun kappelien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausuneet, että Särkijärven talon aikaisempi omistaja Juho Eerikinpoika Särkijär vi oli välikirjalla 18 päivällä Marraskuuta 1865 pojallensa Matti Juhonpojalle antanut Koivuluoman torpan maat hänelle talosta tulevan perintö osan vastikkeeksi sekä että Matti Juhonpoika 11 265
päivänä Heinäkuuta 1865 ostettuansa Särkijärven talon, oli välikirjalla 16 päivältä Tammikuuta 1869 sisarelleen Serafiia Juhontyttärelle ja tämän miehelle Tapani Juhonpojalle luovuttanut sanotun torpan tilukset samoilla ehdoilla kuin välikirjassa 15 päivältä Marraskuuta 1865 oli määrätty niinikään Serafiia Juhontyttärelle talosta kuuluvan perintö-osan vastikkee na, minkä jälkeen Tapani Juhonpoika Serafiia Juhontyttären kuoltua 13 päivänä Toukokuuta 1877 jättäen jälkeensä kaksi tytärtä Hilda Pauliina ja Wilhelmi na Tapanintyttäret, oli nainut Maria Sofila Koivuluoman, joka Tapani Juhonpojan 21 päivänä Tammikuuta 1891 kuoltua oli hänen eläessään 28 päivänä Elokuuta 1889 tekemänsä testamentin nojalla saanut omistusoikeuden vainajan osuuteen Koivuluoman torpan maista, ja koska Tapani Juhonpoika näin oli luovutta nut kaiken oikeutensa Koivuluoman torppaan Maria Sofia Koivuluomalle sekä Hilda Pauliina ja Wilhelmiina Tapanin tyttäret, sittenkun Anshelm ja Maria Sofia Koivuluoma olivat menneet avioliittoon toistensa kanssa, olivat eri kauppakirjalla 21 päivänä Marraskuuta 1896 ja 6 päivänä, Maaliskuuta 1897. Anshelm ja Maria Sofia Koivuluomalle myyneet perityt osuutensa torpasta, ovat. Anshelm ja Maria Sofia Koivuluoma, jotka niin muodoin yksin omistivat Koivuluoman torpan, vaatineet että mainitun torpan maat maatilojen osittamisesta 12 päivänä Kesäkuuta 1895 annetun asetuksen 42 SS mukaan julistettaisiin. Anshelm ja Maria Sofia Koivuluoman omiksi ja eroitettaisiin joko palsta - tai itsenäiseksi tilaksi Kanteesta kuultuina ovat Juho Särkijärvi ynnä hänen muut myötäpuolensa, paitsi Sven Salomo Järvinen ja Frans Emil Koskinen, jotka Kihlakunnanoikeus oli eroittanut jutusta, koska he olivat Juho ja Maria Liisa Särkijärvelle myyneet osansa Särfijärden talosta, Järvinen 26 päivänä Heinäkuuta 1902 ja Koskinen 17 päivänä seuraavaa Elokuuta, vastustaen kannetta muun muassa väittäneet, eltei Koivuluoman torpan maita välikirjoissa 15 päivältä Marraskuuta 1865 ja 16 päivältä Tammikuuta 1869 oltu torpan haltialle omistusoikeudella luovutettu, mutta on kum266
minkin Kihlakunnanoikeus päätöksessä 27 päivältä Maaliskuuta 1903 mainitsemillaan perusteilla hyväksynyt kanteen, julistaen, Anshelm ja Maria Sofia Koivuluoman oikeutetuiksi saamaan Koivuluoman torpan maat laillisesti eroitetuiksi Särkijärven talosta. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Juho ja Maria Liisa Särkijärvi sekä Juho Kustaa ja Wilhelmiina Eriika Harja yhteisesti ovat vetoamalla saattaneet jutun, Juho ja Maria Liisa Särkijärvi samalla ilmoittaen ostaneensa David Nikolai. Matinpojalta kauppakirjalla 14 päivältä Huhtikuuta 1903, Iisak ja Hilma Fransiolia Hautahalmselta kauppakirjalla 15 päivältä samaa Huhtikuuta sekä Anton Anshelm. Matinpojalta kauppakirjalla 18 päivältä Toukokuuta 1903 heidän osansa tilasta, on tuomiossa 27 päivältä Kesäkuuta 1906 antanut asiasta lausuntonsa ja, samalla kuin Hovioikeus ei saattanut huomioon ottaa mitä, Anshelm ja Maria Sofia Koivuluoman puolesta Hovioikeudessa oli esiintuotu Juho ja Maria Liisa Sarkijärven sekä Juho Kustaa Harjan velokirjaan Hovioikeuteen annetussa vastinekirjassa, koskei Hovioikeudenkanslisti, nykyään entinen Hovioikeudenaresson Karl Eugen Raadejoka oli Hovioikeuteen jättänyt sanotun vastinekirjan, ollut näyttänyt Anshelm ja " Maja Sofia Koivuluoman tähän häntä valtuuttaneen, katsonut että kontrahti 18 päivältä. Marraskuuta 1865 samoin kuin kontrahti 16 päivältä Tammikuuta 1869 oli niiden sananmuotoon nähden pidettävät vuokrakontrahteina, minkä vuoksi ja kun näin ollen kontrahdeissa mainittuja maita ei oltu ainaiseksi luovutettu Särkijärven tilasta, Hovioikeus, kumolen Kihlakunnanoikeuden päätöksen muuten paitsi mikäli se koski Viktor Hyginus Matinpoikaa vastaan ajettua kannetta, koska tämän puolesta Kihlakunnanoikeuden päätös oli saavuttanut lain voiman, hylkäsi Anshelm ja Maria Sofia Koivuluoman muissa kohdissa ajamän kanteen. Hovioikeuden tuomioon ovat Anshelm ja Maria Sofia Koivuluoma hakeneet muutosta perustelmalla, johon Juho ja Maria Liisa Särkijärvi ovat säädetyssä järjestyksessä vastaaneet Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, etteivät Anshelm ja 267
Maria Sofia Koivuluoma ole esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi, minkä ohessa. Anshelm ja Maria Sofia Koivuluomarii voitetaan kuudellakymmenellä markalla korvaamaan Juho ja Maria Liisa Särkijärvelle heidän täällä jutussa kärsimänsä kulun git. Tätä kaikki asianomaiset noudatta koot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Johan Hummela. - W.hl. hällmedJohan Hummela - Menl. Concurs. J. Wilsman Edvard PaldamHelala klander. / Oman Karsten Den 20. April 1907. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Wiborgs Hofrätt inkomborgs stad, sökande, samt Ankan Maria Lindberg, från staden Johannes No 552. berg i Transvaal uti Brittiska Sydäfrika, svarande, angående fordran: Sifven uti Justitiedepartementet den 20. April 1907. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande Efter Ernst Georg Alfthan ågången stämning har Maria Lindberg vid Råd stufvurätten i Wiborg anfört, att Ernst Georg Alfthans broder Timmermannen Knut. Wilhelm Alfthan, som den 16. Juni 1908. aflidit i Johannesberg, i lifstiden till henne utfärdat en å 50. pund engelskt mynt lydande skuldsedel; och har Maria Lindberg fördenskull yrkat, att Ernst Georg Alfthan, i egenskap af sin bemälde broders arfvinge, blefve ålagd 6o Rd RGs Rgs - 32 - bet - Å G 268 Pag 213 R. 2 1906. met mål emellan Magasinsbokhålla ren Ernst Seorg Alfthan, från Wi
att till Maria Lindberg utgifva sagda skuldsedels innehåll jämte ränta och godtgörelse för umgälderna i målet. Sedan Ernst Georg Alfthan, i saken hörd, bestridt förskrifningens riktighet, har Rådstufvurätten medels den 15. December 1903. afkunnadt utslag funnit utredt vara, att Knut Wilhelm Alfthan blifvit Maria Lindberg skyldig femtio pund och till bevis öfver denna sin skuld kort före sin död åt Maria Lindberg utfärdat ofvannämnda skuldförbindelse samt förty ålagt Ernst Georg Alfthan i dennes förberörda egenskap att till Maria Lindberg, emot återbekommande af ifrågavarande förskrifning behörigen kvit, terad, erlägga femtio pund engelskt mynt eller motsvarande belopp finskt mynt jämte fem procents årlig ränta därå från rättegångens början den 15. September 1903. till dess full betalning följde äfvensom att därutöfver med tvåhundra fem tio mark ersätta Maria Lindberg hennes rättegångskostnader. Hofrätten, under hvars pröfning Ernst Georg Alfthan i vadeväg dragit målet, har 269 genom dom den 18. Augusti 1906. fastställt Rådstufvurättens utslag Uti Hofrättens dom har Ernst Georg Afthan sökt ändring medels ingifven deduktion, hvilken Maria Lindberg i föreskrifven ordning bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande samt finner Ernst Georg Afthan icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda dem, hvarvid förty kommer att bero, och ålägges Ernst Georg Alfthan att till Maria Lindberg, i ersättning för hennes härstädes i målet hafda kostnader, utgifva sextio mark. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder Kejserliga Senaten för Finland R. A. Bredt. Fredr. Luutenius. J. W. Granström C. J. Fingren 1all. Augusti Asian tilauman
Huhtikuun 20 päivänä 1907. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Waasan Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa Karstulan pitäjän Karstulan kylässä asuva Lautamies Heikki Poikola on hakijana ja Satulaseppä Tuomas Lepistö, samasta kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 20 päivänä Huhtikuuta 1907. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Karstulan pitäjän käräjåkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Tuomas Lepistö lausunut, että hänen vaimonsa Anna Briita Lerintö oli Lokakuussa vuonna 1883 Tuomas Lepistön suostumuksetta Heikki Poikolalle jättänyt sata markkaa Lepistö aviopuolisojen omistamaa rahaa, joista Toikola sittemmin Toukokuussa vuonna läsnä: J. N. - H. S. - G. B. - E. P. - W. R. 27 No 560. Pag. 27. R. D. 1906.
1903 oli maksanut takaisin kolmekymmentä markkaa; mutta kun Heikki Poikola oli kieltäytynyt suorittamasta Lepistö aviopuolisojen jäännössaa mista, on Tuomas Lepistö vaatinut, että Heikki Poikola velvoitettaisiin maksamaan Lepistölle seitsemänkymmentä markkaa korkoineen sekä korvaamaan Lepistölle hänen oikeudenkäyntikustannuksensa. Asiasta kuulustettuna, on Heikki Poikola, myöntäen vastaanottaneensa Anna Briita Lepistöltä mainitut sata markkaa talletettaviksi väittänyt että hän, paitse Anna Briitä Lepistölle takaisin antami aan kolmeakymmentä markkaa, oli Anna Briita Lepistön pyynnöstä samoista varoista jättänyt kaksikymmentäseitsemän markkaa tämän veljelle Torppari Matti Kroukille, joten ainoastaan neljäkymmentäkolme markkaa oli niistä jäänyt Poikolan talteen; mutta kun aviopuolisot Lepistö, jotka 5 päivänä Toukokuuta 1883 tehdyn välikirjan perusteella asuivat erästä mäkitupaa Heikki Poikelan omistaman Poikolan talon maalla sanotussa kylässä ilman Poikolan antamaa lupaa noin kymmenen vuoden aikana olivat syöttäneet lehmiänsä sanotun talon niityssä, josta Heikki Poikolalle vuosittain oli tullut vahinkoa kaksikymmentä markkaa, on Heikki Poikola, Tuomas Lepistölle toimituttamansa vastahaasteen nojalla, vaatinut Lepistön velvoittamista suorittamaan Poikolalle tuon lehmäin syötön korvauksena yhteensä kaksisataa markkaa. Sittenkun Tuomas Lepistö oli vastustanut Heikki Poikolan kannetta, on Kihlakunnanoikeus 1 päivänä Joulukuuta 1903 julistamassaan päätöksessä katsonut selvitetyksi niinhyvin että Heikki Poikola vuonna 1883 oli Anna Briita Lepistöltä talletettavaksi vastaanottanut kysymyksenalaiset sata markkaa, joista hän kuitenkin An271
na Briita Lepistön pyynnöstä oli maksanut ensiksi ainakin kaksikymmentäseitsemän markkaa ja sitten kolmekymmentä markkaa eli siis yhteensä viisikymmentäseitsemän markkaa, kuin myöskin että Tuomas Lepistön lehmä ainakin viitenä kesä nä oli käynyt laitumella Heikki Poikolan niittyaitauksissa, josta Poikola Kihlakunnanoikeuden harkinnan mukaan oli saapa korvausta, kahdeksan markan jälkeen vuodelta, kaikkiaan neljäkymmentä markkaa, joten siis Heikki Poikolan hyväksi oli luettava yhteensä yhdeksänkymmentäseitsemän markkaa; minkä tähden ja koskei Tuomas Lepistö ollut voinut näyttää toteen, että Toikola olisi velvollinen suorittamaan korkoa talletetuille rahoille, Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Heikki Poikolan kuitin saadessaan Tuomas Lepistölle maksamaan talletuksesta jälellä olevat kolme markkaa viiden prosentin vuotuisella korolla 23 päivästä Marraskuuta 1903, jolloin tämä asia vireille pantiin, kunnes täysi maksu tapah tui, mutta asian laatuun nähden sai Tuomas Lepistö itse kärsiä oikeudenkäyntikulunsa jutussa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Tuomas Lepistö oli vetoamalla saattanut jutun, on 20 päivänä Joulukuuta 1905 antamassaan tuomiossa lausunut mielensä asiasta; ja koska Heikki Poikola oli myöntänyt vastaanottaneensa Anna Briita Lepistöltä sata markkaa, eikä hän ollut vastoin Tuomas Lepistön kieltoa viinut toteennäyttää sanottua summaa vastaan suorittaneensa enempää kuin Lepistö aviopuolisojen maksetuiksi myöntämät kolmekymmentä markkaa; sentähden ja kun ei Heikki Poikola myöskään ollut totouttanut olevansa lehmän syötöstä Tuomas Lepistöltä saapa erityistä korvausta, vielä vähemmin tuon korvauksen määrää, en Hovioikeus velvoittanut Heikki Poikolan Tuomas Lepistölle kuittia vastaan 272