Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
näselle - Karjalle ovat Antti Paananen, Juho Järveläinen ja hänen vaimonsa Amanda Wäänänen sekä Aapeli Läheaho ja hänen vaimonsa Maria Paananen 2. päivänä Lokakuuta 1906. Viitasaaren pitäjan käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausuneet, että Antti PaananenKannus ja Antti Paananen-Karju olivat viimeksimainitun 5. päivänä Huhtikuuta 1905. kuolleen vaimon Greta Pasusen jälkeen seuranneen Lokakuun 3. päivänä Kihlakunnanoikeudessa testamenttinen valvoneet 16. päivälle Huhtikuuta 1892. päivätyn asiakirjan, jossa Antti Pauna nen - Harju ja Greta Pasanen olivat määränneet, että jommankumman heistä kuoltua jälkeen jäänyt tuli saamaan pesän omaisuuden ja että molempain kuoltua heidän jälkeensä jäänyt omaisuus oli määräehdoin joutua Antti Paanaselle Kannakselle, mutta että sellaista testamenttia todellisuudessa ei oltu tehty tai, jos niin olisi tapahtunut, oli testamentti peruutettu, koskei alkuperäistä testamenttikirjaa oltu voitu esittään; ja ovat Antti Paananen ja hänen äskenmainitut myötäpuolensa, joista Antti Amanda ja Maria Paananen olivat Greeta Pasas-vainajan sisar- vainajan Katariina Wilhelmiina Paanasen lapsia, sen tähden vaatineet, että valvottu testamentti julistettaisiin mitättömäksi ja heille tuomittaisiin lain mukaan tuleva osuus pesän omaisuudesta. Antti Paanasen - Karjun kuoltua sesä Matti Paanasen, joka myös oli Katariina Wilhelmiina Paanasen lapsi, yhdyttyä kanteseen, on Antti PaananenKannas, asiassa kuultuna, turvautunut kyseenalaiseen testamenttiin, ilmoittaen ttä sitä oli kirjoitettu kaksi kappaletta, joita molempia siis täytyi pitää pääkirjoina, vaikkakin Antti Paananen Karju ja hänen vaimonsa ainoastaan toiseen niistä olivut piirtäneet nimimerkkinsä, ja että viimeksimainitun kappaleen, joka oli jäänyt Antti Paana sen - Karjun haltuun, oli sittemmin ränen veljensä pojanpoika Matti Paana nen hänellä renkinä ollessaan anasta nut ja polttanut, jota vastoin toinen Kihlakunnanoikeudessa testamenttia 27
valvottaessa esitetty kappale oli tallessa, sekä että Greta Pasanen testamentintoon jälkeen usean kerran, viimeksi vähää ennen kuolemaansa, oli sanonut testamentissa pysyvänsä ja siten vahvistanut viimeisen tahtonsa yhä olevan saman kuin testamentintekotilaisuudessa. Kihlakunnanoikeus on 10. päivänä Maaliskuuta 1909. asiassa julistamallaan päätöksellä mainitsemillaan perustoilla hyljännyt Antti Päänäsen ja hänen myötäpuollensa kanteen. Avioikeus, jonka tutkittavaksi Antti Paananen asiakumppaneineen oli vetoamalla saattanut jutun, on 12. päivänä Heinäkuuta 1910. antamassaan tuomiossa lausunut asiassa tosin käyneen selville, että Antti Taanunen - Harju ja Greta Pasanen 16. päivänä Huhtikuuta 1842. olivat tehneet ja nimimerkeillään varustaneet kirjallisen testamentin, mutta koska Antti Paanosen - Harjun ja Antti Päänäsen- Kannaksen 3 päivänä Lokakuuta 1905. testamenttina valvomassa asiakirjassa ei ollut Antti Paanasen. Harjun ja Greeta Pasasen nimimerkkejä ja luotettavaa selvitystä puuttui siitä, että sanottu asiakirja oli laadittu samassa tilaisuudessa, jossa Antti Paananen-Karja ja Greta Pasanen olivat tehneet edelläkerrotun testamentin, on Hovioikeus katoonut, ettei oltu näytetty Antti Paavnasen- Harjun ja Antti Päänäsen- Kanvaksen valvoman asiakirjan sisältäneen Greta Pasasen viimeistä tahtoo hänen omaisuudestaan, jonka tähden Kovioikeus, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, on julistanut kysymyksessä olevan testamentin, mikäli se loukkasi Antti Paanasen ja hänen myötäpuollensa oikeuttu perintöön Ereeta Pasasen jälkeen, mitättömäksi; ja oli siis Geetu Pasasen jälkeenjäänyt omaisuus menevii sellaiseen jakoon, että Antti Saananen ja hänen myötäpuolensa siitä saivat heille laillisesti kuuluvan osan. Kovioikeuden tuomioon on Antti Taavanen. Kannus anonut muutosta perustelmalla, johon Antti Paananen ja hänen täällä olevat asiakumppaninsa 28
ovat vastataneet. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Antti Paananen. Kannas ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Antti Päänänen- Kannas suorittamaan Antti Paanaselle ja hänen täällä oleville myötäpuolilleen, heillä jutun vuoksi, täällä olleiden kustannusten korvaukseksi, kuusikymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Alfred Luksiala. Johannes Pesonen. K. R. Halanen. A. E. Lillis.vaara. K. R. Halanen. A. E. Lillis.vaara. K. Auer. Alfred Lindström. "Under Tammikuun 22 päivänä 1913. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Keisarillisesta Wiipurin Hovioikeudesta tulteessa, pakkohovutetun maan lunastushintaa koskevassa nostojutussa, jossa ovat Suomen lattio toiselta ja Lappeenrannan kaupunki toiselta puolen vuoroin hakijoina ja vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 22 päivänä Tammikuuta 1913. Keisarillinen Senaatti on itselleen sittelyttänyt jutun asiakirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Sittenkun Keisarillinen Majesteetti oli 30 päivänä Toukokuuta 1903 aimossa määrännyt että se Lappeen rannan kaupunkiin kuuluva maa-aluo, jonka kaupunki aikoinaan oli maksuttomasti luovuttanut Suomen vakuunaryksmentin käytettäväksi, oli Suomen Jaltion lukuun pakkohuovutettava sekä Keisarillinen Suomen Senaatti sen johdosta oli 21 päivänä seuraaLäsnä: W. A. - J. P. A: R. J. S. C. L. 2. SS: 89. 22. 89. Pag. 259 R.D. 1911.
vaa Kesäkuuta käskenyt Wiipurin läänin Kuvernöörin ryhtymään toimiin sanotun pakkotuovutuksen toimaenpanemiseksi, niin oli Kuvernööri määrännyt Nuoremman Komironimaanmittarin Gustaf Karl Kullervo von Sehoultzin pyykillämään pakkohuovutettavan alueen ja laati maan siitä kartan selityksineen kuin myös huolehtimaan että lautakunta jonka tuli antaa lausunto pakkohuonitettavasta alueesta suoritettavasta korvauksesta, tulisi asianmukaisessa järjestyksessä asetetuksi, minkä jälkeen ja sittenkun Komisionimaanmittari von Schoutt, oli Kuvernöörille tiihettänyt pakkohuovutettavasta alueesta. laaditun kartan ja asiakirjat, jotka osottivat että alueen pinta-ala oli 27/6773 hehtaaria, sekä pakkohuovutus lautakunta oli paikalla tapahtuneen katselmuksen perusteella arvioinut sanotun aluven hinnun 3 markaksi neliömetut tä eli yhteensä 828450 markaksi, Kuvernööri on 9 päivänä Kesäkuuta 1908 antamallaan päätöksellä, siihen nähden että pakkoluovutettavan alueen rajat olivat riidattomat sekä puheenalainen pakkohuovutus oli laillisesti toimitettu, nojautuen kiinteän omaisuuden pakkohunastuksesta yleiseen tarpeeseen 14 päivänä Heinäkuuta 1898 annetun lain 39 SS:ään, julistanut vielämainitun, 27,615 hehtaaria käsillävän maa-alueen joutuneen Lappeen rannan kaupungilta Suomen Valtion omaksi Kallion sanotulle kaupungille suoritettavasta SS 28450 markan suuruisesta lunastushinnasta. Kuvernöörin päätökseen tyytymät tömänä on Suomen Vattio Lappeiran nan kaupungille toimitetun haasteen nojalla Raastuvanoikeudessa vaatinut että, koska pakkohuovutetun alueen korkein käypä hinta oli korkeintaan 15000 markkaa, sanottu rahamäärä määrättäisiin pakkohuovutetun alueen lunastushinnaksi ja että Lappeen rannan kaupunki, joka oli saanut Kuttiolta nöstaa Kuvernöörin päätöksessä mainitun lunastuksen SS 28450. markkaa, velvoitettaisiin Valtiolle ta30
kaisin maksamaan siten liikaa kantamansa rahamäärä. Lappeenrannan kaupungin edustajan väitettyä että Raastuvanoikeuden puheenjohtaja ja jäsenet, kaupun gin veroa maksavina jäseninä, saattoivat asian päättymisestä odottaa melkoista hyötyä tai vahinkoa ja että he siitä syystä olivat esteellisiä tuomareina asiata käsittelemään, on Raastuvanoikeus 8 päivänä Helmikuuta 1909 julistamallaan viitepäätöksellä, koskei Raastuvanoikeuden puheenjohtajalla ja jäsenillä ilmoitetulla perusteella ollut asian päättymisestä odotettuvissa erinomaista hyötyä taivahinkoa, O. K. 13 luvun 1 SS:n nojalla hyljännyt tehdyn estemuistutuksen. Sittenkun Lappeenrannan kaupungin asiamies tämän jälkeen oli anonut kannetta hyljältäväksi sekä Suomen laltion asiamies muistuttanut että kaupungin puolesta todistajiksi asidan nimitetyt Varatuomari Ernst Kosenqvist sekä Isännöitsijät Julius Tolin ja Edvard von Haartman, jotka pakkohuovutuslautakunnan jäseninä olivat arvioineet pakkohuovutettavan alueen ja joita vastaan heidän mainitun toimensa johdosta voitiin nostaa korvauskanne, saattoivat asian päättymisestä odottaa hyötyä tai vahinkoa, on Raastuvanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin myöskin ovat vaatineet korvausta oikeudenkäyntikirluistaan, 20 päivänä Syyskuuta 1909 julistetulla väitopäätöksellä hyljän nyt tämänkin estemuistutuksen koskei todistajiksi nimitettyjä henkilöitä vastaan oltu mitään korvausvaatimusta nostettu, sekä, kuulusteltuaan Varatuomari Rosenqvistiä ynnä Isännöitsijoitä Polmia ja von Hautmania todistajina, samana päivänä julista mallaan lopullisella päätöksellä ratkaissut itse asian; ja koska Kuvernöörin puheenalaisille maa-alueelle määräämä lunastushinta kolme markkaa neliömetrittä eli yhteensä kahdeksansataakaksikymmentäkahdeksantuhatta neljäsataa viisikymmentä markkaa, siihen nähden mitä 31
asiassa oli esiintuotu, oli pidettävä kohtuullisena, on Raastuvanoikeus hyljännyt Suomen Valtion asiassa ajaman kanteen, mutta määrännyt että asianosaiset asian laatuun nähden saivat itse kärsiä heillä siinä olleet kulungit. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Suonen Iattio ja Lappeenrannan kaupunki olivat vetoamalla saattaneet jutun, on 13 päivänä Heinäkuuta 1811 antamassaan tuomiossa katsonut, ettei Suomen Vallion eikä Lappeenrannan kaupungin puolesta oltu esiintuotu syytä muuttaa kysymyksessä olevia oikeudenkäyn nin kestäessä julistettuja väitepäätöksiä eikä myöskään Raastuvanoikeuden lopullista päätöstä, jonka varaan asia siis jäiHovioikeuden tuomioon ovat Suomen Vattio ja Lappeenrannan kaupunki anoneet muutosta sekä toistensa muutoksenkakemuksiin vastaneet. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo ettei Lappeen rannan kaupungin muutoshakemusanna oiketta muuttaa Hovioikeuden tuomiota ja ettei Suomen Vattionkaan puolesta ole esiintuotu syytä muulla tavoin muuttaa sanottua tuomiota, kuin että kysymyksessä olevan pakkaluovutatun alueen lunastushinta, jutussa esi tettyyn selvitykseen nähden, alennetaan markkaan viiteenkymmeneen penniin neliömetriltä eli siis neljäänsataan neljääntoistatuhanteen kahteensataan kahteenkymmeneenviiteen markkaan koko alueelta; ja tulee Lappeenrannan kaupungin siis, edellä mainitun 14 päivänä Heinäkuuta 1898 annetun lain 40 SS: mukaan, Suomen hattiolle suorittaa takaisin, mitä kaupunki on liaksi saanut, kuitenkin korotta. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Walter Andersin. Johannes Pesonen. Walter Andersin. Johannes Pesonen. Walter Andersin. Johannes Pesonen. Walter Andersin. Johannes Pesonen. A. V. Illhelotala gening särästö 32
Tammikuun 24 päivänä 1913. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Keisarillisesta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, maaalueen vuokraa koskevassa nostojutussa, jossa ovat Lappunrannan kaupunki toiselta ja Suomon Sallio toiselta puolen vuoroin hakijoina ja vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 24 päivänä Tammikuuta 1913 Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun asiakirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä saanut tietää seuraavaa: Suomen Valtiolle toimitetun haasteen nojalla on Tappurannan paupungin puolesta saman kaupungin Raastuvanoikeudessa lausuttu, että kaupanki oli 29 päivänä Joulukuuta 1892 tehdyllä välikirjalla, jonka Wiipurin läänin silloinen Kuvernööri Suomen Vältion puolesta oli hyväksynyt 23 päivänä Helmikuuta 1893, Suomen Pältiölle maksutta luovuttanut Suomen Ruhuunaryksmentin käytettäväksi erään kaupungin aluuLäsnä: H. B. s. K. A. R. J.S. 33 No 87. Påg. 63. R.D. 1911.
seen kuuluvan, välikirjassa tarkemmin määrätyn 27/6160 neliömetrin suuruisen maa-alan, muun muassa sillä ehdolla että Suomen Valtio, jos Suomen Rakuunaryksmentti hajotettaisiin ja maa ala käytettäisiin semmoista yleistä tarvetta varten, josta kaupungilla ei olisi vastaavaa hyötyä, maksaisi kaupungille ajanmukaisen ja kohtuullisen vuokranKun Suomen Rakuunaryksmentti, joka oli ollut alueelle sijoitettuna ja josta kaupungilla, paitsi muita etuja, oli ollut suurit vuotuiset verotalot, vuonna 1901 oli hajotettu sekä kysessäolevalle aluulle sittemmin oli sijoitettu eräs veräläinen rykmentti, josta kaupungilla ei ollut mitään hyötyä, on Sappeenrannan kaupunki vaatinut, että Suomen Sallio edellämainitun valikirjan mukaisesti velvoitettaisiin vuosilta 1905, 1906 ja 1907. suorittamaan Lappienrannan kaupungille vuokraa sanotusta alueesta kahdensantoista penniä neliömetriltä eli koko puheenalaisesta aluusta 497007. markkaa vuodelta tai siis maini tuilta vuosilta yhteensä 119121 markkaa ynnä kuuden prosentin korkokunkin vuoden vuokramaärälle, luettuna seuraavan vuoden Tammi kuun 1 päivästä Rantusta kuultuna on Suomen lättio väittänyt edellämainitun välikirjan olevan käsitettävän siten, että Valtio olisi velvollinen suoritta maan välikirjan mukaisen vuokran ainoastaan siinä tapauksessa että kysymyksessäolevaa aluetta käytettäisiin muuhun kuin samallaiseen setilaalliseen tarkoitukseen kuin mihin se alkuperäisesti oli aijottu, jonka vuoksi ja kun aluulle sijoitettu veräläinen rykmentti oli yhtä suuri kuin lakkautettu Suomen Rakuunärkyksmentti ja veräläisestä rykmentistä oli ollut kaupungin liikettä harjoittaville asukkaille sama hyöty kuin suoma. laisestakin, Suomen Valtio on kannetta vastustanut, minkä ohessa 34
Suomen Nattio, siltä varalta että Vältio katsottaisiin velvolliseksi suorittamaan vuokraa aluasta, on muistuttanut että vaadittu vuokra oli liian korkea. Tämän jälkeen on Raastuvanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin myös ovat anoneet korvaista oikeudenkäyntikulungeistaan, 7 päivänä  Joulukuuta 1908 julistamallaan päätöksellä ratkaissut asian ja katsonut, siinä selville käyneen, että Suomen Valtio vuokratessaan mainitulla välikirjalla Lappvenrannan kaupungitta kysymyksessäolevan 2750 neliometrin suuruisen maa-alueen Suomen Rakuunarykmentin käytettäväksi, oli sitoutunut siinä tapauksessa että sanottu rakenunärkymmentti hajotettaisiin ja maa-alue käytettäisiin muuta semmoista yleistä tarvetta varten, josta kaupungille ei olisi vastaavaa hyötyä, maksamaan kaupungille kohtuullisen ja ajanmukaisen vuokran, ja että Suomin Kakuunaryksmentti vuonna 1904 oli hajotettu ja maa-alue joutunut vonäläisen rakuunaryksmentin käytettäväksi; minkä vuoksi ja kiin ei ottu näytetty puheenaolevan maaaluon jouduttua veräläisen rakuunärykmentin huostaan siitä enää olleen kaupungille samallaista hyötyä kuin sen ollessa Suomen Rakuunarykmentin käytettävänä sekä Suomen Valtio niin ollen oli vuokravälikirjan mukaan velvollinen suorittamaan maa-aluasta kaupungille kohtuullisen vuokran, Raastuvanoikeus on, katsoen viidentoista pennin vuokran neliömetriltä vuodessa kysymyksessäolevalta ajalta kohtuulliseksi, velvoittanut Suomen Valtion vaadittuna maanvuokrana suorittamaan Lappeenrannan kaupungille neljäkymmentäyksituhatta neljäsataa kaksikymmentäkaksi markkaa viisikymmentä penniä vuodelta eli siis yhteensä puheena olevilta vuosilta. sutakaksikymmentäneljätuhattu kaksisataa kuusikymmentäseitsemän mark35
kaa viisikymmentä penniä, viiden prosentin vuotuisine korkoineen oikeudenkäynnin alusta eli 25 päivästä Toukokuuta 1908 alkaen, minkä ohessa Suomen Jältio on velvoitettu maksamaan Lappeenrannan kaupungille oikeudenkäymiskulunkien korvaukseksi viisisataa markkaa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi sekä sappuurannan kaupunki että Suomen Valtio olivat vetoamalla saattanut jutun on tuomiolla 30 päivänä Joulukuuta 1910 jättänyt asian Raastuvanoikeuden päätöksen varaanHovioikeuden tuomioon ovat Lappeenrannan kaupunki ja Suomen Tallio anonut muutosta sekä puolin ja toisin vastannut toistensa muutoksenhakemuksiin. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo ettei Lappion rannan kaupungin muutoksen hakimus anna oikelta muuttaa Hovioikeuden tuomiota ja ettei Suomen Sältionkaan puolesta ole esiintuoli syytä muulla tavoin muuttaa sanottua tuomiota, kuin että Suomen Vältion kysymyksessä olevasta maaaluusta maksettavaksi määrätty vuokramaksu alennetaan kahteenkymmementuhanteen seitsemäänsataanyhteentoista markkaan kahteenkymmenenviiten penniin vuodelta, mikä rahamäärä vastaa viittä prosenttia siitä pakkohunastushinnasta neljästäsadasta neljästatoistatuhannesta kahdestasadasta kahdestakymmenestäviidestä markasta, jonka Suomen Valtio, tultuaan pakkohuovutuksen nojalla puheenalaisen aluun omistajaksi Keisarillisen Senaatin kuluvan Tammikuun 22 päivänä antamalla tuomiolla on velvoitettu sanotusta alausta Lappeenrannan kaupungille suorittamaan, ja tulee Suomen Valtion siis puheena olevitta vuosittamaksaa Tappeenrannan kaupungille vuokraa yhteensä kuusikymmentä kaksituhatta sata kolmekymmentäkolme markkaa seitsemänkymmentäviisi penniä viiden prosentin korkoineen Toukokuun 25 päi36
västä 1908. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: Walter Andersson. Johannes Pasonen K. R. Helanen. A. T. Olli Wäärä. järvi varusti Josef Ingman Den 27. Januari 1913. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsätta revisions skillingar från Kejserlige Wiborgs Hofrätt inkommit mål, angående ersättning, emellan handelsfirmanRavukilde v. C, från residensstaden Köpenhamn i konungariket Tammark, å ena, samt Handlandeenkan Rosa Miettinen från Viborgs stad, för egen del och i egenskap af förmyndare för sina i äktenskap med aflidne Handlanden Petter Miettinen sammanaflade omyndiga barn Väino Uljas, Impi Elisabeth, Ida Maria och Yrjö Immanuel, på andra sidan, ömsom sökande och svarande: Gifven uti Justi tiedepartementet den 27 Januari 1913 Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande Efter Handlanden Miettinen ägangen stämning har handelsfirmanOch 4. lt. 1/3 P. A. R. B. 37 No 105. Pag. 169. R. D. 1910.
Rornkilde & 6o vid Rådstufvurätten i Wiborg anfört, att Handlanden Miettinen medels två särskilda kontrakt af den 25 Januari 1906 förbundit sig att till handelsfirman fritt ombörd i Hangö pann för vidare befordran till Köpenhamn levirera omkring 4000 stycken pima saltade finska ko- och och udar, af hvilka 10 procent skulle innehafva en vikt af 20 kilogrum enhvar och hela antalet hudar en medelvikt af 10 kilogrum hvarje hud, till ett pris af 1 mark 30 penni för hvarje kilogram, äfvensom omkring 1000 stycken rättade finska rälfskinn af en medelrikt af 3 kilogrann till ett pris af 1 mark 65 penni för hvarji tilogram, jämte det Handlanden Miettinen utfäst sig att efter utgången af sagde månad till handelsfinnan manattigen afsända omkring 1000 stycken ko- och ochuludar samt 1000 till 2000 stycken kalfskinn, men att Handlanden Miettinen underlåtit att till handelsfirman afsända de hudar och skinn, han enligt ofvannämnda kontrakt bort leverera, samt att handelsfirman Ravenkilde i Co, hvilken medels kontrakt af den 3. Februari 1906 åtagit sig att inom i förstnämnda kontrakt utsätta leverans tider till Handlanden A. Buch i Köpenhånen leverera hudar och skinn till lika antal och af samma beskaffenhet, som ofvansagda, till ett pris af 53 öre danskt mynt för hvarje danskt pund eller 1 krono 6 öre för hvarje kilogram hudar, som vägde ända till 28 pund stycket, och 44 öre för hvarje pund af de hudar, hvilkas vikt vore omkring 40 pund och hvilka utgjorde 10 procent af hela antalet, samt 4 kronor 40 öre för hvarje kalfskinn till följd af Handlanden Mietti nens underlåtenhet att fullgöra den åtagna leveransen ej heller kunnat uppfylla sina förpliktelser gentemot Handlanden Beeh och sålunda gått miste om en handelsvinst, hvil78
ken beräknats utgöra skillnaden emellan det pris, uträknadt efter en medelvikt af 20 pund för samtliga hudar och 53 oli för hvarje pund, Handlanden Bock utfäst sig att betala för hudarna och skinnen, samt det lägre pris handelsfirman förbundit sig att erlägga för desamma åt Handlanden Miettinen, efter afdrag af såväl trakten för transport af6000 kilogram hinder och skinn från Hango till Köpenhamn, å hvilken handelsfirman af Finska Ingfartygs aktiebolaget å dess bötar utlofvats nedsättning från i bolagets för år bel antagna uppoittariff bestämda 25 skilling ingiiskt mynt till 15 skilling för hvarje 1000 kilogrum hudar och skinn, beräknad enligt sagda nedsatta tariff, som och, enär handelsfirman ej skulle fått någon nämnvard vinst på försäljningen af de 400 ko - och och utan hvilka bort väga 20 kilogram stycket och alltså ej heller tidit någon egentlig förlust därigenom att leve ransen af dessa hudar uteblifvit, 10. procent af pris skillnaden för hela partiet hudar, hvarförutom handelsfirman jämlikt Kungliga Sandröfver. rättens samt Hof- och Stadsråttens i Köpenhamn den 27 Augusti 1906. afsagda dom nödgats till Handlan den Bech i utdömd ersättning för den handelsvinst, som frångått Boch till följd af handelsfirmans utaf Handlanden Miettinens omförmälda tillvägagående föranledda underlåtenhet att leverera det aftalade partiet hudar och skinn, äfvensom i lagsökningskostnader erlägga inalles 2742 kronor 45 are; och har handelsförman Rävankilde i C: fördenskull yrkat att Handlanden Miettinen måtte åläggas att till handels firman i godtgörelse för den förlust handelsförman på ofvanberörda sätt lidit, gälda No 14 kronor Höre samt ersätta handelsfirman det belopp 2742 kronor 75 öre, handelsfirman på grund af nyssnämnda dom till Handlanden Back erlagt, och såle39
des till handelsfirman utgifva inalles 14457 kronor 15 original ränta saken hörd har Handlanden Miettinen, som ej velat bestrida att emellan handelsferman Ravenkilde utoch Handlanden Bock ingåtts ofvanomförmälda leversäftal, motsagt handelsfirmans talan på sådan grund att handelsfirman Ravenkilde i Conom dess ombud Agonten Jacob Rågd, som fått i uppdrag att hos Miettinen besigtiga hvarje till leverans afredt parti hudar och skinnföre afsändandet af detsamma samt godkänna sakturorna öfver afsända varor, innan Miettinen genom företionde af sagda fakturör jämte paktsedlar öfver försandningen finge å Nordiska Aktiebankens för Handel och Industri kontor i Viborg, å hvilket bankkontor handelsfirmanöppnat fembourskredit för Miettinen, lyfta de afsända varornas pris, vid den 6. Mars 1906 verkställd besigtning af det första till leverans afsedda partiet huudar och skinn utan giltig anledning vägrat att godkänna sagda varor och sålunda genom ensidigt brytande af de parterne emellan belefvade leveransaftalon, omöjliggjort för Miettinen att fullgöra levaransen. Rådstufvurätten, dör parterne ömsesides anhållit om ersättning för sina kostnader i rättegången, har medels den 21 November 1906 afkunnadt utslag i saken sig utlåtit och funnit utredt vara att, redan Handlanden Miettinen genom ofvannämnda tvenne kontrakt af den 25 Januari 1906 åt handelsfirman Rävnikilde & 6 rätt 400 styrken, prima, saltade finska ko- och ochudar samt 1000 stycken dylika kalfskinn af i kontrakten närmare angifven beskaffenhet, de förra till ett pris af 1 mark 30 penni och de senare till 1 mark 6% penni för hvarje kilogrum af deras vikt att levereras i parter om i medelta 1000 hudar och 100 till 000 kalfskinn i månaden fritt 40