Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
lesta ajettu kanne on hyljätty. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti 16. Sohlman Fem Lupblad J N Bönderus A: Sumlin. Cvarn Ojelmar Haf Hellen Maaliskuun 3 päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Waasan Hovioikeudesta tulleessa, korvausta koskevassa jutussa, jossa Kauppias Oskar Kiljunen, Rautalammin pitäjän Kärkkäälän kylästä, on hakijana ja Sumiaisten kunta poisjääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Maaliskuun 3 päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Konginkankaan ja Sumiaisten kappelien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudes ja on Sumiaisten kunnan puolesta, Oskar Kiljuselle ja Sumiaisten kappelin Raikko uden kylästä kotoisin olevalle Talolliselle Eero Wilho Liimalaiselle toimitetun haasteen nojalla, lausuttu, että Konginkankaan kappelin Konginkankaan kylästä kotoa oleva Kauppias Matti Pasanen joka Kruununnimismies Arvo Liljestrandin kanssa oli ollut Kauppias Otto Kahelinin kon kurssipesän toimitsijamiehenä ja siinä SS 151 No 189. Pag 127 RD toimessaan konkurssipesän velkojain koko läsnä J G A - A. H - W H - J. N. B. H af H 1904
uksessa Joulukuun 16 päivänä 1897 määrätty pitämään hallussaan konkussipesän rahavarat ja kantamaan pesälle tulevia rahoja, jota vastoin Kruununnimismies Liljestrandille oli uskottu ainoastaan pesan kirjanpito, oli Sumiaisten kunnan kunnallislautakunnan esimiehen Oskar Kiljusen Maaliskuun 23 päivänä 1898 antaman maksumaäräyksen nojalla saman kunnan rahastonhoitajalta Eero Wilho Siinalaiselta vaatinut maksamatta jäänyt tä osaa, viittäsataa yhdeksääkymmentä narkkaa, siitä paloavusta, mikä oli kon kussipesälle Sumiaisten kunnan paloapuyhdistykseltä tuleva pesään kuuluvalla Harjun talolla No 2 Sumiaisten kappelin Sumaisten kylässä palaneesta asuinhuoneesta, ja kun Eero Wilho Liimatainen oli kieltäytynyt Matti Paasselle maka masta sanottua rahamäärää, oli Pasanen edellämainitussa Kihlakunnanoikeudessa tehnyt kanteen Eero Wilho Sumalaisen velvoittamisesta siihen; että Eero Wilho Suma tainen kanteeseen vastatessaan oli myöntä nyt että Talollinen Hanssu Liimatainen tosen Huhtikuun 28 päivänä 1898 Matti Pusa en puolesta oli Eero Wilho Liimataieltä vaatinut yllämainittua paloapumäärää, mutta koskei Hansson Liimalainen kirjoitukseen kykenemättömänä oljut voinut Eero Wilho Liimataiselle antaa kuittia rahojen vastaanotosta, ei tämä ollut niitä Hanssu Liimalaiselle antanut. Kun Kruununnimismies Lilje strand seuranneen Toukokuun 24 päivänä oli Oskar Kiljusen samana päivänä antaman uuden maksumaaräyksen nojalla vaatinut Eero Wilho Liimataiselta useinmainittuja paloapura hoja, oli Eero Wilho Liimatainen, joka ei tuntenut että konkurssipesän hoito oli Matti Pasasen ja Kruununnimismies Liljestrandin kesken laillisesti jaettu, Kruununnimismies Liljestrandille maksanut puheenalaisen rahamäärän; ja oli Kihlakunnanoikeus sitten päätöksessä Helmikuun 13 päivänä 1899 esiintuomillaan perusteilla hyljännyt Matti Pasasen eselläkerrotun kanteen, jota vastoin Hoviaikeus, jossa Matti Pasanen oli hakenut muutosta tuohon päätökseen, tuomiolla seuranneen Joulukuun 8 päivältä, 17 152
koska selville oli tullut että Eero Wilho Liimatainen oli tietänyt, ettei Kruunun nimismies Liljestrand ollut oikeutettu edellämainittuja rahoja häneltä kantamaan eikä oltu näytetty että nuo rahat olivat tulleet Kauppias Kahelinin konkurssipesän hyväksi, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, oli velvoittanut Eero Wilho Liimataisen Matti Pasaselle hänen mainitussa toimessaan maksamaan vaaditut viisisataa yhdeksänkymmentä markkaa, joka rahamäärä sittemmin oli Syyskuun 30 päivänä 1901. Sumaisten kunnan rahavaroista ulosmitattu; ja koska kuten Hovioikeuden edelläkerrotusta tuomiosta kävi selville, siinä maksettavaksi määrätty paloapumaara jo sitä ennen oli kunnan varoista maksettu Kauppias Kahelinin konkurssipesän toiselle toimitsijamiehelle Kruununnimismies Liljestrandille ja kunta niinmuodoin oli joutunut kahdesti maksamaan paloapumaaran, on Sumiaisten kunnan puolesta vaadit tu että Oskar Kiljunen ja Eero Wilho Liimatainen, jotka olivat syypäät siihen, edellinen antamalla Kruununnimismies Liljestrandille maksumaäräyksen ja Liimatainen taas maksamalla Liljestand lle palorahat, vaikku tämä ollut oikeutettu niitä kantamaan, velvoitettai uin yhteisesti tai se heistä, jolla varoja löytyisi, Sumiaisten kunnalle maksamaan viisisataa yhdeksänkymmentä mark kaa lainmukaisella korolla sekä kiinnalle korvaamaan sen oikeudenkäyntikulut asiassa Kanteesta kuultuina ovat Oskar Kiljunen ja Eero Wilho Liimalainen vastustaneet kunnan vaatimusta, minkä jälkeen Kihlakunnanoikeus, kuulustettuaan Kruununnimismies Liljestrandia ja Matti Pasasta asiassa, päätöksessä Syyskuun 10 päivänä 1902 on mainitsemillaan perusteilla pitänyt Oskar Kiljusen velvollisena kunnalle korvaamaan toisen noista makuista sekä siis samalla kun kanne Eero Wilho Siimalaista vastaan kumottiin, velvoittanut Oskar Kiljusen kuittia vastaan Sumiaisten kunnalle maksamaan vaaditut viisisataa yhdeksänkymmentä markkaa korkoineen viisi sadalta Helmi
kuun 5 päivästä 1902, jolloin oikeuden käynti alkoi, täyden maksun tapahtumiseen saakka sekä sen ohessa sadalla kymmenellä markalla korvaamaan kun nan oikeudenkäyntikulut asiassa, kuiten kein Oskar Kiljuselle jätetyllä oikeudella, jos hän luuli syytä siihen olevan, Kauppias Kahelinin konkussipesän toimitsejämiehiltä eri riidan kautta vaa tia takaisin sen, mitä hän näin oli tuomittu kunnalle maksamaan. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Oskar Kiljunen oli vetoamalla saattanut jutun, m Heinäkuun 2 päivänä 1904 antamallaan tuomiolla sen ratkaissut; ja koska Kauppias Kahelinin velkojain 16 päivä nä Joulukuuta 1897 tekemän päätöksen mukaan Kruununnimismies Liljestrand ei ollut ollut oikeutettu kantamaan konkurssi pesälle tulevia rahavaroja, eikä Oskar Kiljunen, joka myös oli ottanut osaa tuohon päätökseen, niinmuodoin ollut olut oikeutettu Kruununnimismies Liljestrandille antamaan maksumääräystä puheenalaisista paloapurahoista, sentähden Hovioikeus on jättänyt asian sen lopputuloksen varaan, johon Kihlakunnanoikeus päätöksessään oli johtunut jamalla kun Oskar Kiljunen velvoitettiin suorittamaan Sumiaisten kunnalle maksut sen kappaleesta Hovioikeuden tuomiota kaksikymmentä markkaa kahdeksankymmentä penniä. Hovioikeuden tuomioon on Oskar Kiljunen hakenut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tamän jutun ja katsoo, ettei Oskar Kiljunen ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti. J. G. S. Kuman Herr Lignblad J Närnlund A; Kumlin. Gem. Skelmme Häf Hellen
Maaliskuun 7. päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Kiipurin Hovioikeudesta tulleessa, holhoustilin meittimista koskevassa jutussa, jossa Talollinen Wilppu Kauranen, Joutsan pitäjän Joutsan kylästä, on hakijana sekä Maanviljelijä Aksel Lehtinen, samasta kylästä, tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Maaliskuun 7 päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itsellensä sityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Aksel Lehtiselle toimitetun haasteen rojalla on Wilppu Kauranen Joutsan, Suhangon ja Leivonmäen pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa kertonut, että sittenkun Aksel Lehtinen, WilppuKaurasen Oikeuden määräämänä holhoojana, oli, Kaurasen jouduttua täysiikäiseksi, holhoustoimestaan jättänyt Kaurarelle tilit alkaen 8 päivästä Marraskuuta 1878 ja päättyen 22 päivään Tammikuuta 1899, niin oli Wilppu Kauranen näitä tilejä Kihlakunnanoikeudessa moitSäsnä: A. R. B. L. W. H. - J. I. 18/ 155 No 204. Pag. 178. R. D. 1904.
tinut ja Kihlakunnanoikeus sen johdosta päätöksellä 19 päivänä Syyskuuta 1900 velvoittanut Aksel Lehtisen tekemään ja Kilppu Kauraselle jättämään uudet tilit. Pamän johdosta olikin Aksel Lehtinen 29 päivänä Elokuuta 1901 Wilppu Kauraselle toimittanut Kihlakunnanoikeuden määräämät uudet tilit sekä siitä saanut Wilppa Kauraselta kirjallisen kuitin, jonka Wilppa Kauranen kumminkin erehdyksestä oli päivännyt edellisen Heinäkuun 29 päivälle; vaan kunNilppu Kauranen ei voinut hyväksyä näitäkään tilejä, syystä että ne olivat vaillinaiset eivätkä tehdyt niiden ohjeiden mukaan kuin Kihlakunnanoikeus edellä mainitussa päätöksessään oli määrännyt, niin on Vilppu Kauranen vaatinut, että Aksel Lehtinen velvoitettaisiin Vilppu Kauraselle toimittamaan uudet lainmukaiset, todistuskappaleihin perustuvat tilit tai maksamaan hänelle, Kaurasen teettämäin ja Kihlakunnanoikeudelle jättämäin tiliehdoituksien mukaan, Lehtisen hallussa vielä olevia holhousvaroja yhteensä viisituhatta kaksitoista markkaa kaksikymmentäneljä penniä viiden prosentin vuotuisella korolla 22 päivästä Tammikuuta 1899 sekä sitä paitsi palkitsemaan Wilppu Kaurasen asiassa kärsimät lainkäyntikulungit. Kanteesta kuulustettuna on Aksel Lehtinen väittänyt Wilppu Kauraselle jättäneenja moitteenalaiset tilit jo 29 päivänä Heinäkuuta 1901, jonka vuoksi ja kun Kauranen Aksel Lehtiselle oli toimituttanut suullisen manuun asiasta vasta 8 päivänä Elokuuta 1902, ja sitten kirjallisen haasteen saman kuun 18 päivänä, Aksel Lehtinen on katsonut Wilppu Kaurasen menettäneen moitevaltansa tilejä vastaan. Kihlakunnanoikeus on 12 päivänä Syyskuuta 1902. julistamassaan päätöksessä antanut lausuntonsa asiasta; ja koska Nelpru Hauranen oli myöntänyt Aksel Lehtiselle antaneensa edellämainitun 29 päivälle Heinäkuuta 1901 päivätyn kuitin eikä ollut voinut esittää näytöstä siitä, että kuitti erehdyksestä oli tullut väärin päivä. tyksi, sentähden ja kun Aksel Lehtinen eli saanut haasteen asiasta vasta Elokuussa 1902, eli siis enemmän kuin yön ja vuoden kuluttua tilien vastaanottamisesta, Kihlakunnanoikeus, nojautuen Holhouslain 156
64 SSään, hylkäsi Wilppu Kaurasen asiassa ajaman moitekanteen liian myöhään nostettuna. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Wilppu Kauranen veteamalla oli saattanut asian on Elokuun 27 päivänä 1904 antamallaan tuomiella vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen sekä velvoittanut Kaurasen AkselLehtiselle korvaamaan häneltä Hovioikeudessa asiaan menneet kustannukset viidelläkymmenellä markalla. Hovioikeuden tuomioon on Wilppu Rauranen anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Wilppu Kauranen ole esiintuonut syytä muuttaa Hevioikeuden yllämainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: A; Kumlin. Genr Hjelmme J. Em. Lycklad, Johannes Littnig. Nans. Salmra /555/ No 213. Pag. 98. R.D 1904. Maaliskuun 10 päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Waasan Hovioikeudesta tulleessa, saamista koskevassa jutussa, jossa ovat Talollisenleski Miina Juhontytär Jutila ja Talollinen Matti Jaakonpoika Jutila, Kortesjärven pitäjän Rantalan kylästä, viimemainittu Miina Jutilan avioliitossa hänen miesvainajansa Talollisen Juho Kustaanpoika Jutilan kanssa siittämien alaikäisten lasten holhoojana, hakijoina sekä Asianajotoimisto Hasselblatt i Boxström, Nikolainkaupungissa, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Maaliskuun 10 päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Sittenkuin Waasan läänin Kuvernööri päätöksellä Joulukuun 30. päivältä 1879. oli velvoittanut, muitten muassa, Juho Jutilan 28 päivänä Elokuuta samana vuonna hänen nimessään asetetun vekselin nojalla maksamaan vekselin haltijalle, Asianajotoimistolle Hasselblatt " Boströmille, tuhatkaksisataa markkaa Säsnä: J. G. S. K. J. R. B - K. H. F. Pros.
korkoineen ja provisionaineen sekä palkkion protesti- ja lainhakukustannuksista ja samalla jättänyt Juho Jutilalle vallan Ulosottolain 2. luvun 11 SSssä säädetyssä järjestyksessä hakea takaisin mitä näin oli hänen maksettavakseen määrätty, sekä Miina ja Matti Jutila, Juho Jutilan sillä välin kuoltua, Toukokuun 1 päivänä 1900 olivat toimistolle suorittaneet sanotun päätöksen sisällön tuhatkolmesataa kaksikymmentä yhdek san markkaa viisi penniä, ovat Miina ja Matti Jutila toimistolle toimituttamansa haasteen nojalla Lappajärven, Evijärven, Kortesjärvven ja Wintalan pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatineet että, koskei Juho Jutila ollut asettanut puheeksi tulluttä vekseliä, vaan hänen siihen kirjoitetun nimensä alle piirretty puumerkki oli väärennetty, toimistö velvoitettaisiin Miina ja Matti Jutilalle takaisin maksamaan mainittu rahamäärä korkoineen, kuitenkin poisluettua mitä tästå määrästä, jonka he olivat valvoneet vekselin hyväksyjän Kauppias Emanuel Yliniemen konkurssissa, jakosana heille lankeaisi Tätä vaatimusta on asianajotoimiston puolesta vastustettu, minkä jälkeen ja sittenkuin todistajia oli asiassa kuulusteltu sekä asianosaiset molemmin puolin olivat pyytäneet korvausta oikeudenkäyntikuluistaan, Kihlakunnanoikeus, asiassa niin meneteltyä kuin asiakirjat osoittavat, Helmikuun 4 päivänä 1903. julistamassaan päätöksessä on katsonut selville tulleen, että Miina ja Matti Jutila Waasan läänin Kuvernöörin Joulukuun 30 päivänä 1899 antaman ja Asianajotoimisto Hasselblatt v Bouströmin sitten täytäntöön paneman päätöksen nojalla olivat suorittaneet puheenalaisen Juho Jutilan nimessä asetetun vekselin sisällön kuluineen yhteensä tuhatkolmesataa kaksikymmentäyhdeksän markkaa viisi penniä; mutta koskei Miina ja Matti Jutilan kieltoa vastaan oltu toteen saatettu, että Juho Jutila oli nimensä alle vekseliin joko itse piirtänyt tai valtuuttanut ketään piirtämään puumerkkinsä taikka jälestäpäin - 158
tunnustanut sen oikeaksi, on Kihlakunnanoikeus velvoittanut toimiston kuittia vastaan Miina ja Matti Jutilalle, jälkimäiselle hänen ennenmainitussa ominaisuudessaan, takaisin maksamaan oikeudettomasti vekseliä vastaan nostamansa kaikkiaan tuhatkolmesataa kaksikymmentäyhdeksän markkaa viisi penniä ynnä korkoa viisi sadalta vuodessa oikeudenkäynnin alusta Marraskuun 14 päivästä 1900 kunnes täysi maksu tapahtuisi, siitä kuitenkin vähennettyä Wiina ja Matti Jutilan jako-osana vekselin siirtajaksi merkityn Talollisen Erkki Matinpoika Kallion eli Timmerboekan ja yllämainitun Kauppias Yliniemen kahdesta eri konkussipesästä makdollisesti nostamat rahaerät, jota paitse toimiston tuli kahdellasadalla viidelläkymmenellä markalla korvata vastapuoliensa kulut asiassa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Asianajotoimisto Hasselblatt v Roaström oli vetoamalla saattanut jutun, on Toukokuun 18 päivänä 1904 antamassaan tuomiossa katsonut toteennäytetyksi, että Juho Jutila oli nimensä alle puheenlaiseen vekseliin piirrättänyt puumerkkinsä ja siten sitoutunut asettajana vastaamaan vekselin sisällöstä, sekä siis, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, hyljännyt Miina ja Matti Jutilan asiassa ajaman kanteen oikeettomana; mutta asian laatuun nähden kuitattiin. kulut asianosaisten kesken. Hovioikeuden tuomioon ovat Miina ja Matti Jutila hakeneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Asianajotoimistö Hasselblatt i Bonström on säädetyssä järjestyksessä vastannut Keisarillinen. Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo etteivät Miina ja Matti Jutila ole esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, jonka varaan asia siis jää; minkä ohessa Miina ja Matti Jutila velvoitetaan korvaamaan Asianajotoimistolle Hasselblatt & Boxströmille siltä täällä juttuun menneet kulut ja siinä tarkoituksessa yhteisesti suorittamaan toimistolle kuusikymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki 159
asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: J. J. Schman Valentin Summera, J. J. Sokman Valentin Gummerus J. N. B. ämlund  A. O. Malin. J Männens A.V. Malin. Nans Talmios. 160 No 241. Pag. 129. R. 2. 1904. Den 20. Mars 1905. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Åbo Hofrätt inkommet mål emellan Vicelandtmätaren Konrad Olivier Bergenvall, från staden Nådendal, sökande, och Tiehäradshöfdingen Otto Robert Lindstedt, från Åbo stad, svarande, angående klander af moders förordnande om barns vård efter hennes död: Gifven uti Justitiedepartementet den 20. Mars 1905. Kejerliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhemtat följande: Sedan Sjömansenkan Hilma Jervida Berg, som aflidit den 29. November 1900. och efterlemnat en omyndig dotter Ester Elvira Berg, medelst skriftligt förordnande den 7. nästförutgångne Mars förkla rat sin yttersta vilja vara att Ester Elviå Bergs vård skulle efter Hilma Jervida Bergs död anförtres och öfverlemnas åt Hilna Föråida Bergs broder Ticclandtmätaren Bergenvalt, som i sådant afseende egde i alla öfvertaga hennes rättigheter och tfde J. G.S. - Ent. - V. L. B. - K. H. - J. N. R. E. J. A.
skyldigheter genremot Ester Elvira Berg, samt Vicelandtmätaren Bergenvall den 26. Januari 1901. vid Rådstufvurätten i Nådendal såsom testamente bevakat sagla förordnande och på grund af detsamma jemväl tagit Ester Elvira Berg i sin vård, har Vicehäradshöfdingen Lindstedt efter Vicelandtmätaren Bergenrätt ågången stämning vid bemälde Mädstufvurätt i afseende å klander af omförmälda förordnande anfört, att Vicehäradshöfdingen Lindstedt, hvilken den 6. April 1898. förordnats till förmyndare för Ester Elvira Berg, i denna sin egenskap egde draga försorg om Ester Elvira Bergs vård och uppfostran samt att Hilma Föraida Berg sålunda icke varit berättigad att utse annan person att efter hennes död handhafva Ester Elina Bergs omvårdnad, hvarföre Vicehäradshöfdingen Lindstedt yrkat, att omordade förordnande måtte upphäfvas och Sibelandtmätaren. Bergenvall förpligtas att till Lindstedt i dennes uppgifna egen skap öfverlemna värdnaden om Ester Elvisa Berg. I saken hörd har Vicelandtmätaren Borgenvall genmält, att Hilma Seraida Berg frivilligt och vid sundt förstånd upprättat ifrågavarande förordnande, hvarföre och då förordnandet med afseende dess innehåll icke vore stridande mot lag, Vicelandtmätaren Bergenrall emotsitt förkastande af Vicehäradshöfdingen Lindstedts i målet utförda talan. Sedan förmyndarenämnden i Nådendal uti afgifvet utlåtande förklarat Vielandtmätaren Bergenvall lämplig att handhafva Ester Elvira Bergs uppfostran samt vittnesförhör i saken egt rum, har Rådstufvurätten, hvarest parterne ömsesides gjort anspråk på ersättning för rättegångsummgälderna, genom utslag den 5. Maj 1902. yttrat sig; och alldenstund Vicehäradshöfdingen Lindstedt icke kunnat styrka att Vicelandtmätaren Borgenvall vore olämplig till Ester Elvira Bergs uppfostrare, fördenskull och då Hilma Toraida Berg genom ifrågakomna förordnande frivilligt och vid sundt förstånd anförtrett Ester Elvira Borg i Ticc Landtmätaren Bergenvalls 761
vård, har Rådstufvurätten ansett att Bergenvall icke kunde beröfvas rättigheten att handhafva sagda omvårdnad, i följd hvaraf omordade förordnande icke upphäfts; och har Vicehäradshöfdingen Lindstedt ålagts att med femtio mark ersätta Vicelandtmätaren Bergenvall dennes omkostnader i målet. Hofrätten, under hvars pröfning Ticehäradshöfdingen Lindstedt i väderäg dragit saken, har medelst dom den 9. Juli 1904. funnit Hilma Feraida Berg enligt lag icke hafva varit berättigad att på sätt som skett bestämma om Ester Elvira Bergs uppfostran och vård samt Vicelandtmätaren Bergenvall således icke kunna å det af Hilma Jervida Berg den 7. Mars 1900. upprättade förordnandet grunda någon rätt att handhafra värden om Ester Elvira. Berg, hvarföre och då det jemlikt 33. SS. i Lagen angående förmynderskap af den 19. Augusti 1898. tillkommer förmyndaren att draga förrorg om barnets uppfostran, Hofrätten, med upphäfvande af Rådstufvurättens utslagdt förklarat ifrågavarande förordnande ogiltigt samt ålagt Vicelandtmätaren Bergenvall att vid vite af etthundra mark inom en månad derefter till Vicehåradshöfdingen Lindstedt, i dennes ofvanuppgifna förmyndareegenskap, öfverlemna ordnaden om Ester Elvira Berg, hvarhos Vicehäradshöfdingen Lindstedt frikallats från utgifvande af den utaf Rödstufvurätten Vicelandtmätaren Bergenvall tilldömda rättegångskostnadsersättningen Uti Hofrättens dem har Vicelandtmätaren Bergenvall sökt ändring medelst ingifven deduktion, som Vicehäradshöfdingen Lindstedt i föreskrifven ordning bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och emedan Hilma Feroida Berg varit lagligen oförhindrad att ti ifrågavarande af Vicelandtmätaren Bergenvall sedermera såsom testamente bevakade skrift uttala sin vilja beträffande den person, hvilken efter hennes död Ester Elvira Bergs värd och uppfostran borde ombetros, och Vicehäradshöfdingen Lindstedt icke gittat visa giltiga skäl, på grund af hvilka berör62 180
da uttalande borde undanrödjas, lemnas Lindstedts yrkande derutinnan utan afseende. Vidkommande sedan Ticehäradshöfdingen Lindstedts talan i öfrigt finner Kejserliga Senaten ofvanberörda, Hilma Jervida Bergs uttalande ensamt för sig icke grunda laglig rätt för Vicelandtmätaren Bergen. vall att efter Hilma Föraida Bergs frånfälle emot Vicehäradshöfdingen Lindstedts bestridande taga Ester Elira Berg i vård hos sig, hvarföre och då Bergenrätt icke ens anfört någon annan grund för sitt berättigande dertill, Kejserliga Senaten pröfvar rätt vist ålägga Tiedandtmätaren Bergenvall vid det af Hofrätten utsatta vite att före den 1. Juni 1905. till Kiedhäradshöfdingen Lindstedt öfverlemna vårdnaden om Ester Elvira Berg, såframt icke Bergenvall derförinnan kan i den för utseende af förmyndare stadgade ordning utverka sig vederbörlig domstols förordnande att i förberördt afseende handhafva förmyndareinseende öfver henne. I enlighet härmed varder alltså Hofrättens dom af Kejserliga Senaten ändrad och rättad. Det alle, som vederbör, till efterrättelse lånKejserliga Senaten för Finland: der. J. G. Schman Herr Lindlad Cem. Kjelmme af Andersin. Valentin Gummerus. J Nämlund 163 48
Maaliskuun 20 päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahatta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, tilan luovuttamista koskevassa jutussa, jossa Vahtimestari Petter Kamppuri, Wiipurin kaupungista, on hakijana ja Talollisenleski Liisa Waris, Kiihtelysvaaran pitäjän Toudin kylästä, tulematta jääneenä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Maaliskuun 20 päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itselleen sityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, monut tietää seuraavaa: Haastatettuaan Liisa Wariksen on Petter Kamppuri Nihtelysvaaran pitäjan käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut, että Liisa Naris, joka oli Kamppurin äitivainajan Vappu Tukiaisen sisar, eli, hyvittääkseen Kampruria siitä että hänen äitinsä ja siis Petter Kamppuikin olivat jääneet perinröttä Liisa Wariksen ja Vappu Tukiaisen vanhempien Pekka Tukiainen ja Anna Tapanisen jälkeen, eräänä päiLäsnä: J. G. S. - E. A. - J. N. B. (A. E. 1810 No 242. Tåg. 81. R. D. 1904.