Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
määrätty, että, toisen puolison kuoltua, eloon jäänyt oli yksinään saapa kaiken heidän yhteisen omaisuutensa; mutta kun Matti Höögin ja Kristiina Sofia Koposen pesässä oli ollut myöskin Kristiina Sofia Koposen, hänen 11 päivänä Tammikuuta 1867 kuolleen isänsä Sigfrid Koposen jälkeen perimä osuus kolmesta kuudestoista osasta taloa ja tonttia No 33. Etelä Kuorikadun varrella Kuopion kaupungissa jonka kiinteimistön muut osuudet Kristiina Sofia Koposen äiti Eeva Kristiina Tiihonen, omasta puolestaan sekä alaikäisen poikansa Kustaa Koposen holhoojana, ja sisar mainittu Maria Charlotta Koponen ynnä hänen ensimäinen miehensä Enok Eskelinen sekä veli Johannes Koponen olivat kauppakirjalla 31. päivältä Maaliskuuta 1869 myyneet Matti Höögille ja Kristiina Sofia Koposelle, on Antti Juho Suolainen vaatinut, että mainittu testamentti julistettaisiin mitättömäksi, mikäli Kristiina Sofia Koponen sen kautta oli luovuttanut kaupungissa perimästään kiinteästö omaisuudesta enemmän kuin hän oli ollut oikeutettu antamaan, sekä anonut, että jutusta johtuvat kulungit määrättäisiin pesästä päältäpäin otettaviksi. Asiasta kuulustettuna on Matti Höög vastustanut kannetta sekä pyytänyt orvausta oikeudenkäyntikustannuksistaan. Raastuvanoikeus on 15 päivänä Taukokuuta 1905 julistamassaan päätöksessä mainitsemillaan perusteilla kyljännyt kanteen sekä velvoittanut Antti Juho Savolaisen ynnä Tampereen kaupungista kotoisin olevan Palvelijatta ren Anna Sofia Koposen, joka myös oli ollut kantajana jutussa, korvaamaan Matti Höögille hänen oikeudenkäyntikulunkinsa kahdellakymmenellä markalla. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Antti Juho Savolainen oli vetsamalla saat tanut jutun, on tuomiossa 18 päivänä Tammikuuta 1908 antanut lausuntonsa asiasta; ja koskei oltu väitettykään että Kristiina Sofia Koponen ei olisi samoin 547
kuin hänen kanssaperillisensä saanut perintönä Sigfrid Koposen jälkeen osuutta kolmeen kuudestoista osaan taloa ja tonttia No 33 Kuopion kaupungissa, sentähden ja kun Kristiina Sofia Koponen, jotta oli jäänyt kotimaisia perillisiä, vaikki rintaperillistä, P. K:n 17 luvun 5 SS:n mukaan oli ollut oikeutettu testamentilla antamaan ainoastaan puolen osuuttansa mainitusta perintönä saamastaan kiinteistöstä, on Hovioikeus, kumoten Raastuvanoikeuden päätöksen, julistanut moitteenalaisen testamentin, mikäli sen kautta oli määrätty Antti Juho Savolaiselle ja Maria Charlotta Koposelle tulevasta osuudesta viimeksisanotusta osasta kiinteistöä, mitättömäksi ja määrännyt niinhyvin, että Matti Höögin ja Kristiina Sofia Koposen yhteinen pisä oli luovutettava jakoon, jossa Antti Juho Savolaiselle ja Maria Charlotta Koposelle tuleva osa kuolinpesästä oli heille eroitettava, kuin myös että jakokustannukset olivat pesän omaisuudesta päältäpäin otettavat, minkä ohessa Matti Höög velvoitettiin neljälläkymmenellä markalla korvaamaan Antti Juho Savolaiselle hänellä Raastuvanoikeu dessa asian vuoksi olleet kulungit Hovioikeuden tuomioon on Matti Höög anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Antti Juho Savolainen on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska tänne annetus ta asiakirjoista käy ilmi, ettei se osaa selläsanotusta talosta ja tontista No 33 Etelä Wuorikadun varrella Kuopion kaupungissa, josta Kristiina Sofia Koponen oli perinyt osuuden isänsä Sigfrid Koposen jälkeen, enään Kristiina Sofia Kopolen kuollessa ollut hänen ja Matti Höögin pesässä, vaan että tuohon pesään silloin kuului ainoastaan neljännes taloa ja tonttia No 30 Savonlinnankadun värrella samassa kaupungissa, minkä talonosuuden Matti Höög, ollessaan avioliitossa Kristiina Sofia Koposen kanssa, 3 päivänä Helmikuuta 1886 tehdyllä kauppakirjalla on ostanut Talonomistaja Petter Heikkiseltä ja tämän vaimolta Waika Forsmanilta, sekä Kristiina Sofia Repo548
nen siis, P. K:n 17 luvun 5 SS:n mukaan, verrattuna 19 päivänä Elokuuta 1762 annettuun Kuninkaalliseen asetukseen ja seli tykseen, on ollut oikeutettu kysymyksessä olevalla testamentilla määräämään sen kautta annetusta omaisuudesta, harkitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi kumoten Hovioikeuden ylempänä mainitun tuomion, vahvistaa sen lopputuloksen, johon Raastuvanoikeus on päätöksessään johtunut, sikäli kuin Antti Juho Savolaisen puheenalainen kanne on hyljätty; mutta asian laatuun nähden saa Matti Höög itse kärsiä häneltä juttuun menneet kustannukset. Pätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: R. A. Brojde. Adam. KroumanR. A. Brojde. Adam. KroumanC. J. Timgren. Saalakijander. Carl. August E. Thesleff Marraskuun 13. päivänä 1908. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, korvausta koskevassa jutussa, jossa Jääsken pitäjän Niemen kylässä asuvat Talolliset Antti Jakonen, Tuomas Suikkari, Antti Nikkari ja Tuomas Jykinen, viimeksimainittu myöskin Talollisen Yrjö Jyrkis-vainajan alaikäisten lasten holhoojana, ynnä Talollisenlesket Katri Kukkurainen ja Maria Suikkari, kumpikin omasta puolestaan ja alaikäisten lastensa holhoojana, ovat hakijoina sekä Talollinen Antti Juhonpoika Henttonen, saman pitäjän Rossian kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 13. päivänä Marraskuuta 1908. Keisarillinen Senaatti on itsellen sä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Antti Henttoselle toimituttamanja haasteen nojalla ovat Antti Jaläsnä: J. N. - G. W. - C. P. - A. G. J. A. 549.  No 2194. Pag. 25. R. D. 1908.
konen, Tuomas Suikkari, Antti Nikkari, Tuomas Jyrkinen ja Katri Kukkurainen sekä Maria Tuikkarin silloin vielä elossa ollut mies Matti Suikkari, jotka muitten muassa omistivat oria tilasta No 1. Niemen kylässä, Jääsken pitäjan käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausuneet, että Antti Hinttonen, joka veljiensä Talollisten Pekja Ville Henttosen kanssa omisti osan tilasta No 1. Rossilan kylässä, oli 3. päivänä Syyskuuta 1903. kirjallisesti sitoutunut mainittujen rajakkain olevien tilain välille panemaan sen verran rajaaitaa kuin hänen ja hänen veljiensä tilanosalle kuului, innen senjälkeisen Kesäkuun 20. päivaa ehdolla että, jos Antti Henttonen tämän laiminlöisi, Antti Juhonen ja hänen asiakumppaninsa olisivat oikeutetut panemaan aidan Antti Henttosen kustannuksella; ja koska Antti Henttonen, joka siis oli ollut velvollinen puoleksi rajan pituudesta ottamaan osaa aidan rakentamiseen, oli jättänyt soviteen ajan kuluessa panimatta aitaosansa sekä Antti Jakonen ja hänen asiakumppaninsa niin ollen olevat asianosaisten sopimuksen mukaisesti teittäneet sen, ovat Antti Jakonen ja hänen asiakumppaninsa vaatineet, että Antti Henttonen velvoitettaisiin aidan teosta johtuneitten kustannusten korauksena heille suorittamaan tuhat kolmesataa kaksikymmentäseitsemän markkaa korkoineen kuin myös palbitsemaan heidän oikeudenkäyntikuutannuksensa. Antti Henttosen vastustettua kannetta on Kihlakunnanoikeus 3. päivänä Toukokuuta 1905. julistamassaan päätöksessä antanut lausuntonsa asiasta; ja koska puheena olevan rajaaidan kunnossa pitämisestä Kihlakunnanoikeudessa oli ollut eri riita vireillä asianosaisten kesken eikä skillakunnanoikeuden 7. päivänä Marraskuuta 1904. siitä julistama päätös vielä ollut saavuttanut lain voimaa, sen vuoksi ja kun niin muodoin selvyyttä ei vielä ollut siitä 550
jos ja missä määrin Antti Henttonen tuli olemaan osallisena saman aidan kunnossa pitämisessä, on Kihlakunnanoikeus katsonut Antti Jakosen ja hänen asiakumppaniensa kanteen ennenaikaiseksi ja siis sillä kertaa sen hyljännyt. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Antti Jakonen ja hänen asiakumppaniesä olivat vetoamalla saattaneet jutun, on tuomiossa 7. päivänä Joulukuuta 1907. vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen, sen ohessa velvoittaen Antti Jakosen ja hänen asiakumppaninsa korvaamaan Antti Henttoselle hänellä asiasta Hovioikeudessa olleet kustannukset kolmellakymmenellä markalla. Hovioikeuden tuomioon ovat Antti Jakonen ja hänen asiakumppaninsa anoneet muutosta tänne toimittamallaan, myöskin Yrjö Jyrkis - vainajan lesken Katri Makkosen sekä täysi-ikäiseksi tulleiden poikiin Antti ja Yrjö Jyrkisen allekirjoittamalla perustelmalla, johon Antti Penttonen on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koskei de näytetty, että Antti Henttonen sitoumuksellaan oli tarkoittanut nimenomaan sitä pituudeltaan määrättyä osaa mainittua raja-aitaa, josta korvausta nyt vaaditaan, viePä vähemmin että sanottu osuus jyvityksen mukaan vastasi sitä aitausvelvollisuutta, johon Antti Henttonen edelläkerrotuin tavoin oli sitontunut, katsoo Keisarillinen Senaatti, etteivät Antti Jakonen ja hänen asiakumppaninsa ole esiintuoneet syytä muuttaa sitä loppupäätelmää, johon Hovioikeus ylempänämainitussa tuomiossaan on johtunut; ja velvoitetaan Antti Jakonen ja hänen asiakumppaninsä sen ohessa maksamaan Antti Henttoselle, häneltä täällä juttuun menneiden kustannusten korvaukseksi, seitsemänkymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset nou551.
Alfres Lindström dattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Julin Nummelin C. Wuokman Julina Nummelin F. Wiiskman Edvard Paldani. A. W. Granström. Marraskuun 13 päivänä 1908. Keisarillisen Suomen Senaatin keudesta tulleessa velkomusjutusdolf Anttila, Oriveden pitäjän Päilahden kylästä on hakijana " Varatuomari Verner Palander, Tampereen kaupungista, vastaaja na: Annettu Oikeusosastossa 13 päivänä Marraskuuta 1908. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Maanviljelijä Anttilalle toimittaman ja haasteen nojalla on Varatuomari Palander Oriveden pitäjän käräjakunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut, että Maanviljelijä Anttila ja sanotusta pitäjästä myöskin kotoisin oleva Maakauppias Juho Laitinen olivat tilauskirjalla 22 päivältä Marraskuuta 1901 ostaneet toiminimitin palooljija ja että toiminimi sen johlosta oli 2 päivänä seurannulla Joulukuuta Laitisen vastaanottavaksi lähettäLäsnä: J. N. G. W. - E. P. - A.G. SS 59 No 2195 Pag. 49. R. D. tuomio nostorahalla Turun Hovioisa, jossa Maanviljelijä Juho A1mo Sandbergin Jälk: sillä Tampereella las1908.
nyt Orihveden rautatieasemalle yhden säiliovainun eli 11,2395 kiloa paloöljyä sekä 74 tykjää astiaa oljyn laskemista varten ja kun toiminimi Bne Sandbergin Jalk: sten siten syntyneestä saatavasta, joka teki oljysta 1872 markkaa 94 penniä ja astioista 444 markkaa eli yhteensä 2316 markkaa 94 penniä, oli suoritettu ainoastaan 559 markkaa 22 penniä, jota paitsi siitä oli sanottujen astiain rahtina vahennettävä 8 markkaa, on Varatuomari Palander, jolle toiminimi oli siirtänyt kysymyksenalaisen saatavansa, ilmoitta en että Juho Laitinen oli joutunut kon kursitilaan, vaatinut Maanviljelija Antti laa velvoitettavaksi Palanderille suorittamaan puheenaolevasta saatavasta siten vielä maksamatta olevat 1749 markkaa /2 penniä. Asiasta kuulusteltuna on Maanviljelija Anttila tosin myöntänyt Juho Laitisen kanssa 22 päivänä Marraskuuta 1901 tilanneensa toiminimi Wn Sandbergin Jälknilta 45 astiaa vetävän säiliön palooljija, mutta kun oljy sitä varten määrättyjen kuuden päivän kuluessa ei saapunut Orih„ 533 veden asemalle, oli Maanviljelijä Antti ta peruuttanut tilauksensa eikä oljyä sitten oltu hänelle läketettykään, minkä vuoksi Maanviljelijä Anttila on vastustanut kannetta, huomauttaen sen lisäksi velkomusta vastaan, että edelläkerrotun tilauskirjan mukaan Anttilalla ainakin oli oikeus vaatia jonkin laista" hinnan alennusta oljylle, jollei se saapuisi Orihveden asemalle kuudessa riorokaudessa tilauspäivästä, sekä että joka tapauksessa puheenaolevasta saatavasta oli vähennettävä se 167 markan 60 pennin osinko, minkä toimine mi, valvottuaan saatavansa Juho Laitisen konkurssissa, oli siellä kantanut. sittenkuin Juho Laitistakin oli asias ja kuulustettu, on Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat anoneet korvausta oikeudenkäyntikustannuksistaan, 20 päivänä Huhtikuuta 1904 julistamassaan päätöksessä siinä mainituilla perusteilla hyljännyt kanteen ja velvoittanut Varatuomari Palanderin korvaamaan Manviljelijä Anttilalle hanen oikeudenkäyntikulunkinsa seitsemällä 5
kymmenelläviidellä markalla. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Varatuomari Palander oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa 29 päivältä Tammi kuuta 1908 katsonut näytetyksi, että sittenkuin Maanviljelijä Anttila ja Juho Lai tinen yhteisesti 22 päivänä Marraskuuta 1901 olivat toiminimi Wn Sandberginjälk: siltä tilanneet "lastin paloöljyä lähetettäväksi Orihveden rautatieasemalle kuuden ruorokauden kuluessa sanotusta päivästä, riin oli mainittu toiminimi lähettänyt Juho Laitisen vastaan otettavaksi kieltämättä 74 astiaa eli 11,239, 5, oikeastaan 11,2365 kiloa paloöljyä sisältävän säiliön ynnä 74 tyhjää astiaa Orihveden aematle, sekä että Juho Laitinen, kun oljy sittemmin oli sinne saapunut 2 päivänä seurannutta Joulukuuta, oli määrää vastaan muistutusta tekemättä lähetyksen myöskin vastaanottanut. Asian näin ollen ja kun Maanviljelijä Anttila ei ollut voinut näyttää peruuttaneensa mainittua tilausta, eikä sekään seikka, että Maanviljelijä Anttila ja Juho Laitinen olivat tilauksessaan pidättäneet itselleen oikeuden saada oljyn suostutusta hinnasta onkinlaisen alennuksen, ollut asiaan vaikultava, koska sellainen hinnanalennus tilauskirjan mukaan tulisi kysymykseen ainoastaan siinä tapauksessa että oljyn lähettäminen viipyisi paljon yli suostutun ajan, on Hovioikeus kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, velvoittanut Maanviljelijä Anttilan heti kuittia vastaan suorittamaan Varatuomari Palanderille, jolle mainittu toimirimi oli siirtänyt kysymyksenalaisen aatavansa, siitä kieltämältä vielä maksamatta olevat tuhat seitsemänsataa neljäkymmentäyhdeksän markkaa seitsemänkymmentakaksi penniä, siitä kuitenkin vähennettyä, kun Varatuomari Palanderilla ei ollut parempaa oikeutta kuin toiminimi Wn Sandbergin fältillä, ne sata kuusikymmentäseitsemän markkaa kuusikymmentä penniä, mitka toiminimi oli puheenalaista saatavaa vastaan osinkona nostanut Juho Laitisen konkurssipesästä, eli siis tuhat viisisataa kahdeksankymmentäkaksi markkaa kaksitoista penniä kuin myöskin 5 554
korvaamaan Varatuomari Palanderille hänellä asiasta Kihlakunnan oikeudessa olleet kustannukset kahdellasadalla kolmellakymmenelläviidellä markalla. Hovioikeuden tuomioon on Maanviljelijä Anttila anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Varatuomari Palander on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Maanviljelija Anttila ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiöta, joka siis jää pysyväiseksi; ja velvoitetaan Maanviljelijä Anttila suoritta maan Varatuomari Palanderille, hänellä taalla asiassa olleiden kustannusten kor vaukseksi, kuusikymmentäviisi markkaa; Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Ulric Nummelin J. Wiiskman Ed. Paldani. 1. V. Granström. Edvard Paldani. A. W. Granström Alfred Lindström. No 2206. Pag. 52. R. D. 1908. Marraskuun 17. päivänä 1908. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa korvausta koskevassa jutussa, jossa osakeyhtiö Kellstoff - Fabrik Waldhof, Mannheimin kaupungissa Saksan keisarikuntaa, on hakijana sekä Maanviljelijä Teodor Wiltehad Sainio, Luumäen pitäjän Orkolan kylästä, tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 17. päivänä Marraskuuta 1908. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Luumäen pitäjän käräjjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on osakeyhtiin zellstok- Fabrik Waldhof puolesta lausuttu, että Feodor Willehad Sainio oli 7. päivänä Tammikuuta 1904 tehdyllä kirjallisella kontahdilla ottanut siinä lähemmin määrätyillä ehdoilla hankkiaksensa yhtiölle Kesäkuulla 1904. lastattavaksi laivaan Wiipurin, Haminan tahi Kotkan piirissä noin viisisataa kuutiosyltä paperipuita ja samalla sitoutunut, jos tämä puumäärä tahi osa siitä jäisi Läsnä: J. N. G. W - E. P - A. G : Haf H.
toimittamatta, suorittamaan yhtiölle vahingonkorvauksena viisitoista markkaa joka puuttuvalta syleltä sekä vastaamaan yhtiön puheena olevien paperipuiden poiskuljettamista varten palkkaamalle laivälle kontrahdin täyttämättä jättiämisen takia ehkä maksettavasta kuolleesta rahdista ja muusta korvauksesta. Mainitun hankintavedvollisuutensa oli Feodor Willehad Sainio kumminkin jättä nyt kokonaan täyttämättä, josta oli muun muassa seurannut että yhtiö, joka Herrat Gehr von Uden nimisen toiminimen kanssa 6. päivänä Tammikuuta 1904. tehdyn sefterarttian mukaan oli sitoutunut lähettämään toiminimen laivoilla 1904. vuoden seilauskaudella neljänkymmenenkahden markan rahtimaksua vastaan syleltä kahdekssastatuhannesta aina kymmeneentuhanteen kuutionetriin paperipuita viidensadan ja tuhannen yhdensadan välisissä lasteissa, sanotun seateparttian nojalla oli ollut pakoitettu toiminimelle suorittamaan sovittu hyvitys kuolleesta rahdista; ja kun Feodor Willehud 356 Sainio sen ohessa oli yhtiöltä, etumaksuna paperisuiden hinnasta kantanut tuhat markkaa, niitä sittemmin takaisin suorittamatta, on osakeyhtiön Lillstoff- sabrik Waldhof puolesta vaadittu, että Teodor Willehad Sainio velvoitettaisiin yhtiölle maksamaan niinhyvin etumaksuna kantamanja tuhat markkaa kuin myös vahingon korvauksena kontrahdin rikkomisesta sopimeuksen mukaan viisitoista markkaa syleltä eli seitsemäntuhatta viisisataa markkaa sekä sitä paitsi laivan rahtaamisen takia syntyneestä kuolleesta rahdista ynnä muista sen johdosta syntyneistä kuluista neljäkymmentäkaksi markkaa syleltä eli kaksikymmentäyksituhatta markkaa, kaikki nämä määrät, jotka yhteensä tekivät kaksikymmentäyhdeksäntuhatta viisisataa markkaa, viiden prosentin vuotuisen koron kanssa, lukien oikeudenkäynnin alusta; minkä ohessa yhtiön puolesta on anottu korvausta sen asian vuoksi kärsimistä kulungeista. Kanteesta kuulustettuna on Teodor Villehad Sainio huomauttanut, että hän
edelläkerrotun kontrahdin mukaan oli ollut oikeutettu heti kontrahdin tehtyä, toimittaessaan yhtiölle velkakirjan kuudelletuhannelle markalle kiinnitettynä omistamaansa verotaloon No 1. Orkelan kylässä, yhtiöltä saamaan etumaksuna viisituhatta markkaa, sekä että hän oli myöskin jättänyt sellaisen velkakirjan yhtiölle, mutta että yhtiä siitä huolismatta oli kieltäytynyt Sainiolle antamasta muuta etumaksua kuin 8. päivänä Tammikuuta 1904 viisisataa markkaa ja 18. päivänä samaa kunta myöskin viisisataa markkaa; ja kun sanottu kontrahti yhtiön puolelta niin muodoin oli rikottu, ei Sainiokaan katgonut itseänsä velvolliseksi sitä täyttämään, ja on Sainio sen vuoksi vastustanut velkomusta muissa osissa paitsi mikäli koski ylempänä mainittuja tuhatta markkaa, mitkä hän oli ollut suostuvainen ilman oikeudenkäyntiäkin yhtiölle takaisin maksamaan. Tämän johdosta on osakeyhtiön Pellstoff - Sabrik Waldhof puolesta väitetty, että tarkoitus oli ollut hakkuuttaa puheenaolevat puut edellämainitun talon metsästä ja että yhtiö Sainion suostumuksella oli tarjennut kerrottuja viittätuhatta markkaa suuremankin määrän eräälle Sainion velkojalle, jolla oli ollut taloon kiinnitetty saaminen ja joka oli vastustanut hakkuuta; ja koskei yhtiön syyksi ollut luettava, ettei Spinion mainittu velkoja ollut noita rahoja vastaanottanut, on yhtiö pysynyt kanteessaan. Ratkaisten asian päätöksessä 19. päivältä Lokakuuta 1905. on Kihlakunnanoikeus siinä mainitsemillaan perusteilla hyväksynyt kanteen ja siis velvoittanut Teodor Willehad Sainion vaaditussa tarkoituksessa kuitin saadessaan heti maksamaan yhtiölle kaksikymmentäyhdeksäntuhatta viisisataa markkaa korkoineen viisi sadalta vuodessa luettuna oikeudenkäynnin alusta 13. päivästä Maaliskuuta 1905. sekä sen ohessa kahdellasadalla markalla palkitsemaan yhtiölle sen oikeudenkäyntikulun git asiassa. Kovioikeus, jonka tutkittavaksi Teodor 557
Villehad Sainio vetoamalla oli saattanut jutun, on tuomiossa 1. päivältä Helmikuuta 1908. asiasta lausunut; ja koska asiakirjoista kävi selville, ettei osakeyhtiö Kellstoff labrik Waldhof, joka kysymykseen tullee sa kontrahdissa oli sitoutunut Teodor Villehad Sainiolle häneltä saatavaa ylempänä mainittua velkakirjaa vastaan etumaksuna suorittamaan viisi tuhatta markkaa, ollut tuosta etumaksusta Sainiolle antanut muuta kuin Sainion ilmoittamat tuhat markkaa, eikä Sainiota niin ollen voitu pitää, semminkin kun ei oltu näytetty, että hänen olisi tulleet hakkuuttaa puheena olevat paperinuut nimenomaan edelläkerrotun verotalon metsästä, velvollisena puolestaankaan täyttämään sanottua kontrahtia, on Hovioikeus, muuttaen Kihlakunnanoikeuden päätöksen, kyljännyt yhtiön asiassa ajaman kanteen muuten paitsi että Feodor Willehad Sainio myönnytyksensä mukaan velvoitettiin yhtiölle takaisin maksamaan etumaksuna kantamansa tuhat markkaa, viiden prosentin korolla 13. päivästä Maaliskuuta 1905. kunnes täysi maktu tapahtui. Hovioikeuden tuomioon on osakeyhtiön Jellstoff-fabrik Waldhof puolesta anottu muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei osakeyhtiö Jellstoff - Fabrik Waldhof, joka ej ole näyttänyt, että Teodor Willehad Sainio olisi luopuneet yllämainitun kontrahdin määräyksestä hänelle suoritettavasta etumaksusta, ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden kysymyksessä olevua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi - Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Julin Ulmander L. Wintman. Julin Ulmander  L. Wintman Edvard Sawani A. V. Granström. Hof Hellen 558
Den 18 November 1908. 110 Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Åbo Hofrätt inkommet mål emellan Konsuln Olof Biolon, från Kymmene socken, sökande, äfvensom Aktiebolaget Fellstofffabrik Waldhof i staden Mannheim uti StorhertingdömetBoden och Vicehäradshöfdingen John Svanljung, från Helsingfors stad, tillstädeskomne, men Landssekreteraren Axel Theodor Möller, jemväl från Helsingfors, samt Sågförvaltaren Lauritz Ingeman Christianssen och Fältkamreraren Ernst Joachim Sallmén de bägge sistbemälde från Kotka stad, uti blifne svarande, angående. ganderätt till en ängslup: Gifven uti Justitiedepartementet den 18 November 1908 Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande O.de: R. A. H. S. C. J. 5. b. A: W. K. 559 No 2212 Jag 148 R. D. 1908
I egenskap af sysslomän uti Skeppsstufvaren Otto Olsens, från Kotka, till konkurs upplåtna bo hafva Landssekreteraren Möller, Sågförvaltaren Christiansson och Fältkamreraren Sallmén, på stämning å Vicehäradshöfdingen Svanljung såsom repressentant för Aktiebolget Felltoffabrik Waldhof, och Konsuln Biilen, vid Rådstufvurätten i sistsagde stad anfört, att såväl Vicehäradshöfdingen Svanljung för bemälda bolag som Konsuln Biiloro gjort anspråk på eganderätt till en i Otto Olsens bo befintlig ängslup, benämnd Nansen, samt till stöd för berörda anspråk åberopat, Vinhäradshöfdingen Svanljung ett köpebref af den 11 Juli 1904., hvarigenom Olsen åtSvanljung försålt sagda ängslup för 5000 mark, hvilken köpeafhandling Svanljung sedermera den 17. i samma månad transporterat på Aktiebolaget Tellstoffabrik Wäldhet, äfvensom Konsuln Kiilon ett den 14. Oktober 1904. dagtecknadt köpebref, utvisande att Olson åt Bielow föryttrat ifrågavarande ängslup för 9.000. mark; dock som dessa öfverlåtelser icke innefattat verkligt köp, helst någon köpeskilling ej erlagts, ehuruväl enligt afhandlingarna kontant köp skulle förelegat, men Vicehäradshöfdingen Svanljung och Konsuln Bröilon emellertid för hindrat konkurs förvaltningen att komma i åtnjutande af dess rätt till ängslupen Nänsin, hafva Landssekreteraren Möller och dennes medparter yrkat, att omförmälda aftal måtte för klaras ogiltiga samt Svanljung och Biisom åläggas att till konkursförrättningens fria förfogande öfverlämna nämnda ängslup. Isaken hörd, har Vicehäradshöfdingen Svanljung för egen del och å Aktiebolaget Hellstofffabrik Waldhofs vägnar tryggat sig och bolaget vid förenämnda köpebref af den 11 Juli 1904 och öfverlätelse af den 17 i sagda månad samt uppgifvit att köpeskillingen 5,000 mark kvittats mot Otto Olsens skuld till Svanljung å motsvarande belopp, hvari mot Konsuln Bielow, jämte det han ansett nästomförmälda köp icke kunna tillerkännas laga verkan, yrkat att 560