Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
laga ordning fullfölja, styrka sin berörda fordran, hvilken skulle utgå ur till gångarna i kenkunnlact till det belopp, som genom den särskilda rättegången kunde Vicekondeln Wolff tilldömas, dock ej utöfver hvad han i sin bevakning fordrat, hvaremot Vicekenneln Wolffsan språk på förmånsrätt för en del af ifrågavarande fordran såsom icke å lag grundadt af Rådstufvurätten förkastats Vidkommande åter Bruksdispementen Wolffs fordringar har Rådstufvurätten utdömt den under moment och berakade fordran ur konkursboets tillgångar, men alldenstund anspråket på förmånsrätt för sagda fordran blifvit motsagdt samt Bruks dispenenlen Weiss förbehållit sig rätt ett genom skild rättegång styrka riktig heten utaf pantastalet af den 17. November 1898, fördenskull och då det enligt lag vore gäldenär obetaget att för skuld pantforskrifva samma egendom åt flera särskil da personer, vid hvilket förhållande pant rättning af egendom hos enhvar af för drengsegarene icke kunde ifrågakomma här frågan om detta förmånsrättsverasevakaf Rådstufvurällen lemnats beroende på skild rättegång, hvilken Bruksdispenenten Woff egde, vid förlust af talan, inom tre månader efter det Rådstufvelrättens dem utgafs påbegynna och vde mera i laga ordning slutföra, och har Bruksdispementen Tolfl utan afseende derå, att han först den 12 Mars 1899 omhänderfält panten, tillerkänts äskad förmånnätt för denna sin fordran, ifall han genom den skilda rättegången gilla se styrka riktigheten af anberörda pant aftal. Deremot har Rådstufvurätten ej mindre ansett Bruksdispörenten Wälffs under mine. b.) bevakade fordran vara tvistig och fördenskull utdömt denna för dran till det belopp, som genom särskild rättegång, hvilken han, vid förlust af sin talan, egde inom förenämnda tid anhängiggöra, kunde fastställas, dock ej utöfver hvad han i sin bekning fordrat än och tillerkänt Bruksdispementen Hoff enahanda vilkorliga förmänsrätt till vår del af ofvanomförmälda aktier, som honom tillagts för hans under mom. af utdömda fordran, under det att Bruksdispe
nanten Welfs anspråk på förmånsrätt till betalning ur merberörda skogsafverkningskontrakt af Rådstufvurätten förka stats. Beträffande slutligen Sagsörvaltaren Åströms och Filosesiemagistern Wasastjernas fordringsanspråk, hafva de utsökta beloppen af Rådstufvurätten faststälts till betalning ur de afträdda tillgångarne med 5. procents ränta från den 4. December 1899, men emedan deras anspråk på för mänsrätt för dessa fordringar blifvit motsagda och de förbehållit sig att genom skild rättegång styrka det de stätt i sadant tjensteförhållande till Handlanden Wolff, att deras innestående söner bör de ur konkursmassan utgå med för mänsrätt, hafva i Åström och Warastjerna anvisats att genom särskild rättegång, på samma vilkor som Vicehensuln Nolf och Bruksinprocenten Holf medgifvits, dess ka sagda förhållande, hvarvid Abram och Wasastjerna tillerkänts den äskade förmänsrätten försåvidt de genom om förmälda rättegång funnes dertill berörtigade. Hofrätten, under hvars pröfning Hofrättssekre teraren Montin, Vockonsuln Wolff Bruksdigo nenten Kolf och Handlanden Juselius, enkraför sig, Handlanden Svanljung såväl särskildt för sig som gemensamt med Länearkitek ten Reinius och Föreningsbanken i Finland hvilka fyra sistnämnda jemväl fall sig för dringar ur henkursmållan tilldömda, Bank kontonsföreståndaren Sjödahl, Bruksegaren Genberg, Engelika Svinslagterut och Nordeska Aktiebanken för handel och undertei, de der jemväl anmält sig såsom fordringse gare uti ifrågavarande konkurs, likaledes samfäldt, i väderäg dragit målet, har den 2 April 1900 deri meddelat dom, och angående del af Hofrättssekreteraren Montin bevakade anspråk utlåtit sig, att alldenstund de af landlanden Hoff genom frågakomna gåfvobref åt hans barn utlofvade aktioicke blifvit af honom öfverlemnade till laga målsman för barnen samt obehudt vore all Handlanden Wolff af Bruksdespementen Kolf, hvilken sedermera af Handlanden Kolf utrelts att å lämens vägnar emottaga och förvalta gåfvan, återlaget berörda akker och användt desamma för egen räkning, för
nanten Welfs anspråk på förmånsrätt till betalning ur merberörda skogsapakningskontrakt af Rådstufvurätten förka stats Beträffande slutligen Sågförvaltaren Aströms och Filosofiemagistern Wasastjernas fordringsanspråk, hafva de utsökta beloppen af Rådstufvurätten faststälts till betalning ur de afträdda tillgångarne med 5. procents ränta från den 4. December 1899, men emedan deras anspråk på för mänsrätt för dessa fordringar blifvit motsagda och de förbehållit sig att genom skild rättegång styrka det de stätt i så dant tjensteförhållande till Handlanden Wolff, att deras innestående söner bör de ur konkursmassan utgå med för mänsrätt, hafva i Aström och Warastjerna anvisats att genom särskild rättegång på samma vilkor som Vicekonsula tolf och Bruks disponenten Wolff medgifvits, styrka sagda förhållande, hvarvid Åström och Wasastjerna tillerkänts den äskade förmånsrätten förrävidt de genom om förmälda rättegång funnes dertill berut tigade. Hofrätten, under hvars pröfning Hofrättssekre teraren Montin, Vicekonsuln Wolf Bruksdiges nenten Wolff och Handlanden Juselius, enhvaför sig, Handlanden Svanljung såväl särskildt för sig som gemensamt med Lånearkelekten Reinius och Föreningsbanken i Finland hvilka fyra sistnämnda jemväl fäll sig för dringar ur konkursmållan tilldömda, Bank kontorsföreståndaren Sjödahl, Bruksegaren Grönberg, Engelika Svinslagteriet och Nordeka Aktidanken för handel och industri, de der jemväl anmält sig såsom fordringse gare uti ifrågavarande konkurs, likaledes samfäldt, i vederäg dragit målet, har den 1. April 1900 deri meddelat dem, och angående del af lopaltssekreteraren Montin bevakade anspråk utlåtit sig, att alldenstund de af landlanden Hoff genom ifrågakomna gåfvobref åt hans barn utlofvade aktie. icke blifvit af honom öfverlemnade till laga målsman för barnen samt deskildt vore all Handlanden Wolff af Bruksdespementen Kolff, hvilken sedermera af Handlanden Tolf utrelts att å barnens vägnar emottaga och förvalta gåfvan, återlagit berörda aktier och användt desamma för egen räkning, för
denskull och då vid antydda förhållan de en lagligen fullbordad gåfva i före varande fall icke föreläge, förkastades Hopättssekreteraren Montins ifrågakomna anspråk såsom obefegadt, hvilken ändring enligt SS: 100. i konkursstadgan af den 9. November 1868., dock skulle tillgodokomma endast Nordiska Aktiebanken för handel och industri och Föreningsbanken i Finland Bruksegaren Grönberg, ingelska Svenslag teriet i Nikolaistad, Bankkontorsförestån daren Sjödahl, Handlandene Svanljung och Juselius, Sönerkitekten Reinius samt Kockensula Wolff, hvilka denna ändring sökt. Beträffande Sågförvaltaren Åströms och Filosofiemagistern Wasasternas anspråk på förmånsrätt för sina ofvan berörda fordringar, har Hofrätten underkänt desamma, i anseende hvartill förberörda Tåg förvaltaren Åström och Filosiemagistern Warastjerna tilldömda belopp skulle ur de afträdda tillgångarna till dem utbetalas med lika rätt, som öfriga förmånsrätt icke egande fordringar Sidkommande åter den af såväl tillhemuln Kolf som Bruksdisperenten Holf i anspråk tagna panträtt för sjutusen femhundra pund stäling jemte ränta till fyratio skogsöfverkningskontrakt hafva Vockensuln Wolff och Bruksdispomenten Hoff af Hofrätten berättigats att jemlikt deras anhållan styrka sagda anspråk genom skild rättegång och har dem tillerkänts äskad förmånsrätt för lebörda fordringar, derest dessa i den skilda rättegången utdömdes och de tillika styrkte riktigheten af det åberopade pant aftalet rörande omförmälda kontrakt; uti hvilka delar Rådstufvurättens motväd jade dem sålunda ändrats, hvaremot Hofrätten i öfrigt låtit vid densamma förblifva dock sålunda att Vicehemmin Hoff och Bruksdispinenten Holf berättigats att vid den af Rådstufvurätten dem i sådant af seende förelagda förpligtelse inom he ma nader, efter det Hofrättens dom gifvits, väcka talan om sina förberörda på skild rätte gång beroende lemnade anspråk Uti Hovällens dem hafva Hofrätts sekreteraren Montin, i sin förmyndare egenskap, Bruksdispementen Wolff, Såg för
valtaren Åström och Filosofiemagi stern Wasastjerna, enhvar för sig, äfven som Sänearkildten Reinius, Handlan dene Svanljung och Juselius, Bankkon torsföreståndaren Sjedahl, Bruksegaren Grönberg, Engelska Svenslagteriet i Nikolaistad samt Nordiska Aktillbanken för handel och industri och Föreningsbanken i Finland, gemensamt, i underdånighet anhållit om ändring medelst ingifna de duktioner; derå Bruksdisponenten Wolff, särskildt för sig, och Fänearkilikten Reinius jemte hans ofvanuppräkna de medparter, samfäldt, i föreskrifven ord ning bemätt motparternes ändringsan sökningar, hvarefter mundligt förhör i målet egt rum och dervid tillgått på sätt det deröfver förda protokollet närmase utvisar. Hvad sålunda förelupit och handlingarna i målet vidare innehålla har Kagerliga Senaten tagit i öfvervägande; och vidkommande först Sågförvaltaren Åströms och Filosofiemagistern Wasasjelnas härstädes utförda talan finner Kej serliga Senaten Åström, hvilken för Handlanden Wolff tillhöriga sågars förvaltning varit anstäld i stadig tjenst hos denne, samt Warastjerna, som likaledes mot fast lön innehaft tjenst hos Handlanden Woff, enligt hvad här upplyst blifvit i egenskap af sågförrättare, på grund af 4. SS: i åbero pade förmånsrättsförordning, jemförd med 4. mom. 22. SS: i förerdningen af den 9. December 1868 om inteckning i fast egendom, en ligt dess ändrade lydelse i förordningen den 5. December 1895, för sina uträkta socbringar tillkomma den i förstnämnda lag rum stadgade förmånsrätt, hvarför Kej serliga Senaten pröfvar rättvist, med än dring af Hofrättens dom i förevarande del, för berörda fordringar tillerkänna Sågförvaltaren Åström och Filosofiemågs stem Wasastjerna dylik förmänsrätt. Hvad sedan angår den af Bruksdispenenten Wolff på grund af panträtt i nittio stycken aktier i beläget Tornator påyrkade förmånsrätt för hans i konkar sen bevakade fordringar om 50,555 mark 55 penni och 7500 band aterling, finner Slipserliga Senaten Bruksdisprocenten Wolff genom inbetalning till Förenings
banken af förstnämnda fordringsbelopp och utfående från banken af de härför häntsätta aktima å sig hafva öfverfört ej mindre omförmälda fordran än den till säkerhet härför stiftade panträtt samt sålunda berättigad att för berörda fordran jemte ränta undfå förmånerätt samt Bruksdispinenten Wolff, enär han genom aftald af den 14. November 1898, för hvad han af ofvanberörda borgen kunde komma att utbe tala, af Handlanden Wolff bekommit såkerhet uti förstberörda fordrings belopp öfverskjutande värdet af sagda aktier, likaledes berättigad att vi värdet af meranämnda aktier utfå omförmälda 1/3tt. pund sterling jemte ränta, hvarför Kejserliga Senaten, som anser domstolarne, med afseende å stadgandena i 96 och 10s. SS: SS: i åberopade konkursstadga, hapa saknat anledning att till särskild rätte gång öfverlemna ifrågavarande förmäns rättsänepräk, pröfvar rättvist, med upp häfvande af Hofrättens dom jemväl i denna del, tilldöma Bruksdisperenten Holf för änsagda fordringar nyssbeskrifna förmånsrätt Beträffande slutligen Vockensuln Wolfs och Bruksdispinenten Wolfs i anspråk tagna förmånsrätt för 7,500 pund sterling jemte ränta till värdet af fyratio skogsöfverk ningskontrakt, så emedan Vickonieln Wolff och Bruksdisponden Wolff icke styrkt, hvilka och huru beskaffade afverknings kontrakt Handlanden Hoff genom afhandlingen af den 14 November 1898 till dem af verlåtit såsom säkerhet för den lergen, de iklädt sig för ofvanberörda af Handelskuut Tract Vice Handlanden Wolff beviljade förskoll å 1500 pund sterling, pröfvar Kejserliga Senaten rättvist, med ändring af Hofrättens i denna del gifna dom, under kunna Vuckensulu Hoffs och Bruksdisponenten Staffs anspråk på panträtt för nämnda summa jemte ränta till omförmälda skografveckningskontrakt, hvilken undring dock, enligt 1: 100 i konkursstadgan, skall tillgodekomma endast Sönerkitekten Reinius, Handlandene Svanlung och Juselius, Bankkontorssöreståndaren Sjödahl, Bruksegaren Gjenberg, Engelika Tvenslag. teriet i Nikolaistad samt Nordiska Aktillbanken för handel och industri och Toi
eningsbanken i Finland äfvensom Hofrättssekreteraren Montin, i hans ofvanberörda egenskap, hvilka denna ändring söktFör öfrigt kommer vid Hofrättens dem, den käl till vidare rättelse ej förebragts, att för blifva, dock sålunda, all den Bruksdisponanten Kölff af Hofrätten förelagda tid, inom hvilken det vid ofvan utsatt förpliktelre åligger honom att ej mindre styrka riktigheten af nästberörda fordran än mot härstädes icke ändringssökande fordrings egare i konkursen ådagalägga giltig heten af pantastälet rörande förberörda skogs afverkningskontrakt, af Kejserliga Senaden beslämnes till utgången af April månad 1901. Pelalle, som vederbör, till underdånig efterrättelse länderI Hans Kejserliga Majestäts lägen rann, Dess Senat för Finland: A. af Nyborg. E. Johansson A. Bmelin. Andersin. Henr. Borenius. Ansti Sormman. Juhan Hummehi /Axel Charpenlin No 1303. Pag. 229. R. D. 1899. Den 4. December 1900. I Hans Kejserliga Majestäts Higa Namn, Dess Senats för Finland dom uti ett på nedsätta revisionsskillingar, från Åbo Hofrätt inkommet fordringsmål emellan Boställsarrendatorsenkan Amanda Wikström, från Kähäri enstaka kronoboställe i St Maria socken, och Rusthållaren Johan Reinhold Mäkilalo, från Leikola by i Brunkkala kapell, hvardera för sig, ömsom sökande och svarande äfvensom Bonden Anders Petter Pehrsson, från Häppilä enslaka hemman St Maria socken, förre Rusthållaren Karl Tamlander, från Åbo stad, samt Bonden Gustaf Kastu, från Rastu enstaka hemman jämväl i St Marie socken, uteblifne svarande. Gifven uti Kejserliga Senaten för Finland och Dess Justitia Departement, i Helsingfors, den 4. December 1900. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet Sig föredragas och af dem inhemlat följande Sedan Amanda Wikström hos Guvernö ren i Åbo och Björneborgs län utfört påstå ende om Johan Reinhold Mäkitalos för Qd. H. B. - E. F. - A. K. — E. A. E. J. A.
pligtande att, i grund af en utaf Mäkitalo den 28. Maj 1892. till sin broder Målaren Rebert Syvönen utfärdad och af denne å Åman da Wikströms numera aflidne man Boställs arrendatorn J. E. Wikström i lifstiden öfverlåten skuldsedel å fyratusen mark jemte ränta, till Amanda Wikström gälda berörda belopp jemte sex procents årlig ränta derå från den 14. September 1892, men Johan Reinhold Mäkitalo uti affordrad förklaring bestridt, det han skulle vare sig underskrifvit eller med sitt bomärke försett omförmälda förskrifning, samt Guvernörsembetat i nämnda lån i följd häraf såsom tvislig för visat saken till vederbörlig domstol, så har Amanda Wikström till Häradsrätten i Lundo och St Maria socknars samt Paattis och Brunkkala kapellers tingslag låtit instämma Johan Reinhold Mäkitalo, Anders Petter Pehrsson, Karl Tamlander och Gustaf Kasten, samt vid bemälda Häradsrätt emot Mäkitalo återhemtat sin ofvanbeskrifna talan och dessutom yrkat att, enär Anders Petter Pehrsson, Karl Tamlander och Gustaf Mastuför infriande af ifrågavarande skuldebref en för alla och alla för en iklädt sig bor gen såsom för egen gäld, Pehrsson, Tamlan, der och Kastu måtte åläggas att gemensamt med Johan Reinhold Mäkitalo eller den af dem, som tillgång egde, till Amanda Wikström utgifva omordade belopp och ränta Häröfver hörde hafva Johan Reinhold Mäkitalo vidhållit sitt förnekande af skuldsedelns riktighet äfvensom Anders Petter Pehrsson, Karl Tamlander och Gustaf Hasta jemväl bestridt, att de skulle under tecknat åberopade löftesforbindelse och förty motsagt käromålet; derå och sedan Robert Savonen blifvit i saken hörd samt Amanda Wikström å Johan Reinhold Makitalo, Anders Petter Pehrsson och Gustaf Kastu påstått straff för nekande af förskrifning och underskrift, Häradsrätten, hvarest Amanda Wikström och Johan Reinhold Mäkitalo gjort anspråk på godtgörelse för sina umgälder i målet, medels den 25. Oktober 1898. afkunnadt utslag i saken sig utlåtit och förklarat utredt vara, att Johan Reinhold Mäkitalo till Robert Savonen utfärdat ifrågakomna, å Amanda Wikströms aflidne man sedermera öfverlåtna skuldebref af den 28. Maj
1892, samt att Anders Petter Pehrsson för skulden iklädt sig borgen som för egen gäld, men det deremot icke vara styrkt, att jemväl Karl Tamlander och Gustaf Kaslu skulle hafva undertecknat samma borges förbindelse; i anseende hvartill och jemte det vid slikt förhållande Amanda Wikströms emot Karl Tamlander och Gustaf Kastu framstälda fordringsanspråk förkastats, Häradsrätten, som funnit Amanda Wikströms i saken gjorda ansvarspastainden, de der åsyftade straff för ett i all män strafflag omnämndt brott, derå till och med fångelse kunde följa, icke lämp ligen kunna afdömas i sammanhang med förevarande mål ålagt Johan Reinhold Mäkitalo och Anders Petter Pehrsson att, gemensamt eller den af dem som tillgång egde, emot återfående af skuldsedeln i hufvudskrift behörigen qvitterad, till Amanda Wikström genast utbetala fordrade fyratusen mark med sex procents ränta. derå från den 14. September 1892. tills fullliqvid skedde samt att med fyrahundra mark ersätta Amanda Wikström hennes rättegångskostnader i målet. Hofrätten, under hvars pröfning Åman da Wikström, Johan Reinhold Mäkitalo och Anders Petter Pehrsson, en hvar för sig i vadeväg dragit målet har medels den 23. September 1899. gifven dom utlåtit sig och funnit Amanda Wikström och Johan Reinhold Mäkitalo icke hafva anfört skäl till ändring i Häradsrättens utslag samt Anders Petter Pehrssons vadelibell icke föranleda annan rättelse i omförmälda utslag än att, enär Anders Petter Pehrsson uti omförmälda borgesförbindelse iklädt sig skyldighet att jemte Karl Tamlander och Gustaf Kastu en för alla och alla för en såsom för egen gäld ansvara för betalningen af ifrågavarande skuldsedels innehåll, men Tamlander och Rastu emellertid frikänts från sagda betalnings skyldighet, Anders Petter Pehrsson förpligta des att ansvara endast för en tredjedel af samma skuldsedels belopp eller ettusen trehundra trettiolre mark trettiotre penni hvarför Hofrätten ålagt Anders Petter Pehrsson att, gemensamt med Johan Reinhold Mäkitalo eller den af dem som tillgång egde, till Amanda Wikström ut
betala ettusen trehundra trettiotre mark trettiotre penni med sex procents ränta derå från den 14. September 1892. tills full liqvid sedde, med hvilken ändring af Häradsrättens utslag vid detsamma i öfrigt lemnats beroende. Uti Hofrättens dom hafva Amanda Wikström och Johan Reinhold Mäkitalo hvardera för sig, i underdånighet anhållit om ändring, hvarefter desse i föreskrifven ordning bemött hvarandras de duktioner. Hvad sålunda förelupit och handlingarna vidare innehålla har Kejserliga Senaten lagit i öfvervägande samt finner Johan Reinhold Mäkitalo icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda dom. Hvad åter angår Åman da Wikströms ändringsansökning, så och jemte det domstolarnes yttrande beträffande de i saken framstälda ansvärsyr kanden af Kejserliga Senaten gillas, finner Kejserliga Senaten ådagalagdt vara, att Karl Tamlander och Gustaf Kastu jemte Anders Petter Pehrsson en för alla och alla för en iklädt sig borgen såsom för egen skuld för ifrågavarande af Johan Reinhold Makitalo den 28. Maj 1892. till Robert Savonen eller order utfärdade och af denne å Amanda Wikströms numera aflidne man öfverlåtna skuldsedel, samt pröfvar förty rättvist, med ändring af Hofrättens yttrande härutinnan, ålägga Karl Tamlander, Gustaf Kastu och Anders Petter Pehrsson att jemte Johan Reinhold Mäkila lo, gemensamt eller den af dem som till gång eger, emot återfående af skuldsedeln, behörigen qvitterad till Amanda Wikström genast gälda fordrade fyratusen mark med sex procents årlig ränta derå från den 14. September 1892. tills full betalning följer äfvensom att likaledes gemensamt utgifva den Amanda Wikström i målet tillagda ersättning för rättegångskostnaden. Ort alle som vederbör, till under dånig efter rättelse lände 1 Hans Kejserliga Majestäts Höga NämnDess Senat för Finland Fem. Rosenius Anna Forsman. Herr. Rosenius. Amt Forsman. A; Nummi Andersin. B. Aschan.
Den 4. December 1900. 1o Hans Kejserliga Majestäts Högnetann Dess Senats för Finland dom uti ett på nedsatt revisionsskilling, från Åbo Hofrätt inkommit fordringsmål emellan Gårdsegaren Wilhelm Hisinger, från Helsingfors stad, sökande, samt Gårdsegaren Anders Wilhelm Nieminen, jemväl från Helsingfors, svarande: Eifven uti Kejserliga Senaten för Finland och Dess Justila Departement, i Helsingfors, den 4 December 1900. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dom, såvidt nu är i fråga, inhemtat följande: Vid Rådstufvurätten i Helsingfors har Anders Wilhelm Nieminen efter Wilhelm Hisingar ågången stämning, yrkat att, emdan parterne under sommaren år 1897 gemensamt ombesörjt slottningen af ett parti Sjökaptenen Gustaf Adolf Antman tillhörig papperved från särskilda orter inom Mäntsälä socken till den säkallade Gammelstaden invid Helsingfors, samt Nieminen härför i arbetslöner samt ersättningar åt strändigaOfre H. B. - E. F. - A. K. - EtNo 1309. Såg. 126. R. D. 1899.
re och innehafvare af vållendrag utbetalt enligt en af honom den 18 Oktober 1897 uppgjord räkning inalles 1647 mark, Wilhelm Hisinger, som af Antman uppburit den för slottningen betingade godtgörelsen, måtte förpligtas att ersätta Anders Wilhelm Nieminen om ordade utläggningar och i sådant af rande till honom utgifva berörda belopp jemte ränta. saken hörd har Wilhelm Hisinger notsagt krafvet på den grund att Anders Wilhelm Nieminen, ifall han erlagt de i ofvanberörda räkning upptagna posterna, dertill användt parterne gemensamt tillhöriga medel Sedan saken haft den omgång handlingarna deri utvisa, har Rådstufvurät ten, hvarest parterne ömsesides anhållit om ersättning för rättegångskostnaden, medelst den 28 September 1898 afkunnadt utdag förklarat utredt vara, att sedan Wilhelm Hisinger åtagit sig att ombe wirja omordade flottning, å hade Anders Wilhelm Nieminen, hvilken gemensamt med Wilhelm Hisinger verkstält berörda fattning, härför i arbetslöner samt errättningar åt Strändegare och innehaf vare af vållendrag utgifvit samman lagdt ettusen sexhundra fyratiosju mark i anseende hvartill och då Wilhelm Heinger icke giltat styrka att Anders Wilhelm Nieminen till bestridande af nämnda utläggningar användt parterne gemensamt eller Hisinger enskildt tillhöriga medel, Karl hufvurätten ålagt Wilhelm Hisinger all gerast emot qvitto till Anders Wilhelm Niemi ren utgifva fordrade ettusen sexhundra fyratio sju mark jemte fem procents årlig ränta derå från lagsökningsdagen den 20 Oktober 1897 samt att med tvåhuntra tjugufem mark ersätta Nieminen hans kostnader i målet. Hefrätten, under hvars pröfning Wilhelm Hisinger i väderag dragit målet, har genom den 17 Maj 1899 deri gifven dom låtit vid Rådstufvurättens förenämnda utslag bro, jemte det Wilhelm Hisinger ålagts all med fyratiofem mark godtgöra Anders Wilhelm Nieminen för hans i Hof rätten hafda kostnader. Uti denna Hofrättens dom har Wilhelm tvinger i underdånighet anhållit om än