Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
puiden lauttauksen, syystä että ne ynnä suuri joukko muita, niinikään Laatokkaan lautattavia puita olivat sanotussa joessa joutuneet sekasin, sekä 24. päivänä Toukokuuta 1907. tehdyllä sopimuskirjalla jättänyt puun sa osakeyhtiön lautattaviksi yhteisesti noiden muiden puiden kanssa, sitoutuen puittensa perille saattamisesta yhtiölle suorittamaan niiden lukimäärää suhteellisesti vastaavan osan kaikista lauttauksen aiheuttamista kustannuksista; ja kun osaksi yhtiö sittemmin olikin sovitulla tavalla muiden ruiden ohella määräraikkaansa tauttauttanut myöskin Petter Rovion puheenaolevat puut ja lauttauskustannuksista oli Petter Rovion osalle jakautunut 3616. markkaa 16. penniä, on yhtiön puolesta vaadittu, että Petter Rovio velvoitettaisiin yhtjölle suorittamaan mainittu määräkorkoineen ja korvaamaan yhtiön oikeudenkäyntikulut. Asiasta kuulustettuna on Petter Rovio väittänyt ettei kysymyksenalaista korvausmäärää laskettaessa oltu otettu huomioon kaikkia niitä puita, jotka osakeyhtiö samaan aikaan oli Lohiojassa vittanut yhdessä Petter Rovion puitten kanssa sekä että yhtiö oli tilaissään hyvittänyt Roviota ainoastuun 7000. puista, vaikka Rovio oli yhtiölle toimittanut 7,300. puuta; ja on Petter Rovio senvuoksi vastustanut kannetta. Sittenkun Petter Rovio Kihlakunnanoikeuden määräyksestä asianosaisten kesken 30. päivänä Tammikuuta 1908 toimitetussa viilinselvityksessä oli myöntänyt, että osakeyhtiön Lohiojassa toimittamasta luuttauksesta johtuneet kustannukset olivat nousseet yhteensä 9232 markkaan 59. penniin eli siis, kunyhteisesti lautattavia puita oli ollut kaikkiaan 15,637. kappaletta, " 38. penniin puulta tahi yhteensä 3,616. markkaan 46. penniin Petter Kovion hankkimista 6,140. puusta sekä edelleen Oikeudessa pyytänyt saada vastedes toteensaattaa, että hän vielä oli osakeyhtiölle toimit tamistaan puista yhtiöttä saapa 1,400. 139
markkaa, minkä määrän yhtiö oli pidättänyt häneltä kuittien nojalla, joita hän tositeossa ei ollut antanut, on Kihlakunnanoikeus 10. päivänä Helmikuuta 1908. julistamallaan päätöksellä, hyljäten Petter Rovion mainitun anomuksen, ratkaissut asian; ja koska Petter Rovio edellä kerrotulla tavalla oli myöntänyt osakeyhtiön kysymyksessä olevan vaatimuksen oikeaksi, on Kihlakunnanoikeus velvoittanut Petter Rovion suorittamaan yhtiölle vaaditut kolmetuhatta kuusisataa kuusitoista markkaa neljäkymmentäkuusi penniä viiden prosen tin vuotuisine korkoineen oikeudenkäynnin alusta 15. päivästä Lokakuuta 1907. täyden makseen tapahtumiseen asti sekä kahdellasadalla markalla korvaa maan yhtiön oikeudenkäyntikustannukset, oikeuttaen kuitenkin Petter Rovion, jos hän katsoi syytä olevan, eriksensä hakemaan yhtiön velvoittamista Petter Roviolle suorittamaan, mitä yhtiö kysymykseen tulleiden kuittien perusteella ehkä riheettomasti oli Roviolta pidättänyt. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Petter Rovio vetoamalla oli saattanut jutun, on 31. päivänä Joulukuuta 1909. antamallaan tuomiolla jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan ja velvoittanut Petter Rovion suorittumaan osakeyhtiölle maksut sen kappaleesta Hovioikeuden tuomiota viisitoista markkaa kahdeksankymmentä pemnia. Hovioikeuden tuomioon on Petter Rovio anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Petter Rovio ole esittänyt syytä muuttaa Kovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: till Svanion Matts Andersson. till Svanion Matts Andersson. Johannes Pesonen. A. W. Ollillevaara. K. Auer. 140
Kesäkuun 18 päivänä 1913 Keisarillisen Suomen Senaatin nimio nostorahatta Keisarillisesta Wiipurin Herraskuudesta tulleessa konkurssiassa, josja Kauppias Kaarlo Juhani Kihkanen, julan pitäjän Juuan kylästä, samassa kihlässä asuvan Kauppiaan Paavo Finnasen konkurssiin luovutetun pesän velkojana on hakijana sekä sanotusta kylästä kotoisen oleva Talollinen Matti Kdenkannas, niinikään saman konkurssipesän velkojana, saapuville tulleena, mutta Paavo Pennanen ja hänen konkurssepesänsä muut velkojat roisjääneenä, vastaajina annettu Oikeusosastossa 18 päivänä Kesäkuuta 1913. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt jutun asiakirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa Sittenkun Paavo Pennanen oli Säsnä. W A- B A - R. H. J. S. 441 No 836. Såg. 120 K. O. 1912
2 päivänä Huhtikuuta 1911 asianomaiselle tuomarelle jätetyssä hakemuskirjassa anonut saada luovittaa kaiken omaisuutensa velkojiensa tyydyttämiseksi ja Paan Finnanen sanotun hakemuksen johdesta oli asetettu konkursitilaan on konkurssissa määrättynä valvontapäivänä 30 päivanä Elokuu ta 1911, paitsi muita velkoja, Matti Vedenkannas Juvan pitäjän käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa valvineet 9,600 markkaa kuuden prosentin korkoineen 16 päivästä Huhtikuuta 1910 Taavo Pennasen vastamainettuna päivänä appensa Olli Nevalaisen perillisille tahi heidän määräämällensä tunnustaman ja Olli Nevalaisen vaimon, Marjetta Nevalaisen Matti Vedenkannakselle siirtämän velkakirjan nojalla: Asiassa sen jälkeen 27 päivänä Syyskuuta 1911 toimitetussa esiinhuudossa on Kaarlo Juhani Tuhkanen Matti Vedenkannaksen valvoitaa vastaan muun muassa muistuttanut, että Kaari Penna nen oli antanut sanotun velkakirjan Olli Meralaisen perilliset le eli siis kun Taavo Pennasen vaimo Siiri Pennanen oli Olli Nevalaisen ainoa perittinen, vaimolleen, vaikkavat anohuolisot voineet keskenänsä tehdä välipuheita ja että, kun alarpelta Nevalan nen udlat ollut velkakirjan omistaja hän ei myöskään ollut ottut oikuitettu siirtämään sitä Matti Vederkannakselle Kihlakunnanoikeus on 25 päivänä Marraskuuta 1911 julistamaltaan konkurssituomiolta siinä mainituilla perusteilla hyljännyt Matti Kidenkannaksen valvinnon Henoikeus, jonka tutkittavaksi paitsi muita Matti Vedenkan nas oli veteamalla saattanut ja tun on 21 päivänä Maaliskuuta 1912 antanut asiasta luomien, ja koska Marjetta Kesäläinen Olli Nevalaisen kuolinpesän haltija 142
na oli ollut oikeutettu Matti Vedenkannakselle siirtämään Vedenkannaksen valvinnan perusta na olevan velkakirjan sentähden ja kun tuo velkakirja oli asetettu Olli Nevalaisen perillisille tahi heidän määräämälleen eikä oltu väitettykään, ettei Matti Vedenkannas hallitsisi velkakirjaa velpittömässä medessä, on Hanoikeus katsonut Matti Vedenkannaksen olevan oikeutetun saamaan makseen velkakirjasta ja senneoksi, muuttaen Kihlakunnanoikeuden tuomiota, vahvista nut konkurssipesän varoista Matti Vederkannakselle maksettaviksi hänen valvamansa yhdeksäntuhatta kuusisataa markkaa kuuden prosentin vuotuisine korkoineen velkakirjan antopäivästa 16 päivästä Huhtikuuta 1910, ollen Matti Vedenkannas mainitusta saamisestaan nauttiva sellaista oikeutta makseensaantiin pääomaan ja korkoon nähden, kuin 7 päivänä Marras kuuta 1868 velkojain oikeudesta ja etuudesta toistensa edellä makseen saamiseen konkursseen luonetetusta omaisuudesta annetun Keisarillisen asetuksen 18 SS:ssä säädettiin. Härinkuuden tuomioen on Kaarlo Juhani Tuhkanen ano nut muutosta perustelmatta, johon Matti Vidinkännas on vaslannut "Keisarillinen Senaatti on tutkenut tämän jutun ja katsoo, ettei Kaarlo Juhana Tuhkanen ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiötä, joka siis jää pysyväksi ja velvitetaan Kaarlo Juhani Tuhkanen suorittamaan Matti Wedenkannakselle hänellä jutun vuoksi täällä olleiden kulujen korvaukseksi kuusikymmentä markkaa Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Edvardtinen Suomen Senaatti Walter Andersin K. R. Helanen B. Aimberg ning säraste Matti Syrjänen. 143
Kesäkuun 18 päivänä 1913. "Keisarillisen Suomen Senaatin tumio nostorahalla Keisarillisesta Wiipurin Häräikeudes la tullassa perintöä koskevas sä jutussa, jossa wat Talollinen Paavo Kallenpoika Kiiskinen, Iisalmen pitäjän Haapajärven kylästä, hakija na sekä Talolliset Pekka Paavinpoika Kiiskinen, Proveden kylästä, ja Pekka Juko Huttunen ynnä hänen vaimonsa Tiina Kaisa Paaventytär Kiiskinen, Haajais lon kylästä sanottua pitäjää, vastaajina. Annettu. Oikeusosastossa 18 päivänä Kesäkuuta 1913. Keisarillinen Senaatti en itullensa esittelyttänyt julun asiakirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Talollinen edellämainitusta Haapajärven kylästä Antti Paavinpoika Kiiskinen ja häinen vaimonsa Wilhelmiina Karjalainen olivat Läsnä: A. F. W. A. R.t- R. H - Ket144 Pag 54 R. 2 1910 No 838.
keskinäisellä testamentilla 13 päivältä Elokuuta 1903 säätäneet että jommankumman heistä kuoltua kaikki vainajan omaisuus oli täydellä omistusoikeudella lankeava eloon jäänelle sillä ehdolla, että hän pysyisi naimatonna ja kuollessaan jättäisi kaiken omaisuutensa Antti Kiiskisen ja Wilhelmiina Karjalaisen kanssa yhdyspesuudessa olevalle Antti Kiiskisen veljenpojalle, 6 päivänä Maaliskuuta 1885 syntyneelle Paavo Kallenpoika Kiiskiselle sekä että, jos eteen jäänyt aviopuoliso menisi uuteen avioliittoon tahi tahtoisi muulla tavalla kuin edellä on sanottu hallita jotakin osaa testamen talusta omaisuudesta, jako oli toimitettava pesässä semmoisena, kuin se toisen kuolenhelkellä ole ollut, sekä kuolleen perintavaran suhteen meneteltävä" lain mukaan. Antti Kiiskisen kuoltua 28 päivänä Toukokuuta 1904 rintaperillisittä oli Wilhelmiina Karjalainen 20 päiväna seurannutta Lokakuuta omasta molestaan valvonut kerrotun testamentin sekä 9 päivänä Helmikuuta 1905 toimituttanut siitä tiedon Antti Kiiskis-vainajan likimmäisille perillisille, hänen veljilleen Kalle ja Pekka Kiiskiselle sekä sisarelleen Tiina Kaisa Kiiskiselle ja viimemainitun miehelle Pekka Juho Huttuselle Wilhelmiina Karjalaisen aikoessa mennä toiseen avioliittoon oli 22 päiväna Huhtikuuta 1907 laadittu Wilhelmiina Karjalaisen sekä Paavo, Kalle Pekka ja Tiina Kuisa Kiiskisen ynnä Pekka Juho Huttusen allekirjoittama ja hyväksymä pesänösituskirja, jonka mukaan Antti Kiiskis-vainajan ja Wilhelmiina Karjalaisen pesään kuuluvan kiinteänjoirtaimen omaisuuden rahallinen arvo, joka sanotun vainajan jälkeen 5 päivänä Heinäkuuta 1904 pidetyssä perunkirjoituksessa oli laskettu yhteensä 11491 markaksi 27 penniksi oli ositettu siten, että kolmas osa siitä oli jaettu Wilhelmiina Karja laiselle ja kaksi kolmatta osaa Antti 445
Kiiskisen perillisille ja oli Wilhelmina Karjalainen sitten 26 päivänä Toukokuuta 1907 vihitty avioliittoon Talollisen Reittu Kylkösen kanssa Toimitettuaan Paavo Kiiskiselle, Riittu Rytköselle ja Wilhelmiina Karjalaiselle haastun Iisalmen pitäjän käräjåkunnan Kihlakunnanoikeuden 1907 vuoden syyskäräjiin, ovat Pekka Kiiskinen PekkaiJuho Huttunen ja Tiina Kaisa Kiiskinen Kihlakunnanoikeudessa Antti Kiiskisen lähipinä perillisinä vaatineet että Antti Kiiskisen ja Wilhelmiina Karjalaisen välinen, edellä kerrottu testamentti julistettaisiin mitättömäksi, koska siinä ole vien saadosten mukaan Wilhelmiina Karjalaisen jouduttua uuteen avioliitloon Antti Kiiskisen jäämistö oli lankeava hänen perillisilleen lain mukaan joittavaksi ja edellä mainittu 22 päivana huhtikuuta 1907 toimitettu pesänositus oli, kaikkien asiallisten ynnä Paavo Kiiskisen isän Kalle Kiiskisen hyväksynänä lain voiman saaneet, kuin myös että Paavo Kiiskinen ja hänen asiakumppaninsa velvoitettaisiin Pekka Kiiskiselle ja hänen asiakumppaniilleen joko luonnossa lainuttamaan heille kuuluvat nelja yhdeksältä osaa kaikesta Antti Kiiskisvainajan jälkeen tehtyyn perunkirjoitus kirjaan merkitystä omaisuudesta tahi suorittamaan samansuuruinen osa pisanosituskirjassa mainitun omaisuuden arvosta eli yhteensä 5,107 markkaa 22 penniä kuuden prosentin vuotuisine korkoineen 22 päivästä Huhtikuuta 1907. Paavo Kiiskisen ja hänen asiakumpräniensä vastusteltua kannetta on Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset ovat annet korvausta oikeudenkäyntikulius taan, 8 päivänä Huhtikuuta 1908 julistamallaan päätöksellä siinä mainituilla perusteilla kyljännyt kaneen, mutta asian laatuun nähden jättänyt oikeudenkäyntikulunget asianosaisten omaksi vahingoksi. Hevoikeus, jonka tutkittavaksi Pekka Kiiskinen ja hänen asiakumppaninsä olivat vetoamalla saattaneet julun on 31 päivänä Joulukuuta 1907 antanut asiasta luomion; ja koskee Paavo Kiiskinen ollut voinut vuittaa 446
kään, että Antti Kiiskisen ja Wilhelmiina Karjalaisen välistä, puheenalaista testamenttia olisi Antti Kiiskisen kuoleman jälkeen Perintökaaren 18 luvun 1 SSssä säädetyssä järjestyksessä valvottu Paavo Kiiskisen puolesta, sen vuoksi ja kun Wilhelmiina Karja. lainen, mentyään avioliittoon Kettu Kytkösen kanssa, oli testamentissade vaan ehtoon nähden menettänyt kaiken testamenttiin perustetun oikeuten sa Antti Kiiskisen jäämitöön, eikä asiassa oltu näytetty että edellämainitussa, 22 päivänä Huhtikuuta 1904 pidetyssä pesänösituksessa mitään todellista jakaa Antti Kiiskisen ja Wilhelmiina Karjalaisen pesuudessa olisi toimitettu, on Hovioikeus, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, julistanut kantunalaisen testamentin, mikäli se koski siinä Paavo Kiiskiselle määrättyjä etuja, mitättömäksi sekä velvoittanut Paavo Kuiskisen ja hänen asiakumppaninsa tahi sen heistä, jonka hallinnassa Antti Kiiskisen jäämistö oli, luovuttamaan sen semmoiseen jakun että Paavo Kiiskiselle ja hänen asiakumpaneilleen heidän perintöoikeuten. ja nojalla Antti Kiiskisen jälkeen kuuluva osa siitä hulle valettiin ja oli sanottu jako Pekka Kiiskison ja hänen asiakumppaniensa huolenpidosta lain mukaan seveliaan jakomiehen kautta toimitettava neljän kuukauden kuluessa siitä päivästä lukien jona Hovioikeuden tuomio annettiin, saamatta Paavo Kiiskinen asiakumppanei neen, joille oli jakopäivästä annettava todistullinen tieto, jakotoimitusta millään lavein estää, Harioikeuden heille määräämän neljänkymmenen markan saken uhalla. Hovioikeuden tuomion on PaavoKiiskinen anonut muutesta perustelmalla, johon Pekka Kiiskinen asiakumppanineen on vastannut Keisarillinen Senaalli en tutkinut tämän jutun ja katsoo ettei Paavo Kiiskinen ole esittänyt syytä muut447
taa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi, kuitenkin niin että aika, jonka kuluessa puheenalainen jako on toimitettava määrätään kuudeksi kuukaudeksi tämän tuomion antopäivästä lukien, ja velvaitetaan Paavo Kiiskinen suorittamaan Pekka Kiiskiselle ja hänen asiakumppaneilleen, heillä täällä jutun vuoksi ollailen kulujen korvaukseksi, kuusikymmentä viisi markkaa. Tätä kaikki asianomai set noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti telu Jään kosk: Waltu Andersm. H Annberg K. R. Helanen H Annberg K. R. Helanen H Annberg K. R. Helanen K. Auer Den 18 Juni 1913. Kejserliga Senatens för Finland tom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Kejserlige Åbo tofrätt inkommit mål emellan Kyrkoherden vid Urpenska kätedratkyrkan i Helsingfors stad Prosten. Alexej Kosulin, sökande, samt Prätselkammaren i sagde stad, svarande, angående ersättning för ettroprierad mark Sifven uti Justiliedopartementet den 18 Juni 1913. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt numera är i fråga, inhämtat följande: Sedan Hans Kejserliga Majestät i nåder bestämt, att ett Helsingfors stad tillhörande område af 75. hvadrätmeters ytinnehåll i eepropriationsväg borde förenas med Uspenska katsdräskyrkans mark samt Guvernören i Nylands lån i anledning häraf anbefallts att vidtaga föreskrifna åtgår ler för upproparationens utförande, har frågavarande område blifvit behörigen fde: F. T. R. A. - J. P.  A. K. R: A. No 842. lag. 42. R. D. 1913
utpåladt samt den nämnd, som till satts för att, bland annat, afgifva ytt rande beträffande ersättningen för sagda område, uppskattat värdet af marken efter beräkning af 200 mark för evadiotintern till 1500 mark samt skadan å planteringar och kostnalen för nödiga omselanteringar till 1000 mark, hvarefter Guvernören medelst utslag den 10 Juni 1811, emedan Hd singfors stads egande - och disposi tionsrätt till det omräde, som vore afsedt att exproprieras, till fullo utredts samt utstakningen af samma måde icke föranledt anmärkningar af sakegarene, med stöd af Lagen om upproparation af fast egendom för all mant behof, gifven den 14 Juli 1898, fastställt in proportionalionsnämndens ofvanomförmälda utlåtande, i enlig het hvarmed förty ersättning för än rämnda område, som tillades Uppen ska katedratkyrkan, skulle till Helsingfors stad utbetalas med iaktta gande af stadgandet i 48 SS: af åbero pade Lag. Missnöjd med detta utslag har Prosten Kosuchin, i egenskap af lag lig repressent för Uspenska katedrätkyrkan, efter stämning å Drätsedkammaren i Helsingfors, vid Råd stufvurätten därstädes anfört, att för berörda, enprofaration underkastade omrade, som varit af Helsingfors stad upplätet till skvär och med afseende å dess läge omedellast invid Uspenska katerälkyrkan icke heller i framtiden skulle af staden kunnat användas till något som helst inbringande ändamål, sålunda er ke hade för staden något försäljningsvärde. I anseende härtill och enär staden år 1860 i och för katerat kyrkans uppförande utan ersättning afslätt icke blott den plats, å hvilken kyrkan sedermera uppfönts, utan ock en det af marken däromkring nu ifrågavarande område däri inberäknadt, men den då för kyrkan behöfliga marken till staden åter lämnats, har Prosten Kosuchin ansett staden icke vara berättigad ett för ettropriationsområdet bekomna vidare lösen än det belopp å 449
1000 mark, hvartill eexpropitions nämnden värderat den skada å planteringar, som genom områdets afträdande tillskyndades staden och har Prosten Kosenchin förty anhållit, att stadens därutöfver sträck ta ersättningsanspråk måtte underkännas. Häröfver hörd har Trätselkom maren framhållit, att ofvanomorda de till upproparation bestämda mark ingalunda vore för Helsingfors stad värdelös och att staden visserligen för Uspenska katerolkyrkan i tiden anvisat ett störne område än för kyrkan sedermera tagits i anspråk, men att staden, sedan storleken af det för kyrkan erforderliga området blifvit fastställd, återtagit i sin besittning den obehöfliga mar ken, till hvilken stacken hela tiden bibehållit eganderätten, hvarför och lä begrefvet upproparation innefattade skyldighet för tillträdaren att erlägga full ersättning för hvad han Ego bekomme, Drätselkammaren e moisett käromålets förkastande och anhållit om skälig rättegångskostnadsersättning Medelst utslag den 1. Mars 1912 har Rådstufvurätten utlåtit sig att emedan Helsingfors stad ostridigt vo re egare af den mark, hvaraf ett enråde af sjuttiofem hvadratmatters arel genom Guvernörens ofvannämnla den 10 Juni 1811 meddelade utslag uppropränts i afseende å dess inför lifvande med Aspenska katokulkykans i Helsingfors egoområde, samt gare af fastighet, samlikt 1 SS: i ofvannämnda Lag om expedition af fast egendom för allmänt behofdött mot erhållande af full ersättning vore pliglig att afstå sin egendom Rådstufvurällen funnit yrkandet att staden måtte utan godtgörelse afträda extraitionsområdet, hvilket yrkande af staden motsagts, icke kunna godkännas, hvarjämte Råt stufvurätten i fråga om storleken af den sladen tillkommande ersätt ringen pröfvat skäligt, med afseen 450
de å änsagda områdes beskaffenhet och läge och enär enligt 8 SS: i förenämnda lag jordegåres ersättning skulle bestämmas efter fastighetens högsta gångbara pris, fastställa den toden tillkommande lösen för den exproprierade marken till samma belopp, som af entroparationensnämnlen föreslagits, eller, efter beräkning af tvåhundra mark för en hvadrat heter, till femtontusen mark, hvar hos Prosten Kosuchin i sin förenämnda egenskap ålagts att med etthundratjugufem mark hålla Helsing sons stad skadelös för dess kostna der å rättegången. Hofrätten, under hvars pröfning Prosten Kosuchin i vädevågdra git målet, har genom dom den 31 December 1912 låtit vid Rådstufvu rättens utslag bero, hvarjämte Prosten Kosuohin, i sin berörda egenkap, känts skyldig att med femtio mark godtgöra staden för dess i HofRätten hafda kostnader. Uti Hofrättens dom har Prosten Kosuckin anhållit om ändring medels ingifven döduktion, hvilken Prätsekammaren i Helsingfors bemält Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Prosten Kosuekin icke hafva anfört skäl till annan ändring i Hofrattens ofvanberörda dom, än att enär ifrågavarande omräde i anseende till dess läge och beskaffenhet icke kan för Helsingfors stad anses hafva högre värde än etthundra mark för hvadrat meter, den staden för sagda område tillförande ersättningen af Kejserliga Senaten fastställes till sjutusen femhundra mark, samt att Prosten Rosuehin vid sådan ut gång af saken frikallas från skyldig heten att till staden gälda ofvannämnda ersättningar för dess rättegångskost nader i Rådstufvurätten och Hofrätten. Pet alle som vederbör till efterrättelse län der. Kejserliga Senaten för Finland: telis Saarikoski Walter Andersin. Johannes Pesonen. A. W. Puusuvaara. Johannes Pesonen. A. W. Lillisbergern Johannes Pesonen. A. W. Lillusevara Johannes Pesonen. A. W. Lillisbergern. K. Auer. 451
Bevarti Oikeusosusto tioniot 1913 Do 101
Heinäkuun 3. päivänä 1913. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tullussa, korvausta koskevassa jutussa, jossa Helsingin pitäjässa asuva Tehtailija Walfrid W. Wahlberg on hakijana sekä Tilanomistaja, Varatuomari Anthur Gylling, Toivonojan kartanosta Nastolan pitäjässä, vastaajana: Annettu Oikeusorastonsa 3. päivänä Heinäkuuta 1913. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraa vat tiedot: Varatuomari Gyllingille toimittamansa haasteen nojalla on Tehtailija Wahlberg Hollolan, Nastolan ja Kärkölän pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut, että hän oli kauppakontrahdilla 5. päivänä Elokuuta 1905. ostanut Kyllingin Helsingin kaupungissa läsnä: F. S. J. P.  K. A. - J. F. ./. 3. E. W. No 980. Pag. 27. R. D. 1910.
toiminimella Arthur Gylling har oittaman nästähekkivalotukkeen varastoineen ja toiminimineen 9,576. markan 50. pennin hinnasta, joka heti maksettiin, mutta että Tehtailija Wahlberg jälkeen päin, otettuansa liikkeen tavaravarastol haltuunsa ja ne tarkasluettuansa, oli havainnut kauppahinnan perusteeksi pannun, Jaratuomari Syllingin varastoista laatiman luettelon virheelliseksi eri kohden. Pellaisina virheellisyyksina on Tehtailijä Wahlberg till tettiit: että tavaratuetteloon oli tullut kaksi yhteenlaskuvirhettä; toinen 26. ja toinen 30. markkaa Wahlbergin vahingoksi, joten tavara - arvojen loppusumma oikeastaan leki 9,360. markkaa 50. penniä; että ketsingissä oleva varasto, joka luetteloon oli otettu 6,345. markan 45. pennen arvoisekse, oli ollut arvoltansa ainoastaan 5,149. markkaa 70. penniä, mihin kuitenkin oli lisättävä 535. markkaa 5. penniä silloisista sanotussa varastossa olleesta tavaroista, joita ei ottu luetteloon merkitty; että Tärätorven kaupungissa Venäjällä ollut varasto oli hutteloon merkitty 2,00j. markan 50. pennin hintaiseksi, vaikka sen arvo oli ollut vain 959. markkaa 58. penniä, josta kuitenkin oli vielä vähennettava rahti saman varaston lähettämisestä Helmikuun 40. markkaa 4o. penniä ja varastoon huuluneen 24. lampaen ja 1. lyhdyn korjauksesta Wahlbergilla olleet kulut 268. markkaa 75. penniä joten Taralouven varaston piihtaaksi arvoksi jäi 650. markkaa. 1. penniä; että Rängin kaupungissa ollut tavaravarasto ei ottut kuten luettelo sisälsi ollut 354. markan 55. pennin, vaan ainoastaan 155. markan 40. pennin arvoinen; että Turun kaupungissa olleen varaston luetteloon merkitystä arvosta 133. markasta. oli vähennettävä Varatuomari Syl153