Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Kesäkuuta 1902 julistamassaan päätöksessä, sen ohessa ettei Kihlakunnanoikeus pitänyt edellämainittua välikirjaa 22 päivältä Helmikuuta 1901 senlaatuisena että Gustaf Wilhelm Storhu ja Eemil Gustaf Elenius sen johdosta joutuisivat maksuvelvollisiksi puheena olevassa tarkoituksessa tahi että sitä voitiin panna tuomion perusteeksi asiassa, katsonut selvitetyksi, että Gustaf Wilhelm Karhu ja Eemil Gustaf Elenius, kun 1899 vuoden tilinpäätöksestä 49,797 markasta 4 penristä lyhennettiin yhtiön vastoin ajanosaisten välikontrahtia sinistyneistä puutavaroista itselleen hyväksi lukemat 3094 markkaa 30 penniä, olivat yhtiölle maksamassa sanottuna telinpäätöksenä 46,702 markkaa 74 penniä, tunnusteilla saadut 40,000 markkaa ja 20,000 markkaa, yhtiön suorittamista rahdeista 3,001 markkaa 5 penniä, 4,718 markkaa 25 penniä ja 1029 markkaa 80 penniä, puutavarain lastauksesta Löytön sahalla markan 50 pennin mukaan standertilta 256 markkaa 50 pen. niä, puutavarain kuljetuksesta vesitseKotkaan 2,907. markkaa ja rautatien rahdista 450 markkaa 40 penniä eli siis kaikkiaan 119,065 markkaa 74 penniä, minkä vuoksi ja kun yhtiön puolesta oli myönnetty tätä saamista vastaan Gustaf Wilhelm Karhulta ja Eimil Gustaf Eleniukselta vuonna 1900 puutavaroissa saaduksi 88,670 markkaa 10 penniä sekä Karhulle ja Eleniukselle oli myöskin hyväksi luettava heidän vuosina 1899 ja 1900 toimittamien sa puutavarain todellisen arvon 200,711 markan 3 pennin ja yhtiön näille tavaroille niitten hintaa oikeettomasti alentamalla, lukemien 189019 markan 13 pennin erotus 11,691 markkaa 90 penniä. Kihlakunnanoikeus on, hyljäten yhtiön muut vaatimukset perusteettomina, velvoittanut Gustaf Wilhelm Karhun ja Eemil Gustaf Eleniuksen yhteisesti tahi sen heistä, jolla varoja oli maksamaan osakeyhtiölle Halla Aktiebolag sanottujen summien eroituksen kahdeksantoistatuhatta neljäsataa kolme markkaa seitsemänkymmentä406
neljä penniä kuuden prosentin koron kanssa panttauskirjassa mainitusta maksupäivästä, 1 päivastä Syyskuuta 1901, sekä yhden prosentin pääomasta provisionina, kuitenkin vähennettyä 23 päivänä Lokakuuta 1901 suoritetut kymmenentuhatta markkaa, jota paitwi Gustaf Wilhelm Harhun ja Eemil Gustaf Eleniuksen tuli kolmellasadalla viidelläkymmenellä markalla korvata yhtiölle sen oikeudenkäyntikulungit Hovioikeus, jonka tutkittavaksi sekä osakeyhtiö Halla Aktiebolag että Gustaf Wilhelm Karhu ja Eemil Gustaf Elenius olivat vetoamalla saatta neet jutun, on tuomiossa 5 päivänä Loukokuuta 1906, sen ohessa ettei Hovioikeus ole Kihlakunnanoikeuden päätöksessä mainitusta syystä pannut 22 päivänä Helmikuuta 1901 tehtyä välikirjaa tuomion perusteeksi jutussa, katsonut selville käyneen että, sittenkun Gustaf Wilhelm Karhu ja Emil Gustaf Elenius, jotka jo vuonna 1898 oli vat osakeyhtiölle Halla Aktiebolag hankkineet sahattuja puutavaroita viidenkymmenenkahdeksantuhannen neljänkymmenenyhdeksän markan yhdeksankymmenen kolmen pennin arvosta, välikirjalla 27 päivältä Helmikuuta 1899 olivat sitoutuneet toimittamaan yhtiölle 450 pietarilaista standerttia ennen äskensanottua päivää sahattuja puutavaroita ja sitä paitsi ne puutavarat, jotka Karvuoden Helmikuun 27 päivän ja Toukokuun 1 päivän välisellä ajalla, välikirjassa tarkemmin mainittua suuruutta ja siinä määrätyistä hinnoista, laskettuina pietarilaisessa sandertissa sellaisina kuin tavarat sahasta tulivat, vapaasti rautatien vaunuissa Hovinsaaren lastauspaikalle, ollen tavarat toimitettavat länskan jalkamitassa, mutta yhtiö tavaroita laskiessa standertiksi saapa hyväkseen lukea eroituksen tänskan ja englannin pituusmittain välillä kolme prosenttia, sekä tuohon välikirjaan tehdyllä lisäyksellä 24 päivällä Lokakuuta 1899 kaikhu ja Elenius vakuuttaisivat 1899. 407
ki ne puutavarat, jotka Flarku ja Elenius vakuuttaisivat vastasanotusta päivästä 1 paivään Heinäkuuta 1900, muutoin samoilla ehdoilla kuin välikirjassa oli mainittu paitsi että sinistyneestä tavarasta maksettaisiin standertilta kaksikymmentäviisi markkaa ja kuusisesta tavarasta standertilta kaksikymmentä markkaa alempi hinta, Gustaf Wilhelm Karhu ja Eemil Gustaf Elenius olivat toimittaneet yhtiölle puutavaroita vuonna 1899 sadankolmentuhannen sadan neljänkymmenenkolmen markan kolmenkymmenenkolmen pennin ja vuonna 1900 yhdeksänkymmenenyhdentuhannen seitsemänsadan kahdenkymmenenyhden markan seitsemänkymmenenviiden pennin arvosta eli oikeastaan, koska tavarat vastoin aianosaisten sopimusta olivat toimitetut englännin mitassa, joten yhtiölle oli hyväksi luettava kolme prosenttia tavarain arvosta, ja yhtiö, olematta siihen oikeutettu, oli vähentänyt vuonna 1899 toimitettujen 3,152 standertin kuusisia puutavaroi ta hintaa kahdellakymmenellä markalla standertilta eli yhteensä kuudellakymmenelläkolmella markalla neljällä pennillä ja 371, 573 stander tin sinistyneitä puutavaroita hintaa kahdellakymmenelläviidellä markalla standertilta eli yhteensä kahdeksallatuhannella viidelläsadalla kolmellakymmenelläyhdeksällä markalla kolmellakymmenelläkahdella pennillä, vuonna 1899 sadankahdeksantuhannen kuudensadan viidenkymmenenyhden markan kolmenkymmenenyhdeksän pennin ja vuonna 1900 kahdeksankymmenenkahdeksantuhannen yhdeksänsadan seitsemänkymmenen markan kymmenen pennin arvosta; että Karhuja Elenius, jotka hankintaa varten eri aikoina olivat saaneet yhtiöltä suurempiä rahamääriä etumaksuina ja joita ei voitu velvoittaa suorittamaan yhtiölle korkoa etumaksuista syystä ett eivät olleet sitoutuneet koron maksuun, olivat 1899 vuoden alussa, kun he sitä 108
edellisenä vuonna olivat etumaksuina kantaneet yhteensä kahdeksan kymmentätuhatta markkaa ja yhtiö oli heidän puolestaan rautatien rahteina suorittanut kahdeksantu hatta kuusisataa neljäkymmentäyhdekjän markkaa kaksikymmentäviisi penniä, olleet yhtiölle velkaa kolmekymmentätuhatta viisisataa neljäkymmentäyhdeksän markkaa kolmekymmentä kaksi penniä; että Karhun ja Elenius sen velka yhtiölle 1900 vuoden alussa, kun Karhu ja Elenius vuonna 1899. olivat etumaksuina kantaneet yhteensa satatuhatta markkaa, yhtiö oli heidän puolestaan suorittanut rautatien rahteja yhteensä kuusitoistatuhatta nelasataa yhdeksänkymmentä markkaa seitsemänkymmentä penniä ja edellisen vuoden tilinpäätös yhtiön hyväksi teki kolmekymmentätuhatta viisi sataa neljäkymmentäyhdeksän mark kaa kolmekymmentäkaksi penniä, oli kolmekymmentäkahdeksantuhatta kolmesataa kahdeksankymmentäkahdeksan markkaa kuusikymmentäkolne penniä että vuonna 1900 yhtiö oli antanut Karhulle ja Eleniukselle etumaksuina yhteensä kuusikymmentätuhatta markkaa ja suorittanut hei dän puolestaan rautatienrahteja yhteensä yhdeksäntuhatta sata yhdeksänkymmentäyhdeksän markkaa viisikymmentä penniä, joten ja kun yhtiölle oli tuleva 171 standertin puutavaraa lastauksesta, siihen nähden että markka viisikymmentä penniä oli katsottava riittäväksi palkkioksi, kaksisataa viisikymmentäkuusi markkaa viisikymmentä penniä ja tavarain kuljettamisesta omilla lotjilla Löytön sahalla Kotkan kaupunkiin kaksituhatta yhdeksänsataa seitsemän markkaa, joihin eriin vielä oli lisättävä edellisen vuoden yhtiön hyväksi jäänyt tilinpäätös kolmekymmentäkahdeksantuhatta kolmesataa kahdeksankymmentäkahdeksan markkaa kuusikymmentäkolme penniä, yhtiön saaminen 10 päivänä Marraskuuta 1900 teki kaksikymmentäyksituhatta seitsemansataa kahdeksankymmentäyksi 409
markkaa viisikymmentäkolme penniä, minkä vuoksi ja koska Gustaf Wilhelm Karhu ja Emil Gustaf Elenius olivat myöntyneet yhtiön saatavasta suorittamaan kuuden prosentin koron ja yhden prosentin prosionina, Hovioikeus, hyljäten yhtiön enemmän vaatimuksen perusteettomana, on velvoittanut Gustaf Wilhelm Karhuin ja Emil Gustaf Eleniuksen heti kuitin saadessaan maksamaan osakeyhtiölle Halla Aktiebolag kaksikym mentäyksituhatta seitsemänsataa kahdeksankymmentäyksi markkaa viisikymmentäkolme penniä kuuden prosentin koron kanssa 10 päivästä Marraskuuta 1900 ja yhden prosentin pääomasta piovisionina, tästä kuitenkin vähennettyä 23 päivänä Lokakuuta 1901 suoritetut kymmenentuhatta markkaa; joten oikaistuna Kihlakunnan oikeuden päätös muuten, eli mitä tuli oikeudenkäyntikustannusten korvaamiseen, jätettiin pysyväiseksi. Hovioikeuden tuomioon ovat se ka osakeyhtiö Halla Aktiebolag että Gustaf Wilhelm Karhu ja Eemil Gustaf Elenius anoneet muutosta, min kä jälkeen Gustaf Wilhelm Karhuja Eemil Gustaf Elenius ovat säädetyssä järjestyksessä vastanneet yhtiön perustelmaan. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo ettei ole esiin tuotu syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi, kuitenkin niinmuo doin että, koska 1898 vuoden edelläker rotun tilinpäätöksen mukaan osakeyktion Halla Aktiebolag saatava Gustaf Wilhelm Karhulta ja Eemil Gustaf Eliniukselta oikeastaan tekee kolmekymmentätuhatta viisisataa yhdeksänkymmentäyhdeksän markkaa kolmekymmentakaksi penniä, eikä, niinkuin Hovioikeus on virheellisesti laskenut, kolmekymmentätuhatta viisisataa neljäkymmentä yhdeksän markkaa kolmekymmentäkaksi penniä, Gustaf Wilhelm Karkun ja Emil Gustaf Eleniuksen tulee suorittaa osakeyhtiölle Halla Aktiebolag kaksikymmentäyksituhatta kahdeksansataa kolmekymmentäyksi markkaa 410
viisikymmentäkolme penniä ynnä kuuden prosentin korko 10 päivästä Marraskuuta 1900 ja yksi prosentti pääomasta prosisionina, tästä kuitenkin poisluettua 23 päivänä Lokakuuta 1901. maksetut kymmenentuhatta markkaa, sekä sitä paitsi suorittaa yhtiölle Oikeuksien määräämä oikeudenkäyntikustannustin korvaus kolmesataa viisikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoolSteisarillinen Suomen Senaatti: R. A. Bonde J. Wils Lman. 1. W. Granström. C. J. Timgren Paul Augusti B. F. Mölsö Kesäkuun 14 päivänä 1907. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, talon kaupan peruuttamista koskevassa nostojutussa, jossa entisen Talollisen Antti Pakarisen vaimo Eeva Pakarinen, Heinäveden pitäjän Karvion kylästä, on hakijana ja Talollinen Aleksanteri Sallinen, samasta kylästä, vastaajana Annettu Oikeusosastossa 14 päivänä Kesäkuuta 1907. Keisarillinen Senaatti on itsellen sä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaaHeinäveden pitäjän käräj �äkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Eeva Takarinen, Aleksanteri Salliselle toimitetun haasteen nojalla, vaatinut että, koska Eeva Pakarisen mies Antti Pakarinen, jonka kanssa Eeva Pakarinen 6 päivänä Joulukuu1896 oli mennyt naimisiin, oli ilman Eeva Pakarisen suostumusta 13 päivänä Tammikuuta 1902 tehdyllä Läsnä: R A H. Cj. T. G. W. C. A. - ÅG. B. F. M. No 839. Pag. 152 R. D. 1906
kauppakirjalla Aleksanteri Salliselle tuhannen kuudenkymmenenyhden markan hinnasta myynyt Karvion kylässä sijaitsevan Taipaleen uudistalon No 22, minkä Antti Pakarinen samana päivänä oli Suomen Valtiolta ostanut, tuo kauppa, kun se koski sellaista kiinteätä omaisuutta, jossa Eeva Pakarisella oli naimaosa, peruutettaisiin ja Aleksanteri Sallinen velvoitettaisiin luovuttamaan sanottu talo Eeva Pakariselle kuin myös korvaamaan hänen oikeudenkäyntikustannuksensa. Asiasta kuulustettuna, on Aleksanteri Sallinen ilmoittanut, että Antti ja Eeva Pakarinen olivat ensin 28 päivänä Toukokuuta 1899 laaditulla välikirjalla luovuttaneet Aleksanteri Salliselle niinhyvin silloisen nautinto oikeutensa Valtion omistamaan Karvion taloon kuuluvaan Taipale nimiseen torppaan kuin myös vastaisen omistusoikeuden siihen, josta samoin kuin muistakin äskenmainitun talon torpista oli päätetty muodostaa itsenäinen talo, mikä sittemmin tulisi torpan haltijalle tai hänen oikeuden omistajilleen myytäväksi, sekä että Antti Pakarinen, saatuaan 13 päivänä Tamnikuuta 1902 Vattiolta kauppakirjan tälle uudistalolle, oli samana päivänä uudella kauppakirjalla omasta ja Eeva Pakarisen puolesta luovuttanut Aleksanteri Salliselle omistusoikeuden tuohon taloon, minkä vuoksi Aleksanteri Sallinen on vastustanut kannetta. Kihlakunnanoikeus, jossa Antti Pakaristakin on kuulustettu, on päätöksessä 31 päivänä Maaliskuuta 1904 mainitsemillaan perusteilla julistanut puheenalaisen, Antti Pakarisen ja Aleksanteri Sallisen kesken 13 päivänä Tammikuuta 1902 tehdyn kaupan mitättömäksi sekä velvoittanut Aleksanteri Sallisen luovuttamaan Eeva Pakariselle Taipaleen talon; mutta asian laatuun nähden hyljättiin Eeva Pakarisen pyyntö saa112
da korvausta hänellä asiasta olleista kulungeista. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi sekä Eeva Pakarinen että Aleksanteri Sallinen olivat vetoamalla saattaneet jutun, on tuomiossa 12 päivänä Toukokuuta 1906 katsonut selvitetyksi, että Antti Pakarinen oli edellämainitulla 28 päiväksi Toukokuuta 1899 päivätyllä välikirjalla Aleksanteri Salliselle luovuttanut sen omistusoikeuden kysymyksessä olevaan taloon, jonka hän talon torpparina vastedes saisi, sekä että Eeva Pakarinen jälkeenpäin oli antanut suostumuksensa siihen, minkä tähden ja kun Eeva Pakarisen erityinen myöntymys sittemmin tehtyyn uuteen luovutukseen, hänen aikaisemaan suostumukseensa nähden, ei ollut ollat tarpeellinen, Hovioikeus, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, on hyljännyt Eeva Pakarisen asiassa ajaman kanteen. Hovioikeuden tuomioon on Eeva Pakarinen anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Aleksanteri Sallinen on säädetyssä järestyksessä vastannut Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Eeva Pakarinen ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi, minkä ohessa Eeva Pakarinen velvoitetaan suorittamaan Aleksanteri Salliselle, hänellä täällä jutun vuoksi olleiden kulun kien korvaukseksi, seitsemänkymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: R. A. Böste. C. J. Timgren R. A. Wirk. C. J. Timgren J. Wiskman A. W. Granström iaude August 113
Kesäkuun 14 päivänä 1907. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuilta Turun Hovioikeudestä tulleessa, pakkohuovutetun maa-alueen arviota koskevassa nostjutussa, jossa Rautatuhallitus on hakijana sekä Talollinen Heikki Klemola, Hausjärven pitäjän Oitin kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 14 päivänä Kesäkuuta 1907. Keisarillinen Senaatti on itsellensä sittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saa nut tietää seuraavaa: Keisarillisen Senaatin Talousosaston määrättyä, että Heikki Klemolan Oitin kylässä omistamaan Klemolan perintötilaan kuuluva 6,000 neliömetrin suuruinen, Oitin rautatienaseman luona oleva maakaistale oli pakkohunastuksella luovutettava Valtionraulatulle sekä asianomaisen pakkohunastuslautakunnan 10 päivänä Toukokuuta 1902 arvioitua tuon maaalueen, 20 pennin mukaan neliömetrilta, 1,200 markkaan oli Hämeen läänin Kuvernööri, jonka luona Heikki Klemola oli vaatinut maa-alueesta 50 penniä neLäsnä: R. A. W. - C; W - C. H. A - A. G. (B54 414 No 840. Pag 157 R. D. 1906.
liömetriltä, päätöksessä 18 päivältä Lokakuuta 1902 velvoittanut niin hyvin Heikki Klemolan luovuttamaan puheenalaisen alueen Valtionrautateille kuin myös Rautatuhallituksen suorittamaan siitä pakkolunastuslautakunnan ehdottaman lunastussumman korkoineen; minkä jälkeen ja sittenkun Rautatiehallitus sillä välin oli täyttänyt vastamainitun maksuvelvollisuutensa, Kuvernööri päätöksessä 22 päivältä sitä seuraavaa Marraskuuta oli julistanut kysymyksessä devan pakkohunastuksen loppuun saatetuksi ja sanotun maapalstan siitä alkaen pidettäväksi Valtionrautatuden omaisuutena Tyytymättömänä kerrottuun lunastukseen, on Heikki Klemola, Rautatuhallitukselle toimitetun haasteen nojalla, Hausjärven, Janakkalan ja Vanajan pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinut että, koska puheenalainen maapalsta, jonka vieressä oli tekeässä asumuksia samanlaisella maalla, ei ollut epaeedullinen vuokrattavaksi tämmöiseen tarkoitukseen ja sen arvo rautatienaseman läheisyyden vuoksi saattoi tulevaisuudessa kohota sekä palstalla kasvavasta metsästä yksistään aikojen kuluttua oli saatavissa yhden verran kuin mitä sen lunastukseksi oli määrätty, Rautatiehallitus velvoitettaisiin maksamaan lunastusta palstasta, 50 pennin mukaan neliömetriltä, 3,000 markkaa eli siis jo suorittamansa 1200 markan lisäksi 1800 markkaa Rautatuhallituksen vastustettua kannetta, on Kihlakunnanoikeus 22 päivänä Lokakuuta 1903 julistamassaan päätöksessä ratkaissut asian; ja koska oli selvitetty, että kysymyksessä olevaa, kuudentuhannen neliömetrin suuruista maapalstaa lähinnä ympäröivästä maasta, rautatien läheisyydessä sijaitsevana, joko asiimatontiksi tahi varastopaikaksi vuokrattuna maksettiin vuotuista veroa viidesta seitsemään penniin neliömetrilta sekä sanottu maapalsta niinmuodoin, yhtä edulliseen asemaansa nähden samalla tavoin käytettynä, oli myös katsottava tuottavan samanlaisen tulon, sentähden ja kun mahdollisuus kerrotulla tavalla käyttää tuota maapalstaa, mikä 115
mahdollisuus eli ollut olemassa jo ennen pakkohunastustilaisuutta, 14 päivänä Keinäkuuta 1898 annetun, kiinteän omaisuuden pakkohunastusta yleiseen tarpeeseen koskevan lain 8 SSn mukaisesti, oli huomioon otettava ja sen arvioiminen tapahtuva kallumman käyvän hinnan mukaan, on Kihlakunnanoikeus katsonut, samoin kuin jutussa valallisesti kuulustetut paikkakunnan oloja tunteneet henkilöthin olivat todistaneet, Heikki Klemolan puheenalaisesta maapalstasta, mikä ei ollut rasitettu sellaisilla oikeuksilla, jotka olisivat oikeuttaneet siitä maksettavan korvausmäärän alentumisen tahi tallettamisen, vaatiman korvauksen, viisikymmentä penniä neliömetrilta, kohtuulliseksi sekä senvuoksi, perustuen säännöksiin vastamainitun lain SS, 49 ja 53 SS:ssä, määrännyt, että Rautatiehallituksen tuli viidenkymmenen pennin mukaan neliömetulta eli niinmuodoin kolmellatuhannella markalla korvala Heikki Kitemolalle sanottu maapalsta ja siis, koska Rautatiehallitus ja oli maksanut Heikki Klemolalle tuhat kaksisataa markkaa, velvoittanut Rautatiehallituksen tämän lisaksi, sen hallussa olevista valtiovaroista, kuitin saadessaan suorittamaan Heikki Klemolalle tuhat kahdeksansataa markkaa ynnä kuuden prosentin koron, lukien 22 päivästä Marraskuuta 1902, jolloin Rautaliehallitus oli joutunut maapalstan omistajaksi, kunnes täysi maksu toimitettiin. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Rautatiehallitus oli vetoamalla saattanut jutun, on puheenalaisessa tuomiossa vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen. Hovioikeuden tuomioon on Rautatiehallitus anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Heikki Klemola on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Rautatiehallitus ole esiintuonut syytä muuttaa, Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiola, joka siis jää pysyväiseksi, minkä ohessa Rautatiehallitus velvoitetaan suorittamaan Heikki Klemolalle, hänellä täällä 416
jutun vuoksi olleiden kulunkien korvaukseksi, kuusikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: R. A. Borde. C. Wilskman I A. W. Granström. C. J. Timgren. 1ne Augusti: O. F. Mölin Kesäkuun 15 päivänä 1907. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, torpan luovuttamista koskevassa jutussa, jossa Eräjärven kappelin Vihasjärven kylässä asuva Torppari Aapeli Kataisto on hakijana sekä samasta kylästä kotoisin olevat Talolliset Juho Markunpoika Markkula ja Juho Kustaa Juhonpoika Markkula vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 15 päivänä Kesäkuuta 1907. Keisarillinen Senaatti on itsellen. sä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa Aapeli Kataistolle toimitetun haasteen nojalla on Juho Markkula Längelmäen ja Kuoreveden pitäjäin ynnä Eräjärven kappelin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa 29 päivänä Lokakuuta 1903 lausunut, että Aapeli Kataiston vanhemmat Tahvo Heikinpoika Kärki ja tämän vaimo Loviisa Sisakintytär 27 päivänä Helmikuuta 1854 olivat myyneet Tihasjärven kySäsnä. R. A W. - C; F. - G. W. C. A - A. A. G. /B. F. M. 117 No 841. Pag. 1808. 1906.
lässä omistamansa Markkula eli Kärki nimisen talon Talolliselle Tuomas Tuomaanpoika Kärelle, pidättä en samana päivänä tehdyllä kauppakontrahdilla itselleen elinäjakseen ja lapsilleen niin pitkäksi ajaksi kuin laki sen tallisi talon maalla olejan Kataiston torpan; ja koska TahvoKärki ynnä Loviisa Iisakintytär sittemmin olivat kuolleet sekä laissa myönnetty pesin vuokra - aika viisikymmentä vuotta kului loppuun Maaliskuun 14 päivänä 1904, on Juho Markkula, ilmoittaen 27 päivänä Lokakuuta 1902 myyneensä Markkulan talon Juho Kustaa Markkulalle, mutta samalla pidättäneen itselleen määräajaksi talon hallintooikeuden, vaatinut, että Aapeli Kataisto, jolle jo Marraskuussa vuonna 1902 oli annettu asiannukainen muuttokäsky, velvoitettaisiin Maaliskuun 14 päivänä 1904 muuttamaan, pois Kataiston torpasta sekä jättämään se Juho Markkulan vapaasti hallittaväksi ja nautittavaksi, johon vaatimukseen Juho Kustaa Markkula on yhtynyt Asiasta kuulustettuna, on Aapeli Kataisto väittänyt, että hänen nautintoja hallinto-oikeutensa Kataiston torppaan perustui Tahvo Kärelle ja Loviisa Iisakintyttärelle sekä heidän lapsillen sa edellämainitussa välikirjassa pidätettyyn elinkautiseen nautinto-oikeuteen, minkä vuoksi ja kun tuon välikirjan vakuudeksi Markkulan taloon hankittu kiinnitys vielä oli voimassa, Aapeli Kataisto on vastustanut kannetta Kihlakunnanoikeus on ylläsanottuna 29 päivänä Lokakuuta 1903 julistamassaan päätöksessä mainitsemillaan perusteilla velvoittanut Aapeli Kataiston, joka ennen Tuomaanpäivää vuonna 1902 oli saanut muutto käskyn, häätämisen uhalla viimeistään 14 päivänä Maaliskuuta 1904 väkineen ja tavaroineen muuttamaan pois Kataiston torpasta sekä jättämään torpan viljelyksineen ynnä Juho ja Juho Kustaa Markkulalle kuuluvine huoneineen näiden vapaaseen hallintaan. 118
Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Aapeli Kataisto oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa 27 päivänä Kesäkuuta 1906, koska kieltämätöntä oli, että Tahvo Kärki ja Loviisa Iisakintytär 27 päivänä Helmikuuta 1854. tapahtuneessa Markkulan talon kaupassa olivat pidättäneet itselleen elinajakseen sekä lapsillensa niin pitkäksi ajaksi kuin laki salli Kataiston torpan vuokraoikeuden, ja pesin aika, joksi vuokrakontrahtia siihen aikaan saatiin tehdä muutoin kuin elinajaksi, oli silloin voimassa olleen maan vuokraamisesta maalla 13 päivänä Kesäkuuta 1800 annetun Kuninkaalli, sen asetuksen mukaan viisikymmentä vuotta sekä nuo viisikymmentä vuotta kauppakontrahdin teosta joolivat kuluneet umpeen, vahvistanut sen lopputuloksen, johon Kihlakunnanoikeus oli asiasta johtunut, jota paitsi Aapeli Kataisto velvoitettiin suorettamaan Juho ja Juhoo Kustaa Markkulalle maksut heidän kappaleestaan Hovioikeuden tuomiota, viisitoista markkaa kahdeksankymmentä penniä. Hovioikeuden tuomioon on Aapel li Kataisto anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Juho ja Juho Kustaa Markkula ovat säädetyssä järjestyksessä vastannet. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Aapeli Kataisto ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi, minkä ohessa Aapeli Rataisto velvoitetaan maksamaan Juho ja Juho Kustaa Markkulalle, heillä täällä asian vuoksi olleiden kulunkien korvaukseksi, kuusikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti. R. A. Brede. J. Wilsman A. W: Granskom. C. J. Tingren 1al Augusti 419
120 SS: 842. Pag. 183 R. D. 1906. Den 15 Juni 1907. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Åbo Hofrätt inkommet mål emellan Sotaremästarbankan Katarina Amanda Waal eller Valkeapää, från Helsingfors stad, sökande, samt utredningsmannen i numera aflidne Skeppbysbyggmästaren Karl August Lindbloms efterlämrade bo Handlanden Oscar Gröndahl, från Åbo stad, svarande, angående ersättning: Gifven uti Justitiedepartemen tet den 15 Juni 1907. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande: Efter Katarina Amanda Waal samt jämväl i Helsingfors bosatta Vårdshusid kareänkan Aurora Nätälia Silén och Konstförvandtsänkan Anna Josefina Heiekelberg ågången stämning har Karl August Lindblom vid Rädstufvurätten i sagde stad anfört, att Lindblom, sedan han år 1893 ingått äktenskap med HandlandeEnkan Olga Emilia Lövegren och bemälda makar därförinnan genom äktenskapsförord förbehållit sig sina tillgångar till Och: R. A. W. C; W. - 64 - Af