Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
de af nämnda gravationer, till den del Herman och Sonja Hagman icke för desamma öfvertagit ansvarigheten, samt en af de vasentliga förutsättningarna för köpet sålunda bortfallit, hafva Herman och Sonja Hagman, hvilka imellertid till makarna Backman af köpeskillingen erlagt 4500 mark, yrkat att ifrågavarande köp måtte upphöfvas samt Gustaf Alfred och Emilia Sovisa Backman åläggas att till Herman och Sonja Hagman återbära nästnämnda belopp jämte ränta därå, hvarhos Herman och Sonja Hagman gjort anspråk på godtgörelse för umgälderna å rättegången. Öfver käromålet hörda hafva Gustaf Alfred och Emilia Lovisa Backman emotsett förkastande af detsamma Häradsrätten har medelst den 8. september 1913 afkunnadt utslag på upptagna skäl förkastat Herman och Sorija Hagmans i målet utförda talan Hofrätten, under hvars pröfning Herman och Sonja Hagman i vade väg dragit målet, har genom den 31. juli 1916 däri gifven dom funnit väl utredt vara att ehuru Gustaf Alfred och Emilia Lovisa Backman vid ifrågakomna hemmansförsäljning åtagit sig ansvarighet för att hemmanet icke belastades af andra gravationer, än de i köpebrefvet uppräkna de, lägenheten dock vid tiden för köpslutet varit intecknad till säkerhet för Berndt Fredrik Fagerströms ofvanberörda fordran och Gustaf Edvard Lönnbergs nyttjanderätt samt besvärad med Emil Sahlströms inregisterade legorätt; men alldenstund Berndt Fredrik Fagerströms fordran blifvit gulden redan den 1 december 1912 samt den till säkerhet för samma fordran beviljade inteckningen dödats den 2. Juni 1913, fördenskull och emedan den omständigheten, att den försålda lägenheten graverades af omordade nyttjanderätter, i anseende till makarna Backmans antydda ansvärskyldighet icke utgjorde laglig grund för Herman och Sonja Hagmans yrkande 70
på köpets återgång, har Hofrätten låtit bero vid det slut, hvari Häradsrätten i saken stannat, äfvensom skyldigkänt Herman och Sonja Hagman att, gemensamt eller den af dem, som tillgång ägde med sextio mark ersätta Gustaf Alfred och Emilia Sovisa Backman deras i Hofrätten för målet hafda kostnader. Uti Hofrättens dom hafva Herman och Sonja Hagman anhållit om ändring medelst deduktion, hvaraf duplitton uttagits af Gustaf Alfred Backman, som dock icke hit inkommit med bemötande af densamma. Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Herman och Sonja Hagman icke hafva anfört skäl till ändring uti Hofrättens ofvanberörda dom, hvarvid alltså skall förblifva och ålägges Herman och Sorja Hagman att till Gustaf AlFred Bäckman gälda afgifterna, tjuqvätta mark, för hans exemplar af denna Senatens dom. Betalle, som vederbör, till efterrättelse Asian Schauman. länder. Finlands Sonat: Julius Gretenfritt. Axel Carpintus Julius Gretenfritt. Axel Carpintus Väinö Hirvinen. F. A Pehvoner.
Den 29 oktober 1917. Finlands Senats dom uti ett, på redsatt revisionskilling, från Wasa Hofrätt inkommet sjörättsmål mellan Finska Bergningsaktiebolaget Nartun, i Helsingfors stad, sökande, samt Sjökaptenen John Engblad i egenskap af besältafvare å angfartyget Tärnän, hvars hemort är Gamlakarleby stad svarande: Gifver uti Justitirdepartementet den 29 oktober 1917. Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhämtat följande: På stämning å Sjökaptenen Engblad till Rådstufvurätten i Tikolaistad har Finska Bergningsaktiebolaget Septemdärstädes anfört, att vidare angfarten get Tärven under resa från staden Sundsvall i konungariket Iverige till Nikolaistad den 3 Juli 1915 grundstött i närheten af Norrckän fyr samt beförhafvaren å bolaget tillhöriga bärg ningsängaren Meristani Sjökartenen Qtr: J. G. - F. B. - K. - V. B., No 1288. Pag. 360. R. D. 1076.
Hardus Larsson, efter därom erhållen underrättelse, samma dag begifvit sig till strandningsplatsen och därå med Sjekapteren Engklad uppgjort skriftligt kontrakt, hvari Sjökaptenen Causöen förbundit sig att med ång fartyget Anistani bärga; hvarå och till säker hanen införa anosarfyget Tarman mot en berörda bolag tillkommande ersättning af en tredjedel utaf det bärgades värde, hvilken ersättning i betraktande af haveristens nödställda läge å berg grund i öppna halvet samt den med bärgningen förenade rick icke var otillig, på hade Sjökaptenen Eng blad det oaktadt undandragit sig att erlägga den utalade bärgningslönen, utgörande, enär ängfarten get Tämän i skadadt dock vid omställd besittning värderats till 41050 mark, 1865 mark 33 penni; i anseende hvartill Finska Bengnings aktiebolaget Septun yrkat Fjakartenen Engblade förpliktande att utgifva nästsagde belopp med sin procents ränta därå från stämningsdagen samt att därhos godtgöra bolaget dess kostna der i målet. Hörd öfver käromålet har Sjökap terien Engslad, under erkännande af att han undertecknat förberörda kon trakt, likväl med härigyn ej mindre därtill att grundstötningen skett i öfpen bjö, som vid tillället gått hög, än till den däraf föranleddå forän att fartyget blevi orak förmenat bäng ningsstälet vara ingånget i sådant nödtillstånd, att detsamma järnlikt 10 SS: i Sjölagen, gifven den 9 juni 1873, ej vore för honom bindande, samt med afseende därå att bärgningen för Sex sistans varit synnerligen lått och att Tämäns besättning därvid medverkat ansett bärgningsbolaget vara fullt godt gjordt för bärgnings arbetet med en tolkedel af det bärgade ångförtyget Tämäns ofvan uppgifna värde och förty emotsett, att bärgningsaktiebolagets anspråk måtte på antydt sätt nedsättas. I afgifvet genmäle har Finska Bergningsaktiebolaget Sextun betridt. 99
att vid bärgnings tillfället sådant nöd tillstånd förellegat, att detsamma skulle hafva betagit giltigheten af det emellan Sjökartenerne Larosen och Engblad upprättade kontraktet, om hvars ingående Enoblad dessutom öfverlagt med en vid tillfället närvarande delägare i angfartyget Tåmän och mot hvilket Engblad ej heller efteråt, sedan det uppgifna nödtillståndet upphört, anmält protet, hvarjämte bolaget beträffande. anmärkningen om berättningens å Tärnan medverkan vid bärgningen framhållit att sådan medverkan tagits i beräkning vid kontraktets uprättande. Sedan Sjokaptenerne H. J. Gallenius och Johan Emil Rönneholm i egenskap af tillkallade vakkunnige afgifvit utlåtande, har Rådstufvurätten medels den 20 mars 1916 afkunnadt utdrag funnit utredt vara, att sedan angfartyget Tämän på morgonen förenämnda dag grundstött å det så kallade Berggren det utanför Tornckärs fyr, Sjökaptenen Enghlad medels skriftlig afhandling af samma dag anmodat Finska Berg ningsaktiebolaget Kaptun att mot en godtgörelse af en tredjedel utaf det bärgades värde söka bärga och till på ker hänen införa haveristen; att Sjökaptenen Larosen med bärgnings ängaren Assistans begynt bärgningsarbetet skekan 8,45 eftermiddagen samma dag samt slutfört detsamma något efter klockan 1/2 midnatt, då haveristen ehogs blott och på anhållan af Sjökaptenen Lars sen åtföljde bärgningsängaren till ett annat ängfärtigs etravudnings plats för att biträda vid detta bärgning hvarefter Tarnan med egen kraft, men under bärgningsångarens ledning inlöpt i Jaiklot härven den 4 juli klockan 8 eftermiddagen; att heveristen deltagit i börgnings arbetet såväl med sin markenhaft som med sin besättning; att bärgarens möda och om borg varit synnerligen ringa, medan däremot deras rior måste anders hafva varit något större än under nämäla förhållanden; samt att häveristens läge varit synnerligen färligt, enär olycks platsen legat i öppna hafvet och vid 100
strandnings tillfället gått sjö, som kommit färtyget att hugga mot ett berörgrund fullströdt med stenar, och framkollat en obetydlig läcka; i anseende hvartill och då bolaget fullgjort sitt bärgningsarbete Rådstufvurätten, i stöd af 164 och 166 SS SS i Sjölagen, ålagt Sjokaptenen Engblad, som funnits af botande fara hafva varit tvungen att underteckna ämberörda bärgningskontrakt, att i sin egenskar af befällhafvan å ängfartyget Tärnän af skopp förmögenheten till Finska Bergnings aktiebolaget Nerteen emot hvilto utgifva en åttondedel af det bärgades värde 41050 mark med 5131 mark 25 penni jämte fem procents årlig ränta därå från utämningsdagen den 16 Juli 1915 till full betalning följde; och jämte det, i anseende till sakens beskaffenhet, Finska Bergningsaktiebolaget Bertun själf fick vid kännas aina rättegångskostnader, ålades parterna att, till hälften hvar, åt de vakkunnige i målet utgifva, åt Lieckonsuksi Karl Murtén, hvilken i sådan egenskap vid fem sammanträden i målet vid Rätten tillstädesvarit, femtio mark samt åt Sjökaptenen Gallenius för åtta sammanträden och för ett af honom jämte Sjökaptenen Röranholm afgifvet utlåtande tillhopa nittio mark och åt Bjökaptinen Rönnholm för tre sammanräden samt nyssberörda utlåtande samman lagdt fyratio mark. Hofrätten, under hvars pröfning såväl Finska Bergningsaktiebolaget Septem som Sjökaptenen Engblad i väderig den git målet, har genom dom den 6 oktober 1916 låtit vid Rådstufvurätters utdrag bero i öfrigt, utom att den af bolaget i anspråk tagna bärgarlönen, i anseende därtill att berättningens å ängfartyga Tärnan medverkan vid bärgningen varet synnerligen ringa, fastställdes till en sjettedel af det bärgades värde eller till sortusen åttahundra fyratioen mark sextiösen penni, hvilket belopp jämte fem procents årlig ränta från den 16 juli 1915 Sjökaptenen Engblad förty bor de af det bärgade fartygets värde till Finska Bergnings äktiebolaget Sextun utgifva, hvarjävite Sjökartenen Engblad 101
ålades att med niohundra mark ersätta bärgningsbolaget dess kostnader i målet vid Rådstufvurätten; med hvilken änd ring vid Rådstufvurättens utslag i öfrigt, eller vidkommande de sakkunniges arfvoden, skulle kero. Uti Hofrättens dom har Finska Bergnings aktiebolaget Sextun anhållit om ändring medels deduktion, den Sjökartenen Engblad bemött. Senaten har tagit målet i öfvervägande; och som Finska Bergnings aktiebolaget Bertun medels förenämnda aftal, på grund hvaraf bärgningen af angfartyget Förmån efter dess ifrågakomma grundstötning utförte, blifvit af Sjökartenen Engblad tillförsäkradt i bärgarlön en tredjedel utaf det bärga des värde och den i målet förebragta utredningen icke gifver vid handen, att Sjökaptenen Engblad varit genom fara nöstvungen att samtycka till nämnda bärgarlön, pröfvar Senaten rättvist att, med förkastande af invändningen om sådant nödtrång och med ändring i denna del af Hofrättens dörr och Rådstufrurättens utslag, ålägga Sjökaptenen Engblad i egenskap af befälhafvare å ängförtyget Tärnan att jämlikt ånnämnda aftal och enär förty get i dess skedade skick uprskattats till fyratioettusen femtio mark, till Tinska Bergningsaktiebolaget Sehtun genast utgifva en tredjedel af detta belopp med trettontusen sexhundra åttiotre mark trettiotre hvemi jämte fem procents ränta från stämningsdagen den 16 Juli 1915 med hvilken ändring vid Hofrättens dom i öfrigt eller beträllande rättegångskostnaderna och de sakkuunige tillagda arfvoden kommer att förblifva. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Finlands Senat: Julius, Grötenspelt. SS: 8 Väinö Hirvinen- Axel Charpentus Vilhelm Blåfield. Uno Strömstin. 102
Marraskuun 2. päivänä 1917. SS: 20 13. Suomen Senaatin tuomio nostorahoin Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, ulosmitatun omaisuuden omistusoikeut ta koskevassa jutussa, jossa ovat Talollinen Tuomas Ollikainen, Kesälahden pitäjän Varmonniemen kylästä, hakijana sekä samassa kylässä asuva Talollinen Pekka Luukkainen tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 2. päivänä marraskuuta 1917. Senaatti on itsellensä esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa Sittenkuin Ulosottoapulainen Ivar Karjalainen saamansa määräyksen nojalla oli Pekka Luukkaisella larmonniemen kylässä asuvalta Loismieheltä Adam Olli kaiselta olevan, tuomiella vahvistetun saatavan suorittamiseksi 26. päivänä kesäkuuta 1914. Adam Ollikaisen omaisuutena tämän luona ulosmitannut yhteensä 200. marLäsnä: År B. A. W. H. B. H. R. Pag 84 RD 1917
kan arvoiset, punaisen ja valkoisen lehmän ja Tuomas Olli kainen oli Kuopion läänin Kuvernööriltä anonut että, koska ulosmitattu omaisuus kuuluu hänelle, ulosmittaus kumottaisiin, on Kuvernööri, saatuansa asiasta Pekka Luukkaisen ja Adam Ollikaisen selitykset sekä IvarKarjalaisen lausunnon, 31. päivänä elokuuta 1914. antamassaan päätöksessä lausunut omistusoikeuden ulosmitattuun omaisuuteen tulleen riitaiseksi ja sen vuoksi osoittanut Tuomas Ollikaisen asianomaisessa tuomioistuimessa näyttämään toteen omistusoikeutensa sanottuun omaisuuteen Tämän jälkeen on Tuomas Olli kainen, haastutettuansa Pekka Luukkaisen ja Adam Ollikaisen, Kesälahden pitäjän käräjiäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinut, että puheeksi tulleet kaksi lehmää ja listettaisiin hänen omiikseen, minkä ohessa Tuomas Ollikainen on ano 104 nut korvausta oikeudenkäyntikuluistaan. Pekka Luukkaisen vastustettua kannetta ja sittenkuin Adam Olli kaista ja Ivar Karjalaista myös oli jutussa kuullu, on Kihlakunnanoikeus 13. päivänä huhtikuuta 1916. julistamassaan päätöksessä lausunut selvitetyksi, että kysymyksessä olevat ulosmitatut punäinen ja valkoinen lehmä olivat Tuomas ja Adam Ollikaisen yhteistä omaisuutta; ja on Kihlakunnanoikeus määrännyt, että Suomas Ollikainen asian laatuun nähden sai itse kärsiä hänellä jutussa olleet kulut Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Tuomas Ollikainen oli vetoamalla saattanut jutun, on 16. päivänä tammikuuta 1917 antamallaan tuomiolla jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan ja velvoittanut Tuomas Ollikaisen suorittamaan Pekka Luukkaiselle viisi kymmentä markkaa hänellä jutun
vuoksi Hovioikeudessa olleiden kulujen korvaukseksi Hovioikeuden tuomioon on Tuomas Ollikainen anonut muutosta. Senaatti on tutkinut tämän ja tun ja katsoo, ettei Tuomas Ollikainen ole esittänyt syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootSuomen Senaatti: August Lybergk. Jormo Nordgren. August Lybergk. Janu Nordgren. A. W. Heikkilä. F. Pehvoner 1. Harry BergrottiMarraskuun 5 päivänä 1917. Suomen Senaatin tuomio nostorahoin Turun Hovioikeudesta tullassa, kiinnityksen mitättömäksi julistamista koskevassa jutussa, jossa ovat Isännöitsijä Juho Kalliola, Turun kaupungista, hakijana sekä Varatuomari Väinö Valter Alopaus, Talonomistaja Johan Oskar Ottila ynnä hänen konkurssipesänsä toimitsijamies Varatuomari Herman Fagerlund ja Alastaron pitäjän Niinijoensuun kylästä kotoisin olevan Tilallisen Kaarlo Emil Korpisen konkurssipisän toimitsijamies Varatuomari Axel Gustaf Tingren, kaikki niinikään turusta, saapuville tulleina, mutta Kaarlo Emil Korpinen ja hänen vaimonsa Aleksandra Korpinen, tulematta jääneinä vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 5 päivänä marraskuuta 1917. Genaatti on itsellensä esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Sittenkuin Varatuomari Alopaeus oli Läsnä: A. N. Bl. J.N. t. K. H. /A. B. 105 No 208. Pag. 134. R.D. P.
asianomaiselle kruununvoudille täytäntöönpantavaksi antanut Turun kaupungin Raastuvanoikeuden 1 päivänä Lokuuta 1912 julistaman päätöksen jolla Kaarlo Emil Korpinen oli Johan Oskar Ottilan Varatuomari Alopaukselle perittaväksi siirtämän 20 päivälle kesäkuuta 1912 päivätyn yhdeksi kuukaudeksi asetetun, Korpisen hyväksymän vekselin perusteella velvoitettu Alapaaukselle maksamaan 7858 markkaa 25 penniä korkoineen ja oikeudenkäyntikulujen korvauksineen, oli Korpisen aviopuollen omistama edellämainitussa Kiinijoensuun kylässä oleva Kraatari niminen verotalo 22 päivänä lokakuuta 1912 julistettu ulosmitatuksi ja määrätty 6 päivänä helmikuuta 1913. toimitettavalla pakkohuutokaupalla myytäväksi sanotun päätöksen sisällyksen suorittamiseksi. Koska Korpisen aviopuolet, vaikka he olivat tienneet ulosmittauksesta, kuitenkin olivat 3 päivänä joulukuuta 1912 Seimaan ja Alastaron pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa hakenut ja, kun ulosmittauksesta ei oltu sitä ennen ilmoitettu tuomarille, saaneetkin Kraatarin taloon kiinnityksen erään samalle paivälle päivätyn, haltijalle asettamansa 2000 markan velkakirjan vakuudeksi, jonka velkakirjan haltijana Juho Kalliola sitten edellämainitussa pakkohuutokaupassa oli valvonut sanotun velkakirjan sisällyksen, ja kun siitä oli johtunut että kysymyksessäolevasta kiinteistöstä pakkohuutokaupassa tarjottu hinta, jota ei ottu hyväksytty, ei olisi täysin riittänyt kerrotun vekslipäätöksen suoritukseksi, ovat Varatuomari Alopaeus ja hänen myötäpuolensa mainitussa Kihlakunnanoikeudessa anonut että sanottu kiinnitys julistettaisiin mitattömäksi Asiassa kuultuna on Juho Kalliola väittänyt että, koska puheenalainen kiinnityspäätös oli saanut lain voiman, Kihlakunnanoikeus ei voinut sitä purkaa eikä siis myökään ottaa käsiteltäväkseen tätä juttua, jossa Varatuomari Alopaus ja hänen 100
myötapuolensa sitäpaitsi jo olivat menettäneet kannevaltansakin, he kuneivät ollut pannut kannetta vireille vuoden kuluessa siitä, kun olivat saanut tiedon kiinnityksen vahvistamisesta. Muuten on Juho Kalliola katsonut, ettei asia ensinkään koskenut häntä, koskei kyseenalainen velkakirja maa ollut hänen hallussaanja on Kalliola näin ollen pyytänyt kannetta hyljättäväksi. Sittenkuin Korpisen aviopuolillekin oli annettu tilaisuus vastata kantuseen, heidän sellaista etua kuitenkaan käyttämättä, on Kihlakunnanoikeus, jossa Juho Kalliola on pyytänyt korvausta oikeudenkäyntikuluistaan, 10 päivänä huhtikuuta 1916 julistamassaan päätöksessä hyljännyt perusteettomina Juho Kallolan väitteet siitä, ettei Kihlakunnanoikeus voinut ottaa tätä asia käsiteltäväkseen sekä ettei Varatuomari Alopaussella ja hänen asiakumppaneillaan enää ollut siinä kannevaltaa; ja mitä itse asiaan tuli, niin koska Kraatarin talo 3 päivänä joulukuuta 1912, jolloin riidanalainen kiinnitys siihen vahvistettiin, ulosmitattuna oli ollut hukkaamiskiellon alaisena eivätkä Korpisen aviopuolet, jotka olivat tiinneet että Kraatarin talo oli kirjoitettu ulosottoon ja 22 päivänä lokakuuta 1912, hakiessaan kiinnityksen vahvistamista olut ollut vilpittomassa mielessä, on Kihlakunnannanoikeus, nojautuen Ulosottolain 7. luvun 8 SS:n 3 momenttiin, verrattuna saman luvun 3 SS:n 2 momenttiin ja mainitun lain 4 luvun 30 SSn 1/2 momenttiin, julistanut puheenalaisen kiinnityksen mitättömäksi; ja sai Juho Kalliola asian näin käyden itse kärsiä oikeudenkäyntikulunen Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Juho Kalliola oli vetoamalla saattanut jutiin, on 16 päivänä helmikuuta 1917 antamallaan tuomiolla jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan ja velvoittanut Kalliolan suorittamaan Varatuomari Alopeaukselle ja hänen myötäpuolilleen, heillä ju107
tun vuoksi Hovioikeudessa olleiden kulujen korvaukseksi, yhteensä kuusikymmentäviisi markkaa Hovioikeuden tuomioon on Juho Kalliola anonut muutosta perustelmalla, johon Varatuomari Alopaus ja hänen asiakumppaninsa ovat vastannet. Omaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Juho Kalliola ole esittänyt syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Juho Kalliola suorittamaan Varatuomari Alopaaukselle ja hänen myötapuolilleen heillä jutun vuoksi Senaatissa Meiden kulujen korvaukseksi, sata kaksikymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Suomen Senaatti: August Gbergs.  V. Vännes Peltonen August Gbergs.  V. Vännes Peltonen Johan Nordgrén. F. A Pelkonen, A. W. Heikkilä. ./. Hälle Bergroth Marraskuun 6 päivänä 1917 Suomen Senaatin tuomio nostorahoin Kiipurin Hovioikeudesta tulleessa, perinnönjaossa annettujen ilmoitusten valalla vahvistamista koskevassa jutussa, jossa ovat Talollinen Juho Hirvonen, Johan majärven pitäjän Onkamon kylästä, hakijana sekä Talol linen Matti Hirvonen, samas ta kylästä, saapuville tullee na, mutta Talolliset Antti Hirvonen, Rääkkylän pitäjän Rääkkylän kylästä, ja Evert Siljander, Kihtelysvaaran pitäjän Anton kylästä, viimeksimainittu vaimonsa Wilhelmiina Hirvosen edusmiehenä, poisjääneinä vastaajina. Annettu Oikeusosastossa marraskuun 6 päivänä 1917. Ienaatti on itselleen esittelyttä nyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa Sittenkuin Tohmajärven ja PalkLäsnä: J.S. - P. H. - V. B. — F.L. A. S.a 108 No 2024. No 2024. Pag. 345 R. D. 1916
järven pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeus oli toukokuun 17 päivänä 1911 julistamallaan päätöksellä Antti ja Wilhelmiina Hirvosen ynnä muiden kanteen johdosta velvoittanut, paitsi muita, Juho Hirvosen luovuttamaan Juho, Matti, Antti ja Wilhelmiina Hirvosen isän, huhtikuun 11 päivänä 1896 kuolleen Talollisen Tahvo Hirvosen jäämistön sellaiseen jakoon, että muiden muassa Antti ja Wilhelmiina Hirvosen osuudet sanotusta pesästä tuli sivat erotetuiksi ja jätetyiksi heidän vapaaseen hallintaansa sekä sen johdosta syyskuun 13 päivänä 1911 toimitetussa perinnönjaossa oli ilmoitettu pesässä olevan omaisuutta 80472 markan 8 pennin arvo ynnä velkoja 455 markkaa 10 penniä ja sittemmin laadittuun luetteloon merkitty edellisen lisäksi omaisuutta 644 markan 50 pennin arvo, ovat Matti Hirvonen ja hänen ensinmainitut myötäpuolen sa sanotussa Kihlakunnanoikeudessa vaatineet, että Juho Hirvonen velvoitettaisiin valallaan vahvistamaan, että hän oli perinnönjaosta tehtyyn toimituskirjaan ja mainittuun lisäluetteloon oikein ilmoittanut pesän varat ja velat. Juho Hirvosen vastustettua kan netta lakiin perustumattomana sekä pyydettyä korvausta oikeuden käyntikuluistaan on Kihlakunnan oikeus marraskuun 18 päivänä 1912 julistamallaan päätöksellä siinä esitetyistä syistä hyljännyt kanteen sekä velvoittanut Matti Hirvosen ja hänen myöläpuolensa yhteisvastuut lisesti maksamaan Juho Hirvoselle hänen oikeudenkäyntikulunkiensa korvaukseksi seitsemänkymmentä viisi markkaa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Matti Hirvonen myötäpuolinen vetaamalla oli saattanut jutun, on syyskuun 14 päivänä 1916 antanut siihen tuomion; ja koska Juho Hirvonen oli Kihlakunnanoikeuden toukokuun 17 päivänä 1911 julistetulla päätöksellä velvoitettu luovuttamaan muiden muassa hänen hallussaan ol109
lut Tahvo Hirvosen jäämistö jakoon ja Juho Hirvonen siis Perintökaaren 12 luvun 1 SS:n määräysten johdosta, verrattuina saman kaaren 9 luvun 1 SS:n säännöksiin, sellaisena kuin viimeksimainittu lainpaikka on asetuksessa syyskuun 7 päivältä 1911, oli ollut velvollinen puheenaolevassa perinnönjaossa valansa ehdolla oikein ilmoittamaan kaiken pesän omaisuuden, on Hovioikeus, huuden Kihlakunnanoikeuden päätöksen, mainittu jen lainpaikkain nojalla velvoitta nut Juho Hirvosen Kihlakunnanoikeudessa viimeistään niissä käräjissä, jotka kuukauden kuluttua Hovioikeuden tuomion antamisesta käräjäkunnassa ensiksi alkaisivat, vannomaan ettei hän ollut sanotusta perinnönjakokirjasta ja siihen liitty västä lisäluettelosta mitään tieten taiten salannut eikä poisjättänyt, vaan että hän oli kaikki niihin oi kein ilmoittanut. Hovioikeuden tuomioen on Juho Hirvonen hakenut muutosta perustetmalla, johon Matti Hirvonen on vastannut. Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo Matti Hirvosen ja hänen myöläpuollensa kysymyksessä olevalta vaatimukselta puuttuvan tukea laissa, minkä vuoksi Senaatti harkitsee oikeaksi, kumoten Hovioikeuden tuomion, jättää sen loppu päätöksen pysyväksi, johon Kihlakunnanoikeus on jutussa johtunut. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Suomen Senaatti: Julius, Gretenfelt. Vilhelm Blåfield. Täinö Hirvinen F. O. litus. Afred Sarva. 110
No 2033. No 2035 Sivu 72 RD. 91 Marraskuun 7 päivänä 1917. Suomen Senaatin tuomio nostorahoin Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa sukulunas tusjutussa, jossa ovat Valkealan pitäjän Jokelan kylästä kotoisin olevat Talolliset Otto ja Elias Vähä- Askola, Itsellinen Otto Koutilainen, vaimonsa Helena ViihäAskolan edusmiehenä, Talollisen tytiir Liisa Stiina Viihä- Askola ja Lautamies Elias Arvila, alaikäisen Talollisentyttären Matilda Vähä- Askolan holhoojana yhteisesti hakijoina sekä saman pitäjän Selänpään kylässä asuvät Talolliset Sylvester Latipää ja Tobias Karppinen viimemainittu vaimonsa Anna Maria Lutipään edusmiehenä, yhteisesti vastaajina. Annettu Oikeusosestossa marraskuun 7 päivänä 1917. Senaatti on itullensä enttelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kyynnyksessä, saanut tietäis seuraavaa: Valkealan pitäjän käräjjäkunnan Läsnä J. G. - V. H. - 1. B. — F. 0. L. V. O. P.