Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
la aluella asumaan, Sergei Petroff on, katsoen joka tapauksessa olevansa oikeutettu saamaan hyväkseen lähtöajan, vastustanut kannetta Kihlakunnanoikeus on sen jälkeen sanottuna 1 päivänä Lokakuuta 1906 itse asiaan julistamallaan päätöksellä lausunut että, koska se välikirja, johon Sergei Petroff oli perustanut oikeutensa saada hallita puheena olevaa aluetta, oli Kihlakunnanoikeuden lainvoiman saaneella päätöksellä 24 päivältä Helmikuuta 1915 julistettu mitättömäksi, eikä Sergei Petroffollut väittänytkään, että hänelle ennen 1 päivää Tammikuuta 1904 tehdyn suullisen välipuheen mukaan oli luvattu vuokraoikeus mainittuun alueeseen, sentähden ja kun Sergei Petroff, joka niin ollen ilman laillista oikeutta hallitsi samaa maa-aluetta, ei ollut oikeutettu saamaan hyväkseen lähtöaikaa, Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Sergei Petroffin ennen 1 päivää Helmikuuta 1907 muuttamaan alueelta sekä viemään pois kaikki sillä olevat rakennuksensa, uhalla että Olga Klementjeva ja hänen asiakumppaninsa muutoin olivat oikeutetut asianomaisen ulosottomiehen kautta toimeenpanemaan muuton Sergei Petroffin kustannuksella, minkä ohessa Sergei Petroff velvoitettiin oikeudenkäyntikulujen korvaukseksi maksamaan Olga Klementjevalle ja hänen asiakumppaneillensa seitsemänkymmentäviisi markkaa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Sergei Petroff oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiolla 23 päivänä Tammikuuta 1909 hyväksynyt Kihlakunnanoikeuden edelläkerrotun oikeudenkäynnissä julistaman väitepäätöksen sekä, mitä itse asiaan tuli, jättänyt sen Kihlakunnan oikeuden päätöksen varaan, minkä ohessa Hovioikeus on velvoittanut Sergei Petroffin kuudellakymmenellä markalla korvaamaan Olga Klementjevalle ja hänen asiakumppaneilleen heidän Hovioikeudessa jutun vuoksi olleet kustan nuksensa. Hovioikeuden tuomioon on Sergei Betroff anonut muutosta perustelmalla, jonka kaksoiskappaleen Olga Klement jeva, Konstantin Klementjeff ja Maria Kle378
mentjeva ovat täältä perineet, siihen kumminkaan vastaamatta Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Sergei Petroff ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi, kuitenkin siten että Sergei Petroffin tulee Oikeuksien määräämällä uhalla ennen 1 päivää Toukokuuta 1911 poistaa rakennuksensa puheenalaiselta maa-alueelta ja jättää alue Olga Klementjevan ja hänen asia kumppaniensa hallintaan; ja velvoitetaan Sergei Petroff suorittamaan Olga Klement jevalle ja hänen tänne saapuneille asiakumppaneilleen maksut heidän kappaleestaan tätä Keisarillisen Senaatin tuomiota, kaksikymmentäkahdeksan markkaa Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKejsarillinen Suomen Senaatin: Kytkunnas. Aleksi Käpy. Alfred Kiuksiala. Ako. Malin. Mannes Peltonen. 5 Marraskuun 24. päivänä 1910. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Kovioikeudesta tulleessa takaisinvoittoa koskevassa jutussa, jossa kuolleen Kruununnimismiehen Karl Vilhelm Langelin konkurssiin luovutetun pesän toimitsijamiehet Urkuri Juho Kristian Lehtovaara ja Herastuomari Kaarle Nukki, Mynämäen pitäjästä, ovat hakijoina sekä Myvämäen Säästöpankki kirjurinsä sanotun pitäjän Pirttimäen kylästä olevan Talollisen Heikki Simolan kautta vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 24. päivänä Marraskuuta 1910. Keisarillinen Senaatti on itsellensä sittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Sittenkun Kruununnimismies Emil Lyytinen, Kruununnimismies Langelin 11. päivänä Kesäkuuta 1904. kuoltua, oli Langelvainajan perillisiltä ostanut Ristimäki nimisellä nimismiehen asuintalolla olevat rakennukset ja niiden hinnan lyhennykseksi kuolinperän puolesta Läsnä: J. N. B. S.S. W. A - B. A. (A. L. No 1746. No 1746. Pag 210. R. D. 1910.
1. päivänä Huhtikuuta 1905. suorittanut Mynämäen Säästöpankkiin Langelin aikanaan kahdella eri velkakirjalla sieltä saamat lainat, yhteensä 2,500. markkaa, ovat Juho Kristian Lehtovaara ja Kaarle Nukki, edellämainitussa toimessaan, haastatettuaan Mynämäen Säästöpankin Mynämäen ja Mietoisten pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeuteen, siellä vaatineet että, koska Kruununnimismies Langelin kuolinpesä oli jälkeenpäin ilmaantuneiden velkain takia luovutettu konkurssiin, ja Mynämäen Säästöpankki ei ollut konkurssin paikalletulopäivänä 27. päivänä Helmikuuta 1907. valvonut mainituita saataviansa, Säästöpankki velvoitettaisiin, 9. päivänä Marraskuuta 1868. muun muassa velan maksosta kuolemantapauksessa annetun asetuksen 2. SS: nojalla, konkurssipesään takaisin suorittamaan kysymyksenalaiset 2,500. markkaa 6. prosentin korkoineen 1. päivästä Huhtikuuta 1905. sekä korvaamaan konkurssipesän oikeudenkäyntikulut. Sittenkun Mynämäen Säästöpankin puolesta oli kanteeseen vastattu ja Kruununnimismies Lyytistäkin jutussa kuulustettu, on Kihlakunnanoikeus 15. päivänä Toukokuuta 1907. julistamallaan päätöksellä siinä mainituilla perusteilla velvoittanut Mynämäen Säästöpankin Kruununnimismies Langelin konkurssipesään takaisin maksamaan vaaditut kaksituhatta viisisataa markkaa kuuden prosentin korkoineen lukien 1. päivästä Huhtikuuta 1905. kunnes täysi maksu tapahtuisi sekä kolnellakymmenellä markalla korvaamaan konkussipesän oikeudenkäyntikulungit. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Myrämäen Säästöpankki oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiolla 31. päivänä Toukokuuta 1910. sen ratkaissut; ja koska kysymyksessä olevat Kruununnimismies Langelin eläessään Mynämäen Säästöpankista velaksi ottamat kaksituhatta viisisataa markkaa on Lanpelin pesän puolesta vapaaehtoisesti suo380
ritettu Säästöpankille tekemättä ehtoa niiden takaisin maksamisesta, sen vuoksi ja kun ei edellämainitun lainpaikan säännökset velkojan velvollisuudesta konkurssiin - luovutuksen tapahduttua valvoa konkurssissa saatavansa, jos ta hän on saanut pesästä maksun, olleet tähän tapaukseen sovellettavia, on Hovioikeus, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen ja vapauttaen Mynämäen Säästöpankin sille pannusta maksuvelvollisuudesta, hyljännyt Juho Kristian Lehtovaaran ja Kaarle Nukin jutussa ajaman kanteen. Hovioikeuden tuomioon ovat Juho Kristian Lehtovaara ja Kaarle Nukki anoneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Heikki Simola on, Mynämäen Säästöpankin puolesta, säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, etteivät Juho Kristian Lehtovaara ja Kaarle Nukki ole esiintuoneet syytä muuttaa Kovioikeuden edellämainittua tuomiota, jonAlfred Lindström. ka varaan asia siis jää; ja velvoitetaan Juho Kristian Lehtovaara ja Kaarle Nukki konkussipesän varoista Mynämäen Säästöpankille suorittamaan kuusikymmentä markkaa korvaukseksi jille jutun käsittelystä täällä aihentuneista kustannuksista. Pätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: J. N. Ränlund Waltu Andersin Kuteni Härmen B. Anneberg 381
Den 26 November 1910. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsatt revisionsskilling från Kejserlige Åbo Hofrätt inkommit mål, angående utbe kommande af försäkringssumma emellan Banktjänstemannen Ala rik Nystén, från staden Nikolai stad, i egenskap af syssloman uti aflidne Lyvilektorn Filosiedok torn. Henrik Emanuel Aspelins till konkurs upplåtna bo, sökande. samt Olycksfall - Försäkrings Aktiebolaget Patria, med hemort i Helsingfors stad, svarande: Gifven uti Justitiedepartementet, den 26. November 1910. Kejserliga Senaten har låtit hand lingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fraga, inkamlat följande: Efter utverkad stämning å OlycksfallFörsäkrings - Aktiebolaget Patria har Bank, tjenstemannen Nystén vid Rådstupärätten i Helsingfors stad anfört, att lehtom Arpelin enligt försäkringsbref af den 11. Maj 1903 varit i belaget Patria för drycks Ofd: J. N. B. - S.S. - W. et. - J. P. 382 No 1765. Pag. 3. R. D. 1910.
fall, som föranledde Aspelins död eller inskränkning i hans förvärfsförmåga, försäkrad till ett belopp, hvilket för året från den 10. Maj 1906. till samma dag år 1907. utgjort 23,000 mark; samt att Siktorn Aspelin den 10 November 1906. träffats af ett olyckssall sålunda, att han på gång faran utanför sin bostad i Nikolaistad halkat och fallit våldsamt framstupa, med påföljd att svår andnöd omedelbart inställt sig och hjöetmuskelinsussiciens två dagar därefter iakttagits, jämte det Sehtom Aspelins tillstånd sedermera ytterligare försäkrats genom somnlöshet och pykisk depression, hvarefter Aspelin, som under åtnjuten låkarevård redankänt sig något raskare, natten emot den 5 näst påföljande December fått hjernblödning med däraf härfluten högersidig försam ning och aflidit den 8 i samma må nad; och som bolaget Patria, hos hvilket Lektom Aspelins rättrinnehafvare gjort anspråk på utbekommande af hela den emellan bolaget och Aspelin aftalade försäkningssumman, genom beslut den 5 Mars 1907 vägrat utgifva densamma, har Banktjänstemannen Nystén yrkat bela gets förpliktande att genast utgifva det af talade försäkringsleloppet, 23000 mark, med sex procents ränta därå. från berörda 5 Mars 1907 samt dess åläggande att ersätta Nystén kostnaderna i rättegången. Sedan Olycksfall - Försäkrings - Aktiebola get Patria, i saken hördt, motsagt käromålet, har Rådstufvurätten uti utslag den 2. November 1907 utlåtit sig i saken och när icke visats att Sektom Aspelins död varit en omedelbar följd af eller ens föror akats af ifrågakomna olyckssall, förkastat käromålet. Hopätten, under hvars pröfning Banktjän demannen Nystén i vadeväg dragit målet, bar medels dom den 8. November 1909. låtit vid Rådstufvurättens utslag bero, men lämnat bektom Aspelins konkursmassa öppet att genom skild rättegång söka af OlyckssallFörsäkrings - Aktiebolaget Patria ersättning för låkarearvode och nödig kostnad för Tektorn Aspelins botande samt för inskränd ning i Aspelins förvartsförmåga under tiden från olycksfallet till hans död Uti Hofrättens dom har Banktjänsta 383
saanut tietää seuraavaa: Haastatettuansa Alcides Karjarinnan Helsingin pitäjän käräjåkunnan Kihlakunnanoikeuteen, ovat Hovioikeudenäsessori Ruusuvaara, Senaattori Lamginkoski, Kauppias Heino ja Suomen Luotonanlajayhdistys, Michels Karjarinnan saamamiehinä, välikäräjissa 13. päivänä Huhtikuuta 1909. vaatineet että, koska Karjarinta estääkseen omaisuutensa joutumasta velkojilleen oli petoksen tarkoituksessa 1. päivänä Toukokuuta 1908. ja 15. p:äivänä senjälkeistä Elokuuta tehdyillä lahjakirjoilla lahjoittanut omaisuuttansa alaikäisille lapsilleen Kerttu, Yrjö, Lauri, Pärtty, Irja ja Liisa Karjarinnalle, sanotut lahjakirjat julistettaisiin mitättömiksi; minkä jälkeen ja sittenkun Varatuomari Palmros oli määrätty uskottuna miehenä valvomaanAic des Karjarinnan lasten etua asiassa, Hovioikeudennesessori Ruusuvaara, Aleides Karjarinnan konkurssiin luovutetun pesän uskottuna miehenä, on Varatuomari Palmrosille ja Alcides Karjarinnalle toimitetun haasteen nojalla Kihlakunnanoikeuden istunnossa 18. päivänä Kesäkuuta samana vuonna uusinut edelläkerrotun kanteen sekä sitä paitsi vaatinut että, koska Alcides Karjaranta oli lapsiensa Yrjön, Laurin ja Pärtyn nimeen 1. päivänä Lokakuuta 1908. tehdyllä kauppakirjalla 3000. markan kauppahinnalla ostanut Petaksen verotilalla No 4. Oulunkylässä sijaitsevan Koivikko nimisen huvilan ja tämä kauppa, kun mainituilla lapsilla ei ollut omia varoja, niinikään oli tehty Alcides Karjarinnan saamamiesten vahingoittamiseksi, puheenalainen huvila samoin kuin lahjakirjoilla luovettu omaisuuskin julistettaisiin Karjarinnan konkurssipesälle kuuluvaksi. Asiasta kuulustettuna on Varatuomari Palmros selittänyt että Aledes Karjarinta, joka siihen aikaan, jolloin puheena olevat lahjoitukset ja kauppa tehtiin, ei vielä ollut konkurssitilassa, oli olut vikeutettu lapsillensa lahjoittamaan lahjakirjoissa mainitun omaisuuden sekä heidän puolestaan heille ostamaan kysymyk385
senalaisen huvilan, ja senvuoksi vastustanut kannetta sekä pyytänyt korvausta oikeudenkäyntikustannuksista, minkä jälkeen Kihlakunnanoikeus, jonne Aicides Karjarinta oli 18. päivänä Kesäkuuta 1909. estettä ilmoittamatta jäänyt tulematta, on samana päivänä julistamallaan päätöksellä siinä mainituilla perusteilla mitättömiksi julistanut kysymyksessä olevat lahjakirjat ja määrännyt, että niillä. lahjoitettu omaisuus samoin kuin myös puheena oleva hyvila olivat luovutettavat Karjarinnan konkussipesälle. Kovioikeus, jonka tutkittavaksi Varatuomari Palmros oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiolla 14. päivänä Maaliskuuta 1910. sen ratkaissut; ja koska Alcides Karjarinta ja siihen aikaan, jolloin kysymyksessä olevat lahjoitukset ja kauppa tehtiin, oli joutuinut konkursitilaan eikä hän siis ollut olleet oikeutettu lapsillensa lahjoittamaan sanotuissa lahjakirjoissa mainittua omaisuutta ja ostamaan puheena olevaa huvilaa, johon hänen oli täytynyt käyttää pesän varoja, on Kovioikeus jättänyt asian sen loppupäätöksen varaan, johon Kihlakunnanoikeus oli jutussa johtunut. Kovioikeuden tuomioon on Varatuomari Palmros anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Hovioikeudennesessori Ruusuvaara on säädetyssä järjestyksessä vastannutKeisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska asiassa on selvitetty että Alcides Karjarinta, tietäen itsensä kykenemättömäksi täyttämään sitoumuksiansa, on kavaltaakseen varoja velkojiltaan 1. päivänä Toukokuuta ja 15. päivänä Elokuuta 1908. lahjan varjolla siirtänyt alaikäisten lastensa nimeen sanottuina päivinä tehdyissä lahjakirjoissa mainitun omaisuuden sekä että Alcides Karjarinta on 1. päivänä Lokakuuta 1908. tehdyllä kauppakirjalla ostanut kysymyksessä olevan hyvilan itselleen, vaikka kauppakirja on tehty hänen lastensa Yrjö, Lauri ja Pärtty Kärjarinnan nimeen, jottei sanottua omaisuutta voitaisi käyttää hänen velkojen386
sa suoritukseksi, katsoo Keisarillinen senaatti ettei Varatuomari Palmros ole esiintuonut syytä muuttaa sitä loppupäätöstä, johon tuomioistuimet ovat jutussa johtuneet ja jonka varaan asia 9. päivänä Marraskuuta 1868. annetun konkurssisäännön 46. SS:n a-kohdan mukaan, kuten se on asetuksessa 3. päivältä Joulukuuta 1895, on jäävä; minkä ohessa Varatuomari Palmros, mainitussa toimessaan, velvoitetaan suorittamaan Alcides Karjarinnan konkussipesälle, sille asian käsittelystä täällä oikeutuneiden kulujen korvaukseksi, kuusikymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: F Näinlund Sontors Karvinen Walter Andersin. Alfred Lindström Den 29. November 1910. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Kejserlige Åbo Hofrätt inkommit mål, angående klander af testamente, emellan Gårdsägaren Karl Viktor Engberg, förre Handlanden Johan Walfrid Engberg och Ölbryggareenkan Maria Wilhelmina Jansson, alla från Helsingfors stad, samt Poliskommissarienkan Hulda Fredrika Synnerberg, från Lovisa stad, gemensamt, sökande, äfvensom Lägenhetsinnehafvaren Henrik Ferdinand Dahlgren och hans hustru Ida Wilhelmina Dahlgren, från Korkkulla enstaka rusthåll i Kyrkslätt socken, svarande: Sifven uti Justitiedepartementet, den 29. November 1910. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt numera är i fråga, inhämtat följande: Sedan Rusthållaren Gustaf Adolf Engberg, från förenämnda Olfde J. N: B. - S.S. - W. A. J. P. J. F. S. 38 No 1815. Pag. 138. R. D. 1909.
Korkkulla rusthåll, den 14. September 1888. aflidit, hafva Karl Vihtor Engberg, Johan Walfrid Engberg, Maria Wilhelmina Jansson samt Poliskommissarien Alfons Synnerberg och dennes hustru Hulda Fredrika Synnerberg den 3. Februari 1905. inför Häradsrätten i Kyrkslätt och Sjundeå socknars tingslag, med förmälan att Karl Viktor och Johan Walfrid Engberg samt Maria Wilhelmina Jansson och Hulda Fredrika Synnerberg vore syskon till Gustaf Adolf Engberg, uppgifvit sig två månader därförinnan hafva fått hannedom om att Gustaf Adolf Engberg kort före sin död och äfven vid ett tidigare tillfälle muntligen förklarat sin yttersta vilja vara, bland annat, att Gustaf Adolf Engbergs fasta egendom skulle efter hans död tillfalla hans syskon, med villkor att all boets gäld och öfriga afkortning utginge ur fastigheten; och i hafva Karl Viktor och Johan Walfrid Engberg, Maria Wilhelmina Jansson och makarne Synnerberg såsom testamente bevakat ofvannämnda förordnande. Härå hafva Henrik Ferdinand och Ida Wilhelmina Dahlgren, af hvilka den sistnämnda genom Kejserliga Senatens dom af den 25. November 1890. tillerkänts laggift hustrus rätt i Gustaf Adolf Engbergs bo, jemte det hennes son Hugo Adolf förklarats för Gustaf Adolf Engbergs äkta barn och berättigad att taga arf efter honom, på stämning å Karl Kihtor och Johan Walfrid Engberg, Maria Wilhelmina Jansson och makarne Synnerberg vid förbemälde Häradsrätt anfört att vid Gustaf Adolf Engbergs död hans efterlämnade egendom på grund af arfsrätt tillfallit hans son Hugo Adolf, som jemväl sedermera aflidit, till följd hvaraf Ida Wilhelmina Dahlgren blifvit ensom egare af Gustaf Adolf Engbergs bo; att Hulda Fredrika Synnerberg varit närvarande vid det tillfälle, då Gustaf Adolf Engberg 388
afgifvit förenämnda förklaring, hvadan ej mindre hon än hennes syskon redan vid tiden hort efter Gustaf Adolf Engbergs död ägt kännedom om samma förordnande, hvilket för ty af dessa sentida bevakats; samt att Gustaf Adolf Engberg vid det uppgifna tillfället väl uttalat den äeikt, att Korkkulla rusthåll efter hans död skulle öfvergå till hans syskon såsom hans lagliga arfvingar, men att han härigenom icke uppgjort något testamente till förmän för dem, så mycket mindre som fjerdedelen af berörda rusthåll i arf tillfallit honom; och hafva makarne Dahlgren på grund af allt detta yrkat att det af KauViktor Engberg och hans medparter bevakade testamentet skulle förklarus oguldt. I saken hörde hafva Karl Viktor Engberg och hans medparter förnekat sig hafva haft kännedom om ofvanluskrifna testamente tidigare än af dem uppgifvits, hvarhos Karl Viktor Engberg jämte medparter tryggat sig vid testamentet i öfrigt, utom att de förklarat sig icke vilja vidhålla detsamma, i hvad det rörde den del af fastigheten, som Gustaf Adolf Engberg genom arf åtkommit. Efter det särskilda personer å vittnesed i målet afhorts, har Häradsrätten medels utslag den 9. September 1905. sig utlåtit; och emedan det icke utredts att Gustaf Adolf Engberg uti tvenne för ändamålet tillhållade vittnens närvaro förklarat att Korkkulla rusthåll borde tillfalla hans syskon, ty och då Gustaf Adolf Engbergs såsom testamente bevakade yttrande om sagda fastighet icke ens kunde anses hafva tillkommit i afsikt att angifva hans yttersta vilja, utan fastmer af i målet å ed afhörde Bonden Viktor Janssons berättelse framginge att Gustaf Adolf Engberg väl velat, men icke ansett sig kunna testamentera berörda fastighet till sin son Hugo Adolf, har Häradsrätten, med bifall till Henrik Ter389
dinand och Ida Wilhelmina Dahlgreni i saken utförda talan, förklarat omförmälda yttrande icke utgöra ett lagligt testamente. Hofrätten, under hvars pröfning Råd Viktor Engberg och hans medparter i vadeväg dragit målet, har uti dom den 7. April 1909., jämte det Karl Viktor Ongbergs och hans medparters i Hofrätten gjorda anhållan om rådrum att framställa vidare bevisning i må let, enär den förbehållna utredningen icke inverkade å sakens utgång, af Hofrätten afslagits, låtit vid Häradsrättens utslag bero. Uti Hofrättens dom hafva, redan Alfons Synnerberg emellertid aflidit, Karl Viktor Engberg och hans öfriga medparter sökt ändring medels hit ingifven deduktion, hvilken Henrik Ferdinand och Ida Wilhelmina Puhgren i föreskrifven ordning bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Karl Wiktor Engberg och hans medparter icke hafva anfört skäl till ändring Titl. Gränven uti Hofrättens ifrågavarande dom, vid hvilken förty kommer att bero, jämte det Karl Viktor Engberg och hans nedparter skyldigkännas att åt Henrik Ferdinand och Ida Wilhelmina Dahlgren i ersättning för deras härstädes i saken hafda kostnader utgifva sextio mark. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: J. N. Bännlund Walter Andersin Lautui Saarinen Mannes Peltonen. 390
Den 30. November 1910. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsatt revisionskilling från Kejserlige Åbo Hofrätt inkommet fordringsmål emellan Kontorsihesen Carl von Knorring, från Helsingfors stad, sökande, samt Vicehäradshöfdingen Gunnar Hjelt, jämväl från Helsingfors, egenskap af sysslomän i aflidne Handlanden Wilhelm Granz och dennes enka Josefina Grantill konkurs upplåtna bo, svarande: Gifven uti Justitiedepartementet, den 30. November 1910. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem såvidt numera är i fråga, inhämtat följande: Vicehäradshöfdingen Hjelt har efter Kontoisehesen von Knorring ågången stämning vid Rådstufvurätten i Helsingfors stad yrkat von Knorrings skyldigkännande att till Hjelt i hans förenämnda egenskap utgifva 6000 mark, hvilket belopp von Knorring såsom ombud för Josefina Grans den 23 Oktober 1907 lyfOjde - J. A. B. - S. W.t. - J: P. 391 No 1824. Pag. 118. R. D. 1910.
tat å en på Handlanden Grans, lif tagen försäkring i Lfförsökringsbolaget Edvitahls jämte ränta från sistsagda dag, med afdrag likväl af 353 mark 50 penni, som von Knorring utlagt för Handlanden Granz begrafning. I saken hörd har Kontorschefen von Knorring genmält att det lifförsäkringsbref, hvars belopp utsöktes och hvarå rätte ligen utfallit endast 4649 mark 82 penni på grund af ett emellan makarne Grans upprättadt äktenskapsförord tillhört före fina Granz såsom hennes enskilda egendom och varit belånadt hos Lifförsäknings bolaget Egoitalle samt att det af bemälda bolag däröfver utfärdade lånekontraktet af Josefina Granz öfverlämnats åt Konsuln Knut Nystedt von Knorring till säkerhet för de utbetalningar denne möjligen kunde få vidkännas i anledning af de vuxeltransaktioner han för att hjäl pa Josefina Granz ingått med henne Vid sådant förhållande och enär von Knorring, hvilken såsom endossant inlöst särskilda af Josefina Granz ocepterade vexlar och äfven häst andra utgifter för henne, för Josefina Grans erlagt enligt räkning 4364 mark 69 penni, har Kontorschefven von Knorring emotsett käromålets förkastande eller åtminstone att vore Knorring skulle berättigas att af det utaf honom uppburna beloppet innehålla, utom sina utlägg för Handlanden Grans begröfning, hvad han å Josefina Grans vägnar erlagt i hyra för den af Josefina Grans betedda lokalen eller den 23. Oktober 1907 135 mark, den 1. därpåföljande November likaledes 135 mark och den 30 i samma månad 125 mark. Efter det Vicehäradshöfdingen Hjelt bemött Kontorschelen von Knorrings svaro mål och motsagt dennes yrkande om ersättning för de hyresbelopp, han för Josefina Gran erlagt, har Rådstufvurätten, hvar est parterna å ömse sidor äskat godtgörelse för umgälderna i målet, genom den 23 Februari 1909 afkunnadt utslag i saken sig utlåtit; och som Kontorschefen von Knorring icke gittat visa sig ega laga rätt att innehålla de medel han uppburit för ifrågakomna, å aflidne Handlanden Granz lif utfärdade försäkringsbref, 392