Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
bokföring. Kontorien Werkell ombud och antama å Särskilta porter i de klander ningsmännen sjelfve, giltig anledning icke och som, utan från hvarjehemta andra de förfunnits att belärta boet med anhöll en nyda räntar blefve införda och bruk utgift, hvarföre Rödmannen Wasenius och i enlighet med viifebalen; hvarhos Rötanhållit, att jemväl berörda fader måtte från numera Wasinen gjort anspråk få vitt redovisningen utekmnas; samt 4o att undering för sina rättegångs umgälderden 5. December 1899 i pelovisningen införde I saken hörd, har Rådmannen Maria såsom Magda i underhåll för Kobs by Sexom invändt, att, enär Mannström i Törmotte innettio 400 mark eller 150 mark del af förmynderskapet, som Mannitorn i månaden, men att detta underhåll va niondedeskrift samt förmyndares nämnden för högt beräknadt, hvarför Rådmannen Socken det ålegat att granska den till Wasenius i sådant afessende velat i sistemnden ingifna redovisningen, icke haft ningen godkänna endast ett belopp afatt något att med densamma anmärka, Rät Wäisnens anhållit, att Rödmannen Maria Ström nu förevarande blandedelan, hvarföre ström samt Bankdireklaren Wuorla och Rätmannen Mannstöm emedelt kärförenämnda egenskaf utgifva nya i enligt Kädmannen Mannström tilläfverlys rättade redovisningar, uti hvilka, med denning öfver sin förvaltning af förmynhaft, å vårt den mera innettad, än att bevisningarne icke blifvit beröknade från den väl bort kunna verksteltas af utredt den dag, utbetalningarna i sjelfva verket land Kockinen under November och Ting ålder månad år 1899 till förmyn länsmanber mänades sagda år till Handlanden dem i Åbo afkommel redovisning öfver den mark i månaden. Tillika har Rådmannenmannen Kaunius icke vore behörig att utoch Handlanden Wahlström blifa förlust till förkarlande, derå Rätte förvalten nu tade att inom viss af Rättelifva åbo dels den i December 1800 ofsagdt utslag åtsättande led vid och till Kammandehus ägaren sig utlåtet och utan afseende den het med ofrån framhållan anmärkningar till talens förmyndarenämnd afgifvit u414
derskapet samt förmyndarenämnden lemnat densamma utan anmärkning, ansett Karl mannen Wasenius vara berättigad att klandra ifrågavarande redovisning samt förty ålagt Rådmannen Mannström att träda i hufvudsakligt svaromål; emot hvilket utslag Rådmannen Mannström anmält missnöje som han anvisats fullfölja i sammanhang med ändringssökande i hufvudsaken. Härå har Rådmannen Mannström i afseende å hufvudsakligt genmäle i målet framhållit, att då Handlanden Tornroth och Rådmannen Mannström öfvertagit förmynderskapet för Viktor Erland Koskinen, hade letsamma visserligen icke i laga ordning delats emellan Tornroth och Mannström men emellertid sådan öfverenskommelse ingätts, att Tornroth gjorde utbetalningar för borts fastigheter och dess skulder samt upphus boet tillbörande medel, Kontoristen Wickstedt skatte serbhuset bekföring samt Rådmannen Mannström äfven skildt uppbure diverse medel, såsom konkursdividande, och utbetalade särskilda räkningar med mera dylikt, hvarföre och som Rådmannen Maria ström sålunda icke haft något med Handlanden Tornroths räkenskaper att skaffa Mannström ansett sig icke vara förpligtad att afgifva gemensam redovisning öfver förmynderskapet. Vidare har Rådmannen Mann ström till bemötande af de af Rådmannen Wasmius emot Mannströms redovisning framstälda anmärkningar anfört: P beträffande anmärkningen derom att Mannströms arvode, 30.000 mark införts den 1. Juni 1894, all borts gäld då redan kunde anses varit gulden, såvidt sådant varit möjligt, samt boet utredt i det syfte testamentet måste anses afse, nämligen att säkerhet vunnits derom, att gälden understige tillgångarna, och kerhet erhållits, huru gälden skulle betalas, hvadan Rådmannen Mannström emolsett att anmärkningen härutinnan blefve lemnad utan afseende, helst testamentet bestämde att Mannströms arvode skulle utgå öfvent från bort; I att de af Rådmannen Wasenius klandrade posterna, som utgjorde Helma Kockinens samt Erik Ojalas och Ananias Tikkuniemis auktions inrop vid försäljningen af sterbhusets egendom, afräknats å de belopp, bemälda personer, af hvilka Tikkuniemi vore fader till Viktor Erland 410
Korkinen, Ojala dennes farbroder och Hilma Koskinen dotter till Ojala, enligt testamentet skulle ur boet erhålla; 3o att för utredningen af Handlanden Koskinens sterbhus särskildt kontonbiträde varit af nöden, hvarföre och då den åt Karloristen Wickstedt erlagda lönen ingalunda varit hög Rådman nen Mannström ansett anmärkningen härutinnan vara obefogad; samt 4o alt för Viktor Erland Koskinens underhåll i såsom verket under ifrågavarande tid erlagts ett belopp af 150. mark i månaden, hvari inginge jemväl utgifter för skodgång, kläder med mera; och har Rådmannen Mannström, som icke heller kunnat godkänna anmärkningen rörande ränteberäkningen, anhållit att käromålet, såvid dessamma rörde honom, måtte såsom obefogadt lemnas utan afseende. Sedan vittnesförhör i målet och rum har Rådstufvurätten medelst den 16. Junber 1901. afkunnads slutligt utslag sig i saken ullåtit och, jemte det utlåtande meddelats rörande de emot Bankdirektören Wasastjernas och Handlanden Wahlströms redovisning gjorda anmärkningarna, god känt följande emot Rådmannen Mannströms redovisning framstälda anmärkningar, nämligen derom att Mannströms arvode, trettio tusen mark, för utredningen af Handlanden Koskinens bo påförts boel redan den 1. Juni 1894, enär Rådmannen Mannström icke varit berättigad till arvode, innan beets utredning slutförts, hvarföre sagda arvode borde upptagas sist i redovisningen, samt derom att Hilma Koskinens, Erik Ojalas och Ananias Tikkuniemis ofvannämnda aakhonsinrop icke kunde härföras till boets ulgifter, till följd hvaraf desamma borde ur redovisningen utgå, hvarjemte och då Råtstufvurätten ansett del belopp af inalles trehundra mark, som påförls bod för Viktor Erland Kockinens uppehälle under November och December månader 1899 vara alltför högt, sagda utgift borde i redovisningen nedsättas till sammanlagde tvåhundra mark, hvarförutom Rådstufvurätten slutligen funnit Kantaanten Wicksledts biträde för boets utredning icke hafva varit behöfligt längre det än till 1896 års utgång, hvarföre åtgifterna i lön åt denne för tiden derefter bonde från redovisningen uteckutas Till följd 410
häraf har Rådstufvyrällen ålagt Rädmannen Mannström samt Bankdirektören Wasastjerna och Handlanden Wahlström, i deras ifrågavarande egenskap, vid vite af etthundra mark för enhvar af dem att inom tre månader, räknadt från förberörde 16. December 1907, till Rådmannen Wasenius af gifva ny gemensam och i enlighet med Rådstufvurättens ofvanomförmälda föreskrifter rättad redovisning öfver förvaltningen af Handlanden Koskinens bo och förmynderskapet för Viktor Erland Koskinen, med iakttagande deraf att redovisningen, som borde afslutas för hvarje kalanderär, började med en ingående balans, upptagande boets tillgångar och skulder, samt slutade med en utgående talans, utvisande desamma vid redogördsens slut; att i redovisningen borde upptagas på debetsidan allt hvad boet influtet och på kuldsedan hvad för detsamma utgifvits; att räntorna såvidt mig ligt beräknades från de dagar utbetalningar na i sjelfva verket skett; samt att ur och visningen uteslöter beräknade räntor å de höster, rörande hvilka anmärkningarna blifvit af Rådstufvurätten godkända, hvarhos Halmannen Mannström och Handlanden Pörnroths konkursmassa skyldigkänts att gemensamt eller den tillgång egde ersätta Råd mannen Wasenius dennes umgälder i rätte gången och att i sådant afseende åt Wasenius utgifva trehundra mark. Hofrätten, under hvars pröfning Rådmannen Mannström i vadovag dragit målet, har medelst dom den 26 November 1903 faststält såväl Rådstufvurättens invändnings utslag af den 3. December 1900. som dess slutliga utslag dock sålunda att den tid af tre månader, inom hvilken Rådmannen Hannström jemte Bankdirektören Kusastjer na och Handlanden Wahlström åläge att vid det af Rådstufvurätten utsätta vite afgifva den nya redovisningen, skulle räknas från den dag Hofrättens dom gifvits, hvarhos Rådmannen Mannström skyldigkänts att till Rådmannen Wasenius gälda afgiflena för dennes exemplar af Hofrättens dom med trettiofem mark åttatio penniUti Hofrättens dom har Rådmannen Mannström anhållet om ändring Kejserliga Senaten har tagit detta väl i öfvervägande och finner Rådmannen
Mannström icke hafva anfört skäl till än dring i Hofrättens ofvanberörda dom, vid hvilken förty kommer att bero, likväl sålunda att tiden inom hvilken det åligger Råd mannen Mannström att jemte Bankli rektören Wasastjerna och Handlanden Wahl ström vid det dem förelagda vite afgifva ny redovisning utsträckes till den 1. nästbemmande Oktober. Det alle, som vederbör till efterrättelse länderKejserliga Senaten för Finland: A: Kumlin. Cperon Hjelmman J Em Liljeblad. Jokannes Zilling A. A. Sallin. Toukokuun 28 päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa korvausjutussa, jossa Talonomistaja Juho Nurminen, Tampereen kaupungista, on hakijana sekä Osakeyhtiö Valkiakoski Sääksmäen pitäjässä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Toukokuun 28 päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itselleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Osakeyhtiö Walkiakoskelle toimitetun haasteen nojalla on Juho Nurminen Sääksmäen ja Kalvolan pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausumut, että sittenkuin hän ja entinen Talonomistaja Otto Vähderpää, myöskin Tampereelta, kauppakirjalla 3 päivältä Maaliskuuta 1898 olivat yhteisesti Talolliselta Kustaa Liskolta ja tämän vaimolta Amanda Liskolta ostaneet heidän omistamansa Sepän perintötilan Karhun pitäjän Oravilan kylässä niin oli Osakeyhtiö Walkiakoski Otto Wahder Läsnä: A. R. T. E. L. - W. H. - J. F. SS. 9. No 631. Pag. 5. R. D. 1904.
pään kanssa tekemänsä kaupan perusteella mainitun talon metsästä poisvienyt Nurmisen ja Kahderpään yhtäsesti omistamia halkoja, joiden määsää Juho Nieminen ei tietänyt, mutta joista yhtiö Elokuun 12 päivänä 1899 oli maksanut Otto Wahderpäälle kuusituhatta yhdeksänsataa kaksikymmentä markkaa; vaan kun Otto Vahderpäällä ei ollut ollat mitään oikeut ta yksinänsä myydä kysymyksessä olevia halkoja eikä nostaa rahoja niistä, kosk´ei Juho Nurminen ollut puolestansa Otto Kahderpäätä siihen valtuuttanut, on Juho Nunninen vaatinut Osakeyhtiö Walkiakosken velvoittamista Nurmiselle heti suorittamaan puolet edellämainitusta rahamäärästä eli kolmetuhatta neljäsataa kuusikymmentä markkaa kuuden prosentin korkolneen edelläsänotusta Elokuun 12 päivästä lukien, jonka ohessa Juho Purminen on anonut konrausta oikeudenkäyntikuluistaan. Kanteesta kuultuna on Osakeyhtiö Walkiakoski myöntänyt, että yhtiö eli Otto Kahderpäältä ostanut tuhat kolmesataa kahdeksankymmentäneljä vanhaa syltä sokahalkoja ylläsanotun talon metsästä ja maksanut, niistä Tohlerpäälle viiden markan jälkeen syleltä yhteensä kuusituhatta yhdeksänsataa kaksikymmentä markkaa, mutta kun yhtiö oli ollut siinä varmassa luulossa että Otto Wahderpää yksin oli omistanut sanotut halot, on Osakeyhtiö Walkiakoski anonut kanteen kumoamista. Sittenkuin myöskin Otto Kahderpäätä oli asiassa kuulusteltu, on Kihlakunnanoikeus 30 päivänä Syyskuuta 1901 julistamallaan päätöksellä, siinä mainituilla perusteilla, kunnannut kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Juho Nunninen oli veteamalla saattanut jutun on Marraskuun 20 päivänä 1903 antamallaan tuomiella sen rätkaissut; ja koska Juho Nurminen oli myöntänyt Osakeyhtiö Walkiakosken täydelleen suorittuneen kysymyksessä olevien Niemisen ja Otto 419
Wähderpään yhteisten halkojen hinnan viimeksisanotulle, voimatta edes väittää, Osakeyhtiö Walkiakosken tehneen sen vilrillisessä mielessä, ei Hovioikeus katsonut Juho Nurmisen esiintuoneen syytä muuttaa sitä loppupäätelmää, johon Kihlakunnanoikeus oli edelläkerretussa päätöksessään tullut Hovioikeuden tuomioon on Juho Kusminen hakenut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Osakeyhtiö Walkiakoski on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska siihen nähden mitä asiassa on selville käynyt on katsettava että Osakeyhtiö Walkiakoski ostaessaan Otto Kahderpäältä puheenalaiset Otto Wahderpään ja Juho Nurmisen yhteisesti omistamat halot on ellut siinä luulossa että Otto Wahderpää oli oikeutettu yksin niitä myymään, ja osakeyhtiö näin ollen lain mukaan ei ole velvollinen sanotuista haloista suorittamaan Juho Nurmiselle korvausta, Keisarillinen Senaatti katsoo ettei Juho Nurminen ole esiintuonut syytä muuttaa sitä lopputulosta, johon Hovioikeus yllämainitussa tuomiossaan on johtunut ja joka siis jää voimaan; minkä ohessa Juho Nurminen velvoitetaan maksamaan Osakeyhtiö Kalkiakoskelle kuraukseksi yhtiellä täällä olloista kuluista kuusikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: A; Kumlin. venn KielinmaF Em Liljellad Johannes Zitting. Aans Talmén 420
Toukokuun 28 päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Waasan Hovioikeudesta tulleessa, kalaveden jaon moittimista koskevassa jutussa, jossa Suomen Metsanhoitohållitus, Kruunun puolesta: on hakijana sekä Wiitasaaren pitäjän Koliman jakokunnan tilanomistajat tulematta jääneinä vastaajina: Annettu Oikeusosastossa Toukokuun 28 päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Sittenkuin Varamaanmittan J. I. Spets, saatuaan asianmukaisen määräyksen toimittaa kalaveden jaon Koliman jakokunnassa, eli Huhtikuun 4 päivänä 1901 lopettanut sanotun jaon, on Metsänhoitaja, Tapaaherra Reinhold Nikolai von Willebrand, joka oli määrätty metsänhoitokallituksen asiamiehenä valvomaan Kruunun jakotoimituksesta riippuraa oikeutta, tässä toimessaan säädetyssä bönä: J. G.S. - A. H. - C. L. B. - F. B: B. — J. W: van skif af anhonomaren 42 No 635. Tag. 92. R.D. 1903.
järjestyksessä Kaasan läänin Kuvernöörille ilmoittanut tyytymättömyyttä toimitukseen sekä, hänelle tämän johdosta annetun osoituksen mukaan, haastattanut Koliman jakokunnan tilanemistajat Wiitasaaren pitäjän käräjåkunnan Kihlakunnanoikeuteen ja siellä ajanut sellaista kannetta, että koska puheenalaisissa toimituksessa kalavesi jakokuntaan kuuluvissa Kolimajärvessä, Kärnäkoskossa ja Kärnäjärvessä oli manttaalin mukaan jaettu jakokunnan perintö- ja kruununtaloille, mutta Koliman kruununlickamaa, joka sijaitse Kolimajärven, Kärnäkosken ja Kainujärven rannoilla ja jonka vastaisesta käyttämisestä ei oltu vielä lopullisesti päätetty, jäetty ilman kalavettä samatuissa vesistöissä, puheenalainen jako kumottaisiin ja uusi jako määrättäisiin toimitettavaksi, jonka kautta myöskin Koliman kruununlickamaalle juttaisiin kalavettä Kolimajärvessä, Karnäkoskessa ja Kärnäjärvessä sitä myöten kuin Kruunu niissä omisti rantoja ja saaria. Tätä kannetta ovat Koliman jakokunnan osakkaat vastustaneet; minkä jälkeen Kihlakunnanoikeus on Lokakuun 3 päivänä 1901 julistanut päätöksen jutussa; ja koska puheenalainen kalavelen jako, jakokuntalaisten kokouksessa Maaliskuun 26 päivänä 1901 tekemän sopimuksen mukaan, oli toimitettu manttaalin perusteella, eikä jakotoimitusta alotettaessa, eikä sen kestäessäkään, ettu esiintuotu mitään muuta perustusta, jonka mukaan jakoa olisi voinut toimittaa, sentähden ja kun Kruunun puolesta ei oltu väitetty, että mainittu lickamaa oli manttaaliin pantu eikä laissakaan edellytetty muuta perustusta puheenalaista laatua olevalle jaolle kuin manttaali, hyljättiin Kruunun puolesta asiassa ajettu kanne Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Metsänhoitokolletus pidätetyn vaimon nojalla oli saattanut asian, on Helmikuun 14 päivänä 1903 siinä antanut tuomionsa; ja koska puheenaoleva kruununmaa, kuten asiakirjoista näkyi, oli Kotiman lohkokunnan tilusalasta liikamaana Lar
Kruunulle erotettu eikä Kruunulla siis sanotun liikamaan suhteen ollut mitään osaa lohkokunnassa, sentähden ja kun kalavesi, 170 SS:n mukaan 15 päivänä Toukokuuta 1848 annetussa Chjesäännössä maanmittaustoimesta ynnä muusta, oli jaettava siten, että kukin lohkokunnan osakas sai osuutensa suhtentuvana osaansa lohkokunnan tiluksissa, katsoi Hovioikeus ett'ei Kruunun puolesta ottu esiintuotu syytä muuttaa sitä lopputulosta, johon Kihlakunnanoikeus päätöksessään oli johtunut. Hovioikeuden tuomioon on Metsänhoitokallitus Kruunun puolesta hakenut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska kysymyksessä oleva kalavesi ei yksinomaisesti ole Relinnan jakokunnan tilanomistajille isossajaossa erotettujen maiden sisällä, vaan tästä kalavedestä sijaitsee osa Kruunun vastaista käytäntää varten erotetun ja asianmukaisesti rajoitetun liikamaan haressä ja osa sen ympärillä, eivätkä sanotut tilanomistajat ole edes räittäneet, äihemmin vielä näyttäneet, että puheenalainen kalavesi mainittua liikamaata Kruunulle erotettaessa on pidätetty Koliman jakokunnan tilanomistajille yksinomaan kuuluvaksi, sentähden ja kun Koliman kuununliikamaa on katsottava itsenäiseksi tilusryhmäksi, jolla on sama oikeus vesiin kuin muilla laillisesti rajoitetuilla jakokunnilla, ja tälle liikamaalle siis sanotusta kalavedestä on tuleva osa, joka kalavettä jaettaessa on sille erotettava, harkitsee Keisarillinen Senaatti oikeuksi, poistamalla Hovioikeuden tuomion ja Kihlakunnanoikeuden päätöksen, kumota sanotun jaon ja palauttaa asian toimitusmaanmittarille, jonka tulee siinä laillisesti menetellä. Tata kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Andersin. Mentin Gammenus J Nämdnads C. Kumlin J. Em. Lignblad varen Hedman. Johannes Litting Hansdotters 42
Den 30. Maj 1904. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Wasa Hofrätt inkommet mål emellan Handlanden Emil Asplund och Bankkontonssöreståndaren Karl Henrik Majan der, från Nikolaistad, i egenskap af sysslomän i Skuldsmeden Sven Ferdinand Sundholms till konkurs upplåtna bo, sökande, samt Vicehäradshöfdingen Johannes Malmberg och Sjömannen Fredrik Adolf Emil Sundholm, från samma stad, Vicehäradshöfdingen Malmberg såsom förmyndare för skuld smeden Sundholms omyndiga barn Sven Birger och Anna Elisabeth Sundholm, tillstädeskommen, men Fredrik Adolf Emil Sundholm, uteblifven, svarande, angående rätteln i förmyndarendevisning: Silfven uti Justitudeparte mentet den 30. Maj 1904. Kejserliga Senaten har låtit hand ingarna i målet sig fordragas och af dem, såvidt numera är i fråga, Osa J. B.S. - 1. f. 1. 3. - N. 4. - J. N. B- J. F. 42 No 642. No 642. Pag. 153. R. D. 1905.
inhemtat följande: På stämning å tillhäradshöfdingen Malmberg, som efterträdt Suldmeden Sundholm i förmynderskanet för dennes barn, ofvannämnde fven Birger, Anna Elisabeth och Fredrik Adolf Emil Sundholm, hafva Handlanden Asplund och Bankkontorsföreståndaren Majander vid Rådstufvurätten i Nikoloistad anfört, att Skuldsmeden Sundholm öfver förvaltningen af sina omyndiga barns arf efter deras den 14. Februari 1895. aflidna moder till Vicehäradshöfdingen Malmberg afgifvit en den 12. Mars 1900. dagtecknad redovisning, enligt hvilken barnen skulle ega hos sin fader att fordra till hopa trettioåttatusen sjuhundra åtta mark sjuttiofem penni; men emedan sagda redovisning vore i särskilda delar oriktig och Sundholms konkursmassa genom dessa oriktigheter tillskyndades ansenlig skada, hafva Handlanden Asplund och Bankkontorsföreståndaren Majander yrkat att densamma måtte på närmare angifvet sätt rättas. I saken hörd har Vicehäradshöfdingen Malmberg anmärkt att han edan Skuldemeden Sundholm till Malmberg aflemnat ifrågavarande redovisning, på stämning å Tuldsmeden Sundholm klandrat redovisningen med yrkande att hans förbemälde pupiller borde tillgodoräknas andel i den vinst, som den af Suldmeden Sundholm efter hans hustrus död för boets gemensamma räkning bedrifna guldsmedskörelsen afkastat, samt att Wasa Hofrätt, dit saken i vadeväg dragits, genom den 29. December 1900. gifven dom, som vunnit laga kraft, förkastat den af Vicehäradshöfdingen Malmberg utförda talan; i anledning hvaraf och då tvist om berörda redovisning ålunda redan blifvit slutligen afgjord, Vicehäradshöfdingen Malmberg hemstält, huruvida den af Handlanden Asplund och Bankkontorsföreståndaren Majander utförda klan42
dertalan vidare kunde blifva föremälför domstols pröfning, jemte det Viahäradshöfdingen Malmberg ansett att, enär Asplund och Majander icke påbörjat förevarande rättegång inom den i 4o SS: uti konkurstadgan den 9. November 1868. stadgade tid af två månader efter inställelsegen i Suldemeden Sundholms konkursmål, Aaplunds och Majanders talan äfven vore sentida väckt. Efter det Handlanden Asplund och Bankkontorsföreståndaren Majander bemött dessa Vicehäradshöfdingen Malmbergs invändningar, har Rådstufvurätten genom utslag, afsagdt den 21. Oktober 1901., yttrat sig; och alldenstund den talan, som afgjorts genom Hofrättens förberörda dom af den 29. December 1900., icke vore densamma som Handlanden Asplund och Bankkontorsföreständaren Majander utfört och sagda dom förty icke utgjorde hinder för pröfningen af deras nu ifrågavarande talan, fördenskull och då föreskrifterna angående återvinning af egendom till konkursbo icke vore i förevarande fall tillämpliga, förfästades Vicehäradshöfdingen Malmbergs ofvannämnda invändningar. Vicehäradshöfdingen Malmberg och Fredrik Adolf Emil Sundholm, hvilken sistnämnde emellertid under rättegångens förlopp uppnått myndig ålder, hafva härå ytterligare framhållit, att den af Soldemeden lundholm afgifna redovisningen, som vore i rättsligt afseende af samma natur som en af honom utfärdad förskrifning, utgjorde i och för sig emot Sundholm fullt bevis, hvarför och då Handlanden Asplund och Bankkontoissoreståndaren Majander icke kunnat pästå, att redovisningen tillkommit under inflytelse af öfvermäktigt tvång eller ursäktlig villförelse, tillhäradshöfdingen Malmberg och Fredrik Adolf Emil Sundholm ansett att rättelse uti redovisningen ej vidare kunde ega rum; derå och sedan jemväl detta pastå420
ende blifvit af Handlanden Asplund och Bankkontorsföreståndaren Majander bemött, Rådstufvurätten medels den 25. November 1901. afsagdt utslag förkastat invändningen såsom saknande fog. Sedan sakegarene härefter öfverenskommit att låta godemän genom ga Skuldsmeden Sandholms handelsböcker samt skilja det stridiga uti ifrågavarande redovisning från det ostridiga, har Rådstufvurätten utsett Dispondenten Albert Boxström och Kontoristen Lennart Backman att verkställa sådan liqvid sakegarene emellan; och har vid liqviden, hvilken försiggått den 12. Februari 1902, faststälts, att Soldsmeden Sundholms barn gemensamt hade att den 31. December 1899. utbekomma i kontant ettusen fyrahundra sjuttio mark fem penni och lösegendom enligt arfskiftesinstrument till ett värde af inalles sjutusen sjuhundra fyrationio mark femtiofem penni, men skulle dock, derest vid välisevandet af Sundholms konkursmassa tillhöriga fastigheter för desamma. erhölles större eller mindre pris än hvartill desamma vid arfskiftet efter Sundholms aflidna hustru upptagits, Sundholms barn i förhållande till deras arfsrätt brediteras eller debiteras för de möjliga doffvenserna. Denna liqvid har godkänts af sakegarene, af Wähäradshöfdingen Malmberg och Fredrik Adolf Emil Sundholm likväl endast under förutsättning att förberörda, af dem gjorda och af Rådstufvurätten förkastade invändningar äfven blefve af högre instans slutligen underkända, jemte det Vicehäradshöfdingen Malmberg och Fredrik Adolf Emil Sundholm påstått, att af omförmälda lösegendom, som tillfallit Tuldemeden hundholms barn, gods till ett värde af ettusen trehundra sextiofyra mark trettiotvå penni icke vidare fun nits i boet, då Vicehäradshöfdingen Malmberg öfvertagit ifrågavarande förmynderskap; hvarför och 127