Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
sa edusmiehenä oli vaatinut osaa sanotusta torpasta, velvoitettaisiin tällä kertaa kymmeneksi vuodeksi määrättävänä aikana vuotuisena verona Sten gårdin torpan viljelysmaista Frans Wähäteinilalle maksamaan ainakin 451 markkaa 45 penniä, jonka ohessa Frans Wähäteinilä oli anonut että Anton Stengård ja Kaarle Wilhelm Majamo, vaimonsa edusmiehenä, velvoltettaisiin korvaamaan Wähälainilalle ylläsanotun katselmuksen kustannuk set 85 markalla ja oikeudenkauppikulut kohtuuden mukaan Kanteesta kuultuina ovat Anton Stengård ja Kaarle Wilhelm Majamo sitä vastustaneet, koska välikirjaan Marraskuun 7 päivältä 1850 tehdyssä lisäyksessä määrättiin että torpan haltijan tuli verona maksaa, paitsi sanotussa välikirjassa säädettyä määrää, yksi työpäivä viikossa talon ruuassa, ja näin ollen saman välikirjan kuudes kohta oli kumottu väli kirjaan tehdyllä lisäyksellä. Sittekuin Torppari Kaarle Jaakkolaa ja Räätäli Nikodemus Lindforsia, joista ensin mainittu on Matti Juhonpoika - ja Eerikka Brander-vainajain tyttären Wilhelmiina Matintyttären mies ja Nikodemus Lindfors on ollut naimisessa nimitettyjen vainäjäin vuonna 1890 kuolleen tyttä ren Eriika Helena Matintyttären kanssa, oli jutussa kuultu ja siinä muuten oli menetelty niinkuin asiakirjat osoittavat, on Kihlakunnanoikeus Helmikuun 19 päivänä 1902 ja listamassaan päätöksessä katsonut edelläsanotusta Marraskuun 7. päivänä 1850 laaditusta välikirjasta ja siihen Helmikuun 19 päivänä 1833 tehdystä lisäyksestä käyvän selville, että Matti Juhonpojan ja Eriikka Branderin kuoltua heidän lapsen sa olivat velvolliset niissä maini tuista tiluksista ja muista eduista maksamaan veroa, joka oli erittäin määrättävä, eikä välikirjan viidennesä kohdassa nimiteltyä veroa; johon rahden ja kuin oli toteen näytet ty että samoista tiluksista ja muis55
ta eduista kaikkiaan 451 markkaa 45 penniä oli kohtuullinen vuotui nen vero, Kihlakunnanoikeus määräsi että Marraskuun 7 päivänä 1850 laaditussa välikirjassa mairituista tiluksista ja eduista oli maksettava kymmenenä vuonna Vähäteinilän taloon vuotuisesti veroa 451 markkaa 45 penniä, vaan julun laatuun nähden kuitattiin asianosaisten kulut toisiinsa Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Anton Stengård vetoamalla oli saat tanut jutun, on tuomiolla Maaliskuun 18 päivänä 1904. katsonut puheenaolevasta Marraskuun 7 päivä nä 1850. laaditusta välikirjasta ja siihen Helmikuun 19 päivänä 1883 tehdystä lisäyksestä käyvän selville, että Matti Juhonpojan ja hänen vaimonsa Eriikka Branderin kuoleman jälkeen oli samassa valikujassa ja lisäyksessä vuokralle annettujen tiluksien hallinnosta sitä seuraavine muine etuinensa vuotut senä verona suoritettava mitä sanotun välikirjan viidennessä kohdas ja oli määrätty ja sen lisäksi yksi työpäivä viikossa, jonka vuoksi ja kun Anton Stengård saman välikirjan ja sen lisäyksen nojalla vielä hallitsi kysymyksessä olevaa Stengård nimistä torppaa eikä ollut vaitettykään että hän olisi suostunut maksamaan siitä lisäve roa, Hovioikeus, kumoten Kihlakunnanoikeuden vedonalaisen päätöksen mikäli se Anton Stengårdia koski, hylkäsi Frans Wähälinilän Anton Stengårdia vastaan ajaman kerrotun kanteen; mutta jäi Kihlakunnanoikeuden oikeudenkäyntikuluista antama lausunto, jonka muuttamiseen syytä ei ollut esitetty, pysyväiseksi Hovioikeuden tuomioon on Frans Wähäteinilä hakenut muutosta perustelmalla, johon Anton Stengård on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo ettei Frans Wähäteinilä ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden yllämainit532
tua tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Frans Wähäteini lä korvaamaan Anton Stengårdille hänen täällä kärsimänsä kulut kuudellakymmenellä markalla Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti J G Sohlman J Em. Lupblad J N Pämlund AndersinValentin Gammene /Oman Karsten. Lokakuun 1 päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Turun Hovioikeudesta tulleessa, kiinteistön peräytymistä konkurssipesään koskevassa nostojutussa, jossa ovat entinen Talollinen Ulrik Emil Iisakinpoika Itänen Kuuski, Pyhämaan pitäjän Nuuskinkylästä, hakijana sekä Laitilan pitäjän Kodisjoen kylästä kotoa oleva Talollinen Juho Juhonpoika Ylikarro saapuville tulleena. ja Kruununnimismies Axel Terner Waldstedt Laitilan pitäjästä, tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Lokakuun 1 päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Sittenkuin Laitilan Uudenkirkon ja Pyhämaan pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeus oli Juho Ylikarron Maaliskuun 25 päivänä 1902 tekemästä hakemuksesta päätöksellä senjälkeisen Huhtikuun 4 päivänä asettaLäsnä: E. A. - R. L. - 1. G. - J. N. B. (7. S. No 936. Pag. 24. R. D. 1904
nut sanotussa Kuuskin kylässä asuvan Talollisen Juho Nestor Iisakinpäika Nuuskin konkurssitilaan, ovat Muununnimismies Kaldstedt, Juho Nestor Nuuskin konkussipesän uskottuna miehenä, ja Juho Ylikaro, velkojana samassa konkurssissa, Ulrik Emil Itäselle Nuuskille ja Juho Nestor Nuuskille toimituttamansa haasteen nojalla mainitussa Kihlakunnanoikeudessa vaatineet että, koska se kirjallisesti tehty kauppa, jolla Juho Nestor Nuuski oli Tammikuun 16 päivänä 1902 Ulrik Emil Itäselle Nuuskille luovuttanut omistamansa puolen Nuuskin perintötaloa No 8 Nuuskin kylässä, oli vatekauppa ja tehty ainoas. taan sen vuoksi että Juho Nestor Nuuski pääsisi maksamasta velkaansa Juho Ylikarrolle, sanottu kiinteistö konkurssiasetuksen 46 SSn mukaan tuomittaisiin Juho Nestor Nuuskin konkussipesään peräytyväksi sekä Ulrik Emil Itänen Nuuski ja Juho Nestor Nuuski velvoitettaisiin Kruununnimismies Waldstedtille ja Juho Ylikarrolle korvaamaan heidän oikeudenkäyntikulunsa Kanteesen ovat Ulrik Emil Itänen Nuuski ja Juho Nestor Nuuski vastaneet, että mainittu kiinteistönkauppa oli todellinen ja tehty tarkoitukpitta loukata Juho Nestor Nuuskin velkojain oikeutta sekä siis anoneet kanteen hylkäämistä, minkä ohessa Ulrik Emil Itänen Nuuski on vaatinut että, jos kanne hyväksyttäisiin, hänelle pitäisi tuomittaman Juho Nestor Nuuskin konkussipesästä takaisin maksettavaksi sanotun kiinteistön kauppahintana Juho Nestor Nuuskille suorittamansa viisituhat ta markkaa Kruununnimismies Waldstedtin ja Juho Ylikarron vastustettua viimeksikerrottua vaatimusta, koska Ulrik Emil Itänen Nuuski ei ollut suorittanut sanottua kauppahintaa vaikka se kauppakirjassa oli maksetuksi kuitattu, on Kihlakunnanoikeus päätöksessä Heinäkuun 1 päivänä 1902. katsonut puheenalaisen kaupan Nuus53a
kin talonpuolikkaasta olevan Juho Nestor Nuuskin ja Ulrik Emil Kläsen Nuuskin yksissä neuvoin vilpillisesti teke. män, jotta Juho Nestor Nuuski sen kautta pääsisi suorittamasta kuudentuhannen viidensadan kolmentoista markan neljänkymmenenneljan pennin suuruista velkaansa Juho Ylikarrolle, sekä siis ja kun Juho Nestor Nuuski sittemmin oli asetettu konkussitilaan, konkurssiasetuksen 46 SS:n 6. kohdan mukaan velvoittanut Ellrik Emil Itasen Nuusken heti Juho Nestor Nuuskin konkussipesälle luovuttamaan kysymyksessä olevan talonosuuden; mutta koska Ulrik Emil Itänen Tuuski ei ollut voinut näyttää kiinteistostä suorittaneensa ilmoittamansa viidentuhannen markan kauppahintaa; hyljättiin hänen vaatimuksensa sanotun rahamäärän takaisin maksumisesta; ja velvoitettiin Ulrik Emil Itänen Nuuski ja Juho Nestor Ruuskiyhteisesti tahi se heistä, kummalla varoja oli, sadalla markalla korvaamaan Kruununnimismies Waldstedtille ja Juho Ylikarrolle heidän oikeudenkäyntikulunsa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Ulrik Emil Stänen Nuuski oli veteamalla saattanut jutun, on tuomiolla Helmikuun 13 päivältä 1904 vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen, sen ohessa velvoittaen Ulrik Emil Itäsen Kuuskin suorittamaan Juho Ylikarrolle, hänellä Hovioikeulessa olleiden oikeudenkäyntikulujen korvaukseksi, viisikymmentä mark, kaa. Hovioikeuden tuomioon on Ulrik Emil Itänen Nuuski hakenut muutosta tänne toimittamallaan rerustelmalla, johon Juho Ylikarro on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Ulrik Emil Alanen Nuuski ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden edellämäinittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi, ja velvoitetaan Ulrik Emil Stänen Ruuski Juho Ylikarrolle borvaamaan häneltä täällä menneet 555
oikeudenkäyntikulut seitsemälläkymmenelläviidellä markalla. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti E. Andersin. Valentin Gummans. Bom Lupblad J Näinlunds Vilhelm Blåfield Den 6. Oktober 1904. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, utan erlagda afgifter, från Åbo Hofrätt inkommit fordringsmål emellan Kommis sionären John Krook, från Hyvinge by i Nurmijärvi socken, sökände, och Häradsdomaren Johan Wilhelm Kittilä eller Kittelä, från samma by, uteblifven svarande: Silfver uti Justitiedepär tementet den 6. Oktober 1904. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig före dragas och af dem inhemtat följande: Efter Häradsdomaren Kittilä ägången stämning har Kommissioparen Krook vid Häradsrätten i Nurmijärvi sockens tingslag anlört, att sedan Häradsdomaren Kittilä i slutet af December månad år 1900. lemnat Kommissionären Krook i uppdrag att försälja Häradsdomaren Kittilä tillhöriga, i förenämnda Hyvinge by belägna Kittilä rusthåll för ett pris Ofre A. K. - 1.S. - 11. H. - J. F. J. S. No 958 Pag 58. R. D. 1904
af minst fyratiofemtusen mark samt tillika utfäst sig att i arvode för försäljningen åt Krook utbetala etttusen mark, deri inberäknadt godtgörelse för det besvär Kommissions, ren Krook tidigare haft med särskilda Häradsdomaren Kittiläs skogsköp, så hade Kommissionsåren Krook anskaffat köpare till sagda rusthåll, hvilken derför erbjudit det öfverenskomna priset; och som Kommissionären Krook sålunda, utan afseende derå att Häradsdomaren Kittilä emellertid den 5. Februari 1901., då köp genom Krooks bemedling bort uppgöras emellan Kittilä och bemälde köpare, Bagaren Frans Olof Svensson, vägrat att afsluta detsamma, vore berättigad att af Kittilä utbekomma förenämnda arvode, har Kommissionaren Krook yrkat Häradsdomaren Kittiläs förpliktande att till Krook utbetala ettusen mark med ränta, dock med afdrag af sjuttiofem mark trettione penni, hvilka Krook i penningar och landtmännapiodukter redan fått af Kittilä emottaga. I anledning af detta yrkande har Häradsdomaren Kittilä bestridt att han åt Kommissionsen Krook uppdraget att försälja sitt ifrågavarande rusthåll eller att han åt Krook utlofvat någon provision. Häradsrätten har genom utslag, afkunnadt den 13. Mars 1902., finnit väl utredt vara, att Kommissionären Krook på Häradsdomaren Kittiläs anmodan vidtagit åtgärder för försäljning af Häradsdomaren Kittiläs ifrågavarande rusthåll, men alldenstund det icke blifvit styrkt, under hvilka vilbör nämnda uppdrag lemnats åt Kemmissionaren Krook eller om provision ens varit åt Krook för uppdraget utfäst, fördenskull och då Kommissionaren Krook medgifvit att han i penningar och varor blifvit af Häradsdomaren Kittilä godtgjord med inalles sjuttiofem mark trettioux penni samt Kommissionsen 537
Krook icke ens kunnat påstå att hans nödvändigaste kostnader för Häradsdomaren Kittilä stigit till högre belopp, vardt Kommissionsren Krooks talan i saken förkastad Hofrätten, under hvars pröfning Kommissionsåren Kroök i vadeväg dragit målet, har medelst dom af den 30. Mars 1904. faststält Häradsrättens utslag, jemte det Kemmissionaren Krook känts skyldig att med fyratio mark ersätta Häradsdomaren Kittilä dennes i Hofrätten hafda kostnader i målet. Uti Hofrättens dom har Kommissionaren Krook anhållit om ändring. Kejserliga Senaten har tagit detta mål i öfvervägande och finner Kommissionaren Kuolicke hafva anfört skäl till andring i Hofrättens förenämnda dom, vid hvilken förty kommer att bero. Det alle, som vederbör, till efWavonius terrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: A; Kumlin. Sam. Hjelmme Bom Lycknäs Johannes Litting.
Den 12. Oktober 1904 Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsätt uvisionsskilling från Åbo Hofrätt inkommit mål emellan Finska Bergningsaktiebolaget Nop tun, från Helsingfors stad, sökande, samt Finnan Lars Krogius i Co, från sagla stad, tillstädeskommen, men Sjökaftonen Petter Blikne, från staden Hamberg i Nyska riket, i egenskap af befälhafvare å i summa stad hemmäkirande ängfartyget Ilmå, uteblifven svarande, angående begärdon: Sifven uti Justitiedes instrumentet, den 12 Oktober 1904. Kejserliga Senaten har låtit handgarne i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhemtat följande: Finska Bergningsaktiebolaget Nettun bar efter Sjökaptenen Blohm och förnan Lars Krogius St meddelad stämning vid Rådstufvurätten i Helsingfors infört: att ängfartyget Ilmå under Sjökaptenen Blohms befäl den 6. Maj 1902, lastadt med styrkegods, på väg frånHemberg till Helsingfors i sjunkande tillstånd inkommit i Helsingfors stads Osa J. S. R. E. A. 41.S. 11. H. J. B. j. SS: 676 Pag 185. R. G. 100.
södra kamn; att bemälda belag tillhöriga bergningsängaren Assistans, som genom min ma dag med Sjökaptenen Blohm afslutadt kontrakt åtagit sig bergningen af ångfartiget Ilmeå och dess last emot ersättning, som skulle bestämmas af finsk domstol enligt lag, genom pumsening hvillit fartyget låns tills lasten blifvit lessad och läckare, hvarigenom vattnet inträngt, höst sig öfver vättengtan, samt derefter konvojerat fastyget till Helsingfors skeppadocka, ett värdet af den i oskadudt skick lagade lasten stigit till 27/6,905 mark och auktionskillingen för sjöskadad, försåld last till 60. 276 mark 47 penni; att ångfartyget Uima i den skuldade skick varit värdt 15400. mark; samt att utgifterna för fastygets kyrning utgjort 5,583 mark 50 penni; i anseende hvartill och då, vid det förhållande ett begningsångaren Assistans bestånd påkallats för att förebygga ängfartyget Henår fullständiga sjunkande och sålunda afren för beroandet af lasten samt att bergningsarbetet utförts utan medverkan af Ilmias besättning, den bolaget tillkommande begandomen borde fastställas till om tredjedel af skilnaden emellan det dergades värde och bergningskostnaderna, eller således till 155, 132 mark 66 penni, bolaget, om emellertid hos Magistraten i Helsingfors utverkat förbud för firman Lars Krogius i Co att utgifva af finnan upplaren auktionsskilling för ängfartyget Umnas kadade last, yrkat att Sjökaptenen Blem, i egenskap af reversent för ängfarten. get Ulmeås raderi, samt förman Lars Krogius, Oi såsom härvingen för ragda ängfarten och egare till lasten, målte förpligtas ej mindre att till belaget gevast utbetala såsom ersättning för ofvanberörda bergningskostnad 5,700 mark 50 penni och i bergården 155,132 mark 66 penni, lägge dessa belopp med sex procents ränta från stämningsdagen, än äfven att med 50 mark hålla belaget skadeslöst för de kostnader beläget åsamkats vid sökandet af omförmälda förbud. I saken hörde hafva Sjökaptenen Blohm och firman Lars Krogius 6o genmält, att ängfartyget Ilmva, lä hos bergningsängaren Asistansen hållits om hjelp, redan varit förlöjdt 340
vid möljan i säker kamn så att dörme ra ingen fara för fastygets sjunkande förefunnits, hvarföre och då den hjelje begningsängaren Assistans lemnat ängfartyga Ilmå endast beslått deri att ängaren Assistans under den tid af 5 1/2 timmar, som åtgått till lastens läsning, i hvilken deltagit, förutom ängfartyget Umnas besättning, så mycket extra manskap som utrymmet å fastyget och dess lösningsredskap medgifvit hållit fartyget läns samt, ehuru angfartiget Ilmei, sedan läckan, genom hvilken vattnet inträngt, höst sig öfver vättengtan, icke mera vaut i behof af hjelp, konvojerat angfartyget Ulmeå till Helsingfors skeppsdocka, Sjökaptenen Blohm och firman Lars Reugius vid ansett att sådanbergning af förtyg en sjönöd här icke egt rum, som i sjölagen förutsättes för att ersättning skull utgå med en viss andel af det räddades värde, utan den angfartyget Umeå lemnade hjelpen hafva utgjort endast så beskaffad undsättning, som borde ersättas efter dervid utfördt verkligt arbete, hvilbel enligt Sjökaptenen Bldenes och förmanLars Krogius & Co förmenande uti ifrågavarande fall vare godtgjordt med 6250 mark jemte ersättning för hafda kostnader hvilka icke kunnat öfverstiga g98 mark 50 penni; i anseende hvartill Sjökaptenen Bken och fäman Lars Krogius i Co anhållit ett käromålet, såvidt detsamma öfverskude ofvan medgifna belopp, måtte förkastas. Sedan Finska Bergningsaktieela get Noptun med föranledande af svaromålet vidhållet att ifrågavarande rädd, ningrasbete vore att bekaktas såsom verkby bergning samt de Rådstufvurätten till beträde kallade vakkunnige afgifvit yttrande i saken, har Rådstufvurätten, hvarest parterne ömsesides gjort anspråk på ersättning för sina umgälder i målet, medelst den 15 November 1902 afkunnadt utslag funnit hvad Finska Bergningsaktiebolaget Nesteri vidtagit till framma för angfartiget Under och dess last innefatta, icke bergningsutan undsättnings utgård i den bemärkelse 159 SS: i Sjölägen för Finland 54
af den 9 Juni 1873 vidhandengåfva, hvarföre och som stadgandena i samma lag om bergning och begarelön förty icke vore i förevarande fall tillämpliga, Rådstufvurätten, i öfverensstämmelse med dess sakkanniges utlåtande, pröfvat rättvist, med förkustande af Finska Bergningsaktiebolaget Neditions anspråk på begarelön och godigörelse för ängfartyget Umeås konvopring efter undsättningen, såsom obehöflig, tilldöma bolaget i ersättning för nämnda undsättning sjuttontusen mark jemte mehundra nittioåtta mark femtio penni; godtgörelse för belagets dervid hapla kostnader och således ålagt Sjökaptenen Klokne, i egenskap af repressent för ingfartyget Umeus räteri, och förman Lars Krogius & C; såsom egare till äng, fartyget Ilmias last, att gemensamt eller den af dem, som tillgång dertill egde, genast till Finska Bergningsaktiebolaget Septem utbetala inalles sjuttontusen niohundra nittioåtta mark femtio penni med fem procents ränta från stämningsdagen den 7. Augusti 1902 tills full betalning följde äfvensom att med etthundra femtio mark hålla bolaget skadeslöst för dess umgälder i målet. Hofrätten under hvars pröfning Finska Bergningsaktiebolaget. Nuhtun för sig, samt Sjökaptenen Blobm och Tämän Lars Kuguus Co, gemensamt, i vädeväg dragit målet bar genom dom den 31 Augusti 1905. faststält Rådstufvurättens utslag. Finska Bergningsaktiebolaget Neptun anhållit om ändring medelst ingifven deduktion, den Finnan Lars Krogius & Co i föreskrifven ordning bemött. Kejserliga Senaten har tagit detta mål i öfvervägande och finner Finska Bergningsaktiebolaget Noptun icke hafva anfört skäl till ändring i Kofrättens förenämnda dom, vid hvilken förty kommer att bero, jemte det bolaget skyldigkännes att till Herman Lars Krogius. Cö, i  wättning för dess härstädes hafda kostna512 Uti Hofrättens dom har
der i målet, utbetala etthundra mark. Ort alle, som vederbör, till efterrättelse länder Kejserliga Senaten för Finland. J. Sohman Andersin. Valentin Gummerus. J. N. Bömelund A; Klemlin. Herr Lujeblas Henric Kielang Johannes Littnig Esavomul. Lokakuun 14. päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, talonkaupan nurkamista koskevassa nostajitussa, jossa ovat Kaupustelija Emma Katarina Hämäläinen, Kotkan kaupungista, hakijana sekä Talollinen Petter Mussalo, Kymin pitäjän Laajakosken kylästä, ja tiloitsija Mikko Nissilä, sanotusta kaupungista, vastaajina: Annettu Oikeusosastossa Lokakuun 14. päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esityttänyt jetteun kuuluvat kirjat a niistä saanut tietää seuraavaa: Haastatettuaan Petter Mustalon ja Mikko Nissilän Kotkan kaupungin Raastuvanoikeuteen on Emma Kataaina Hämäläinen siellä lausunut, että hän oli kauppakirjalla 17. päivällä Tammikuuta 1901. viidentuhannen kuudenkymmenen markan hinnasta Petter Munsalolle myynyt omistamansa talon ja tontin No 14. Merija No 2. Kapteeninkadun varrella saSäma: J. E. A. Ant. - 1. 6. 1. 3. W. H. J. N. B. - J. Z. No 978. Pag. 48. R. 210.
notun kaupungin kolmannessa kaupunginosassa ja 53:ssä korttelissa sekä että Petter Mustalo ja hänen vaimonsa Maija Leena Mustalo sen jälkeen olivat kauppakirjalla 26. päivältä uuraavaa Helmikuuta kolmentuhannen kahdensadan viidenkymmenen markan hinnasta luovuttaneet mainitun kiinteistön Mikko Nissilälle; mutta kun Emma Katarina Hämäläisen ja Petter Mussalon välinen kauppa oli tehty sellaisella välipuheella, että Emna Katarina Hämäläinen saisi viitäsataa markkaa pienemmällä hinralla kuin minkä Petter Mustalo oli Emma Katarina Hämäläiselle maksanut lunastaa saman talon takaisin Mussalolta, on Emma Katarina Hämäläinen vaatinut että molemmat edellämainitut kaupat julistettaisiin purkautuneiksi sekä puheenalainen talo ja tontti tuomittainiin Emma Katarina Hämäläisen ja Petter Mussalon kesken sovittua lunastushintaa vastaan luovutettavaksi Emma Katarina Hämäläiselle takaisin kuin myös että Petter Uussalo ja Mikko Nissilä velvoitettaiiin korvaamaan Emma Katarina Hämäläiselle hänen oikeudenkäymiskulunsa. Asiassa kuulusteltuina ovat Petter Mussalo ja Mikko Nissilä vastustaneet hannetta, minkä jälkeen Raastuvanoikeus on 27. päivänä Tammikuuta 1903. julistamassaan päätökessä, siinä mainituilla perusteilla, hyljännyt kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Emma Katarina Hämäläinen vetotietä oli saattanut jutun, on Maaliskuun 12. päivänä 1904. antamassaan tuomiossa, koska kaikki välipuheet kiinteimistön takaisin lunastamisesta, jottaiseen sopimukseen Emma Katarina Hämäläinen oli kysymyksessä olevan vaatimuksensa perustanut, 20. päivänä Kesäkuuta 1864. annetun Keisarillisen antuksen 2. SS:n mukaan ovat voimattomat, katsonut ettei Emma Katarina Hämäläinen ollut esiintuonut 51
syytä muuttaa sitä loppupäätehmää, johon Raastuvanoikeus yllämainitussa päätöksessä oli johtunut ja jonka varalle asia siis jaiHovioikeuden tuomioon on Emma Katarina Hämäläinen hakenut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, jonka kaksoiskajipaleen Petter Mustalo ja Mikko Nissilä ovat ottaneet ulos siihen kuitenkaan vastaselitystä antamatta Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska Emma Katarina Hämäläisen kanteensa tuksi mainitsema ehto puheenalaisen talon ja tontin takaisin lunastamisesta sitä vähemmin voi perustaa hänelle oikeutta saada kysymyksessä olevat kaupat piiretuiksi, kuin sanottua ehtoa ei ole, kuten Maakaaren 1. luvun 2. SS:ssä kiinteimistön kaupassa tehdyistä ehdoista säädetään, otettu Emma Katarina Hämäläisen ja Petter Muvalon välillä Tammikuun 17. päivänä 1901. tehtyyn kauppakirjaan, harkit see Keisarillinen Senaatti oikeaksi jättää asian sen loppupäätöksen varaan, johon Hovioikeus tuomiossaan on johtunut, minkä ohessa Emma Katarina Hämäläinen velvoitetaan suorittamaan, Petter Mussalolle ja Mikko Nissilälle maksut heidän yhteisestä kappaleestaan tätä Keisarillisen Senaatin tuomiota kaksikymmentäkuusi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti J. A. Tohman Andersin. Valentin Gummeneus. J N Bännund A; Kumbin. Herr Lupblad venndelmar Johannes Iittnig Nans Salmets 545
Lokakuun 15. päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hoviikeudesta tulleessa, omaisuuden takaisinvoittamista konkursspealle koskevassa jutussa, jossa ovat Kauppias F. A. Juselius, Porin kaupungista, hakijana ja Antrean pitäjän Pöystilän kylästä kotoisen olevan entisen Talollisen Taneli Kurvin konkurssipesän saamamiehet tulematta jääneinä vastaajina: Annettu Oikeusosastossa Lokakuun 15. päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itselleen silyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Sittenkun Taneli Kuivi 1. päivänä Toukokuuta 1900. tehdyn hakemuksen johdosta oli velvoitettu luovuttamaan omaisuutensa konkurssiin ja paikalletulopäivä siinä oli ollut 20. päivänä Helmikuuta 1901., on Taneli Kurvin konkumpiset toivitsija Kauppias Gustaf Fredrik Kinläsnä: A. K. - 1.S. - W. H. - J. F. J: K. S. K. No 987. Pag. 49. R. D. 1904.