Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Tammikuun 18 päivänä 1909. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa lainhuutojen oikaisemista koskevassa jutussa, jossa ovat Talollinen Herman Aataminpoika Ranki ja hänen sisarensa Anna Aatamintytär Ranki. Kuolemajärven pitäjän Seivästön kylästä, yhteisesti, hakijoina, sekä oikeudenkäynnin kestäessä kuolleen Talollisen Kristian Aataminpoika Rangin samassa kylässä asuva leski Helena Kaijanen, omasta puolestaan ja alaikäisten lastensa Taavetti, Anna Maria, Loviisa, Manu Eeva, Alina ja Salomon Rangin holhoojana, ynnä Talol lisenleski Maria Pietarinty tär Ranki ja Eläkemainen Helena Pietarintytär Ranki samaten Seivästön kylästä sekä niinikään oikeudenkäyn nin aikana kuolleen Talollisen Lösä Läsnä: f. N. - G. W. - E. T. - A. G. it. E. R. No 34 Sig. 86. R. D. 1908.
Kristian Perkin leski Eeva Pietarintytär Ranki mainitun pitäjän Inkilän kylästä, yhteisesti, vastaajina: Annettu Oikeusosas tossa 18 päivänä Tammikuuta 1909. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Toimitettuaan haasteen asiassa sekä Kristian Rangille että Maria, Helenä ja Eeva Rangille ynnä Kristian Erkille ovat Herman ja Anna Ranki Kuolemajärven pitäjän käräjjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa kertoneet että heidän ynnä Kristian Rangin isä vuonna 1895 kuollut Talollinen Aatami Pietarinpoika Ranki aikanaan oli perinnöksi lunastanut kahdeksannen osan talosta No 2 yllämainitusja Seivästön kylässä sekä että sama talonoa sittemmin 17 päivänä Huhtikuuta 1901 Aatami Ranki - vainajan jälkeen toimitetussa perinnonjaossa oli jaettu tasan Herman, Anna ja Kristian Rangin välillä. ja koska he siten olivat saaneet omakseen kukin kahdeskymmenesneljäs osan koko talosta, mutta Kristian Ranki siitä huolimatta oli Kihlakunnan oikeudessa hankkinut itselleen 15 päivänä Maaliskuuta 1904 ensimmäisen ja päivänä seurannulta Lokakuuta toisen julkisen lainhuudon seitsemälle seitsemäskymmenekahdes osalle janotusta talosta, ovat Herman ja Anna Ranki vaatinut, että mainitut lainhuudot tarpeenmukaisesti oikaistaisiin. Kanteesta kuultuina ovat Kristian Ranki ja hänen asiakumppanin sa selittäneet, että se, joka oli ostanut puheenaolevan kahdeksanneksen sanottua taloa perinnöksi, oli ollut Aalami Rangin isä Talollinen Pietari Matinpoika Ranki tämän ollessa naimisessa Agneelta Westerisen kanssa eikä, kuten Herman ja Anna Ranki olivat esiin tuoneet, Aatami Ranki, että tuo talon kahdeksannes sittemmin Pietari Rangin vuonna 1852 ja Agneelta Westerisen vuonna 1894 tapahtuneen kuoleman jälkeen oli perintönä langennut heidän viidelle
lapselleen, nimittäin edellämainituille Aatami, Maria, Helena ja Eva Rangille ynnä silloin vielä elossa olevalle tyttärelle Beata Rangille; sekä että Beata Ranginkin kuoltua vuonna 1896 hänen osansa talosta oliat perineet hänen vastamainitut sisarensa Maria, Helena ja Eeva Ranki ynnä heidän veljensä Aatami Rangin ylempana mainitut lapset; ja koska Herman, Anna ja Kristian Ranki siten perinnön kautta olivat saaneet kukin ainoastaan yhden seitsemäskymmenes kahdes osan eikä, kuten ylempänamainitussa perinnönjaossa syntyneeseen toimituskirjaan erekdyksestä oli merkitty, yhtä kahdeskymmenesneljäs osaa puheen alaisesta talonnumerosta, ja Kristian Ranki sen jälkeen kolmella eri kauppakirjalla 27 ja 29 päivältä Helmikuuta ja 5 päivältä Maaliskuuta 1904 oli Maria, Helena ja Eeva Rangilta ynnä Kristian Lokiltä ostanut mainittujen täliensä edelläkerrotuin tavoin yhteensä perimän kahdennentoista osan koko talosta, ovat Kristian Ranki ja hänen asiakumppaninsa vastustaneet kannetta. Sittenkun Herman ja Anna Ranki tämän johdosta olivat väittäneet, ettei ainakaan Helena Ranki, koska hän ylempänä sanotussa ja kotilaisuudessa oli eläkettä vastaan luopunut talonosuudestaan, ollut oikeutettu sitä uudelleen jälkeenpäin myymään Kristian Rangille, on Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat anoneet korvausta kuluistaan asiassa, 26 päivänä Syyskuuta 1905 julistamassaan päätöksessä katsonut asiassa selville saatetuksi, että Herman, Anna, Kristian ja Helena Ranki y lempänä mainitussa jaossa oli vat sopineet siten, että Aatami Ränki-vainajan jälkeensä jättämä kiinteä omaisuus oli menevä kolmeen yhtä suureen osaan Herman, Anna ja Kristian Rangin välillä ehdolla että he elättäisivät Hele na Rankia, jota vastoin viimeksisanottu oli luopunut osuudestaan Aatami Rangin jälkeen
jääneessä kiinteässä omaisuudessa johon kuului osa perintötalosta No 2. vielämainitussa Seivästön kylässä; minkä vuoksi ja kun sanottu jako oli saavuttanut lain voiman, Kihlakunnanoikeus on julistanut delläkerrotut Kristian Rangille annetut kaksi lainhuutoa mitättömiksi, mikäli ne oli annettu suuremmalle osalle kuin kolmannekselle Aatami Rangin jälkeen sa jättämästä osasta perintötalossa No 2 Seivästön kylässä, mutta asian laatuun nähden ovat oikeudenkäyntikulungit asianosaisten kesken kuitatut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kristian Ranki ja hänen asiakump paninsa vetoamalla olivat saalta. neet jutun, on tuomiossa 22 päivältä Helmikuuta 1908 katsonut asiassa laillisesti selvitetyksi, että Kristian Ranki oli isänsä Aatami Raugin ja hänen sisarensa Beata Rangin jälkeen perinyt yhteensä yhden seitsemäskymmeneskahdes osan ja ylläsanotuilla kolmella kauppakirjalla isävainajansa sisarilta Maria, Helena ja Eeva Rangilta ynnä viimeksimainitun mieheltä Kristian Lerkiltä ostanut yhteensä kahdennentoista osan perintötalosta No 2 edellämainitussa Soivästön kylässä, mihin nähden ja kun puheenalaiset, Kristian Rangille myönnetyt kaksi lainhuutoa seitsemälle seitsemäskymmeneskahdes osalle sanotusta talonnumerosta siis olivat lainmukaisesti hänelle annetut, on Hovioikeus, kumoten Kihlakunnanoikeus den vedonalaisen päätöksen, kyljännyt Herman ja Anna Rangin asiassa aja man kanteen; ja velvoitettiin Herman ja Anna Ranki viidelläkymmenetlä markalla korvaamaan Kristian Rangilla ja hänen asiakumppaneit laan Kihlakunnanoikeudessa asiasta olleet kustannukset. Hovioikeuden tuomioon ovat Herman ja Anna Ranki anoneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Kristian Rangin ja Kristian Perkin kuoltua He
lena Kaijanen ja hänen asiakumppaninsa ovat säädetyssä järjestyksessä vastaneet Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei vät Herman ja Anna Ranki, koska asiakirjoista ei käy selville että Maria Helena ja Eeva Ranki olisivat ennen ylempänä mainittuja heidän ja Kristian Rangin välillä tehtyjä kauppoja laillisessa järjestyksessä luopu neet edelläkerrotuin tavoin perimistään talonosuuksista, ole esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota muun puolesta paitsi että Herman ja Anna Ranki, asian laatuun nähden, vapautetaan suorittamasta Hovioikeuden heidän maksettavakseen määriämää ylempänä mainittua oikeudenkäyntikustannusten korva usta, joten oikaistuna Homoikeuden päätös siis muuten jää pysyväiseksi. Tätä kaikA. Rantamara ki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti: Juhris Nummisin L. W. Waskman Juhris Nummisin L. W. Waskman Edvard Pardani. A. E. Granström. Edvardradani. A. K. Granström.
Tammikuun 20 päivänä 1909. "Keisarillisen Suomen Senaatin. tuomio nostorahalla Wiipurin Lovioikeudesta tulleessa, testamenten moittimista koskevassa ja tussa, jossa ovat Talollinen Juhana Eliaksenpoika Lempiäi nen Kivonnavan pitäjän Terijoen kylästä, Talollinen Juha na Launiainen, Ruutuselan, ja Mökkiläinen Ville Montonen Kitarilan kylästä Uudenkirkon pitäjää, kaksi viimemainittua vaimojensa Maja Stiina ja Ei va Eliaksentyttäret Lempiäi sen edusmiehinä, Talollisen poika Mikko Hermaninpoika Lempiäinen ja hänen alaikäi sen veljensä Wille Hermanin poika Lempiäisen holhooja Jalollinen Wille Lempiäinen, niinikään Kitarilan kylästä, sekä Talollisenleski Maria Eliassentytär Rauvali, syntyisin Lampiäinen ynnä hänen tyttärensä Ulla Matintytär Rouvali ja tämän mies Talollinen Ville läsnä: J. N. G. W. E. P. A. G No 54 åg. SS. No 2 1908
Juhonpoika Lempiäinen, Uuden kirkon pitäjän Sykialän kylästä, yhteisesti, hakijoina sekä Talolliset Herman ja Mikko Simonpojat Paakki ynnä Talollisenleski Liisa Simontytär Paakki, viimeksimainitun pitäjän Hälkölän kylästä, ja Talollinen Erik Liuhko, Sykiälän kylästä. vaimonsa Eeva Simontytär Paakin edusmiehenä, vastaajina Annettu Oikeusosastossa 20 päivänä Tammikuuta 1909. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Herman Paakki ja hänen edellä luetellut asiakumppaniinsa ovat, haastatettuansa Uuden kirkon pitäjän käräjäkunnan Kihlakunnanoikeuteen Juhana Lempiäisen, Juhona Laumiaisen Ville Mantosen ja Ville Lempiäisen, Launiaisen ynnä Montosen heidän edellämainituissa edusmiesi minaisuudessaan ja Ville Lampiäisen Ville Hermaninpoika Lempiäisen sekä silloin vielä vajavaltaisena olleen Mikko Lempiäisen holhoojana, kuin myös Maria Kauralin siihen aikaan elossa olleen miehen Talollisen Matti Rauralin Maria Kouvalin edusmiehenä, sanotussa Kihlakunnanoikeudessa lausuneet, että sittenkuin Eeva Lempiäisen veli sekä Mikko ja Ville Hermaninpo jat Lempiäisen isän Talollisen Herman oliaksenpoika Lempiäisvainajan ynnä Maja Stiina ja Juhana Lempiäi sen sekä Maria Kouvalin velipuoli Talollinen Adam Eliaksenpoika Lempiainen ja hänen vaimonsa Liisa, Eiva, Herman ja Mikko Taakin sisar Anna Simontytär Paakki 12 päivänä Marraskuuta /20/ olivat tehneet kirjallisen keskinäisen testamentin, jossa he oli vat määränneet, että toisen aviopuoli jon kuoltua kaikki heidän omaisuulensä lankaisi eloon jäärälle olivat mainitut aviopuolisot lahsettamina kuollut tuna Taakki 18 päivänä Helmikuuta 1899 ja Adam Lempiäinen 25 päivänä samaa
kuuta, minkä jälkeen Juhana Lempiäinen, Juhana Launiainen, Ville Montonen, Matti Rauvali ja Ville Lempiäinen, Launiainen, Montonen ja Raurali vainojensa edusmiehinä sekä Ville Lempiäinen holhottiensa puolesta, olivat 12 päivänä Maaliskuuta 1904 valvonut tuon testamentin Kihlakunnanoikeudessa sekä myöskin ottaneet Adam Lempiäisen ja Anna Paakin jälkeen jääneen maisuuden hallintaansa; mutta koskei oikeus testamentin valvomiseen kinut minnä perinnöksi eikä niin ollen sille valvomiselle, minkä Adam Lempiäisen perilliset ja oikeuden omistajat edellä kerrotussa suhteessa oli vat toimittaneet, voitu antaa laillista arvoa, ovat Herman Paakki johänen asiakumppanensa, kun Adam Lempiäinen itse ei ollut tuota testa menttia valvonut ja testamentin tekijäin tarkoitus sen ohessa oli ollut, että heidän molempain kuoltua heidän pesuutensa jaettaisiin tasan heidan kumpaisenkin perillisten välillä vaatineet, että sanottu testamentti, minkä Anna Taakki sitä paitsi oli alle kirjoittanut siihen pakotottuna, julistettaisiin mitättömäksi sekä että Juhana Lempiäinen ja hänen asiakumppanin sa velvoitettaisiin luovuttamaan testamentissa mainittu omaisuus, johon myöskin siilkeutui Anna Saukinperimysmaan vastiketta, sellaiseen jakoon, että Anna Paakin osa pesästä erotettaisiin Herman Paakille ja hänen myötäpuolilleen heille Anna Paakin jälkeen tulevana perintönä. tuhana Lempiäisen ja hänen asiakiemppaniensa vastustettua kannetta on Kihlakunnanoikeus 6 päivänä Huhtikuuta 1905 julistamassaan päätöksessä mainitsemillaan perusteilla katsonut Juhana Lempiäisellä ja hänen asiakumpuneittään otteen oikeus valvoa puheena olevaa testamenttia sekä sen vuoksi ja muistakin esiintuomistaan syistä hylrännyt Herman Taakin ja hänen myöläpuoltensa asiassa ajaman moitekunteen muuten paitsi mikäli koski pesassa löytyvää Anna Pääkin perimys maan vastiketta, joka päätöksessä tä
hemmin mainitulla tavalla oli heille luovutettava. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Herman Paakki ja hänen asiakumppaninla olivat vetoamalla saattaneet jutun, on tuomiossa 16 päivänä Marraskuuta 907 antanut siitä lausuntonsa; ja koskei Perintökaaren 18 luvun 1 SS:n säännöstä, jonka mukaan se, jolle oli tehty testamentti, oli velvollinen kuuden kuukauden kuluessa saatuaan tiedon testamentinantajan kuolemasta ja testamentista näyttämään sen tuomarille, testamenttisäännösten erikoiseen, perintöoikeudesta poikkearaan luonteeseen nähden voitu tulkita laveammin kuin sananmuoto sisälsi, sentähden ja kun siis ei kukaan muukuin testamentinsaaja voinut laillisesti valvoa testamenttia, on Hovioikeus katsonut, ettei Juhana Lempiäisen, Juhona Launiaisen, Ville Montosen, Matti Roualin ja Ville Lempiäisen toimittama stemhänä mainitun testamentin valvoisen ollut voinut tuottaa Adam Lempiäisen oikeudenomistajille oikeutta tuon testamentin nauttimiseen, sekä niin ollen julistanut puheenaolevan testamentin voimattomaksi, mikäli Herman Paakin ja hänen asiakumppaniensa perinlooikeus sen kautta oli tullut loukatuksi; ja oli Juhana Lempiäisen ynnä hänen asiakumppaniensa siis luovutettaa Adam Lempiäisen ja Anna Paakin jälkeen jäänyt pesä sellaiseen jakoon että Herman Paakille ja hänen asiakumppaneilleen Anna Paakin perillisinä tuleva osuus sanotusta kuolin pesästä tuli heille erotetuksi. Hovioikeuden tuomioon ovat Juhana Lempiäinen, Juhana Launiainen Ville Montonen, Ville Lempiäinen, Mikko Lempiäinen, Maria Rouvali, Ulla Rowa li ja Ville Juhonpoika Lempiäinen, Mikko Lempiäisen tultua sittävälin täysivaltaiseksi ja Matti Kouvalin kuoltua, anoneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Herman Paakki ja hänen myötäpuolensa ovat sääde tyssä järjestyksessä vastannet Keisarellinen Senaatti on tutkineet tämän juteen, ja koska Ulla Rou9
alin ja Ville Juhonpoika Lempiäisen puolesta täällä on asiassa esiintynyt Varatuomari William Thureng, mutta se valta kirja, minkä Varatuomari Thureng on tänne jättänyt tarkoituksessa näyttää oikeutensa asiassa edustaa Ulla Rauralia ja Ville Juhonpoika Lempiäistä, on asetettu Varatuomari Johannes Brofeldlin nimelle jätetään Ulla Rouvalin ja Ville Juhonpoika Lempiäisen muutoksenhakemus varteen ottamatta Mitä sitten tulee Juhana Lempiäisen, Juhana, Launiaisen, Ville Montosen, Mikko Lempiäisen, Ville Lempi´äisen ja Maria Kouvalin muutoksen hakemukseen, niin koskeivat Herman Paakki ja hänen asiakumppaninsa oleeses väittäneet vielä vähemmin todeksi saattaneet, että Adam Lempiäinen joka oli jäänyt eloon vaimonsa Anna aakin jälkeen, olisi luopunut hänelle puheenalaisen testamentin perusteella tulevasta oikeudesta Anna Paakin omaisuuteen, sentähden ja kun niin ollen Adam Lempiäisen perilliset ovät olleet laillisesti oikeutetut Adam empiäisen kuolinpesän omistajina valvomaan sanottua testamenttia, katsoo Keisarillinen Senaatti, ettei HermanJaakin ja hänen asiakumppaniensa edelämainittu testamentin valvontaa vastaan tekemä muistutus ansaitse huomiota minkä vuoksi ja kun selvitetty on että testamentin tekijät ovat terveellä ja täydella ymmärryksellä sekä vapaalla tahdolla sitä varten kutsuttujen todistajien läsnäollessa omaisuudestaan säätäneet siten kuin testamentti sisältää, Keisarillinen Senaatti harkitsee oikeaksi kumoten Hovioikeuten tuomion, vahvistaa sen lopputulöksen, johon Kihlakunnanoikeus on päätöksessään johtunut. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti: Julius Nummelm J. Wilsman Edvard Taidani. A. J. Granström Edvard Taidani. A. J. Granström 10
Tammikuun 20 päivänä 1909. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Waasan Hovioikeudesta tulleessa saatavaa koskevassa jutussa, jossa Sakankoitaja Gustaf Höglund Ouluisten pitäjän Oulaisten kylästä, on hakijana sekä Kauppias Fredrik Arthur Juselius, Porin kaupungista, vastaajana. Annettu Oikeusosastossa 20 päivänä Tammikuu ta 1909. Keisarillinen Senaatti on itselleen esiltelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Pykäjoen ja Oulaisten pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeu dessa on Kauppias Juselius Sakan hoitaja Höglundille toimituttaman sa haasteen nojalla lausunut, että Sahanomistaja Karolina Nyström oli 2 päivänä Tammikuuta 1900 tehdyllä kontrahdilla ottanut hankkiakseen Kauppias Juselius'elle kontrahdissa lähemmin lueteltuja puu tavaroita ja saanut sen nojalla Läsnä: J. N. G. W. - E. P. - A.G. No 55. Jag, 44. N. D. 1908
Kauppias Juseliuselta nostaa ennakkomaksua; mutta koska Karolina Nyström sittemmin oli jättänyt hän kintavelvollisuutensa osaksi täyttämättä ja sen kautta jäänyt Kauppias Juseluiselle velkaa konttokuräntin mukaan neljätuhatta yhdeksänsataa kuusikymmentäkolme markkaa kaksikymmentäkolme penniä, on Kauppias Juselius vaati nut että Sahanhoitaja Höglund, joka takaussitoumuksessa 27 päivältä Joulukuuta 1899 oli mennyt ominaistakauksen tuon hankinta sopimuksen täyttämisestä ja nostettujen makkomaksujen takaisin suorittamisesta, velvoitettaisiin Kauppias Juseliuselle maksamaan edellamainitut neljätuhatta yhdeksän sataa kuusikymmentäkolme mark kaa kaksikymmentäkolme penniä, siitä kuitenkin lyhennettyä Sakan hoitaja Höglundin 4 päivänä Helmikuuta 1904 ja maksamat kaksituhatta satakuusikymmentäneljä markkaa viisikymmentäkaksi penniä, eli Liis Juseliuselle suorittamaan kaksituhatta seitsemänsataa yhdeksänkymmentäkahdeksan markkaa seitsemänkymmentäyksi penniä koskoineen; ja on Kauppias Juselius sen ohessa anonut korvausta kuluistaan asiassa. Asiasta kuulustettuna on Sahan hoitaja Höglund kyllä myöntänyt yllämainitun takaussitoumuksen oi keaksi, mutta samalla väittänyt Kauppias Juseliusen kannevallan vanhentuneeksi syystä että Kaupnias Juselius, vaikka kysymyksessa olevan hankintasopimuksen olisi pitänyt kontrahdin mukaan olla täytetty viimeistään 15 päivänä Syyskuuta 1900 ja Kauppias Juseliusen puheenäoleva saaminen siis jo silloin oli langennut maksettavaksi, oli laimintyönyt kahdenloista huukauden kuluessa sen jälkeen sitä hakea Jakanhoitaja Höglundilta, minkä olos sa Juhanhoitaja Höglund, sen tapauksen varalta, ettei Kihlakunnanoi keus voisi tällä perusteella hyljä 12
tä Kauppias Juseliusen kannetta, on kieltänyt seuraavat konttokuranttiin Kauppias Juseliusen hyväksi merkityt erät nimittäin: rahtimaksuihin rautatiellä menneet kolmesataakahdeksan markkaa kolmekymmentävii si penniä, kuittia vastaan käleisesti maksetut sata neljäkymmentä markkaa, työpalkkoina Kannuksessa ja Ykspihtajassa suoritetut sata mark kaa, korkoina pro 8. contra 31 päivään Joulukuuta 1900 kertyneet viisisataa kolmekymmentäkuusi markkaa seitse mankymmentäneljä penniä sekä Nyströmin ja Engelbergin vekselin sisällön provisionerineen, korkoineen ja lainhakukuluineen yhteensä tuhat kuusikymmenla markkaa kahdeksankymmentäkolme penniä; ja on Sahanhoitaja Hög lund, katsoen ei missään tapauksessa olleensa velvollinen Kauppias Jueliusel le jo maksamansa määrän lisäksi suo rittamaan muita kuin mahdollisesti ylempana sanotun korkoveran viisisa taa kolmekymmentäkuusi markkaa seitsemänkymmentäneljä penniä, siitä asianmukaisesti vähennettyä muitten kiellettyjen erien osalle tuleva korko määrä, siis anonut että känne ainakin nuilta kohden hyljättäisiin ja Kauppias Juselius velvoitettaisiin korvaa maan Höglundille hänen oikeudenkarpi tikustannuksensa Rytjättijään päätöksessä 29 päivänä Marraskuuta 1904 mainitsemiltaan perusteilla Sahanhoitaja Höglundin edellä kerrotun väitteen puheenalaisen saatavan vanhentumisesta, on Kihlakunnanoikeus, jossa Kauppias Juelius oli myöntänyt, että hänen edellä sanotun konttokurantin mukaan vaatimastaan suoritettujen rautatierahtien korvaukses tä saisi lyhentää kymmenen penniä, 28 päivänä Huhtikuuta 1905 Julistamassaan lopullisessa päätöksessa, siinä niini kaan mainitulla perusteilla, velvoittanut Juhanhoitaja Höglundin kuitin saadas saan Kauppias Juseliuselle maksamaan suoritetuista rautatierahdeista kolmesa taa kahdeksan markkaa kaksikymmentäviisi penniä sekä Nyströmin ja Enjelbergen vakseten määrän tuhat mark 13
kaa eli siis yhteensä tuhat kolmesataa kahdeksan markkaa kaksikymmentäviisi penniä viiden prosentin vuotuisen koron kanssa 29 päivästä Marraskuuta 1904, jolloin asia pantiin vireille; ja samalla kuin kanne muissa osin toteen näyttämättömänä kumottiin, velvoitettiin Sahankoitaja Höglund viidelläsa dalla markalla korvaamaan Kauppias Juseliuselle hänen kulunsa asiassa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi sekä Kauppias Juselius että Sahanhoitaja Höglund olivat vetoamalla saattaneet jotun, on tuomiossa 30 päivänä Joulu kuuta 1907 antanut siitä lausuntonsa; ja mitä ensiksi tuli Sahanhoitaja Hög lundin tekemään väitteeseen että Kauppias Juseliusen saaminen olisi vanhen tunut, niin koskei mitään määrättyä lanksemispäivää riidanalaisten ennak komaksujen takaisin suorittamiselle otu pantu, on Hovioikeus vahvistanut sen loppupäätelinän, johon Kihlakunnanoi keus tuon väitteen johdosta antamassaan vaitepäätöksessa oli johtunut. Mitä taas tuli Kihlakunnanoikeuden lopulliseen päätökseen, on Hovioikeus siinä osassa lauvinut seuraavasti: koska Sahanhoitaja Höglund oli myöntänyt useinmainittuun konttokuranttiin Kauppias Juseliusen hyväksi merkityt erät vuodelta 1900 oikeiksi muun puolesta paitsi mikäli koski rautatierahteihin menneitä kolmeasataa kahdeksaa markkaa kolmeakymmentäviittä penniä, käteisenä kuittia vastaan makseltuja sataaneljääkymmentä markkaa työpalkkoina Kannuksessa ja Ykspihla jassa suoritettuja sata markkaa, 31 päivään Joulukuuta 1900 kertynsitä korko ja, viisisataa kolmekymmentäkuisi markkaa seitsemänkymmentäneljä penniä, sekä Nyströmin i Engelbergin vekseliä, tuhat kuusikymmentä markkaa kahdeksankymmentäkolme penniä, koska Kauppias Juselius ei ollut voinut toteennäyttää, että hänen hyväkseen merkityt käteisenä suori tetut sata neljäkymmentä markkaa olisi maksettu ennäkolta edellämainitun kontrahtin mukaan hankittavasta tavarasta tahi että hän olisi ollut oikeutettu ve loittamaan Karolina Nyströmiä sadan markan suuruisella erällä, joka käsitti Kannuk14
sessa ja Ykspikirjassa maksettuja työpalkko ja; koska Kauppias Juselius sitä vastoin oli näyttänyt, että hän Karolina Nyström in puolesta oli suorittanut rautatierahtinä Kannuksesta Kokkolaan lähetetyistä puutavaroista Kihlakunnanoikeuden päätöksessä mainitut kolmesataakahdeksan markkaa kolmekymmentäviisi penniä, kos ka Kauppias Juselius myös oli näyttänyt että edellä sanottua vekseliä vastaan saadet tukat markkaa oli lähetetty Karolina Nyströmille ennakkomaksuna kysymykseen tulleessa hankintakontrahdissa mainituista puutavaroista; koskei Sakankoita ja Höglundia voitu pitää vastuunalais na konttokuranttiin Nyströmin ja Engel bergin vekselin kohdalle merkitystä kolmen markan kolmenkymmenenkolmen pennin provisioomimäärästä ja kahdenkymmenenyhdeksän markan kulunkimäärästä; kork ei Sökanhoitaja Höglund ollut voinut väittääkään, että Karolina Nyström olisi Kauppias Juseliselle lähettänyt enemmän puutavaroita kuin riidanalainen konttokurantti osotti; koska, jos tuo konttokurantti ylläsantun mukaisesti muutettiin siten, että siitä roistettiin kätoisesti kuittia vastaan maksetut sata neljäkymmentä markkaa, työpalkkoina Kannuksessa ja Ykspihlajassa suoritetut sata markkaa, provisioonierä kolme markkaa kolmes kymmentäkolme penniä ja kulun kierä kaksikymmentäyhdeksän markkaa sekä konttokuranttiin pantiin: korkoverän viidensadan kolmenkymmenenkuuden markan seitsemänkymmenenneljän pennin sijaan korko erä viisisataa kolmekymmentäviisi markkaa yhdeksänkymmentäkahdek san penniä, vastaava, pro 8 contra luettua korkoa 31 päivään Joulukuuta 1900, saldomäärän kolmentuhan nen kahdensadan neljänkymmenenkahdeksan markan kuudenkymmenen yhden pennin sijaan saldomäärä kolmetuhatta seitsemän markkaa seilsemänkymmentäviisi penniä, johon sisältyi kaksituhatta neljäsataa seitomänkymmentäyksi markkaa seitjemänkymmentäseitsemän penniä nääomaa ja viisisataa kolmekymmentä viisi markkaa yhdeksänkymmentäkahdek15