Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
oli määrännyt hinnaksi sanotulla maalla kasvavalle metsälle ynnä varsinaiseksi metsämaaksi luckitetuille 25,31 hehtaarille itse maata viisituhatta kaksisataa neljäkymmentä markkaa kaksikymmentäviisi penniä, on Kihlakunnanoikeus 28 päivänä Marraskuuta 1899, asiassa julistamassaan päätöksessä lausunut, että, koska kysymyksen alaisella maa-alueella Kihlakunnanoikeuden siellä toimittamassa katselmuksessa oli katsettu olevan suurempi arvo kuin mitä Viktor Alhainen oli siitä vaatinut, niin velvoitettiin Suomen Valtio maksamaan Viktor Alhaiselle kysymyksen alaisen maakappaleen lunastuksena ensiksi kerrotussa katselmuksessa määrätyn lunastussumman lisäksi, tuhat sata yksitoista markkaa viisikymmentäviisi penniä sekä korvaukseksi Viktor Alhaisen oikeudenkäymiskuluista sata kahdeksankymmentä markkaa. Hovioikeus, jonka tarkastettavaksi Suomen Valtio on pidätetyllä vedolla saattanut jutun, on Elokuun 11 päivänä 1900 antamallaan tuomiella katsonut ettei Valtien puolesta oltu esiintuotu syytä muutokseen Kihlakunnanoikeuden äskenmainittuun päätökseen. Tähän Hovioikeuden tuomioon on Suomen Valtion puolesta alamaisesti anottu muutosta tänne toimitetulla perustelmalla, johon Viktor Alhainen säädetyssä järjestyksessä on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän asian ja katsoo, ett'ei Suomen Valtien puolesta ole esiintuotu syytä muut. taa Hovioikeuden mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi, minkä ohessa Suomen Valtio velvoitetaan Viktor Alhaiselle suorittamaan häneltä täällä menneiden kulujen korvaukseksi viisikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset alamaisuudessa noudattakoot. Keisarillisen Majesteetin. Korkeassa-Simossa, Hänen Suomen Senaattinsa: A. af Nyberg. St Gust: Torrman. Andersin. Hem. Abrenius A; Kumlin. Ossian Karsten 156
Lokakuun 8. päivänä 1901. Keisarillisen Majesteetin Korkeassa Nimessä Hänen Suomen Senaallinsa tuomio nostorahalta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, pakkohunastusta koskevassa jutussa, jos sa Suomen Valtio on hakijana ja Talollinen Kalle Antinpoika Leikonen, Heinolan pitäjän Härkälän kylästä, vastaajana: Annettu Keisarillisessa Suomen Senaatissa ja Sen Oikeusosastossa, Helsingissä, Lokakuun 8. päivänä 1901. Keisarillinen Sergeanti on Kselleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Sittenkuin Keisarillisen Senaatin Talousosasto oli määrännyt että, muun muassa, eräs Kalle Leikosen omistamaan kahdeksannekseen perintötalosta No 2. yllämainitussa Härkälän kylässä kuuluva maa-alue ole Suomen tarkkampujapataloonain käytettäväksi pakkoluovutettava, on sanottu maakappale, alaltaan kolmekymmentäyksi ja viisikymmentä sadasosaa hehtaaria, Varamaanmittari John Sarlinin asianLäsnä: Aapil.- K. B. - Ef. - Art - E. A /O. K. 757 757 No 1176 No 1176 Pag. 253. R. 900
omaisen määräyksen nojalla, yhdessä Valtion puolesta määrättyjen ja maan omistajain valitsemäin arviomiesten kanssa 14, 15. ja 16. päivänä Kesäkuuta 1898. toimittamassa katselmuksessa tarkastettu ja arvioitu. Tässä toimituksessa on Kalle Leikoselle määrätty maksettavaksi korvausta kaikkiaan kuusisataa yksitoista markkaa kuusikymmentä penniä, josta rahamäärästä tuli sanotulla maa-alalla kasvavan metsän hinnaksi kaksisataa viisikymmentä markkaa. Tyytymättömänä sanottuun katselmukseen ja arvioon on Kalle Leikonen, Suomen Valtiolle toimittamansa haasteen nojalla, Heinolan pitäjän käräjjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinut, että, koska Metsäkonduktööri L. L. Wahlberg Kalle Leikosen pyynnöstä 29. päivänä syyskuuta 1898. toimittamassaan katselmuksessa oli puheena olevalla maa-aluella kasvavalle metsälle pannut arvoksi tuhat kolmesataa kuusikymmentäviisi markkaa eli tuhat yksisata viivitoista markkaa enemmän kuin saman vuoden Kesäkuussa toimitetussa arviossa, ja itse maa Kalle Leikosen mielestä oli kuusisataa kolmekymmentäkolme markkaa kaksikymmentä penniä arvekkaampi kuin miksi se viimek simainitussa katselmustoimituksessa oli arvioitu, Suomen Valtio velvoitettaisiin suorittamaan Kalle Leikoselle tuhat seitsemänsataa neljäkymmentäkahdeksan markkaa kaksikymmentä penniä Kesäkuussa vuonna 1898. toimitetussa katselmuksessa määrätyn lunastushinnan lisäksi ja sitä paitsi korvaamaan Kalle Leikosen lainkäymiskulungit. Tätä vaatimusta on Suomen Valtio vastustanut, katsoen että vielämainitussa Kesäkuulla vuonna 1898. toimitetussa katselmuksessa tehty arvio täysin vastasi puheenalaisen maakappaleen arvoa. Toimitettuaan Elokuussa 1899. usein mainitulla maa-alueella uuden arvion, jossa Kihlakunnanoikeus eli määrännyt hinnaksi Kalle Leikosen luovutettavalla maalla kasvavalle metsälle ynnä varsinaiseksi metsämaaksi luoki758
tetuille 17.90. hehtaarille itse maata tuhat yhdeksänsataa kaksi markkaa viisi penniä, on Kihlakunnanoikeus Marraskuun 28. päivänä 1899. asiassa julistamassaan päätöksessä lausunut, että koska kysymyksessä olevalla maa-alueella metsineen Kihlakunnanoikeuden toimittamassa katselmuksessa oli katsottu olevan tuhannen yhdeksänsadan kahdenmarkan viiden pennin arvo ja Kalle Leikonen tätä arvoa vastaan jo oli kantanut kuusisataa yksitoista markkaa kuusikymmentä penniä, niin Suomen Valtio velvoitettiin maksamaan Kalle Leikoselle ensiksi kerrotussa arviotoimituksessa määrätyn lunastussumman lisäksi tuhat kaksisataa yhdeksänkymmentä markkaa neljäkymmentäviisi penniä sekä korvaamaan Kalle Leikosen oikeudenkäymiskuluista kaksisataa kaksikymmentäviisi markkaa. Hovioikeus, jonka tarkastettavaksi Suomen Valtio on pidätetyllä vedolla saattanut jutun, on Elokuun 11. päivänä 1900. antamallaan tuomiolla katsonut, ettei Suomen Valtion puolesta oltu esiintuotu syytä muutokseen Kihlakunnanoikeuden äskenmainittuun päätökseen. Tähän Hovioikeuden tuomioon on Suomen Valtion puolesta alamaisesti anottu muutosta tänne toimitetulla perustelmalla, johon Kalle Liikonen säädetys sä järjestyksessä on vastannutKeisarillinen Senaatti on tutkinut tämän asian ja katsoo, ettei Suomen Valtion puolesta ole esiintuotu syytä muut taa Hovioikeuden mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi, minkä ohessa Suomen Vattio velvoitetaan Kalle Leiko selle suorittamaan häneltä täällä menneiden kulujen korvaukseksi viisikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset alamaisuudessa noudattakoot. Keisarillisen Majesteetin Kockeassa Nimessä Hänen Suomen Senaattinsa: A. af Nyberg Emot Forsman. Andersin A. Kumlin Ossian Karsten 759
Tokakuun 8. päivänä 1901. Keisarillisen Majestutin Korkeassa Nimesä, Hänen Suomen Senaattinsa tuomionostorahatta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa pakkohunastusta koskevassa jutussa, jossa Suomen Valtio on hakijana sekä Talolliset Kaarle Kustaa ja Nikodemus Simonpojat Tukkelainen, Arndt Simonpoika Kettula eli Taavela, vaimonsa Iida Alviina Taavilan edusmiehenä, ja Moses Simonpoika Taavela, Talollisenpoika Manrits Simonpoika Peltola, vaimonsa Helena Wilhelmiina Taavilan edusmiehenä, sekä alaikäisten Talollisentytärten Aleksandra ja Hilda Maria Taavelan holhooja, Talollinen Juhana Taavela, kaikki Heinolan pitäjän Härkälän kylästä, vastaajina: Annettu Keisarillisessa Suomen Senaatissa ja Sen Oikeusosastossa, Helsingissä, Lokakuun 8. päivänä 1901. Keisarillinen Senaatti on Stulleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymykläsnä: A. af A. A. B. - C. F - A. K - Et/. O. K. 29: 117. Pag. 254. R.D. 1900
H sessä, saanut tietää seuraavaa: Sittenkuin Keisarillisen Senaatin Takusosasto oli määrännyt että, muun muassa, eräs Kaarle Kustaa ja Nikodemus Sukkelaisen sekä Iida Alviina, Mooses, Heleena Wilhelmiina, Aleksandra ja Hilda Maria Taanlan yhteisesti omistamaan kuudennekseen verotalosta No 2. yllämaini tussa Härkälän kylässä kuuluva maa-alue oli Suomen tarkkamputapataljoonain käytettäväksi pakkolunastettava, niin oli sanottu maakappale, alaltaan kaksikymmentäkaldeksan kokonaista ja kaksikymmentäyksi sadasosaa hehtaaria, Varamaamittari John Sarlinin asianomaisen määräyksen nojalla, yhdessä Valtion puolesta määrättyjen ja maanomistajain valitsemäin arviomiesten kanssa 14, 15. ja 16. päivänä Kesäkuuta 1898. toimittamassa katselmuksessa tarkastettu ja anoituTässä toimituksessa on Kaarle Kustaa Sukkelaiselle ja hänen asiakumppaneilleen määrätty maksettavaksi koupasta kaikkiaan kaksituhatta kuusikymmentäkaksi markkaa kymmenen penniä, josta rahamäärästä on laskettu maan lunastukseksi kymmenen markan jälkeen luhtaa relta kaksisataa kahdeksankymmentäkaksi markkaa kymmenen penniä, maalla kasvavan metsän hinnaksi tuhatsemänsataa seitsemänkymmentäviisi markkaa ja pakkolunastusta varten toimitettujen töiden vuoksi vahingoittuneiden puiden arvoksi viisi markkaa. Tyytymättöminä sanottuun katselmukseen ja arvioon ovat Kaarle Kustaa Tukkelainen ja hänen edellämainitut asiakumppaninsa Suomen Valtiolle toimittamansa haasteen nojalla, Heinolan pitäjän käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinut, että, koska Metsänkonduktööri I. A. Wahlberg heidän pyynnöstään 29. päivänä Syyskuuta 1898. toimittamassaan kathelmuksessa oli puheenalaisella maa-alueella kasvavalle metsälle 761
pannut arvoksi kaksituhatta neljäsataa kahdeksankymmentäkahdeksanmarkkaa, eli siis seitsemänsataa holmetoista markkaa enemmän kuin saman vuoden Kesäkuussa toimitetussa arviossa, ja itse maa oli Kaarle Kustaa Tukkelaisen ja hänen asiakumppaniensa mieestä neljänkymmenen markan arvoinen luhtaarilta ja niinmuodoin kahdeksansataa neljäkymmentäkuusi markkaa kolmekymmentä penniä arvokkaampi kuin miksi se viimeksi mainitussa katselmustoimituksessa oli arvioitu, Suomen Valtio velvoitettaisiin suorittamaan Kaarle Kustaa Sukkelaiselle ja hänen asiakump paneilleen, Arndt Kettulalle, Mauriti Peltolalle ja Juhana Taavelalle, heidän ylempänä mainitussa ominaisuudessaan, tuhat viisisataa viisikymmentäyhdeksän markkaa kolmekymmentä penniä edellämainitussa Kesäkuussa vuonna 1906. toimitetussa katselmuksessa määrätyn lunastushinnan lisäksi sekä korvaamaan Kaarle Kustaa Sukkelaisen ja hänen asiakumppaniensa lainkäymiskulut. Tätä vaatimusta on Suomen Valtio vastustanut, katsoen, että vielä mainitussa Kesäkuussa vuonna 1898. toimitetussa katselmuksessa tehty arvio täysin vastasi puheenalaisen maakappaleen arvoa. Toimitettuaan Elokuussa 1799. useinmainitulla maa-alueella uuden anoion, jossa Kihlakunnanoikeus oli määrännyt luunaksi Kaarle Kustaa Aukkeläisen ja hänen asiakumppaninsa luovutettavalla maalla kasvaralle metsälle ynnä varsinaiseksi metsämaaksi luokitetuille 24. hehtaarille itse maata kuusituhatta neljäsataa seitsemän markkaa kolmekymmentäyhdeksän penniä, on Kihlakunnanoikeus 28. päivänä Marraskuuta 1599. asiassa julistamassaan päätöksessä lausunut, että koska kysymyksenalaisella maaalueella metsineen Kihlakunnan oikeuden toimittamassa katselmuk762
sessa oli katsottu olevan suurempi arvo kuin mitä Kaarle Kustaa Sukkelainen ja hänen asiakumppaminsa olivat siitä vaatineet, niin velvoitettiin Suomen taltia maksamaan Kaarle Kustaa Tukkulaiselle ja hänen asiakumppaneilleen, Andt Kettulalle, Maurits Peltolalle ja Juhana Taavilalle, heidän edellämainitussa ominaisuudessaan, ensiksi kerrotussa arviotoimituksessa määrätyn lunastussumman lisäksi, tuhat viisisataa viisikymmentäyhdeksän markkaa kolmekymmentä penniä sekä korvaukseksi Kaarle Kustaa Sukkolaisen ja hänen asiakumppaniensa oikeudenkäymiskuluista kaksisataa neljäkymmentä markkaa. Hovioikeus, jonka tarkastettavaksi Suomen Valtio on pidätetyllä vedolla saattanut jutun, on Elokuun 11. päivänä 1900. antamallaan tuomiolla, katsonut, ett'ei Valtion puolesta oltu esiintuotu syytä muutokseen Kihlakunnanoikeuden askennmainittuun päätökseen. Tähän Hovioikeuden tuomioon on Suomen Valtion puolesta alamaisesti anottu muutosta tänne toimitetulla perustelmalla, johon Kaarle Kustaa Tukkelainen ja hänen asiakumppaninsa säädetyssä järjestyksessä ovat vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutki nut tämän asian ja katsoo, ett'ei Suomen Valtion puolesta ole esiintuotu syytä muuttaa Hovioikeuden mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi, minkä ohessa Suomen Valtio velvoitetaan suorittamaan Kaarle Kustaa Sukkalaiselle ja hänen asiakumppaneillensa hviltä täällä menneiden kulujen korvaukseksi viisikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset alamaisuudessa noudattakoot. Keisarillisen Majesteetin korkrassa himma, Hänen Suomen Senaattinsa: Olof Nyberg. EmtNormän Andersin. Henr. Bvenius. A; Burnlin. Oman Karsten. 763
Lokakuun 11 päivänä 1901. Keisarillisen Majesteetin Korkoassa Simevä, Hänen Suomen Senaattinsa tuomionostorahalla Waasan Hovioikeudesta tulleessa, torpan hallintooikeutta koskovassa jutussa, jossa Torppari Juho Eemil Juhonpoika Kuulusa; Rauruun pitäjän Keuruun kylästä, on hakijana, ja samassa kylässä asiira Talokas Aappo Eevertti Matinpoika Saxberg, vastaajana: Annettu Keisarillisessa Suomen Senaatissa ja Son Oikeusosastossa; Helsingissä, Lokakuun 11 päivänä 1901 Keisarillinen Senaatti on Itselleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Toimitettuaan kirjallisen haasteen Juho Eemil Ruulusalle on Aappo Evertti Saxberg Keuruun ja Multian pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinut että, koska Juho Eemil Stuulusalla, joka hallitsi Saxbergin omistamaan Ylikohen verotaloon No 9 ensiksimainitun pitäjän Keuruun kylässä, kuuluvaa Ruulusa nimistä torppaa, jonLäsnä: Aafsl. J. G. S. - K. B. - E. A. R. - 7. f. 1. 3. 2/6. 4. 24. H. S. 764 No 1182. Sivu 96. R. D. 1900.
9 ka Aappo Eevertti Saxbergin iså Matti Saxberg, sanotun talon silloisena omistajana, kontrahdilla Joulukuun 16 päivältä 1868 viidentoista vuoden ajaksi oli antanut Juho Eemil Kuuluvan isän Juho Kuulusan nautittavaksi, ei ollut laillista oikeutta torpan hallitsemiseen, ja Juho Eemil Kuulusa ennen Tuomaanpäivää vuonna 1898 oli sieltä irtisanettu, Juho Emil Ruulusa velvoitettaisiin Aappo Eevertti Saxbergille heti luovutta. maan torppa. Tähän vaatimukseen on Juho Eemilä Kuulusa vastannut, että mainittuun torppaan kuuluvista tiluksista osa oli ollut kruunun liikamaata, joka ynnä muut liikamaat Kolhen jakokunnassa, mihin Ylikelhon talo kuulu, vuosina 1879 ja 1883 oli lohkaistu kruu nun varalle, mutta sittemmin, jakokunnan osakasten alamaisesta hakemuksesta, Keisarillisen Senaatin TalousOsaston Toukokuun 10 päivänä 1887 antämän päätöksen kautta annettu naille osakkaille muun muassa niillä ehdoilla, että sellaisten jakokuntaan kuuluvain torppain haltijat, joitten tilukset suuremmaksi tai vähemmäksi osaksi olivat kruunun maalla, mutta tapahtuvan isorjaonjärjestelyn jälkeen kokonaan tai osaksi jontuisivat sikä. läisten talojen rajaviivain sisälle, saisivat jäädä asumaan torppiansa viideksikymmeneksi vuodeksi vastasano tun päivän jälkeen samoja vuokramaksuja vastaan kuin näistä aikaisemmin oli suoritettu ja oikeudella, jos torpparit niin halusivat, saada maanomistajilta kirjalliset taloihin sittemmin kiinnitettävät kontrahdit; jonka tähden ja koska sen jälkeen toimitetussa jakokunnan isenjaenjärjestelyssä se osa Kuuluvan torpasta, joka eli ollut kruunun maata, oli siirretty Ylikelhen talolle, ja Juho Ruulura, joka siihen aikaan vielä oli ollut tarpan asukkaana, välikirjan kautta Lokakuun 5 päivältä 1894 oli luovuttanut oikeutensa torppaan Juho Eemil Kuuluralle, tämä on anonut kanteen hylkäämistä. Helmikuun 18 päivänä 1899 julista765
massaan päätöksessä on Kihlakunnanoikeus asiassa lausunut, että koska Aappo Eevertti Saxberg oli myöntänyt, että puheenalaiseen torppaan kuuluvista tiluksista ainakin niityt olivat olleet kruunun liikamaalla sekä sen jälkeen, kun ne olivat lohkaistut kruunua varten, Keisarillisen Senaatin Talous-Osaston yllämainitun päätöksen mukaan muun kruunun maan ohessa määrätyt Ylikelhen talolle sen manttaalin korotusta vastaan, kuin myöskin että torppa siihen aikaan vielä ole ollut Juho Kuuluvan hallussa niillä ehdoilla, jotka yllämainittu kontrahti Joulukuun 16 päivältä 1868 sisälse sentähden katsoi Kihlakunnanoikeus Juho Ruulusan, huolimatta siitä, että sanotussa kontrahdissa määrätty vuokraaika jo oli loppuun kulunut tulleen osalliseksi yllämainituista Keisarillisen Senaatin Talous-Osaston mainitussa päätöksessä säädetyistä eduista ja että hänelle siten oli myönnetty hallintorikeus mainittuun torppaan viidenkymmenen vuoden ajaksi lukien sandtun päätöksen antopäivästä, Toukokuun 10 päivästä 1887, samaa vuokraa vastaan joka aikaisemmin oli siitä suoritettu, vaan myöskin talon omistajanolleen velvollinen vaadittaissa Juho Kuulusalle siitä tekemään kirjallinen kontrahti; ja koska Juho kuulusa sittemmin yllämainitulla välikirjalla Lokakuun 5 päivältä 1894 oli luoruttanut kaiken oikeutensa torppaan Juho Eemil Ruulusalle sekä Matti Saxberg, joka siihen aikaan vielä oli ollut talon omistajana, myöskin oli hyväksynyt tämän luovutuksen, ellei kirjallisesti niin sillä tavalla, että hän ole sallinut Juho Eemil Kuuluvan asua torpassa samoilla ehdoilla, kuin Juho Kustaanpoika Kuulusa oli sitä hallin nut, Kihlakunnanoikeus on hyljännyt kanteen Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Aappo Eevertti Saxberg vetoamalla eli saattanut jutun, on Maaliskuun 1 päivä nä 1901 antamassaan tuomiossa, siinä mainitsemillaan perusteilla, velvoittanut Juho Eemil Ruuluvan torpasta luopumaan ja nautittuaan laillisen muut766
taajan, puolipaastona vuonna 1900 jättämään sen Aappo Eevertti Saxbergin vapaasti hallittavaksi. Hovioikeuden tuomioon on Juho Eemil Kuulusa anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Aappo Eevertti Saxberg on määrätyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän asian ja katsoo selvitetyksi, että sittenkuin Matti Saxberg ynnä useat muut yllämainitun Kolhen jakokunnan osakkaat olivat alamaisesti anoneet, että heille luovutettaisiin heidän tilojen. sa manttaalin korottamista ja metsäveroa vastaan kruunulle vuosina 1879 ja 1883 lohkaistut, jakokunnan rajaviirain sisällä olevat liikamaat, niin on Keisarillisen Senaatin Talous-Osasto päätöksellä Toukokuun 10 päivältä 1887 myöntynyt tähän anomukseen sillä tavoin, että vuokraa ja muita ulostekoja niistä torpista, joilla silloin oli tiluksensa suuremmaksi tahi vähemmäksi osaksi kruununmaalla, mutta jotka jaonjärjestelyn jälkeen jemteisivat kokonaan tahi osaksi talojen rajaviivain sisälle, ei saisi lähinnäseuraavina viitenäkymmenenä vuonna korottaa niiden silloista määrää ylemmäksi ja että, jos torpparit halusivat, kirjalliset kontrahdit oli, vaarinottaen äskenmainitut ehdot, laadittava näistä torpanvuokrista pysymään voimassa viisikymmentä vuotta, torppareille myönnetyllä oikeudella vakuudeksensa kiinnityttää nämä kontrahdit asianomaisessa tuomioistuimessa; että puheenalaisen Kuuluvan torpan tiluksista ainakin niityt ovat olleet sillä kruunun liikamaalla, jonka Matti Carberg on kerrotuilla ehdoilla saanut omistamaansa Ylikolhen taloon No 9 Keuruun kylässä; ja että mainittua torppaa on silloin hallinnut Juho Ruutusa. Ja koska Matti Saxberg siis on, ottaessaan haltuunsa sanotun maan, velvoittanut itsensä ja perillisensä salli maan Juho Huutusan tahi hänen lapsensa viidenkymmenen vuoden ajan ärkensanetusta päivästä, jos he asianmukaisesti täyttivät torpan vuokraa767
miseen liitetyt ehdot, asua torpassa, sekä Aappo Eevertti Saxberg sen kautta että hän kauppakirjalla Tammikuun 4 päivältä 1898 on ostanut isältönsä Matti Saxbergiltä Ylikelhon talon sitäkin vähemmän on voinut päästä vapaaksi mainitusta velvoituksestansa, kuin Aappo Eevertti Saxberg, joka on laatinut ja todistanut sen välikirjan Lokakuun 5 päivältä 1894, jolla Juho Ruulusa pojallensa Juho EemilKuulusalle luovutti torpan hallinnen, on sanottua talonkauppaa tehtäessä tuntenut näiden oikeuden torppaan, sen vuoksi ja kun ei sekään seikka että Juho Eemil Ruuluvan on kerro tulla tavoin sallittu ja hänen isänsä eläessä ryhtyä hallitsemaan torppaa, ole tuottanut Aappo Eevertti Saxbergille sellaista vapautusta, Keisarillinen Senaatti tutkii oikeaksi, kumoten Hovioikeuden tuomion, vahvistaa sen loppupäätetmän, johon Kihlakunnanoikeus mainitussa päätöksessänsä on johtunut. Tätä kaikki asianomaiset alamaiundertskjöd suudessa noudattakoot. Keisarillisen Majestetin Korkoassa Timessä Känen Suomen Senaattinsa: A. af Nyborg. Henr. Berenius. A; J; Kumlin. af Andersin. fl. löhman Emot Jormman. Johim Nummelin Pars Hauen768
Lokakuun 11 päivänä 1901. Keisarillisen Majesteetin Korkoassa Simonsä, Hänen Suomen Senaattinsa tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, torpan hallintoa koskevassa jutussa, jossa Torppari Antti Kustaa Juhonpoika Mäki, Somosen pitäjän Kirkolan kylästa, on hakijana ja Talollinen Mikko Eerikinpoika Alikurki, samasta kylästä, vastaajana: Annettu Keisarillisessa Suomen Senaatissa ja Sen Oikeusosastossa, Helsingissä, Lokakuun 11 päivänä 1901. Keisarillinen Senaatti on juttuun kuuluvat kirjat Itselleen esityttänyt ja niistä saanut tietää seuraavaa: Semeron pitäjän ja Semenniemen kappelin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Mikko Alikurki, Antti Kustaa Mäelle toimittamansa haasteen nojalla, vaatinut, että Antti Kustaa Mäki, kun hän laillisetta oikeudetta hallitsi Mikko Alikurjen sanotussa Kerkolan kylässä omistamaan Alikurjen perintötaloon kuuluvaa. Mäen torppaa, velvoitettaisiin luovuttamaan torpSärnä: A. af T. - H. B. - E. F. - A. R. E. A. J. B. 769 de 1183. Tag. 204. R. D. 1900.
pa huoneineen, tiluksineen Mikko Alikurjen vapaasen hallintaan. Kanteesen on Antti Kustaa Mäki vastannut, että hänen isänsä, Juho Jaakonpoika oli isävainajansa, Talollisen Jaakko Juhonpoika Kurjen perillisten kesken Joulukuun 29 päivänä 1830 tehdyn perintosopimuksen kautta perintöosansa vastikkeeksi Jaakko Kurjen silloin omistamasta yllämainitusta Alikurjen talosta saanut puheenalaisen torpan, taloon suoritettavaa veroa vastaan, hallittavaksi Juho Jaakonpojan ja hänen vaimonsa Katariina Eerikintyttären sekä jonkun heidän lapsensa ynnä tämän vaimon tai miehen elinaikana. Ja koska Juho Jaakonpojalla ja Katariina Eerikintyttärellä sanottua perintösopimusta tehtäessä ei vielä ollut avioliitossaan yhtään lasta, sekä Antti Kustaa Mäki, joka on syntynyt vuonna 1843, oli mainittujen vanhempainsa eläessä hoitanut heitä Mäen torpassa ja heidän kuolemansa jälkeen vastaanottanut torpan, jonka edelläkerrottuun perintosopimukseen perusluvan hallinteoikeuden pysyväisyydeksi Elokuun 30 päivänä 1877 Mikko Alikurjen jo silloin omistamaan Alikurjen taloon Juho Jaakonpojalle Katariina Eerikintyttärelle ja heidän lapsilleen vahvistettu kiinnitys oli viimeksi Lokakuun 29 päivänä 1895 uudistettu Antti Kustaa Mäen ja hänen vaimonsa, Matilda Mikontyttären vakuudeksi, on Antti Kustaa Mäki anonut että kanne hyljättäisiin. Kihlakunnanoikeus on Lokakuun 3 päivänä 1899 jutussa julistamassaan päätöksessä nähnyt tosin selvitetyksi. että Toukokuun 17 päivänä 1828 edesmenneen Jaakko Juhonpojan jälkeen Joulukuun 29 päivänä 1830 toimitetussa, kirjallisesti laaditussa perinnönjaossa oli sovittu, että hänen vanhin poikansa Jaakko Jaakonpoika saisi Alikurjen talon ja nuorempi poika Juho Jaakonpoika ynnä tämän vaimo Katariina Eerikintytär saisivat, Eläkemies Henrikki Yrjänänpojan kuoltua, määrättyä vuotista rahaveroa vastaan ihänsä hallita - Mäen torppaa kuin myös että Juho Jaakonpojan ja Katariina Eerikintyttären kuoleman 770