Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Bolag Björk Co att till Södra Finlands Nykeri Aktiebolag emot kville ma till bifall å Pykeriaktidelagets omförmälda anhållan, hvilken förty af slogs. Hvad sedan angick själfva saken, fann Hofrätten Pykeriaktiebolaget icke hapa förebragt skäl till annan ändring af Rådstufvurättens utslag än att, enär Experlidaget vid Rådstufvurätten erkänt, att besättningen å ängfärtyget Tår nan till ett antal af åtta man vid bärgningskillfället under sju dagars tid varit i Tykeriaktiebolagets kert, Efport belaget ålades att, efter pröfning och med nedsättning af Pykeriaktiebolagets där för i anspråk tagna godtgörelse, till sistnämnda belag i anfördt afseende utgifva etthundra mark med ränta, samt att den sakkunnige mannen tillkommande, af Rådstufvurällen bestämda ersättning, jemlikt senare inom. af 235 SS i Sjölagen, skulle af Experlbolaget gäldas, med hvilken ändring vid sagde utslag i öfrigt komme att förblifva; och ålåge det förty Gamla Karleby Export utgifva: i bärgarelön och därmed före nad kostnad sammanlagdt ettusen fyra hundra tjuguåtta mark jämte därå från den 13 November 1905 upplupen och till ske ende full betalning löpande fem procents årlig ränta äfvensom i ersättning för kolna denna för ängfartyget Tämans besikt ning och å rättegången, på sätt Råd hufvurätten utsagt, tillhopa tvåhundra sjuttiotvå mark femtio penni samt att desutom erlägga fyratio mark åt hvardera af de i målet anlitade sakkunnige männen Olli Hofrättens dom har Socka Finlands Tykeri Aktieldag anhållit om ändring medelst ingifven deduktion, som Gamla Karleby Evert Bolag Björk och i föreskrifven ordning bemött Kejserliga Senaten har tagit må let i öfvervägande; och jämte det Södra Finlands Tykeri Aktiebolag härstädes gjorda framställning om erhållande af rådrum att låta anställa vittnesförker i saken af Kejserliga Bonden, enär bolaget under målets handläggning vid Rådstufvurällen ej förbehållit sig slik be176
visningsförmån samt belaget ej häller giflat ådagalägga, att den erbjudna bovisningen först nu blifvit för belaget till gänglig, jämlikt stadgandena i 11. SS: 30. kap. R. B., lämnas utan afseende, finnes Kejserliga Senalen Socka Finlands Lykori Aktiebolag icke hapa anfört skäl till indring i Hofrättens förenämnda dom, hvarvid alltså skall förblifva; och ålägges Södra Finlands Pykeri Aktiebolag att med sextiofem mark godtgöra Gamla Karleby Enport Bolag Björk 30° för dess härstädes i målet hafda kerlnades Tel alle, som vederbör, till efterrättelse länderKejserliga Senaten för Finland Julim Hummelia - A. W. Wahl. hiellanJulim Hummelia - A. W. Wahl. hiellanA. Wilskunen Wälikijaran. Edvard Pardani Oscar Karsten No 370. Pag. 75. R. D. 1906. Maaliskuun 15. päivänä 1907. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa ovat Kartanonomistaja Herman Sirelius, Tampereen kaupungista, hakijana sekä Maanviljelijä Lauri Vilho Laitinen, Nilsiän pitäjän Sutilan kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 15 päivänä Maaliskuuta 1907. Keisarillinen Senaatti on itullensä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Lauri Vilho Laitiselle toimituttamansa haasteen, nojalla on Herman Sirelius Nikian pitäjän käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut, että, sittenkun Pormestari Olavi L. Helander oli kauppakirjalla 1. päivältä Toukokuuta 1900. myynyt omistamansa talon ja tontin No 11. Tampereen kaupungin kahdennessatoista kaupunginosassa Kauppias Kustaa Hinkkaselle seitsemänkymmenenyhdentuhannen markan kauppaLäsnä: J. A. H. C. P. W. K. (B. T. M.
hinnasta, josta muun muassa seuraavan Elokuun kuluessa oli Pormestari Helanderille suoritettava tuhat viisisataa markkaa, oli Kustaa Hinkkanen 17. päivänä Kesäkuuta samana vuonna myynyt tuon talon ja tontin lauri Vilho Laitiselle, jolta Herman Tirelius taas oli mainitun kiinteimistin ostanut 27. päivänä samaa Kosakuuta päivätyllä kauppakirjalla; ja keen Herman Sirelius sittemmin, sekä Kustaa Hinkkasen että Lauri Vilho Laitisen laiminlyötyä suorittaa Pormestari Helanderille kiinteimistön hinnasta Elokuussa vuonna 1900. maksettaviksi langenneet tuhat viinsataa markkaa, oli katsonut olleensa puheenalaisen kiinteimistön villoisena omistajana pakoitettu makamaan Helanderille viimemainitun summan korkoineen, on Herman Sirelius vaatinut, että Lauri Vilho laitinen, joka oli kaupastaan Sirelinkselle vastaava, siis velvoitettaisiin Herman Sireliukselle suorittamaan Sireliuksen kerrotulla tavalla Tormestari Helanderille 13. päivänä Syyskuuta 1900. maksamat tuhat viisisataa markkaa pääomaa ja niille 1. päivästä Toukokuuta 1900. juoneina korkorahoina kolmekymmentäkolme markkaa kaksikymmentäviisi penniä eli yhteensä tuhat viivisataa kolmekymmentäkolme markkaa kaksikymmentäviisi penniä, tästä kuitenkin lyhentämällä neljäsataa neljäkymmentäyhdeksän markkaa kuusikymmentä penniä, jotka Herman Sirelius oli kysymyksessä olevaa saamistaan vastaan 4. päivänä Tammikuuta 1901. kontanut Kustaa Hinkkaselta, minkä ohessa Herman Sirelius on anonut korkoa velkomälleen summalle. Vastustaen kannetta on Lauri Vilho Laitinen väittänyt, että hän kaupassansa Herman Sireliuksen kansja oli nimenomaan vapauttanut iisensä vastaamasta kanteenalaisesta kiinteimistön hinnan maksusta, jonka Sirelius oli samassa tilaisuudessa itse ottanut Kustaa 178
Hinkkasen puolesta suorittaakseen Pormestari Helanderille, sekä että Kustaa Hinkkanen sittemmin tämän maksoksi olikin Herman Sireliukselle siirtänyt erään velkakirjaan 23. päivältä Elokuuta 1900. perustuvan tuhannen viidensadan seitsemänkymmenenkahdeksan markan suuruisen jaamisensa Talonomistaja Oskari Pihtarilta. Kihlakunnanoikeus, jossa Herman Sirelius myöskin on anonut korvausta kulungeistaan oikeudenkäynnissä, on 23. päivänä Huhtikuuta 1903. julistamassaan päätöksessä mainitsemillaan perusteilla velvoittanut Lauri Vilho Laitisen vaaditussa tarkoituksessa kuittia vastaan Herman Pireliukselle suorittamaan edelläkerrotut tuhat viisisataa markkaa kuuden prosentin vuotuisella korolla, luettuna 1. päivästä Toukokuuta 1900. maksun tapahtumiseen asti, tästä summasta kumminkin lyhennettyä neljäsataa nel jäkymmentäyhdeksän markkaa kuusikymmentä penniä, jotka Herman Sirelius on myöntänyt 4. päivänä Tammikuuta 1901. kantaneensa Kustaa Hinkkaselta, mutta asian laatuun rahden kuitattiin oikeudenkäymiskulungit asianosaisten kesken. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi sekä Herman Sirelius että Lauri Vilho Laitinen vetoamalla olivat saattaneet jutun, on 17. päivänä Helmikuuta 1906. antamassaan tuomiossa sen ratkaissut; ja koska asiassa ei oltu näytetty, että Lauri Vilho Laitinen, joko ostaessaan tahi myydessään kysymyksessä olevan kiinteimistön, olisi mieskohtaisesti sitoutunut vastaamaan kanteenalaisesta, Pormestari Helanderille silloin vielä maksamatta olevasta kauppahinnanjäännöksestä eikä muulloinkaan, on Hovioikeus, semminkin kun Herman Sirelius kaupassaan Sauri Vilho Laitisen kanssa hyvin oli tietänyt tuon kauppahinnan vielä rasittavan kiinteimistöä, kumoten Kihlakunnanoikeuden pää179
töksen, vapauttanut Lauri Vilho Laitisen Kihlakunnanoikeuden hänelle määräämästä maksuvelvollisuudesta asiassa. Hovioikeuden tuomioon on Herman Sirelius hakenut muutosta tanne toimittamallaan perustelmalla, johon Lauri Vilho Laitinen on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Herman Sirelius ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi, minkä ohessa Herman Iirelius velvoitetaan suorittamaan Lauri Vilho Laitiselle, hänellä asiasta täällä olleiden kulunkien korvaukseksi, kuusikymmentäkaksi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Julim Nummelin - A. H. N. W. S. Wiell. WägänJulim Nummelin - A. H. N. W. S. Wiell. WägänEdvard Pardani. Evardkijander Edvard Pardani. Evardkijander (B. F. häin Maaliskuun 18 päivänä 1907. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa korvausta koskevassa jutussa, jossa Merikapteeni Albert Sandell, Tampereen kaupungista, on hakijana ja Talollinen Ivar Ahola, Virtain pitäjän Tyrkön kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 18 päivänä Maaliskuuta 1907. Keisarillinen Senaatti on itselleen sittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Ivar Ahola on 11 päivänä Joulukuuta 1902 tehdyssä välikirjassa sitoutunut Kapteeni Sandellille sovituille lastauspaikoille ennen 15 päivää Resäkuuta 1903 hankkimaan 300 metristä syltä mässäpuuksi nimitettyä puutavaraa, muun muassa, ehdoilla: että puut, joiden tuli olla hyvin kolottuja, olivat asianomaisten tahi hudän asiamiestensa läsnä ollessa mitattavat Naistenlahden satamalaiturilla Tampereen kaupungissa; että Kapteeni Läsnä: J. N. - H. S. - E. P. W. R. B. F. M. 180 No 375. Pag. 42. R. D. 1906.
Sandellin piti puista maksaa 11 mark kaa 50 penniä syleltä tavaran tultua merisatamassa lainoihin lastatuksi ja että Ivar Aholan oli jokaiselta puuttuvalta syleltä maksettava Kaptuni Sandellille 5 markkaa sekä korvat. tava kaikki ne kulut ja vahingot, mitkä Sandellille voisivat oikeutua ellei Ivar Ahola tarkoin noudattaisi välikirjan määräyksiä, jota paitsi Ivar Ahola on kosketeltuun välikirjaan 30 päivänä Tammikuuta 1903 kirjoitetun lisäyksen mukaan sitoutunut tamittamaan lisää 100 metrisyltä samallaista puutavaraa välikirjassa mainituilla ehdoilla. Sittemmin en Ivar Ahola, Kapteeni Sandellille toimituttamansa haasteen nojalla, Tampereen kaupungin Raastuvanoikeudessa lausunut, että hän oli kerrotun välikirjan perustella Kapteeni Sandellille hankkinut 3 26 1/2 syltä mässapuita, joista hän olisi ollut saapa kaikkiaan 3,754 markkaa 75 penniä; mutta kun Kapteeni Sandell ei ollut Aholalle näiden puutavarain hinnasta maksanut enempää kuin 2250 markkaa, on Ivar Ahola vaatinut Kapteeni Sandellin velvoittamista Aholalle heti suorittamaan maksamatta jääneet 1504 markkaa 75 penniä korkoineen. Kanteesta kuulustettuna on Kapteene Sandell väittänyt, että Ivar Ahtlan hankkimia puita oli ollut ainoastaan 30/10 syltä, joiden hintaa oli suorittamatta. 1214 markkaa 95 penniä; ttä Sandell, joka puolestaan oli sitoutunut ulkomaille lähettämään sovitun määrän kysymyksessä olevaa puutavaraa, oli tämän johdosta ollut pakoitettu mualta ostamaan Aholan hankinnan täyttämiseksi 98 7/16 syltä ja niistä maksamaan 11 mark kaa 89 1/2 penniä syleltä enemmän kuin hän Aholan hankkimista puista ole sitoutunut maksamaan, aiheutuen Sandellille siis vahinkoa Aholan puutturasta hankinnasta 1174 markkaa 3 penniä; että Ivar Ahola, jonka asianosaisten sopimuksen mukaan tuli puhtaiksi kuoria hankki181
mansa puut, oli tämänkin velvollisuutensa jättänyt täyttämätä, niin että tavaran vastaanottaja ulkomailla olihuolimatta siitä että Kapteeni Sandell oli Rauman kaupungissa uudelleen kuorituttanut osan Ivar Aholan puita, Sandellin kanssa alkujaan sovitusta hinnasta vähentänyt 951 markkaa, joten Kapteeni Sandellille, kun mainittujen pitiden kuoriminen Raumalla oli tullut maksamaan 51 markkaa 50 penniä, eli Aholan puutavaran huonouden tähden hoitunut vahinkoa yhteensä 1002 markkaa 50 penniä; ja on Kapteeni Sandell, Ivar Aholalle toimituttamansa vastahaastien nojalla, vaatinut Ivar Aholan velvoittamista Sandellille maksamaan välikirjassa sovitut 5 markkaa jokaiselta Aholalta hankkimatta jääneeltä 98 7/10 syleltä eli yhteensä 493 markkaa 50 penniä ja myöskin korvauksena Sandellin edelläkerrotulla tavalla kärsimästä vahingosta ylempänä mainitut rahamäärät 1174 markkaa 3 penniä ja 1002 markkaa 50 penniä, tehden Sandellin Aholalta vaatima rahamäärä siis 2670 markkaa 3 penniä eli, Aholan saatava 1214 markkaa 95 penniä siitä vähennettyä, 1455 markkaa 8 penTämän johdosta on Ivar Ahola niä. selittänyt, että hän 30 päivänä Tammikuuta 1903, jolloin edellä kerrottu lisäys kysymyksessä olevaan välikirjaan kirjoitettiin, oli sitoutunut hankkimaan 100 syltä lisää kanteessa mainittua puutavaraa ainoastaan sillä nimen. omaisella ehdolla, että häneltä riittäisi niin paljon puita yli alkujaan sovitun määrän, vaan ett'ei Aholan puista sitten karttunutkaan tuota määrää, minkävuoksi ja kun Aholan hankkima puutavara oli ollut sopimuksen mukaisesti kolottua ja Kapteeni Sandell muistutuksitta oli ottanut sen vastaan, Ivar Ahola on, kieltäen Kapteeni Sandellin kärsineen mitään vahinkoa sentähden, ett'ei hän Aholalta ollut saanut koko sitä puutavaramäärää, minkä Ahola asianomaisten välisen lisäsopimuksen mukaan olisi ollut oikeutettu Kapteeni Sandellil182
le vielä hankkimaan, vastustanut Sandellin vastakannetta Sittenkun Kapteeni Sandell vielä oli myöntänyt puiden huonon kuorimisen takia Aholalta vaatimastaan 1902. markan 50 pennin suuruisesta vahingonkorvauksesta vähennettäväksi 256 markkaa 80 penniä, on Raastuvanakeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat anoneet korvausta oikeudenkäyntikustannuksistaan, 21 päivänä Marraskuuta 1904 julistamassaan päätöksessä katsonut selville käyneen, että sittenkun Ivar Ahola oli ottanut ennen 15 päivää Kesäkuuta 1903 hankkiaksensa Kapteeni Sandellille välikirjan mukaan 11 päivältä Joulukuuta 1902 kolmesataa metristä syltä ja seuraavan Tammikuun 30 päivänä samaan välikirjaan tehdyn lisäsopimuksen mukaan sata syltä eli yhteensä neljäsataa metrisyltä massapuuksi nimitettyä puutavaraa, muun muassa, sillä välipuheella, että puut, joiden tuli olla hyvin kolottuja, olivat asianosaisten taikka heidän asiamiestensä läsnä ollessa mitattavat Taistenlahden satamalaiturilla Tampereella ja että Kapteeni Sandellin piti suorittaa puiden hinta yhdentoista markan viidenkymmenen pennin jälkeen syleltä tavaran tultua merisatamassa laivaan lastatuksi, kuin myöskin että Ivar Ahola korvaisi kaiken vahingon, mikä Kapteeni Sandellille koituisi sen johdosta, ett'ei Ivar Ahola kenties täyttäisi hankintasopimusta, jotapaitsi Aholan tuli maksaa häviönpalkkiota riisi markkaa kultakin hankinnasta puuttuvalta syleltä, niin oli Ivar Ahola, joka ei ollut voinut toteennäyttää väitöstään siitä, että ylläkerrottu lisä hankinta - sopimus olisi tehty vain sillä ehdolla että Aholalta todella riittaisi puita sekin määrä eli sata metrisyltä, määrä-ajassa toimittanut Kapteeni Sandellille kolmesataa kaksikymmentäkuusi ja puoli syltä puheenalaista puutavaraa, jonka hinta sopimuksen mukaan oli kolmetuhatta seitsemänsataa viisikymmentäneljä markkaa seitsemänkymmentäviisi penniä, mutta 183
jättänyt hankkimatta seitsemänkymmentäkolme ja puoli syltä, mitkä Sandell sitten oli ostanut toiminimeltä "Aktiebolaget Neptun, maksaen niistä yksitoista markkaa kahdeksankymmentäyhdeksän ja puoli penniä syleltä enemmän kuin puut Aholan kanssa tehdyn välipuheen mukaan olisivat Sandellille maksaneet, härrien Sandell siis kakdeksansadan kolmenkymmenen markan kahdeksantoista pennin suuruisen vahingon. Tähän nähden ja vaikka tosin myöskin oli tullut selvitetyksi, että Ivar Aholan toimittamissa puissa ainakin osaksi oli ollut puun sisäkuori puutteellisesti poisotettu, kuin myöskin että Kapteeni Sandell tämän puutteellisen kuorimisen johdosta oli kärsinyt vahinkoa, on Raastuvanoikeus, koska Sandell sovitulla paikalla ja tavalla ottamalla tavaran vastaan kumminkin oli pidettävä sen hyväksyneenä, vapauttaen Aholan korvaamasta sitä vahinkoa, mikä Sandellille oli puutavaran vastaanottamisen jälkeen oikeutunut, velvoittanut Kapteeni Sandellin suorittamaan Ivar Aholalle vaaditut tuhatviisisataa neljä markkaa seitsemänkymmentäviisi penniä, siitä summasta lyhentämällä edellä mainittu vahingon määrä kahdeksansataa kolmekymmentä markkaa kahdeksantoista penniä ynnä Sandellille hankkimatta jätetyistä seitsemästakymmenestäkolmesta ja puolesta sylestä tuleva häviön palkkio viiden markan jälkeen syleltä kolmesataakuusikymmentäseitsemän markkaa viisikymmentä penniä eli yhteensä tuhat sata yhdeksänkymmentäseitsemän markkaa kuusikymmentäkahdeksan penniä, joten Kapteeni Sandellin tuli asianmukaista kuittia vastaan Ivar Aholalle maksaa neljäsataa seitsemän markkaa seitsemän penniä, oikeastaan kolmesataa seitsemän markkaa se itsemän penniä, viiden prosentin vuotuisen koron kanssa haastepäivästä 26 päivåstä Maaliskuuta 1904, kunnes täysi suoritus tapahtui, mutta asian laatuun nähden saivat asianosaiset kumpikin itse kärsiä oikeudenkäyntikus. 184
tannuksensa jutussa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi asianosaiset molemmin puolin vetoamalla olivat saattaneet jutun, on tuomiossa 10 päivältä Helmikuuta 1906 katsonut, ettei Kapteeni Sandell ollut esiintuonut syytä Raastuvanoikeuden päätöksen muuttamiseen. Mitä sitten Ivar Aholan muutoksenhakemukseen tuli, kätsoi Hovioikeus, ett'ei Ivar Aholan vetokirja antanut oihettä muulla tavoin oikaista Raastuvanoikeuden päätöstä, kuin että, kosk' ei oltu näytetty Kapteeni Sandellin kärsinan mitään vahinkoa Ivar Aholan puuttuvan hankinnan tähden, Kapteeni Sandellille ei voitu myöntää tässä suhteessa muuta korvausta kuin kontrahdissa mainitut viisi markkaa kultakin Aholalta hankkimatta jääneeltä syleltä eli siis Raastuvanoikeuden päätöksessä mainitut kolmesataakuusikymmentäseitsemän markkaa viisikymmentä renniä, joten Raastuvanoikeuden Ivar Aholalle tuomitsemista tuhannesta viidestäsadastaneljästä markasta seitsemästäkymmenestäviidestä pennistä oli vähennettävä ainoastaan kolmesataakuusikymmentäseitsemän markkaa viisikymmentä penniä, ja Kapteeni Sandellin siis oli maksutodistusta vastaan Ivar Aholalle suoritettuva tuhat sata kolmekymmentäseitsemän markkaa kaksikymmentäviisi penniä viiden prosentin vuotuisella korolla 26 päivästä Maaliskuuta 1904 kunnes täysi maksu tapahtui. Hovioikeuden tuomioon on Kapteeni Sandell anonut muutosta tänne jättämällään perustelmalla, johon Ivar Ahola on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Kapteeni Sandell ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi; minkä ohessa Rapteeni Sandell velvoitetaan suorittamaan Ivar Aholalle, hänellä asiasta täällä olleiden kulunkien korvaukseksi, seitsemänkymmentäviisi mark185
kaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Julins Nummelin A. Henr. MuumanArvard Pardani. Eelain kirjander. Arvard Pardani. Eelain kirjander. 1 SS: 376. Pag. 17. R.D. 1906. Den 18. Mars 1907. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett utan erlagda afgifter från Aro Hofrätt inkommit revitionsmål angående ersättning emellan Arbetskarlen Henrik Johan Sångberg, från Helsingfors stad, sökande, samt Statsrådet Carl Ferdinand Immanuel von Wahlberg, från samma stad, svarande: Gifven uti Justitiedepartementet den 18 Mars 1907 Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhämtat följande: Efter stämning å Statsrädet von Wahlberg har Henrik Johan Långberg vid Häradsrätten i Kyrkslätt och Tjundeå socknars tingslag anfört, att Långberg den 24 Januari 1900, medan han varit anställd i Statsrådet von Hahlbergs arbete vid en säginrättning å Statsradets egande Koskis eller Eriksgårds egendom i Haapajärvi by af Kyrkslätt socken, genom olycksfall skadat sin vänstra hand sålunda att yttersta och mellersta lederna af lång och ringfingren jämte en del af sistOsk: J. F. R. G.S - Egsr E. B. K. /Haf H.
nämnda fingers innersta led bortslitits samt äfven pekfingret och tunmen försvagats; i anseende hvartill och då Henrik Johan Långberg i följd af denna kroppskada ända till den 4 Maj 1900 eller således under en tid af etthundra dagar varit fullständigt oförmögen till arbete samt hans arbetsförmåga efter inträdd läkning af skadan för all framtid blifvit i hög grad minskad, Långberg yrkat Statsrådet von Wahlbergs åläggande ej mindre att i enlighet med föreskriften i 8 SS: af Lagen angående arbetsgifvares ansvarighet för kioppskada, som drabbar ärbetare, gifven den 5. December 1895, åt Långberg utgifva skadestånd från och med sjunde dagen efter olycksfallet till dess den kroppskada Långberg i anförd måtto ådragit sig läkts, än äfven att, enär Statsrädet von Wahlberg åsidosatt den honom enligt berörda lag åliggande försäkringsplikt, jämlikt 15. SS och 2 mom. 16 SS: i samma lag sökerställa åt Långberg utbekommandet af ett årligt skadestånd till det belopp SS: 9 i änsagda lag bestämde, hvarhos Henrik Johan Långberg gjort anspråk på ersättning för rättegångsummgälderna i målet Öfver käromålet hörd, har Statsrädet von Wahlberg framhållit, att ifrågavarande sågverk, som inrättats hufvudsakligast för husbehofstillverkning och frälles i gång endast en kortare tid af året, icke kunde härföras till sådana företag, som vore underkastade bestämningarna i förenämnda lag; att den Långberg ågångna kroppskadan förorsakats genom grof värdslöshet af Långberg själf; att Statsrådet von Wahlberg betalat samtliga kostnader för läkning af ifrågakomna kroppskada, hvarutom Långberg under sin sjukdom af Statsrädet erhållit fritt rum, ved och lyse samt i särskilda poster penningar till ett belopp af 56. mark; att Långberg redan i Maj månad 1900 varit något så när arbetsför och under denna månad för tjuguen och en half arbetsdagar uppburit aflöning, ehuru 187
något lägre än vanligt, men i därpåföljande Augusti månad fått sin dagspenning höjd till samma belopp, hvarmed han före olyckshändelsen aflönats eller 2 mark; att Långberg därefter sysselsatts i Statsrädets arbete ända till Maj månad 1901 och skulle äfven framdeles hafva erhållit sin utkomst hos Statsrådet, om ej Stutsrådet nödgats i sistsagda månad afskeda Långberg för originalbundet lifsamt att Långbergs arbetsförmåga icke kunde anses hafva blifvit minskad genom oftanämnda kroppskada, enär han såsom inkommen i målnings- och tapetseringsarbeten kunde därmed, åberoende af skadan i handen, förtjåna fullt lika mycket som medels sägarbete, hvilket icke varit Långbergs egentliga yrke; och har Statsrådet von Wahlberg på desra skäl emotsett käromålets förkastande. Sedan Henrik Johan Långberg bemått Statsrådet von Wahlbergs genmäle och därvid medgifvit 56 mark till afdrag från den fordrade ersättningen, samt till Häradsrättens protokoll antecknats att Sängberg vore vänsterhandt och, enligt egen uppgift, fyratiofem år gammal, har Häradsrätten medels den 3. Februari 1903 afkunnadt utslag förklarat utredt vara, att Henrik Johan Långberg den 24 Januari 1900. under arbete vid Statsrädet von Wahlbergs ofvanberörda såginrättning genom olycksfall, som icke kunde anses hafva förorsakats genom grof vårdslöshet af Långberg, förlorat de bägge yttersta lederna af vänstra handens långlinger och ringfinger samt en del af den tredje tiden å nästnämnda linger äfvensom något skadat samma hands tum och pek finger, samt att Långberg i följd af detta olycksfall varit oförmögen till allt arbete från den 24 Januari till den 4 Maj 1900 och att han för all framtid komme att hafva men af sagda lyte; hvarför och då berörda såg vore att panföras till sådana industeiella inrättningar, som äro underkastade bestämmelserna i förenämnda lag af 188