Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
ikäisillä lapsilla toiseen puoleen, aama sella 16. päivänä Helmikuuta 1895 olivat palaneet ja Suomen maalaisten Paloapa yhtiö, jossa sanotut rakennukset olivat olleet palovahingolta vakuutetut yhteen sä tuhannesta kuudestasadasta kahdeksastakymmenestä markasta, johtokuntansa päätöksen mukaan seuraavan Huhtikuun 5. päivältä oli kieltäytynyt maksamasta Mikko ja Matti Kokkoselle niitä tuhatta viittäsataa markkaa, johon määrään tulipalon matkaansaattama vahinko oli toimitetus sa tutkimuksessa arvattu, ovat Mikko ja Matti Kokkonen Parikkalan pitäjän käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa mamuun nojalla vaatineet, että Paloapuyltiö velvoitettaisiin suorittamaan heille sanotut tuhat viisisataa markkaa korkoineen vastamainitusta päivästä sekä korvaamaan Mikko ja Matti Kokkosella asiassa olleet oikeudenkäyntikulungit. Asiasta kuultuna, on Paloapuyhtiö vastustanut kannetta sillä perusteella, että Mikko Kokkosen vaimo Anna Maria Pitkänen aikaisemmin sen päivän aamulla, jolloin lulipalo oli tapahtunut, oli läävässä käyttänyt pärevälkea ta, josta tuli oli pääs syt irti, sekä siitäkin syystä että Anna Maria Pitkänen itse oli tunnustanut tahallaan sytyttäneensä läävän Yhtyydessä edellämainitun korvausvaatimuksen kanssa on käräjäkunnan virallinen syyttäjä Kruununnimismies Antti Jeremias Kopperi vaatinut edesvaslausta Anna Maria Pitkäselle siitä, llä Anna Maria Pitkänen tahallaan oli sylyttänyt mainitun läävän, jonka syytteen johdosta Kihlakunnanoikeus 11. päivänä Marraskuuta 1895. julistamallaan räätöksellä, joka valituksen kautta oli saatettu Hovioikeuen tutkittavaksi, on katsonut raskauttavia asianhaaroja ilmitulleen siitä, että Anna Maria Pitkanen oli tahallansa matkaansaattanut puheenaolleen tulipalon, mutta ettei Anna Maria Pitkästä voitu vastoin kiitto ansa ja täysien todistuksien puutteessa tuomela syypääksi sanottuun rikokseen, minkälahden Kihlakunnanoikeus 801
on vapauttanut Anna Maria Pitkäsen hänelle vaaditusta edesvastauksesta. Tämän jälkeen on Kihlakunnanoikeus päätöksellä 27. päivältä Marras kuuta 1895., Mikko ja Matti Kokkosen nostamasta korvauskanteesta, lausunut mielensä ja mainitsemillaan perusteilla velvoittanut Paloapuyhtiön vaaditussa tarkoituksessa kuittia vastaan maksamaan Mikko ja Matti Kokkoselle, viimemainitulle hänen ylläsanotussa holhoojatoimessaan, tuhat viisisataa markkaa ynnä viiden prosentin vuotuisen koron tästä rahamaarasta luken 5. päivästä Huhtikuuta 1895., kunnes täysi maksu toimitettiin, sekä kuudellakymmenellä markalla korvaa maan Mikko ja Matti Kokkoselle heidän oikeudenkäynnissä kärsimät kulutukset Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Paloa ruyhtiö oli vetoamalla saattanut Kihlakunnanoikeuden viimeksikerrotun päätöksen, oli tuomiolla 12. päivänä Joulukuuta 1896. asiassa antanut lausuntonsa; ja koska, Paloapuyhtiölle 12. päivänä Joulukuuta 1882 vahvistetun ohjesäännön 52. SS: mukaan, yhtiön osakas joka lainvoiman saaneella päätöksellä oli julistettu puolella näytöksellä syypääksi siihen, että hän oli tahallaan värittänyt tulipalon, jossa vakuutettu onaisuus oli palanut, oli menettävä oikeuden saada korvausta samasta omaisuudesta, ja Anna Maria Pitkänen, Mikko Kokkosen vaimona, oli myöskin, mitä koski puheenalaista vakuutusta, samoin kuin Mikko Kokkonenkin pidettävä yhtiön osakkaana, niin ja kun Kihlakunnanoikeuden, siihen nähden tta Anna Maria Pitkänen oli saatettu syytteenalaiseksi siitä että hän oli tähällään matkaansaattanut usein mainitun tulipalon, ei olisi pitänyt ryhtyä tutkimaan ja päättämään Mikko ja Matti Kokkosen kannetta ennenkuin syyte Anna Maria Pitkästä vastaan oli päätetty lainvoiman saaneet la päätöksellä, Hovioikeus oli kamonnut Kihlakunnanoikeuden päätöksen ja vapauttanut Paloapuyhtiön sillä kertaa maksamasta riidanalaista korvausta. 302
Tämän Hovioikeuden tuomion olivat Mikko ja Matti Kokkonen, maksettuansa nostorahan, saattaneet Keisarillisen senaatin tutkintoon; ja oli Keisarillinen Senaatti päätöksessä 22. päivältä Maaliskuuta 1898. lausunut, että, kun Mikko ja Matti Kokkosen oikeus paloapuun voisriippua Anna Maria Pitkästä vastaan murhapoltosta vireelle pannun jutun päättymisestä, Keisarillinen Senaatti tosin, samoin kuin Hovioikeuskin, oli katsonut ettei Kihlakunnanoikeuden oikeastaan olisi pitänyt päättää Mikko ja Matti Kokkosen esillä olevaa korvauskannetta, ennenkuin ensinmainittu juttu oli lopullisesti päätetty lainvoiman saaneella päätöksellä, mutta koska Hovioikeus 7. päivänä Toukokuuta 1896. antamallaan päätöksellä, josta Mikko ja Matti Kokkonen olivat alamaisen muutoksenhakemuksensa keralla Keisarilliseen Senaattiin antaneet asianmukaisesti oikeaksi todistetun kopion, oli jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden kerrotussa rikosasiassa julistaman päätöksen varaan, ja Hovioikeuden mainittu päätös, kuten Mikko ja Matti Kokkonen Keisarillisessa Senaatissa olivat räyttäneet, oli saanut lain voiman, sen tähden ja kun Keisarillinen Senaatti ei ollut tahtonut ryhtyä suorastaan tarkastamaan heidän Paloapuyhtiölä vastaan ajamaansa korvausvaatimus ta, oli Keisarillinen Senaatti, asiansilloisessa tilassa ja enemmän viivytyksen välttämiseksi, kumoten Hovioikeuden yllämainitun tuomion, lykännyt asian takaisin Hovioikeuteen, jonka tuli uudelleen ottaa käsiteltäväkseen Paloapuyhtiön vetokanne sekä, sittenkuin Paloapuyhtiö ja Mikko Kokkonen joka ennen oli ollut Hovioikeudessa läsnä, olivat saaneet tilaisuuden valvoa oikeuttaan Hovioikeudessa, ryhtyä lorullisesti tutkimaan Mikko ja Matti Kokkosen korvausvaatimusta Hovioikeuden edellisen asiassa antaman tuomion sitä estämättä Tämän jälkeen ja sittenkun Kosvioikeus oli niin hyvin Paloahuyhtiöl le kuin myöskin Mikko Kokkoselle jättänyt tilaisuuden valvoa oikeut300
taan asiassa, on Hovioikeus Huhtikuun 22. päivänä 1899. antamassaan tuomiossa katsonut asiassa tosin selville tulleen, että, sittenkun Suomen maataisten Taloapuvyhtiö oli palovahingolta vakuutta nut Mikko Kokkonen ja Matti Kokkosen holhottavien yhteisesti hallitsemalla kruununluontoisella tilalla No 11. ylläsanotussa Koitsanlahden kylässä sijaitsevat rakennukset, näistä rakennuksista literi, talli ja läävä 16. päivänä Helmikuuta 1895. tapahtuneessa tulipalassa olivat palaneet, ja että Mikko Kokko selle ja mainituille holhoteille sen kautta tullut vahinko toimitetussa tutkimuksessa oli arvattu tuhanneksi viideksisadaksi markaksi; mutta, koska, Paloapuyhtiölle 5. päivänä Maaliskuuta 1896. vahvistetun ohjesäännön 52. SS:n mukaan, vakuutuksen saaja, joka katsotaan tapahtuneeseen vahinkoon syypääksi semmoisen huolimattomuuden kautta tulen hoitamisessa, joka lain mukaan tuottaa paloapu-oikeuden menetyksen, samoin kuin sekin yhtiön jäsen, joka on laillisen voiman saaneella päätöksellä oikeudessa julistettu puolella todistuksella syyhyn tulleeksi siitä, että hän on itse palovahingon aikaansaanut, menettää oikeutensa korvauksen saantiin sellaisesta vahingosta, niin ja kun Anna Maria Tiinanen, joka Mikko Kokkosen vaimona oli yhtion osakkaana pidettävä, oli niin hyrin tunnustanut mainitussa taavassä kohta ennen palon sattumista käyttäneensä pärevälkeata ja siten osoittanut sellaista, huolimattomuutta tulen hoidossa, josta Rakennuskaaren 24. luvun 1. SS: mukaan seuraa paloahuoikeuden menettäminen, kuin myös Hovioikeuden ylläkerrotussa päätöksessä 7. päivältä Toukokuuta 1896. katsottu opaittavien asianhääräin alaiseksi siita, että hän tähållänsä oli matkaan saattanut ylläkerrotun tulipulon, Monoikeus on katsonut Mikko Kokkosen tämän kautta menettäneen oikeutensa saada korvausta hänelle tulipalon ohdosta syntyneestä Vähingöstä tila vastoin ja koska Taloapuyhtiön puolesta ei oltu väitettykään että Matti
Kokkosen holhottavat olisivat tehneet itsensä syypäiksi semmoiseen rikollisuuteen tahi huolimattomuuteen, jonka perusteella he olisivat kadottaneet oikeutensa paloapuun, ja se se seikka että heidän kanssaan yhdyspesässä asuva Mikko Kokkonen ylläkerrotulla tavalla olisittäisen oikeuden menettänyt, ei vaikattanut mainittujen holhottavien oikeuteen saada paloapua, niin ja kiin Matti Kokkosen holhottaville kuului puoli yhdyspesän omaisuudesta, Hovioikäis on katsonut sanottujen holhottavien palovahingon kärsineinä oikeutetuiksi saamaan puolen palovahin gosta eli seitsemänsataa viisikymmentä markkaa; ja samalla kun Paloapuyhtiö siis vapautettiin maksamasta Mekko Kokkoselle palovahingon korvausta, tuli Paloapuyhtiön Matti Kokkoselle, Heikki Kokkosvainajan alaikäisten lasten holhoojana, heti kuittia vastaan suorittaa seitsemänsataa viisikymmentä markkaa ynnä viiden prosentin korko tästä rahamarrasta lukien 5. päivästä Huhtikuuta 1895., kunnes täysi maksu toimitettaisiin Asian näin Päättyessä ja sen laatuun nähden saivät asianosaiset itsekukin karsia kulunkensa siinä niin hyvin Kihlakunnanoikeudessa kuin myös Hovioikeudessakin Tähän Hovioikeuden tuomioon ovat Mikko ja Matti Kokkonen allamaisuudessa anoneet muutosta Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän asian; ja sen ohessa ett'ei Matti Kokkosen alamainen muutoksen hakenus oikeuta Hovioikeuden yllämainitun tuomion oikaisemistä, katsoo Keisarilinen Senaalle, tutkiessaan Mikko Hokkosen muutoksen hakemusta, selville käyneen että Mikko Kokkosen vaimo Maria Pilkänen on sellaisen huolimattomuu den kautta tulen hoidossa, kuin Hovi oikeus on lukenut hänen viakseen, ollut syypää puheenalaiseen tulipaloon, jonka kautta ylempänä ilmoitetut rakennukset kruununtilalla No 11. Koitsanlahden kylässä hävitettiin; mihin nähden ja vaikkii Maria Pitkänen, jolla, Kesäkuun 6. päivänä 1883. asukusoikeudesta kruununtiloilla annetun asetuksen 4. SS:n mu
kaan, ei ole osaa Mikko Kokkosen edelläsanotun tilan asukasoikeuteen, asian niin ollen myöskään ole maalaisten Paloapuyhtiössä tilan rakennuksien vakuutuksen saajana, Keisarillinen Senaatti, nojaten niin hyvin Rak: Kn 24 luvun 1. SSään ynnä saman kaaren ja luvan 3. SS:än perustukseen kuin myös mainitun Paloa poyhtiön aikoinaan voimassa olleen Joulukuun 12. päivänä 1882. annetun ohjesaannon 52 SS: 2. momenttiin, katsoo, että Mikko Kokkonen ole esiintuonut syytä sen loppupäätöksen muuttamiseen, johon Hovioikeus on, mitä hänen korvausvaatimustansa koskee, asiasta johtunut ja joka sentähden jääpi voimaansa. Tätä kaikki asianomaiset alamaisuudessa noudattakoot Keisarillisen Majesteetin Korkeassa Nimessä, Hänen Suomen Senaattinsa: E. Johnsson J;Jleivel /Karl Handertskjöds Joulukuun 18 päivänä 1900. Keisarillisen Majestätin Korkeassa Simossi tänen Suomen Senaallinsa tuomio nosttorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, metsäkontrahdin purkamista koskevassa jutussa, jossa Jyväskylän kaupungissa oleva Kauppahuone T. & J. Salvesen ja Karhunsaaren sahalla Kuopion pitäjässä asuva Asioitsija Karl Blomqvist ovat hakijoina sekä Talollinen Otto Kosonen, Kerimäen pitäjän Riikolan kylästä, tulematta vaneena vastaajana: Annettu Keisarillisessa Suomen Senaatissa ja sen Oikeusosastossa, Helsingissä 18 päivänä Joulukuuta 1900. Keisarillinen Senaatti on Itselleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksenä, saa nut tietää seuraavaa: Kerimäen pitäjän käräjjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Otto Kosonen, Kauppahuone T & J. Salvesenille sekä Asi oitsija Blomqvistille toimitetun haasteen nojalla, lausunut, että Otto Kososen veli Eerikki Koronen ja tämän vaimo tilda Mutikainen, joista Eerikki KoLäsnä: A af N. E. J.  7. N. 2. H. — 12/1405. Pag 198 R. D. 1899
sonen oli ollut Otto Kososen holhoojanä, välikirjalla 28 päivältä joulukuuta 1895 olivat oikeuttaneet Kauppahuone 3. J. Salvesenin siltä maalta, joka kuului kolmeen neljänteen osaan perintötilasta No 9 sanotussa Riikolan kylässä viiden toista vuoden ajaksi hyväksensä käyttamaan välikirjassa lähemmin määrätyt honka - peläjä - näre - ja kauvupuut kymmenen markan vuotuisesta vuokramaksus ta ja kerta kaikkiaan suoritettavasta tuhannen kahdeksansadan viidenkymmenen markan hinnasta; mutta kun Otto Kosonen silloin omisti neljännen osan mainitusta tilasta eikä Eerikki Kosonen ollut pyytänyt oikeuden lupaa korrotun välipuheen tekemiseen, mikäli se koski Otto Kososen osaa sanotusta tilasta, jo ka vieläkin oli osakasten välillä jakamatta, niin on Otto Kosonen, ilmoitta en että Asioitsija Blomqvist oli kaup pahuoneen puolesta tehnyt kerrotun välipuheen ja että Otto Kosonen nykyään omisti kolme neljättä osaa mainitusta tilasta, vaatinut, että kerrottu välipuhe julistettaisiin mitättömäksi, mikäli se koski Otto Kososen kolmea neljättä osaa tilasta Kanteesta kuultuina ovat Kauppahuone T. & J. Salvesén ja Asioitsija Blomqvist väiltäneet, että Eerikki Kosonen oli tehnyt kysymyksessä olevan välikirjan, joka oikeastaan käsitti vuokrasopimuksen niin hyvin omasta puolestaan kuin Otto Kososen laillisesti määrättynä holhoojana, ja koska tällaiselle sopimukselle ei oltu tarvittu oikeuden myönnytystä ja Kihlakunnanoikeus sitä paitsi 29 päivänä Huhlikuuta 1896 oli kiinnittänyt Eerikki Kososen silloin omistamat kolme neljättä osaa sanotusta tilasta mainitun sopimuksen vakuudeksi, niin ovat Kauppahuone T. & J. Salvesen ja Asioitsija Blomqvist ano neet kanteen kumoamista Sittenkun myöskin Eerikki Kosasta oli jutussa kuulustettu on Kihlakunnanoikeus 28 päivänä Marraskuuta 1898 antamallaan päätöksellä mainitsemillaan perusteilla julistanut kysymyksessä olevan välikirjan mitättömäksi, mikäli se tarkoitti Otto Kososen nykyään omistamaa
kolmea neljännestä edellämainitusta tilasla. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kauprahuone T & J. Salvesen ja Asioitsija Blom qvist ovat vetoamalla saattaneet jutun, on tuomiolla Heinäkuun 12 päivänä 1899. antanut lausuntonsa asiassa; ja kosk ei ollu väitettykään että Eerikki Kosonen olisi oikeuttanut Kauppahuone T. & /. Salvesen ja hyväksensä käyttämään välikirjossa mainittuja puita Otto Kososen silloin omistamalla neljänneksellä sanotus a tilasta, vaan ainoastaan että Eerikki Kosonen, Otto Kososen holhoojana, on antanut suostumuksensa siihen, että kauprahuone saisi ottaa mainitut puut Eerikki Kososen välikirjan tekoaikana omistamalta kolmelta neljännekseltä tilasta niin ja kun sanottu tila oli osakasten kesken jakamaton ja kaikki sen mailla olevat puut siis olivat osakassen yhteisiä on Hovioikeus vahustanut sen löppupäätöksen, johon Kihlakunnanoikeus on asiasta johtu nut. Hovioikeuden tuomioon ovat Kalppaihuone T. & J. Salvesen ja Asioitsija Blom qvist yhteisesti alamaisuudessa anoneet muutosta. Käsäläinen Senaarii on tutkinut tämän asian ja katsoo selvitetyksi niin hyvin että Eerikki Kosonen ja hänen vaimonsa Tilda Mutikainen ovat Joulukuun 28 päivänä 1895 laaditulla vällkirjalla Kauppahuone T.s. J. Salvesen ille viidentoista vuoden ajaksi luovuttaneet oikeuden Kukolan kylän perintötaloon No 9 kuuluvilla Purosalon ja Niinikkamäen metsäpalstoilta hakata välikirjas sa tarkemmin määrätyt puut kymmenen markan vuotuisesta vuokramaksusta ja kerta kaikkiaan suoritettavasta tuhannen kahdeksansadan viidenkymmesen markan korvallisesta kuin myös etta, viikka tämä luovutus tosin on valikirjassa ilmoitettu tapahtuneeksi Koso sen puolisoiden silloin omistamasta osas ta eli kolmesta neljänneksestä mainittua taloa Eerikki Kosonen kuitenkin on eri tyisessä, samana päivänä Kauppahuone 3. SS 7. Salvesenelle annetussa kirjoituksessa ilmoittanut Otto Kososen laillisena hol
hoojana jättävänsä tämän suostumuksen mainittuun välikirjaan ja myöskin hänen puolestaan vastaavansa siitä, että kauppahuone saisi täysin nauttia sen kyväkseen; ja kun Eerikki Kosonen on sanotulla ilmoituksellaan ilmeisesti tarkoittanut, koska Otto Kosonen omisti neljänneksen talosta, tämän kuitenkaan olematta hänen ja Kososen puolisoiden kesken jaettuna, saattaa puheenalaisen välikirjan myöskin Otto Kososen talonosaan nähden voimaan ja Otto Kososta sitovaksi sentähden ja kun Otto Kosonen ei ole väittänytkään, vielä vähemmin näyttänyt että kauppahuoneelle luovutettu hakkaa misoikeus olisi käsittänyt enemmän metsää, kuin talon vuotuiseksi tuloksi välikirjassa määrättynä aikana on voitu lukea sekä Eerikki Kosonen asian niin ollen on ollut oikeutettu myöskin Otto Kososen puolesta molempien yhteiseksi hyödyksi kerrotulla tavalla käyttämään puheenalaisia metsävaroja, Keisarillinen Senaatti tutkii oikeaksi, kumoten Oikeuksien asiassa antamat tuomiopäätökset hyljätä Otto Kososen siinä ajaman kan teen. Tätä kaikki asianomaiset alamai suudessa noudattakoot Keisarillisen Majastetin Korkiassa Nimessä Hänen Suomen Senaattinsa: A. af Nyborg. V. Johnsson Johans Nummelin Lars Homen. Julius Nummelin Lars Homan. Julius Nummelin Lars Homan. /Karl Grandertskjott
Den 18. December 1900. Hans Kejserliga Majestäts Höga Namn, Dess Senats för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Wasa Hofrätt inkommit mål emellan Handlanden i Nikolaistad Gustaf Svanljung, i egenskap af fordringsegare uti Svarfvaren i sagde stad Johan Alfred Eklunds och dennes hustru Olga Eklunds till konkurs upplåtna bo, sökande, samt Enkefru Maria Wigrén, från Tammerfors stad, och Bolaget Hasselblatt et Boxström, i Nikolaistad, såsom fordringsegare uti berörda konkurs, tillstädeskomne, äfvensom makarne Eklund och deras öfrige borgenarer, uteblifne svarande, angående nedannämnda för Maria Wigrén och bolaget Hasselblatt et Boxström i konkursen väckta fordrings anspråk: Gifven uti Kejserliga Senaten för Finland och Dess lustitie Departement, i Helsingfors, den 18. December 1900. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhemtat följande: Sedan Svarfvaren Eklund uti en den 20. Januari 1900. till Rädstufvurätten i Nikoloistad Ofde A. af N. E. J.  J. N. L. H. SS: 909. Pag. 260. Rl. 1900.
ingifven skrift anhållit att få till sina borgenärers förnöjande på en gång afstå all sin egendom, har å den i konkursen utsätta inställelsedagen, förutom Handlanden Svanljung och särskilda andra personer, Vicehåochshöfdingen Uno Schmälts i uppgifven egenskap af delegare i bolaget Hässelblatt et Boxström bevakat ej mindre för Maria Wigren i stöd af en för nämnda bolag utfärdad fullmakt elfvatusen femhundra mark med fyra procents ränta från den 28. December 1897., åttahundra mark med enahanda ränta från den 14. Oktober 1898. samt femtiofem mark utan ränta, efter afdrag dock af den 1. Juni 1899. guldna tvåhundra mark, än ock för bolaget Hasselblatt et Boxström följande belopp, nemligen: a) etthundrasjuttiosju mark femtio penni med fem procents ränta från den 1. September 1899. och tjugufem mark utan ränta; b.) tvåhundratjugutre mark femtio penni med sex procents ränta från den 1. September 1899. och aderton mark utan ränta; samt c) tvåhundranittiosex mark sjuttiofem penmi. Uti en till Rådstufvurätten vid andra uppropet i målet den 7. Maj 1900. ingifven skrift har Handlanden Svanljung motsagt utdömandet af ofvanberörda fordringsanspråk på sädan grund, att Vicehäradshöfdingen Schmalts cke visat det han vore lagligen bomyndigad att föra Maria Wigrens talan och ej heller att han vore egare till de fordringar, han å inställelsedagen bevakat för firman Hasselblatt et Boxström och hvilka blifvit å sagda firma af andra personer öfverlåtna. I anledning häraf har Vicehäradshöfdingen Schmålts framhållit att han vore del gare i oftanämnda firma, hvarför och som Maria Wigren till firman utfärdat fullmakt för bevakande af hennes rätt i saken, Vicehäradshöfdingen Schmalls ansett Handlanden Svanljungs omförmälda anmärkning ej förtjena något afseende. Sedan Handlanden Svanljung ytterligare anmärkt, att firman Hasselblatt et Boström icke funnes införd i handelsregistret och att Vicehäradshöfdingen Schmålts förty icke vore berättigad att föra talan för någon så benämnd firma, har Rådstufvurätten medelst den 11. Juni 1900. afkunnad dom, enär
Vicehäradshöfdingen Schmalls till stöd för sin rätt att å Maria Wigrens vägnar till Rätten ingifva hennes bevakningshandlingar företett en af henne för sakförarefirman Hassel blatt et Boxström utfärdad fullmakt och Vicehäradshöfdingen Schmålts, enligt hvad Rätten hade sig bekant, vore delegare i berörda firma, angående hvilken anmälan till handelsregistret icke vore nödig, förka stat Handlanden Svanljungs i ofvanomförmälda afseenden gjorda anmärkningar och till betalning ur de afträdda tillgångarna faststält Maria Wigréns och firman Hasselblatt et Boxströms omordade fordringsanspråk. Hofrätten, under hvars pröfning Handlanden Svanljung dragit målet, har medelst den 18. Augusti 1900 gifven dom låtit vid Rådstufvurättens ofvanberörda dom beroUti denna Hofrättens dom har Handlanden Svanljung i underdånighet sökt ändring medelst ingifven deduktion, den Maria Wigren och bolaget Hasselblatt et Boxström derefter i föreskrifven ordning bemött. Hvad sålunda förelupit och handlingar na i målet vidare innehålla har Kejserliga lenaten tagit i öfvervägande; och emedan Viehäradshöfdingen Schmålts, enligt hvad Rådutufverätten till sitt protokoll antecknat och jemväl styrkt blifvit, är delegare i bolaget Hasselslött et Boxström, hvars bolagsmän, en för alla och alla för en, äro ansvarige för den sakföraverksamhet bolaget utöfvar, och Schmålts sålunda varit berättigad att utan fullmakt af bolaget å berörda instältelsidag ej mindre, på grund af den utaf Maria Wigrén åt boläget utfärdade fullmakt, föra Maria Wigrens talan än i bolagets namn bevaka ofvan omförmälda åt bolaget öfver låtna fordringar, ty och då Handlanden Svantjungs invändning derom att bolaget icke blifvit hos Registemyndighet anmäldt vid sådant förhållande icke förtjenar afseende, finner Kejserliga Senaden Handlanden Svanljung icke haf va anfört skäl till ändring i det slut, uti hvilket domstolarne i saken stannat och vid hvilket förty skall bero; och ålägger Handlanden Svanljung att ersätta Maria Wigrén och hennes medparter deras kostnader i Kejserliga Senaten med tillhopa sjuttio mark. Det alle, som veder312
bör, till underdånig efterrättelse länder. 1 Hans Kejserliga Majestäts Högakaren, Dess Senat för Finland: A. af Nyborg. Julius Hummelin E. Johnsson. Lars Homén. Oscar Karsten 18 päivänä Joulukuuta 1900. Keisarillisen Majestetin Korkeassa Simonsö, Hänen Suomen Senaattensa tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, metsänkontrahdin purkamista koskevassa jutussa, jossa Talollinen Anton Taavelinpoika Kopsu ja hänen vaimonsa Amanda Juhanantytär Kepsu, Valkealan pitäjän Toikkalan kylästä, ovat hakijoina, sekä Lautamies Taavetti Nikula, samasta kylästä, vastaajana: Annettu Keisarillisessa Suomen Senaatissa ja Sen Oikeusosastossa, Helsingissä, 18 päivänä Joulukuuta 1900. Keisarillinen Senaatti on Itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut seuraavat tiedot: Valkealan pitäjän käräjakunnan Kihlakunnanoikeudessa ovat Anten ja Amanda Nepsu, kirjallisesti manuutettuansa. Taavetti Nikulan, kerteneet että he olivat avioliittoon vihityt Joulukuussa vuonna 1894 ja että Antin Uepsu oli 1898 vuoden lakimääräisisSäsnä: H. B. - E. F. - A. H. E. A. No 1405. Tog. 68. R. D. 1899.