Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
undandraga sig utbetalandet af samt liga nyssberörda poster, de två sistnämnda dessutom såsom eskäligt höga, helst bergningen af ängfartyget Finier, äfven om man beräknade att densamma slut farts först i och med färtygets ankomst till Åbo, icke tagit i anspråk mera än fyra dagar för lagsingsängaren Metors likaren för ängaren RimMed anledning af Kaptenen van heurens genmäle har å Södra Finlands Tykeniaktielags vägnar fram hållits, att angfartsgel Finnor, då ifrågavarande olycka inträffat, varit desti meradt till Alo och att sagde stad förty enligt gällande sjölag varit den ort där besittning och värdering af för tyget bort ske, hvarför någon betydelse ej kunde tillmälas den i Helsingfors verkställda synen, samt att tiden för bergningsarbetet uti omordade räkning vidkommande ängaren Metsor beräk nats från den dag densamma utgått till strandningsplatsen till den dag namn da ängare efter slutfördt arbete åter kommit till BevalSedan de vid Rådstufvurätten så som sakkunniga i förältsmål anställ da personerna afgifvit utlåtande i saken, har Rådstuparätten, hvarest parter na ömsesides äskat ersättning för sina rättegångskostnader, medels den 30. Juni 1908. afkunnadt utslag funnit, att lag ningen af angfartyget Senior väl utfarts med insigt och drift, men varit förenad hvarken med någon utomar dentlig möda och omsorg eller tidsspillan eller med upenerlig fara för larg ningsfärtyg eller redskap eller med ska da eller sytning i högre grad af bor garens egendom, hvarför och som besäloch berättning å ängfartyget Sömier sin tjenstplikt likmätigt uti icke oväsent lig man deltagit i lagsingsarlet, som jämväl underlåttats genom användan de af det råddade förtygels egen med skin, samt verkliga utgifter, dem borga ren fått för egendomens tillverala gande vidkännas, lorde särskildt errättas, Rådstufvurätten, med stöd af SS: 164. i Sjölagen af den 9. Juni 1873, till erkänt Södra Finlands Pykeri 117
aktiebolag i lön för det belaget med enkom därför utrustade förkoster och rardesulla redskap samt med biträde af egna dykare verkställt bergningen af ängfärligget Senios, hvilket vid till fället befunnit sig i ett särdes får ligt lage, en sjettedel af fastygets rärde, efter afdrag af antydda utgifter, i hvilket afseende det räddades värde eller den af sakkunnige i Helsingfors verkställda uppskultning, hvarigenom ragda värde slutligen fastställts och hvilken förty borde läggas till grund för bestämmandet af förtygets värde i skadadt skick, af Rådstufvurätten fastställts till åttiofemtusen mark hä kommande sedan frågan därom, hvad Sedra Finlands Pykeriaktiebolag för bergningen utgifvit, har Rådstufvurätten med förkastande af bolagets anspråk öfrigt, godkänt ett belopp af ettusen niohundrafemtio mark i dagkostnader. för angaren Meltor och sjuhundraket tioen mark tjugufem penni för änga ren Stime äfvensom för arldslöner en ligt Kaptenen Forsts räkning utgifna sjuhundrasjuttioen rubel sjuttiosju kopek, motsvarande tvåtusen femtioåtta mark fem penni finskt mynt, samt öfriga kostnader jämlikt Södra Finlands Tykeri aktiebolags omordade räkning säl hundraåttionio mark auctionio penni, utteligen sexhundraattiosyra mark sextionio penni eller inalles bergningskostnader femtusen fyrahundratjugutre mark nit tionio penni. I anseende härtill och enär, då från ängfartyget Sinters vär de i dess lagade skick åttiofemtusen mark afdrages de i förestående måtte godkända utgiftenna femtusen fyrahundrafjug icke mark nittionio penni, åter stade sjuttioniotusen femhundrasjuttiosen mark en penni, hvadan bergare linen med en sjettedel däraf stegetill trettontusen tvåhundrasextreträ mark sextiosex penni, har Rådstufvurätten ålagt Kaptenen van Toivanen att till Sedra Finlands Pykeriaktiebolag emot kutte genast utbetala sistsagda belopp samt bergningskostnaderna femtusen fyrahundratjugutre mark nittionio penni eller tillsamman adertentusen 118
senhundraåttiosex mark sextiofem penni jämte sex procents årlig ränta därå pan den 24. Oktober 1907, då stämning gen i saken delgifvits Kaptenen rän Launen, tills full betalning följde, hvar utom Kaptenen van Sauven skyldigkänts att icke allenast ersätta Södra Finlands Pykoriaktieldag den umgälder i målet med tvåhundrafyratio mark utan ock att till Rädstuväxtens sakkunnige biträden utgifva: åt Hamnkaptenen Oskar Wilhelm Andersson tjugu mark, åt Assigationsseleföreståndaren Adam Edvard Konstantin Bergman altio mark och åt Tavigationsskoleläraren Carl Evert Forsell likaledes åttio mark Hofrätten, under hvars pröfning parterna ömsesides i väderag draget nålet, har medels den 19. April 1909. gifven dem funnit Södra Finlands Pyberiaktiebolag icke hafva anfört skäl till ändring i Rådstufvurättens utslag samt Kaptenen van Leenwens andeingskans icke håller föranleda annan rättelse uti samma utslag an att, enär Södra Finlands Tykeriaktiebolag emot Kaptenen van Lauwens bestridande icke visat att i omförmäl da räkning öfver lägningskostnader na ingående posten K. Boström, Hango Lotspenningar 9/1 Metror " trettiosen mark samt förberörda lasset räknings innehåll åttiotre rubel sjuttiofem kopek, motsvarande tvåhun drätjugutre mark åtkiotre penni finskt mynt, utgjorde kostnader dem böta get fått vidkännas för bergningen af angfartyget Tinger, dessa poster skulle med inalles tvåhundrafem tionio mark åttiösen penni afdra gas från den af Rådstufvurätten utdömda bergningskostnaden, hvadan nämnda kostnad rätteligen uppginge till femtusen etthundrasextio fyra mark tretton penni; och ålades i följd häraf Kaptenen vari Leen wen att till Södra Finlands Tyke riktiebolag utgifva sistsagda penningobelopp jämte en sjettedel af äng förtyget Senicos emordade värde attiofemtusen mark efter afdrag af den sålunda nedsätta bergnings 119
kostnaden med trettontusen tre hundrafem mark nittioåtta penni eller tillhopa adertontusen fyra hundrasjuttio mark elfva penni med ränta därå, dock endast efter fem för hundra om året, räknadt från förenämnda 24. Oktober 1907. tills full betalning följde Uti Hofrättens dem har Tona Finlands Tyksiaktiebolag anhållet om ändring medels ingifven deduktion, den Sjökaptenen van hemman i föreskrifven ord ning bemält. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Sodra Finlands Tykeriaktiebolag icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda dem, vid hvilken fördenskull kommer att för blifva; och ålägges Sedra Finlands Lykeriaktiebolag att till Sjökap tenen van hemven i ersättning för hans härstädes i målet haf då kostnader utgifva etthun drafemton mark. Pet alle, som Frans Palmros vederbör, till efterrättelse länderKejserliga Senaten för Finland: Mannesheltonen. Johannes Pesonen. B. Annberg A. J. Lilllellvaara.
Helmikuun 16 päivänä 1912. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa konkurssijutussa, jossa Rauruun pitäjän Keuruun kylästä, kotoisin olevan Asioitsijan Pekka Hyvärisen konkurssipesän toimitsijamiehet Kruununnimismies Johan Winter Saxen ja Sahanomistaja Johan Waldemar Rantahalme, molemmat sanotusta pitäjästä, ynnä Talollisen Abraham Mäyrämäen konkurssipesän toimitsijamies Hovioikeudenauskultantti Edvard Eriksson, yhteisesti, kuin myös Turun kaupungissa asuva Tajakonsuli Stanby Widing Wärcke sekä Liikemiehen Vihtor Lindbergin konkurssipesän toimitsijamiehet Kruununvouti Carl Fagerlund ja Viktor Lindberg, Salon kauppalasta, ynnä Talollinen Enok Nohteri, Uskelan pitäjästä, niinikään yhteisesti, ovat hakijoina sekä LiiS. W. A. - A. L. - 92 P. No 237. Pag. 320 R. D. 1911.
kemies Henrik Wilhelm Kesti, Helsingin kaupungista, saapuville tulleena, mutta Pekka Hyvärinen ja hänen muut velko jansa tulematta jääneinä, vastajina: Annettu Oikeusosastossa 16 päivänä Helmikuuta 1912. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Valvontäpäivänä 30 päivanä Tammikuuta 1911 Pekka Hyvärisen Keuruun, Multian ja Pihlajaveden pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa viseillä olleessa konkurssissa ovatjoit si Hovioikeudenauskultanttia Erikssonia, hänen edellä mainitussa toimessaan, ja muita velkojia seuraavat henkilöt ilmoittautuneet pesän saamamiehiksi nimittäin: Henrik Wilhelm Kesti valvoen paitsi muuta 31 päiväksi Maaliskuuta 1910 päivätyn ja Pekka Hyvärisen päivänä seurannutta Toukokuuta hyväksymän laskun mukaan palkkaa Kestin tilikaudelta Toukokuun 1 päivästä 1909 Huhtikuun 1 päivään 1910 Pekka Hyväriselle tekemästä kirjanpitetyästä 5,000 markkaa 5 prosentin holhoineen Elokuun 10 päivästä 1910 jolloin Pekka Hyvärinen oli saanut tiedokseen asianomaisen Kuvernöörin tuon saatavan uloskaun johdosta antaman välipäätöksen lainhakukirjoineen; Varakonsuli Wärcke vaatien konpussipesän varoista Maanviljelijä Esland Postin 15 päivänä Kesäkuuta 1910 asettaman, Pekka Hyvärisen hyväksymän sekä Talollisen Herman Mäkiloilan ja Vihtor Lindbergin siis tämän kahdentoista kuukauden vekse lin nojalla, joka oli Varahansuli Wancken hallussa, 200,000. markkaa, kuitenkin siten että, jos Viktor Lindberg, jolle Varakonsuli Wancken tuli vekselin sisällyksestä antaa 173 500 markkaa, konkurssissa itse valvoisi tämän määrän ja se hänelle tuomittaisiin, Varakansuli Hänelle oli tuomittava ainoastaan jäännös 26,500 122
markkaa; sekä Viktor Lindberg, joka on esiintuonut että, sittenkun Pekka Hyvärinen välikirjalla 7 päivältä Maaliskuuta 1910 oli sitoutunut Lindbergille myymään kaiken vuosina 1910, 1911 ja 1912 ulosvietävän sahatun puuta varansa ja Viktor Lindberg oli ottanut hankkiakseen Pekka Hyväriselle vaimoja takauksia vastaan ennakkamaksurahoja aina 100,000 markkaan, joka olivat suoritettavat suhteellisesti sen mukaan kuin tavaraa valmistui, oli Pekka Hyvärinen 9 päiväksi sanottua Maaliskuuta päivätyllä välikirjalla luovuttanut Viktor Lindbergille mainittu. jen ennakkomaksujen vakuudeksi kaikki Hyvärisen tukit, noin 50,000 kappaletta, jotka sinä talvena jo oli ajettu ja vielä ajettaisiin jäälle, se kä sitoutunut sahauttamaan ne ja lähettämään valmistetun tavaran Viktor Lindbergin määräämään satamaan, jota vastaan Pekka Hyvärisen tuli edellisen sopimuksen mukaan edelleenkin saada Lindbergiltä ennakkomaksuja, vaatien Viktor Lindberg että, koska Pekka Hyvärinen oli saanut Viktor Lindbergiltä ennakkomaksuja yhteensä 43,200 markkaa, mutta jättänyt puutavaran kokonaan saha uttamatta ja sitoumuksensa täyttämättä sekä myöskin ottanut edellä mainitut tukit huostaansa, puheenalaiset tukit, jotka olivat Lindbergin omat, Maraskuun 9 päivänä 1868 velkojain oikeudesta ja etuudesta toistensa edellä maksun saantiin konkurssiin luovutetusta omaisuudesta annetun Keisarillisen asetuksen 28:n mukaan määrättäisiin hänelle konkussipesästä annettaviksi taikka, elleivät tukit enää oli si tallella, tahi jos niitä ei voitaisi Pekka Hyvärisen omaisuudesta dottaa, taikka, ellei Lindbergin omistusoikeutta niihin katsottaisi selväksi, että Viktor Lindbergille tuomittaisiin joko mainittujen tukkien arvo 200,000 markkaa taikka, siinä tapauksessa ettei sitäkään voitaisi myöntää, hänen ylempänä kesrottujen välipuheiden nojalla kantami ensa ennakkomaksujen 43,200 mar 123
kan ja Vihtor Lindbergille saattamansa, 156,200 markkaan nousvan vahinjan korvaamisen vakuudeksi Lindter oille antaman edellä sanotun vekselin sisällys 200,000 markkaa, siitä kuitenkin vähentämällä Lindbergin Väräkön susi Wänekelle siirtämät ja täman myös konkurssissa valvomat 26,500 markkaa jos mainittu määrä Wänehelle konkurs sipesän varoista tuomittaisiin. Konkurssijutun esiinhuudossa on muistutettu: Henrik Wilhelm Kestin valvan nasta, ettei Kesti mainitsemaan aikana ollut ollut Pekka Hyvärisen palveluksessa vaan että Kesti, kun Konttolasisti Aarne Lång, jonka toimena Hyvä risen liikkeen kirjanpito sanottuna aikana oli ollut, oli tämän tehtävänsä lainunlänyt, oli Långin kanssa tekemansä sopimuksen mukaan ja hänen puolestaan suorittanut puheenalaisen kirjanpitetyän, josta Lång oli sitoutu nut Kestille suorittamaan vaaditun määrän; minkä vuoksi ja kun Pekka Hyvärinen, hyväksymällä Henrik Wilhelm Kostin laskun, ei ollut tarkoittanut sitoutua siitä vastaamaan; vaan ainoastaan tahtonut todistaa että Kesti oli työn Hyvärisen tyydytykseksi suorittanut, jotta Kesti voisi hakea palksansa Konttoristi Långilta, Henrik Wilhelm Nestin vaatimusta on vastustettu; sekä Varakonsuli Wancken ja Viktor Lindbergin valvomisista: ettu Lindbergillä ollut omistusoikeutta puheena oleviin tukkipuihin, mitkä olivat Abrasom Mäyrämäen honkussipesän omatoten Lindbergin vaatimus tukkipui den erottamisesta konkurssipesän omaisuudesta samoin kuin hänen korva uksenvaatimuksensa niistä oli aheeton; että Viktor Lindberg, vaikkei hänellä ollut muuta saamista Pekka Hyväriseltä kuin edellä mainittuja välikirjoja vastaan Hyväriselle antaman sa ennakkomaksut, yhteensä 43,200 markkaa, kuitenkin oli, saatuaan haltuunsa usein mainitun vekselin, johon silloin vielä ei oltu kirjoitettu rahamäärää, mielivaltaisesti merkinnyt tuon 24
avonaisen vekselin sisällykseksi 200,000 markkaa, kuten hän oli ilmoittanut, korvaukseksi sanotuista ennakkomaksuista ja siitä vahingosta, minkä hän oli härsinyt sen johdosta, ettei Pekka Hyvärinen ollut täyttänyt sitoumuksiaan. Mutta koska mainitut innakkomaksut olivat tulleet täydelleen suoritetuiksi Hyvärisen Viktor Lindbergille antamilla muilla vaksetillä eikä Lindberg ollut oikeutettu Hyväriseltä saamaan mitään vahingonkorvausta. sekä kysymyksessä oleva vekseli muotonsakin puolesta oli sikäli puuttalli nen, ettei vekselissä ollut merkintää siitä, että Hyvärinen olisi sen hyväksynyt, vaan ainoastaan hänen nimen sä, ja Herman Mäkiloilan nimi vekselissä, hänen oman ilmoituksensa mukaan, oli vaarennetty, eikä vekseliin siis enemmän Viktor Lindbergin kuin lalokonsuli Wänehenkaan puolelta, jolla vekselin nojalla ei ollut parempaa oikeutta kuin Lindbergilläkään, voituperustaa itsenäistä saamisoikeutta, on näitä valvomisia anottu hyljättäviksi Kihlakunnanoikeus on 24 päivänä Huhtikuuta 1911 julistamassaan konhurssituomiossa siinä mainituilla perustulla jättänyt Henrik Wilhelm Ristin valvannan eri oikeudenkäynnin varaan sekä Varakonsuli Wanckelle konkurssipesän varoista tuominnut hänen valvomansa vekselin sisällyksestä kaksikymmentäkuusituhatta viisisataa markkaa. Mitä sitten Viktor Lindbergin vaatimuksiin tuli, niin koska muitten vellojain puolelta oli väitetty että kysymykseen tulleet sahatukit olivat Abraham Mäyrämäen konkurssipesän omat ja ettei Viktor Lindbergillä ollut niihin omistus-eikä muutakaan oikutta sekä ettei Pekka Hyvärinen ollut saanut puheenalaisesta Lindbergin itsensä täytettäväksi jätetystä avonaisvekselistä muuta vastiketta kuin ne ennakkomaksut, yhteensä 43,200 markkaa joiden Lindberg oli myöntänyt sisälty neen samaan vekselisummaan, ja etta nämä jo olivat tulleet täydelleen maksetuiksi Hyvärisen antamilla muilla vekseliillä, ja Viktor Lindbergin vaa124a
timukset siis kaikissa kohdin olivat tulleet riitaisiksi, on Kihlakunnanoikeus jättänyt ne eri oikeudenkäynnin varaan sekä määrännyt että se summa, joka tässä oikeudenkäynnissä ehkä tuomittaisiin maksettavaksi panttioikeudella, oli suoritettava pantatun omaisuuden arvosta edellä mainitun asetuksen 3 SS:ssä säädetyllä etuoikeudella ja muulla perusteilla tuomittava määrä muista pesän varoista ilman i tuoikeutta ja kumpaisessakin tapauksessa sillä kahdenkymmenenkuudentuhannen viidensadan markan vähennyt sellä, mikä usein mainitun vekselin sisällyksestä oli tuomittu maksettavaksi Abrahamsuli Wänckelle Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Henrik Wilhelm Kesti, Varakansuli Värcke ja sillä välin konkurssiin jontuneen Viktor Lindbergin konkurssige san toimitsijamiehet Kruununvouti ja gerlund, Enok Nohteri ja Viktor Lindberg vetoamalla olivat saattaneet jutun, on 22 päivänä Syyskuuta 1911 antamallaan tuomiolla katsonut että, koska Henrik Wilhelm Kestin palkkavaatimus perustui sellaiseen kirjalliseen todistus lappaleeseen, joka yksistään todisti vaatimuksen, eikä valvannasta tehtyä muistutusta oltu tahdottukaan näyttää toteen, Kihlakunnanoikeudelta oli puut tunut laillista syytä jättää Kestin valantaa tässä kohden eri oikeudenkäynin varaan, minkä vuoksi Hovioikeus on, kumoton Kihlakunnanoikeuden tuomion siltä kohden, määrännyt konkurs sipesän varoista Henrik Wilhelm Gestille maksettavaksi viisituhatta markkaa viiden prosentin korkoineen 10 päivästa Elokuuta 1910 seuranneen Lokakuun 10 päivään asti, jolloin julkinen haaste jutussa annettiin. Mitä tuli Pasakonsuli Wancken valvamiseen, niin koska siinä vekselissa, johon Wäneke oli saatavansa perustanut, ei hänlurssin alkaessa ollut 29 päivänä Maaliskuuta 1858 annetun Keisarillisen vekselisäännön 19 SS:ssä äärättyä hyväksymistä eikä Wänikellä siis silloin vielä ollut vekselin nojalla vekseliin perustuvaa saamisoikeutta Pek125
timukset siis kaikissa kohdin olivat tulleet riitaisiksi, on Kihlakunnanoikeus jättänyt ne eri oikeudenkäynnin varaan sekä määrännyt että se summa, joka tässä oikeudenkäynnissä ehkä tuomittaisiin maksettavaksi panttioikeudella, oli suoritettava pantatun omaisuuden arvosta edellä mainitun asetuksen 3 SS:ssä säädetyllä etuoikeudella ja muulla perusteella tuomittava määrä muista pesän varoista ilman etuoikeutta ja kumpaisessakin tapauksessa sillä kahdenkymmenenkuudentuhannen viidensadan markan vähennyksellä, mikä usein mainitun vekselin sisällyksestä oli tuomittu maksettavaksi Varakansuli Wänckelle. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Henrik Wilhelm Kesti, Varakonsuli Värcke ja sillä välin konkurssiin joutuneen Vihtor Lindbergin honkurssipesän toimitsijamiehet Kruununvouti Fagerlund, Enok Nohteri ja Viktor Lindberg vetoamalla olivat saattaneet jutun, on 22 päivänä Syyskuuta 1911 antamallaan tuomiolla katsonut että, koska Henrik Wilhelm Kestin palkkavaatimus perustui sellaiseen kirjalliseen todistuskappaleeseen, joka yksistään todisti vaatimuksen, eikä valvannasta tehtyä muistutusta oltu tahdottukaan näyttää toteen, Kihlakunnanoikeudelta oli puut tunut laillista syytä jättää Kestin valvantaa tässä kohden eri oikeudenkäynnin varaan, minkä vuoksi Hovioikeus on, kumoten Kihlakunnanoikeuden tuomion siltä kohden, määrännyt konkurs sipesän varoista Henrik Wilhelm Gestille maksettavaksi viisituhatta markkaa viiden prosentin korkoineen 10 päivästä Elokuuta 1910 seuranneen Lokakuun 20 päivään asti, jolloin julkinen haas te jutussa annettiin. Mitä tuli Tarakonsuli Wancken valvamiseen, niin, koska siinä vekselissä, johon Waucke oli saatavansa perustanut, ei kan kurssin alkaessa ollut 29 päivänä Maaliskuuta 1858 annetun Keisarillisen vekselisäännön 19 SS:ssä määrättyä hyväksymistä eikä Vanckella siis silloin vielä ollut vekselin nojalla vekseliin perustuvaa saamisoikeutta Pek125
ka Hyväriseltä eikä se seikka, että volallinen sen jälkeen oli vekseliin kirjoittanut hyväksymisensä, voinut tuottaa oikeutta maksun saamiseen konkurssipesästä, on Hovioikeus katso nut ettei Varakonsuli Wäncke ollut esiintuonut syytä muuttaa Kihlakunnanoikeuden edellä kerrottua tuomiota. Koskion sitten Viktor Lindbergin konkussipesän vetokannetta, on Hovioikeus katsonut, ettei konkurssipesänkään puolesta oltu esitetty syytä Kihlakunnanoikeuden tuomion muuttamiseen, mikäli tuomio koski Viktor Lindbergin hysymyksessä olevia valvomisia; ja tuli Lindbergin konkurssipesän siis viimeistään 1912 vuoden varsinaisissa talvikääjissä yllä mainitussa kärääkunnassa panna Kihlakunnanoikeuden määräämä riita vireille Pekka Hyvärisen konkurssipesää vastaan, jos Lindbergin honkurssipesä tahtoi sellaista etua hyväkseen käyttää. Hovioikeuden tuomioon ovat Kruununnimismies Saxen ja Johan Waldemar Rantahalmi sekä Hovioikeudenauskultantti Eriksson, edellä sanotuissa toimissaan, yhteisesti, kuin myös Varakonsuli Wärcke ynnä Kruununvouti Fagerlund, Enok Nohteri ja Viktor Lindberg, kolme viimemainittua edellä ilmoitetussa toimessaan, niinikään yhteisesti, anoneet muutosta; ja on Henrik Wilhelm Kesti sittemmin vastannut Kruununnimismies Saxenin ja hänen asiakumppaniensa perustelmaan. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun, ja jättäen huomioon ottamat ta mitä Kruununnimismies Saxen ja johan Valdemar Rantahalme Pekka Hyvälisen konkurssipesän toimitsijamiehinä ovat esiintuoneet saadakseen muutosta Hovioikeuden edellä mainittuun tuomioon, koskei vät Saxen ja Rantakalme ole laillisesti oikeutettuja siinä toimessaan hakemaan muutosta sanottuun tuomioon, katsoo Keisarillinen Senaatti ettei Hovioikeuden auskultantti Eriksson uvatkä Parahousuli Wärcke ja hänen asiakumppaninsa ole esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, jonka varaan asia siis jää, kuitenkin siten että Vihtor Lindbergin kan120
kurssipesän on viimeistään 1912 vuoden syyskäräjissä yllä mainitussa käråjäkunnassa Hovioikeuden määräämällä uhalla pantava vireille edellä sanottu eri oikeudenkäynti; ja velvoitetaan Kruununnimismies Saxen, Johan Waldemar Rantahalmi ja Hovioikeudenauskultantti Eriksson, edellä sanotuissa toimissaan, maksamaan Henrik Wilhelm Kestille korvaukseksi hänellä vastuuvaltansa valvomisesta täällä olleista kuluista seitsemänkymmentä mark haa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti: kuten Karisen Waller Andersin. kuten Karisen. Walter Andersin. Alfred Luksiala. Johannes Pesonen. Väinö Hirvinen Helmikuun 17. päivänä 1912. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa saatavaa koskevassa jutussa, jossa Kunnallisneuvosmies Otto Theodor Ståhl, Lappeenrannan kaupungista, on hakijana sekä sanotun kaupungin Rahatoimikamari vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 17. päivänä Helmikuuta 1912. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Lappeenrannan kaupungin Raastuvanoikeudessa on Kunnallisneuvosmies Ståhl lausunut, että mainitun kaupungen Maistraatti oli 10. päivänä Maalis kuuta 1906. määrännyt Stählin kahden kuukauden aikana sanotusta päivästä lukien Maistraatin valvonnan alaisena hoitamaan kaupungin poliisilaitosta sekä siitä toimestaan saamaan. Maistraatin käyttövaroista kaksisataa markkaa kuukaudessa; ja on Kunnallisnell Läsnä: D. W. t. J. P. A. L. R. H B. F. M. No 243. Pag 255. R. 2. 1907.
vosmies Ståhl, ilmoittaen täyttäneensä tuon tehtävän, vaatinut että, koska Rahatoimikamari oli kieltäytynyt maksamasta Ståhlille tulevaa palkkiota jälkimäiseltä kuukaudetta, Rahatoimikamari velvoitettaisiin Ståhlille maksamaan kaksisataa markkaa korkoineen. Asiassa kuultuna on Rahatoimikamari väittänyt, ettei Maistraatilla ollut ollut vattaa määrätä käyttävarojaan puheenalaiseen tarkoitukseen, jonka vuoksi mainitun kaupungin valtuusmiehet, saataaan tietää että Kunnallisneuvosmies Ståhl oli edelliseltä kuukaudelta eli 10. päivästä Maaliskuuta 1906. seuranneen Huhtikuun 10. päivään kantanut Rahatomikamarelta kaksisataa markkaa palkkioksi toimestaan poliisi laitoksen hoitajana, olivat 5. päivänä Kesäkuuta 1906. pidetyssä kokouksessa päättäneet käsken Rahatoimikamaria perimään takaisin Ståhlilta sanotun rahamäärän; ja koska Rahatoimikamarin mielestä Kunnallisneuvosmies Ståhl sitäkin vähemmin ansaitsi palkkaa jälkimäiseltä kuukaudelta, kunei ollut tunnettu oliko Ståhl poliisilaitoksen hoitajana silloin tehnyt enemmän kuin mihin hän oli Maistraatin jäsenenä ollut velvollinen, sentähden ja kun Maistraatin käyttövarat olivat tarkoitetut kokonaan toisellaisiin tarpeisiin Rahatoimikamari on kannetta vastustanut Raastuvanoikeus on 17. päivänä Joulukuuta 1906. julistamallaan pää töksellä siinä mainitsemillaan perusteilla velvoittanut Rahatoimikamarin maksamaan Kunnallisneuvosmies Ståhlille vaaditut kaksisataa markkaa kuuden prosentin korkoineen 4. päivästä Kesäkuuta 1906. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Rahatoimikamari oli vetoamalla saatta nut jutun, on tuomiolla 19. päivältä Kesäkuuta 1909. ratkaissut jutun; ja koska kunnallishallituksesta kaupungissa 8. päivänä Joulukuuta 1873. annetun Keisarillisen asetuksen mukaan raastuvankokouksen taikka kaupunginvaltuusmiesten oli päätettävä niistä menoista, joita kunnan yh128