Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Tämän jälkeen ovat Johannes Laakso ja Antti Kustaa Mattila kirjallisen haasteen nojalla Mäntyharjunkijan käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatineet, että Asikkalan kunta, Eerik Hellén Kaarle Vittehad Piekkola ja Villehad tuntiola, viimemainittu sillä välin kuolleen Talollisen Oskar Hellenin oikeudenomistajain, hänen leskensä Maria Paulila na Juhontyttären ja näiden puolisoiden alaikäisten lasten holhoojana, velvoitettaisiin, sikäli kuin heistä ruppui, luovuttamaan useinsanotun Raituenmaan ulkopalstan Johannes Laakson ja Antti Kustaa Mattilan omistettavaksi eri tilana tahi että Kihlakunnanoikeus julistus si Laaksolla ja Mattilalla olevan täysdellinen omistusoikeus ulkopalstaan ja oikeus saada se muodostetuksi eri tilaksi Kanteesta kuulustettuina ovat Asikkalan kunta ja sen asiakuppanit muistuttaneet, muun muassa, että Matti Philipinpojan ja Antti Heikinpojan sekä SimoMatinpojan kesken vuonna 1620. tehty kauppa oli laiton, koska se vähensi ole ronalaista maata eikä sitä oltu kirjallisesti tehty, mihin nähden ja koska Johannes Paakso ja Antti Kustaa Mattila sitä paitsi eivät olleet tyydyttävästi näyttäneet, miten nautintooikeus maapalstaan oli aikoja myöten siirtynyt heille ja heilän edeltäjilleen, Asikkalan kunta ja sen asiakumppanit ovat anoneet kanteen kuwamista. Kihlakunnanoikeus on sittemmin Kesäkuun 27. päivänä 1902. julistamassaan päätöksessä mielensä lausunut; ja koska Johannes Laakso ja Antti Kustaa Mattila olivat tarpeenmukaisesti selvittäneet nykyään hallitsevansa puheena olevaa Laituenmaan maapalstaa ja asiassa esi tetyistä asiakirjoista myös epäilemättä kävi selville, että alkuperäisillä saman maakappaleen luovuttajilla Matti Philiprinpojalta ja Antti Heikinpojalla oli ollut tarkoitus ainaiseksi luovuttaa sano tun maakappaleen Simo Matinpojalle ja hänen jälkeläisilleen, koska he vapaaehtoisesti Kihlakunnanoikeuden edessä oli at lopullisella kaupalla Simo Matinpoille sen myyneet ja silloin julistaneet komuksensa olevan ikuisiksi ajoiksi luo688
pua omistusoikeudesta siihen, sentähden ja kun Johannes Laakso ja Antti Kustaa Mattila sen ajan kuluessa, josta saada tään 41. SS:ssä asetuksessa maatilojen osituksesta Kesäkuun 12. päivältä 1895. olivat panneet hakemuksensa viralle, Kihlakunnanoikeus on katsonut Johannes Landsella ja Antti Kustaa Mattilalla olevan laglinen oikeus saada sama alue lohkomisella vastamainitun asetuksen säännös ten mukaan omalle varallensa päätilasta erilleen otetuksi - Hovioikeus, jonka tulkittavaksi sekä Asikkalan kunta, Eerik Hellén, Kaarle Willehad Piekkola ja Villehad Suntiola että Johannes Laakso ja Antti Kustaa Mattila vetoamalla olivat saattaneet ja tiin, on tuomiolla Maaliskuun 19. päivältä 1904. vahvistanut Kihlakunnanoikeuden eddelläkerrotun päätöksen Hovioikeuden tuomioon ovat Asikka lan kunta, Kaarle Villehad Piekkola ja Villehad Suntiola, viimeksimainittu hänen edelläkerrotussa holhoojatoimessaan, hakeneet muutosta tänne jättämässään pe nustelmassa, johon Johannes Laakso ja Antti Kustaa Mattila ovat säädetyssä järjestyksessä vastannet. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettävät Asikka lan kunta, Kaarle Villehad Piekkola ja Villehad Suntiola ole esiintuoneet syytä muttaa Hovioikeuden ylempänä maiittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi; minkä ohessa Asikkalan kunta ja sen hakukumppanit velvoitetaan seitsemälläkymmenelläviidellä markalla korvaamaan Johannes Laakselle ja Antti Kustaa Mattilalle heillä täällä jutussa olhet kulut. Tätä kaikki asianomaiset wadattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: A. Numm.  N. Em. Lignblad A. Numm.  N. Em. Lignblad Carl Kulama Johannes Littnig A. Aschan. 685
Den 16. November 1904. dom uti ett, på nedsutt revisionnskilmål angående ersättning emellan aflidne Rusthållaren Johan Fredrik Ramströms rättsinnehafvare, hans en ka Lovisa Vilhelmina Ramström, såväl för egen del som i egenskap af förmyndare för sina minderåriga barn Stina Helena, Emil Vilhelm, Anna Matilda, Knut Johannes, Signe Elisabeth och Einar Fredrik Ramström, Inspektorn August Selim Fröberg och dennes hustru, Inics Wilhelmina Fröberg samt Rusthållaresönerne Karl Arid Johannes och Alfred Waldemar Rumström, alla från Storsvik by viljundeå socken, gemensamt, sökande samt förre Rusthållaren Frans Michael Wostman, från summa by, uteblifren svarande: Elfven uti Justitiederestementet, den 16 November 1804. Kejserliga Senaten här lålet handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i R. Bl. B. J.S. SS: 53. No 114. Pag. 17. R. D. 1914 Kejserliga Senatens för Finland ling, från Åbo Hofrätt inkommit
fråga, inhemtat följande: Efter Johan Fredrik Rangslöm ägången stämning har Frans Michael Karl man vid Häradsrätten i Kyrkslätt och Sjundeå socknars tingslag anfört, att Walman, på grund af ett den 22 November 1897 emellan honom och Johan Fredrik Kamström upprättadt köpe och sytningskäntrakt, vore berättigad att från Ramström tillhöriga Storsvik egendom i ofvanberörde Storsvik by utfå sytning, i hvilken bland annat, inginge födes för Frans Michael Westmans kreatur; men emedan Johan Fredrik Ramström såväl hösten år 1901 som vintern är lyg vägrat att utgifva för utfodring af Walmans kreatur erforderligt foder och Walman förty nödgats för antydt ändamål köpe hö och halm för tillhopa femhundratvå mark trettiofem penni, har Frans Michael Westerman yrkat Johan Fredrik Ramströms förpligtande att till Westman utgifva nämnda belopp, hvarhos Westman gjort anspråk på rättegångskostnadsersättning. Sedan Johan Fredrik Rumström, öfver käromålet hörd, motsagt detsamma samt vittnen blifvit i målet afhörda, har Häradsrätten genom den 12 Februari 1902 afsagdt utslag på upptagna skäl förkastat nu ifrågavarande käromål. Hofrätten, under hvars pröfning Frans Michael Westman i vadeväg dragit målet, har, efter det Johan Fredrik Kamström emellertid aflidit, uti dem den 18. April 1904 funnit utredt vara, att Johan Fredrik Ramström, af hvilken Frans Michael Westman enligt det emellan desse belefvade köpe och likontraktet af den 22 November 1897 varit beättigad att erhålla, bland annat, vintersocka för Westmans i kontraktet närmare uppgifna kreatur, från höstensjölvägrat att till Frans Michael Westman lemna för utfodring af dennes sagda kreatur erforderligt foder, i följd hvaraf Westman varit trungen att ankuppe kreatursfoder från annat håll för en kostnad af sammanlagdt femhundratvå mark trettiofem penni; i anseende hvartill och då den emistandigheten, att Westmans kreatur utsednats 651
att denne tillhörigt å gården befintligt fähus, icke kunnat frikalla Rumström från skyldigheten att fullgöra omförmälda kontraktsbestämmelser uti ifrågakomna afseende samt Johan Fredrik Ramström, emot Frans Michael Normans bestridande, icke gittat styrka, att Westman uppfödt större antal kreatur än hvartill denne enligt berörda kontrakt varit berättigad, Hofvitten, som ansåg den af Westman uppköpta maneden af hö hafva varit behöflig för utfodringen af kreaturen under hösten år 1901 och derfå följande vinter till dagen för afkunnandet af Häradsrättens utslag i saken, pröfvat rättvist, med ändring af Häradsrättens utslag ålägga Johan Fredrik Ramströms rättsinnehafvare enkändevisa Wilhelmina Rumström, såväl för egen del som i egenskap af förmyndare för sina minderåriga läm, August Selin Fröberg, såsom målsman för sin ofvanbemälda hustru, samt Karl Arvid Johannes och Alfred Waldemar Kamström att gemensamt eller den af dem, som tillgång egde, ersätta Frans Michael Wistman förenämnda kostnader med femhundratvå mark trettiofem penni, hvarhos Lovisa Wilhelmina Rumström och dennes medparter kändes skyldiga att med etthundra tjugufemmark hålla Frans Michael Westman skadeslös för dennes vid Häradsrätten i målet hafda kostnader. Uti Hofrättens dom hafva Lovisa Wilhelmina Ramström och hennes medparter anhållit om ändring. Kejserliga Senaten här taget målet i öfvervägande och finner utredt vara, att Frans Michael Westman uti berörda köpe - och bikontrakt af den 22 November 1897 tillförsäkrats rätt att af Johan Fredrik Ramström erhålla foder för sina i sagda kontrakt uppgifvesa kreatur gemensamt med lägenhetens beskap samt att Rumström under hösten år 1900 förbundit sig att för framtiden lemna det för Westmans kreatur nödiga fedret äfven om desru efternades afskildt från Kamströms 652
boskap, men att Johan Fredrik Kamström det oaktadt från hösten år 1901 icke tillhandahållit Frans Michael Westman för dennes i ett Westman tillhörigt fähus utfodrade bref eller nödigt fader och Westman i följd deraf varit tvungen att anskaf fa kreatursfoder för en kostnad af femhundratvå mark trettiofem penni i anseende hvartill och då Frans Michel Westmans metsparter, emot Westmans bestridande, icke visut, att Wistman uppfödt större antal kuutur än hvartill denne enligt nämnla kontrakt varit berättigadt, Nyserliga Senaten, som anser den af Westman uppskifsta mangden fader hafva varit behöflig för utfodringen af kreaturen under hösten år 1901 och derpåföljan de vinter intill dagen för afkunnandet af Häradsrätten utslag, pröfvar rättvist läta bero vid det slut hvari Hofvällen uti sin ofvanberörda dom i saken stannat. Pet C. J. Tingren alle, som vederbör, till efterrättelse lånder. Kejserliga Senaten för Finland: A; LumanCemar Sjaluma J Em Lupblad Johannes Hitting. 653
Marraskuun 17 päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Waasan Hovioikeudesta tulleessa korvausta. koskevassa jutussa, jossa Talollinen Pekka Hyvärinen, Keuruun pitäjän Keuruun kylästä, on hakijana ja Kauppias Frans Jakob Wallenius, Viipurin kaupungista, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa, Marraskuun 17 päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itselleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Pekka Hyväriselle ja hänen vaimollensa Johanna Hyväriselle toimitutta, mansa kirjallisen haasteen nojalla on Kauppias Wallenius Keuruun ja Multian pitäjäin käräjökunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut, että hän oli kauppakirjalla Helmikuun 3 päivältä 1899 Pekka ja Johanna Hyväriseltä, ostanut heidän omistamansa Harjula nimisen kahdestoistaosan manttaalin suuruisen osan Kostiaisen perintötaloa No 1. Antrean pitäjän Hannilan kylässä; että läsnä: J. G. S. - A. N. - C. A. V. L. B.G. - W. H. H. af H. 654 No 1116. Såg. 96. R. D. 1904.
Wallenius, saatuaan vähän aikaa kaupan jälkeen tietää erään Antti Kostiaisen, joka aikaisemmin oli ollut mainitun tilan omistaja, Huhtikuun 31 päivänä 1889 luovuttaneen siihen kuuluvan Hauvonmäki nimisen metsägaktan Lautamies Lauri Antinpoika Puhliselle tuhannen yhdensadan markan kauppahinnasta ja Pullisen kuoltua hänen perillistensä myyneen sanotulta palstalta metsää Wiipurin kaupungissa asuvalle Kauppiaalle Andrij Nikitinille sekä Nikitinin siitä hakkauttaneen ja hyödykseen käyttäneen neljäsataa seitsemänkymmentä metristä syltä halkoja kahdentuhannen yhdensädan viidentoista markan arvosta, tämän johdosta oli haastattanut Lauri Pullisen oikeudenomistajat, hänen leskenä Anna Pullisen, tyttärensä Heleena Piellisen ja tämän miehen Talollisen Juho Suikkarin sekä naimattoman tyttären Eeva Liisa Pullisen kuin myös Kauppias Nikitinen Antrean pitäjän käräjäkunnan 1899 vuoden lakimääråisiin syyskäräjiin ja Kihlakunnanoikeudessa vaatinut heitä velvoitettaviksi Nalleniukselle heti luovuttamaan puheena olevan Hauvonmäen metsäpalstan ja yhteisesti korvaamaan hänelle sanotut palstalta otetut halot kahdellatuhannella yhdelläsadalla viidellätoista markalla ja niinikään hänen oikeudenkäyntikulunsa, kuin myös että äsken sanottu Kihlakunnanoikeus, sittenkuin Lauri Pullisen mainitut oikeudenomistajat ja Kauppias Nikitin olivat tähän kanteeseen vastaneet sekä Pekka Hyväristä ja Talollista Ernst Iivari Roiniä, joka viimeksinimitetty li ennen Hyväristä omistanut puheiksi tulleen tilan ostettuaan sen Antti Kostiaiselta, oli asiassa kuulustettu, päätöksellä Marraskuun 5 päivänä 1900, samalla kuin Kauppias Walleniuksen vaatimus korvauksesta Hauvonmäen palstalta hakatuista puista jätettiin riippuvaksi siitä miten vaatimus saman palstan omistusoikeudesta ratkaistaisiin päätöksellä, jolla oli lainvoima, mitä asiaan muuten tuli, mainitsemillaan perusteilla hyljännyt Walleniuksen kan655
teen ja velvoittanut Kauppias Walleniuksen oikeudenkäyntikulujen korvaukseksi maksamaan Kauppias Nikotinille kaksisataa neljäkymmentä markkaa, Anna Pulliselle ja Juho Suikkarille yhteisesti samoin kaksisataa neljäkymmentä markkaa, Eeva Liisa Pulliselle kymmenen markkaa ja Pekka Hyväriselle kakdeksankymmentä markkaa; ja koska Pekka ja Johanna Hyvärinen olivat edellä mainitulla, Helmikuun 3 päivänä 1899 tehdyllä kaupalla myyneet Kauppias Walleniukselle Harjulan tilan kokonaisena sekä Pekka Hyvärinen sitä päisi oli nimenomaan vakuuttanut Walleniuksen kaupan perusteella saavan kaikki tilaan kuuluvat maat ja sitoutunut vastaamaan kaiken Walleniukselle kaupan johdosta ehkä syntyvän vahingon, mutta Hauvonmäen metsäpalsta, jonka arvo Lauri Pullisen siitä maksaman hinnan mukaan oli tuhat yksisata markkaa; oli joutunut toisen henkilön omaksi, ja Wallenius oli Harjulan tilasta tekemände kaupan johdosta kärsinyt vahinkoa edelläsanotulla Antrean pitäjän käräjäkunnan Kihlakunnanoikeuden pääöksellä häneltä tuomitut oikeudenkäymiskulut ja muita kustannuksia samalla päätöksellä ratkaistussa jutussa, jotka kulut ja kustannukset tekivät oikeuteen annetun laskun mukaan yhteensä yhdeksänsataa yhdeksänkymmentäkaksi markkaa seitsemänkymmentäviisi penniä, on Kauppias Wallenius vaatinut, että Pekka ja Johanna Hyvärinen velvoitettaisiin korvaukseksi hänelle kysymyksessä olevasta kaupasta johtuneesta vahingosta maksamaan Hauvonmäen palstan arvo tuhat yksisata markkaa ja puheiksi tulleen laskun sisällys yhdeksänsataa yhdeksänkymmentäkaksi markkaa seitjemänkymmentäviisi penniä ja sen ohesva korvaamaan Walleniukselle hänen kulunsa tässä oikeudenkäynnissä. Asiassa kuulusteltuina ovat Pekka ja Johanna Hyvärinen väittäneet että he luovuttaessaan puheenalaisella kauralla Harjulan tilan Kauppias Walleniukselle olivat ilmoittaneet erään sanan tilan aikaisemman omistajan erikseen myyneen Hauvonmäen metsäpals156
tan ja että asianosaiset, kun tästä luovutuksesta tehtyä kontrahtia ei oltu tilaan kiinnitetty, molemmin puolin olivat katsoneet sen olevan ilman voimaa ja vaikutusta, jonka tähden ja kun Pekka ja Johanna Hyvärinen eivät myöskäen olleet sitoutuneet minkäänlaiseen korvaukseen sanotusta Hauvonmäen palstasta, jos Kauppias Wallenius sen menettäisi, ja heitä siis ei myöskään voitu katsoa velvollisiksi korvaamaan hänelle niitä kustannuksia, jotka hän riidassa samasta palstasta oli saanut kärsiä, ovat Pekka ja Johanna Hyvärinen anoneet että Kauppias Kalleniuksen kanne hyljättäisiin. Tämän jälkeen ja sittenkuin oli ilmoitettu, että Wiipurin läänin Kuvernööri, Lauri Pullisen perillisten hakemuksesta, oli Elokuun 21 päivänä 1902 antamallaan, sittemmin lainvoiman saaneella päätöksellä vahvistanut sen manmittarintöimituksen, jonka kautta Hauvonmäen metsäpalstä oli lohkaistu Kortiaisen talosta ja määrännyt että soili Hauvonmäki nimisenä erityisenä tilana maarekisteriin merkittävä, on Kihlakunnanoikeus Syyskuun 9 päivänä 1902 julistamassaan päätöksessä katsonut selvitetyksi, että Pekka ja Johanna Hyvärinen olivat myydessään yllämainitulla kauppakirjalla Helmikuun 3 päivältä 1899 puheenalaisen Harjulan tilan Kauppias Kalleniukselle nimenomaan vakuuttaneet, että tilaan kuuluvasta Hauvonmäen metsäpalstasta Huhtikuun 24 päivänä 1884. tehty kauppakirja ei ollut pysyväinen ja sitoutuneet Kauppias Walleniukselle vastaamaan kaikesta siitä vahingosta, jonka hän tilankaupan johdosta ehkä tulisi kärsimään, sekä että Kauppias Hallenius, kun hänen vaatimuksensa siinä jutussa, jonka hän oli ajanut Antrean pitäjän käräjåkunnan Kihlakunnanoikeudessa voittaakseen itselleen omistusoikeuden sanottuun metsäpalstaan, oli hyljätty, siis oli menettänyt tämän osan tilan maista; ja koska Pekka ja Johanna Hyvärinen sitoumuksensa mukaan olivat velvolliset korvaamaan Kauppias Walleniukselle hänelle siten syntyneen vahingon, on Kihlakunnanoikeus vel657
voittanut heidät heti kuittia vastaan Kauppias Walleniukselle maksamaan i ainoastaan sen rahamäärän tuhat yksisata markkaa, joka Hauvonmäen metsäpalstaa myytäessä oli siitä maksettu ja jota Pekka ja Johanna Hyvärinen eivät olleet väittäneet olevan saman palstan arvoa suuremman, vaan myöskin ne yhdeksänsataa yhdeksänkymmentäkaksi markkaa seitsemänkymmentäviisi penniä, jotka Kauppias Walleniuksen oli täytynyt maksaa oikeudenkäyntikuluina ylempänä kerrotussa Antrian pitajän käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa ajumassaan jutussa, koskei Kauppias Wallenius ollut voinut Pekka ja Johanna Hyväristä vastaan nostaa korvänskannetta ennenkuin hänen oikeudestaan Hauvonmäen palstaan oli tuomit tu; ja velvoitettiin Pekka ja Johanna Hyvärinen sen ohessa kolmellasadalla viidelläkymmenellä markalla palkitsemaan Kauppias Kalleniukselle hänen kulunsa käsillä olevassa jutussa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Pekka Hyvärinen oli vetoamalla saattanut jutun, Toukokuun 18 päivänä 1904 antamalsaan tuomiolla vahvistanut Kihlakunanoikeuden päätöksen ja samalla velvat tanut Pekka Hyvärisen korvaamaan Rauppias Walleniukselle hänen Hovioikeudessa kärsimänsä kulut viidelläkymmenellä markalla. Hovioikeuden tuomioon on Pekka Hyvärinen anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, jonka kaksoisloppaleen Kauppias Wallenius on ottanut ilman että hän on siihen antanut vastaselitystä. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Pekka Hyvärinen ole esiintuonut syytä Hovioikeuden ylempänä mainitun tuomion muuttamiseen muun puolesta paitsi että, koska Hallenius sitä vähemmin on näyttänyt itsellään olleen kysymyksessä olevan Harjulan tilan kaupan johdosta päterää alhetta ryhtyä ylempänä kerrottuun, omistusoikeutta Hauvonmäen metsäpalstaan ja korvausta siitä otetuista puista koskevaan oikeudenkäyntiin Antrean pitäjan käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudes658
sa kuin hänellä, mikäli asiakirjoista käyilmi, on ennen mainittua oikeudenkäyntiä ollut tieto siitä että Lauri Pullinen oli ostanut Hauvonmäen palstan Antti Kostiaiselta ja että tämän oston perustalla hakemus saman palstan lohkaisemi. sesta Harjulan tilasta oli tehty, Keisarillinen Senaatti hylkää Kauppias Kaileniuksen asiassa ajaman kanteen sikäli kuin se koskee korvausta kuluista ja kustannuksista sanotussa oikeudenkäynnissä; joten oikaistuna puheenalainen tuomio muuten eli mikäli Pekka ja Johanna Hyvärinen ovat velvoitetut suorittamaan Kauppias Walleniukselle korvausta Hauvonmäen palstasta tuhat yksisata markkaa ja palkitsemaan Walleniukselle hänen käsillä olevassa jutussa kärsimänsä kulut Kihlakunnanoikeuudessa ja Hovioikeudessa pysyy voimassa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti J. G Öllman B Andersin. Valentin hemmanet. A: Nummer Bondighet och Cerne Sjelmar Haf Hellen Marraskuun 17. päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahoilla Wiipurin Kovioikeudesta tulleessa, kiinteimistön luovuttamista koskevassa jutussa, jossa Kauppias Uno Anders Mustonen, Wiipurin kaupungista, ja Kotkan kaupungissa kotioikautta nauttiva Osakeyhtiö K. S. Hallberg, kumpikin erikseen, ovat hakijoina sekä Toiminimi Egerton Hubband et Ori Pietarin kaupungista, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Marraskuun 17. päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itselleen vittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, sikäli kuin nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Kirjallisen manuun nojalla on Korpiselän pitäjän käräjjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa Toiminimi fjorton Huhband et min puolesta lausuttu, että Kauppias Mustonen Kauppaneuvos Anders Johan Mustosvainajan perillisenä oli yhdessä kanssaperillistenjä kanssa kahdella kauppakirjalla 9. päivältä Keinäkuuta 1881. toiminimile myynyt kaiken sen kiinteän ja irSäsnä: A K  W H C. J T. No 1117. Såg. 79. R. D. 1904.
taimen omaisuuden, joka oli kuulunut myyjien harjoittamaan sahaliikkeesen ja samana päivänä tehdyssä kauppakontrahdissa, muun muassa, luovuttanut hallinto-oikeuden taloihin No 1 ja 2, oikeus taan 2. 3. ja 4. Korpisalän pitäjän kirkonkylässä, joista taloista sitten oli muodostettu talo No 5. sanotussa kylässä, sekä sii toutunut taloille hankkimaan perintö kirjat ja ne saatuaan luovuttamaan ne toiminimelle, ja että kauppasummasta oli sovittu että, jos myytyjen talojen metsissä olisi miljoona sahatukiksi kelpaavaa tukkipuuta, jotka kahdenkymmenenkolmen jalan korkudelta lapimitaten täyttäisivät yhdek sän ja puoli tuumaa, kauppasumma tekisi miljoona ja neljäkymmentätuhatta markkaa, vaan että, jos metsissä havaittaisiin jo kaupan aikana tahi kymmenen vuoden kuluessa sen jälkeen olevan tällaisiä puita enemmän, toiminimen tulisi suorittaa jokaisesta mitan täyttävästä puusta aina viiteensataantuhanteen kappaleisen saakka yksi markka kappaleelta, kuin myös että toimini mi ja myyjät sittemmin välikirjassa 30. päivältä Tammikuuta 1882. olivat 30 rineet, että metsät edellämainituilla taloilla olivat mitattavat vasta sitten kuin myyjät olivat saaneet omistusoikeuden sanottuihin tiloihin ja luovuttaneet sen toiminimelle; mutta kun Kauppias Mustonen, joka 15. päivänä Toukokuuta 1899. oli perinnöksi ostanut kuudenneksen talosta No 5. mainitussa kirkonkylässä, oli kieltäytynyt äskensä nottua talonosaa toiminimelle luovutta masta ja tämän riidan vireellä ollessa kauppakirjoilla 12. päivältä Marraskuuta 1899. ja Tammikuussa 1900. myynyt samän talonosan Osakeyhtiö K. I. Hallbergille; on toiminimen puolesta vaadit tu, että puheenalainen talonosa luovutettaisiin toiminimelle sitä vastaan että toiminimi suorittaisi Kauppias Mustoselle yhden markan jokaisesta talonosan metsässä olevasta edellämainittua mittaa täyttävästä sahatukiksi kelraavasta tukkinuusta Kauppias Mustoren ja Osakeyhtiö K. S. Hallbergin vastustettua kannetta, on 660
Kihlakunnanoikeus 15. päivänä Syyskuuta 1902. julistamassaan päätöksessä maivitsemistaan syistä hyljännyt kanteen. Hovioikeus, jonka tulkittavaksi Toiminimi Egerton Hubband et Ori, Kauppias Mustonen ja Osakeyhtiö K. S. Hallberg. kukin erikseen, olivat vetoamalla saatta neet jutun, on tuomiossa Huhtikuun 23. päivältä 1904. katsonut selville tulleen, että Kauppias Mustonen ja hänen kanssaperillisensä mainituissa välikirjoissa 9. päivältä Heinäkuuta 1881. ja 30. päivältä Tammikuuta 1882. olivat, edelläkerrotulla tavalla maksettavaksi sovittua hintaa vastaan, luovuttaneet Toiminimi Egerton Hubband et Oille sen omistusoikeuden puheenaolevaan talonosaan, jonka he lampuoteina tilalla vastedes tulisivat saamaan, minkä tähden ja kun Kauppias Mustonen, 15. päivänä Toukokuuta 1899. ostettuaan sanotun tilan perinnöksi, oli ollut velvollinen sen toiminimelle luevuttamaan, Kovioikeus, huomioon ottamatta Kauppias Mustosen väitteitä että mainituissa välikirjoissa tehdyt myyn tisopimukset sanotusta tilasta olisivat mitältömät, syystä ettei Kauppias Mustonen ollut olluteet oikeutettu tilaa kaupan aikana Valtion omistamana myymään, ja että Valtio kaupan jälkeen oli tilan metsästä myynyt tukkipuita, on, muuttaen Kihlakunnanoikeus den päätöstä, tuominnut puheenalaijen talonkuudenneksen toiminimelle sekä velvoittanut Kauppias Mustosen ja Osakeyhtiö K. S. Hallbergin, joiden tämän riidan aikana tekemät kaurat kysymyksessä olevasta tilasta M. Kn. 1. luvun 4. SS:näännön mukaan olivat mitättömät, jättämään saman talon osan toiminimen vapaasen hallintoon velvollisuudella toiminimelle suorittaa Kauppias Mustoselle yhden markan jokaisesta tilalla olevasta sahatukiksi selraavasta puusta, joka kahdenkymnenenkolmen jalan korkeudelta läpi mitaten täytti yhdeksän ja puoli tuumaa. Hovioikeuden tuomioen ovat Kauppias Mustonen ja Osakeyhtiö K. S. Hall681