Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
yrkat att, enår de i beslag tagna tunnorna vid ofvanberörda undersökning befunnits innehålla norsk saltad sill, hvilken vara vore för hvarje parti om etthundra kilograms vigt belagd med tre mark högre införveltull än bressling, samt Handlanden Sträuss uppenbarligen haft för af rigt att till landet inhemta omförmälda nittiotre tunnor vill emot erläggande af den för bressling stadgade tilloch derigenom svikligen undandraga kronan det belopp, uppgående enligt tullkammarens beräkning till trehundra tjugutre mark tjugutvå penni samt tre procent å denna summa i sjöfarts afgift, hvarmed tullafgifterna för ifrågavarande parti sitt om tiotusen sjuhundra sjuttiofyra kilogram nittovigt öfverstige enahanda afgifter för samma mängel bressling, Handlanden Strasse måtte ådömus straff för försök till tullförsnillning och berörda nittiotre tunnor sill förklaras förbrutna samt de ras värde tilldömas kronan; derå och sedan Handlanden Straus, häröfver hörd, genmält, bland annat, att han allaredan den 20. November 1895. åt Handlanden Hartzell försålt omförmälda parti sill, samt Härtzell och Handelsbiträdet Karl Adolf Lemberg indragits såsom svarande parter i målet äfvensom tillkammaren påstätt straff å Lemberg för det han skulle i bedräglig afsigt infört antydda oriktiga uppgift uti angifningsinlagan, Rådstufvurätten medelst den 17. Januari 1896 afkunnadt utslag, på upptagna skäl, med förkastande af tullkammarens i målet väckta talan, Jrikånt Handlanden Stranes och Karl Adolf Lemberg från hvarje straffpåföljd i saken, jemte det Handlanden Härtzell berättigats att emot stadgade tillafgifter och efter i laga ordning skedd förtsittning utfå omordade nittiotre tunnor sill; vid hvilket utslag Åbo Hofrätt, under hvars pröfning tullkammaren dragit målet, medelst den 27. nästpåföljande Juni gifvet utslag i nästantyda delar låtit bero; hvaremot Kejserliga Senaten, der Advokatfiskalen i Tullstyrelsen i underdånighet sökt ändring uti Hofrättens förenämnda Utslag, uti utslag för den 77
15. Mars 1897. funnit det vara utredt, att Handlanden Straus, för att bereda sig eller Handlanden Hartzell nytta, låtit genom ifrågavarande af Straus underskrifna och deröfter enligt hans föreskrifter utfylda och till tullkammaren i Åbo inlemnade angifningsinlaga under oriktig benämning af b Forssling till till behandling anmäla förberörda af Strands till landet infördas nittiotre tunnor nörst sill samt derigenom sökt undandraga kronan särskilda tilloch sjöfarts afgifter äfvensom att Karl Adolf Lemberg, enligt Handlanden Strans uppdrag och med kännedom om dennes afsigt, uti angifningsinlagan inskrifvit nämnda oriktiga uppgift; i anseende hvartill Kejserliga Senaten, med upphäfvande af Rådstufvurättens och Hofrätten utslag, jemlikt åberopade lagrum, dömt Handlanden Stranss och Karl Adolf Lemberg till straff, den förstbemälde för försök till tullför snillning och Lemberg för medhjelp till sagda förseelse, hvar jemte ofvanberörda sillparti jemte kärl eller, i händelse varan redan blifvit för såld, dess värde förklarats förbrutet och böra tillfalla kronan. Sedermera har Handlanden Hartzell, efter stämning å Handlanden Stravos, vid Rådstufvurätten i Åbo stad yrkat att, emedan Handlanden Straus genom omförmälda, af Kejserliga Senaten i dess nästnämnda utslag Strälls tillräknade försedse vällat, att ofvanomordade nittiotre tunnor sill, för hvilka Handlanden Hartpell till Strällss erlagt, efter beräkning af tjugutre mark för tunnan, 2139. mark, som liqviderats sålunda att Hartzell till betalning godkänt och jemväl inlöst en af Handlanden Sträuss förenämnde 20. November 1895. utstäld, sex månader derefter till inlösen förfallen vexel, förklarats förbrutne, Handlanden Stranss måtte kännas skyldig att till Handlanden Hartzell återbära sistsagda belopp samt att derå erlägga sex procents årlig ränta från nästberörde dag, efter afdrag af de 697. mark 50. penni, som Stränss i fräkt och tullafgifter erlagt för varan, äfvensom godtgöra Hartzell för umgälderna i målet. Efter det Handlanden Straus, i 126
saken hörd, motsagt käromålet och bland annat anmärkt, att Karl Adolf Lemberg genom att han utan Strans vetskap uti angifningsintagare ifylt ordet bressling ensam varit vållan de till den Handlanden Hartzell tillskyndade skada, har Rådstufvurätten medelst utslag, afkunnadt den 8. Januari 1898, i målet sig utlåtit, att alldenstund Handlanden Strans genom det af Kejserliga Senaten i anförd måtto honom tillräknade försök till tullförmillning vällat att ifrågakomna nittiotre tunnor Handlanden Hartzell tillhörig sill tagits i beslag och sedermera af Kejserliga Senaten förklarats förbrutne och böra tillfalla kronan, fördenskull ålades Handlanden Sträuss, af hvilken Handlanden Hartzell tillhandlat sig nämnda parti sill för ett pris af tvåtusen etthundra trettionio mark, som Härtzell erlagt medelst inlösande af en den 20. November 1895. utstäld och sex månader derefter till betalning förfallen vexel, hvarå Hartzell dessutom guldit tre månaders diskontränta, att till Handlanden Hartzell emot qvitto genast utbetala tvåtusen etthundra trettionio mark med sex procents ränta derå, räknadt från den 20. Februari 1896, hvilken dag Handlanden Hartjell varit skyldig att gälda priset för sellen, efter afdrag af i sådant afseende af Handlanden Hartzell medgifna sexhundra nittiosju mark fem tio penni, äfvensom att med åtta tio mark ersätta Handlanden Härtzell för dennes kostnader i rätte gången Hofrätten, under hvars pröfning Handlanden Straus i vädevägdragit saken, har genom den 10. September 1898. deri gifven dom låtit vid Rådestufvurättens förenämnda utslag bero, jemte det Handlanden Strands ålagts att till Handlanden Hartzell gälda afgifterna för dennes exemplar af Hofrättens dom med tjugu mark åttatio penniUti Hofrättens dom har Handlanden
Strauss i underdånighet anhållit om andring. Hvad sålunda förelupit samt handlingarna i målet vidare innehålla har Kejserliga Senaten tagit i öfvervägande och finner Handlanden Strands icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda dom, vid hvilken fördenskull kommer att förblifva. Det alle, som vederbör, till underdånig efterrättelse länder J Hans Kejserliga Majestäts Höga Namn, Dess Senat för Finland: A. af Nyborg. Henr. Berenius A. af Nyborg. Henr. Berenius A. af Nyborg. Henr. Berenius Ludvig Clenberg. Richard Edeström. No 260. Jag. 253. R. 2. 1898. Finsk öfverättning af Kejserliga Senatens dom medföljer originala. expeditionen, / Karl Mandertskjök Den 3. Mars 1900. I Hans Kejserliga Majestäts Högavaran, Dess Senats för Finland dom uti ettutan erlagda afgifter, från Wiborgs Hofrätt inkommet revisionsmål emellan Landbon Pål Toivanen, från Kotasalmi by i Kuopio socken, sökande, och Bonden Henrik Savolainen, från samma by, uteblifven svarande, angående afhysning: Gifven uti Kejserliga Senaten för Finland och Dess Justitia Departement, i Helsingfors, den 3. Mars 1900. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet Sig föredragas och af dem inhemtat följande: Vid Häradsrätten i Kuopio sockens tingslag har Henrik Savolainen, efter Pål Toivanen ågången skriftlig stämning, anfört, att, sedan Savolainen medelst den 22. Februari 1887. upprättadt kontrakt för en tid af femtio år, räknadt från sagde dag, antagit Pål Toivanen till landbo å sitt egande skattehemman No 5. i berörda Kotasalmi by, hade parterna den 8. April 1897. ingått sådan öfverenskommelse, att sagda kontrakt skulle uppöfde: A. af N. H. B. L. C. R. I. A. S.
höra att gälla och Pål Toivanen omedelbart öfverlemna hemmanets förvaltning och bebrukning åt Henrik Savolainen, emot vilkor, att Päl Toivanen finge under två år från nyssberörde dag bebo ett rum å lägenheten, samt i dess åker årligen odla två tunnor potäter och berga hö för en ko åPelontaipale benämnda äng, men att Pål Toivanen derpåföljande höst, tvärtemot den skedda öfverenskommelsen, å hemmanet med råg besått en färdig beredd trädesåker samt låtit berga sjutusen etthundra kilogram ho; och har Henrik Savolainen förty yrkat, att Pål Toivanen blefve förpligtad att genast vika från lägenheten och att godtgöra Henrik Savolainen för hans rättegångskostnader. Isaken hörd, har Pål Toivanen genmålt, att fråga parterne emellan ofvan sagde den 8. April väl uppstått om en öfverenskommelse i berördt syste, men att någon slutlig sådan likväl icke kommit till stånd af orsak, att Henrik Savolainen icke åtagit sig att fullgöra de vilkor, Pål Toivanen uppstätt för afstående af lägenhetens förvaltning; och har Pål Toivanen, som ansett sig hafva varit berättigad att fortsättningsvis sig till nytta använda de uti kontraktet honom tillag da förmåner, emotsett käromålets förkastande samt Henrik Savolainens åläggande att ersätta honom för hans umgälder i saken Medelst den 4. Oktober 1897. afkunnadt utslag har Häradsrätten förklarat utredt vara, att Pål Toivanen vid ifrågavarande tillfälle med Henrik Savolainen uppgjort slutlig öfverenskommelse angående afträdande af ofvanberörda hemman; hvarför och då Pål Toivanen i strid emot denna öfverenskommelse fortfarande häfdat hemmanet, Häradsrätten ålagt i PålToivanen att, vid afhysningsäfventyr, genast afstå från dess bebrukande i öfrigtutom att Toivanen finge tillgodonjuta de förmåner, honom vid sagda öfverenskommelse tillagts; hvarhos Pål Toivanen känts skyldig att med fyratio mark godtgöra Henrik Savolainen för hans umgälder i målet. Hofrätten, under hvars pröfning Pål Toivanen i vadeväg dragit saken, har genom den 23. Juli 1898. deri gifven dom
låtit vid Häradsrättens förenämnda utslag bero, jemte det Pål Toivanen ålagts att med femtio mark ersätta Henrik Savolainen för dennes uti Hofrätten hafda kostnader. Uti denna Hofrättens dom har Pål Toivanen i underdånighet sökt ändring. Hvad sålunda förelupit och handlingarna i målet vidare innehålla har Kejserliga Senaten tagit i öfvervågande samt finner Pål Toivanen icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda dom, vid hvilken fördenskull kommer att förblifva.- Det alle, som vederbör, till underdånig efterrättelse länder. I Hans Kejserliga Majestäts Höga Namn, Dess Senat för Finland: A. af Nyberg. Henr. Berenius. Lindvig Clonberg. Richard PelolamLudvig Clonberg. Å / Karl kondertskjött. Maaliskuun 3 päivänä 1900. Keisarillisen Majestetin Korkoassa Timessä, Hänen Suomen Senaallensa tuomio maksuitta Vaasan Hovioikeudesta tulleessa nostajutussa, jossa Torppari Matti Juhonpoika Ränssi, Jyväskylän pitäjän Juväskylän kylästä, on hakijana ja samassa kylässä asuva Talollinen Tobias Vilpunpoika Ristonmaa vastaajana ja joka juttu koskee maaalueen hallinta oikeutta: Annettu Keisarillisessa Suomen Senaatissa ja Sen Oikeusosaston sa, Helsingissä, Maaliskuun 5 päivänä 1900. Keisarillinen Senaatti on Itselleen esityttänyt juttuun kuuluvat asiakirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksenä, saanut seuraavat tiedot: Jyväskylän ja. Petäjäveden pitäväin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Tobias Mietenmaa, haasteen nojalla, lausunut, että Matti. Hänssi, joka 10 päivänä Helmikuuta 1858 tehdyn välikirjan perustuksella piti hallinnassaan Tobias. Niston maan omistamaan kuudennekseen Nistonmaan taloa. No 8 Jyväskylän kylässä kuuluvaa, Jyväskylän ja Hämeenlinnan läsnä: S.V. H. - O. G. - G. L. - A. N. S.S. 130 No 261 Såg. 193. R. D. 1898.
kaupunkien välisen maantien ja sanotun talonkuudenneksen Salon niityn välillä sijan sevaa metsäpalstaa, oli Sekakuussa vuonna 1896 luvatta siirtänyt vanhastaan metsän ja niityn välisenä rajana pidetyn aidan niitylle ja ottanut haltuunsa vanhan ja uuden aidan välillä olevan niitynosan, minkätähden Tobias Ristenmaa on vaatinut Matti Känssiä velvoitettavaksi muuttamaan aita takaisin sen entiselle sijalle sekä palkitsemaan Ristenmaan oikeuden käyntikulut. Wastaten kanteeseen on Matti Mänsi väittänyt, että puheina oleva niitynaita siihen aikaan, kun edellä mainittu välikirja tehtiin, oli ollut juuri siinä paikassa, mikin se nyt oli siirretty, sekä että sillä alueella, jota Tobias Kistenmaa vaati erotettavaksi Ränssin hallinnasta, oli silloin kasvanut metsää; ja on Ränssi siis vaatinut kanteen hylkäämistä. Kihlakunnanoikeus on Syyskuun 2 päivänä 1897 julistamallaan päätöksellä lausunut, että Kihlakunnanoikeus oli havainnut kaikkien asiasta kuulusteltujen todistajain paitsi yhden, jonka kertomus oli kielletty, yhtäpitävästi todistaneen, että kysymyksessä oleva metsäpalstan ja Salon niityn välinen aita niin kauan kuin he, vanhat ja ikänsä paikkakunnalla eläneet miehet, muistivat oli ollut siinä paikassa, josta Matti Känssi oli sen siirtänyt; minkä vuoksi, ja kun paikkakunnalla oli tapana tehdä niitynaidat suoriksi, vaikka jotkut metsänkaistaleet jäivätkin aidan sisäpuolelle, ja sellaiset metsänkaistaleet siis olivat luettavat niittymäähän kuuluviksi, Kihlakunnanoikeus katsoi saman "skogsmark" välikirjassa 10 päivältä Helmikuuta 1858 tarkoittavan ainoastaan sitä metsamaata, joka oli maantien ja Talon niityn silloisen aitauksen välillä, eikä sitä metsää, mikä siihen aikaan oli niityn puolella aitausta; ja on Kihlakunnanoikeus siis velvoittanut Matti Ränssin heti muuttamaan aidan samaan paikkaan, mistä hän oli sen siirtänyt, sekä luovuttamaan siten anastamansa niityn Tobias Ristenmaan vapaasti käytettäväksi; jotapaitsi Blänssin piti viilelläneljättä markalla palkita. Ristonmautle jutun oikeudenkäyntikulut. 131
kaupunkien välisen maantien ja sanotun talonkuudenneksen Salon niityn välillä sijoil sevaa metsäpalstaa, oli Sekakuussa vuonna 1896 luvatta siirtänyt vanhastaan metsän ja niityn välisenä rajana pidetyn oidan niitylle ja ottanut haltuunsa vanhan ja uuden aidan välillä olevan niitynosan, minkätähden Tobias Ristonmaa on vaati nut Matti. Känssiä velvoitettavaksi muutta maan aita takaisen sen entiselle sijalle sekä palkitsemaan Mietenmaan oikeuden käyntikulut. Vastaten kanteeseen on Matti Alansi väittänyt, että puheina oleva niitynaita siihen aikaan, kun edellä mainittu välikirja tehtiin, oli ollut juuri siinä paikassa, mihin se nyt oli siirretty, sekä että sillä alueella, jota Tobias Ristenmaa vaati erotettavaksi Ranssin hallinnasta, oli silloin kasvanut metsää; ja on Kaussi siis vaatinut kanteen hylkäämistä. Kihlakunnanoikeus on Syyskuun 2 päivänä 1897 julistamallaan päätöksellä lausunut, että Kihlakunnanoikeus oli havainnut kaikkien asiasta kuulustettujen todistajain paitsi yhden, jonka kertomus oli kiolletty, yhtäpitävästi todistaneen, että kysymyksessä oleva metsäpalstan ja Salon niityn välinen aita niin kauan kuin he, vanhat ja ikänsä paikkakunnalla eläneet miehet, muistivat oli ollut siinä paikassa, josta Matti Rangsi oli sen siirtänyt; minkävuoksi, ja kun paikkakunnalla oli tapana tehdä niitynaidat suoriksi, vaikka jotket metsänkaistaleet jäivätkin aidan sisäpuolelle, ja sellaiset metsänkaistabet siis olivat luettavat niittymärähän kuuluviksi, Kihlakunnanoikeus katsoi saman "skogsmark" välikirjassa 10 päivältä Helmikuuta 1858 tarkattavan ainoastaan sitä metsamaata, joka oli maantien ja Talon niityn silloisen aitauksen välillä, eikä sitä metsää, mikä siihen aikaan oli niityn puolella aitausta; ja on Kihlakunanoikeus siis velvoittanut Matti Mänsin heti muuttamaan aidan samaan raikkaan, mistä hän oli sen siirtänyt, sekä luovuttamaan siten anastamansa niityn Tobias Kistenmaan vapaasti käytettäväksi; jotapaitsi Mänsin piti viidelläneljättä markalla palkita. Ristonmualle jutun oikeudenkäyntikulut.
kaupunkien välisen maantien ja sanotun talonkuudenneksen Salon niityn välillä sijain sevaa metsäpalstaa, eli Lokakuussa vuonna 1896 luvatta siirtänyt vanhastaan metsän ja niityn välisenä rajana pidetyn aidan niitylle ja ottanut haltuunsa vanhan ja uuden aidan välillä olevan niitynosan, minkätähden Tobias Ristonmaa on vaatinut Matti Känssiä velvoitettavaksi muuttamaan aita takaisin sen entiselle sijalle sekä palkitsemaan Mietenmaan oikeuden käyntikulut. Vastaten kanteeseen on Matti. Mansi väittänyt, että puheina oleva niitynaita siihen aikaan, kun edellä mainittu välikirja tehtiin, oli ollut juuri siinä paikassa, mikin se nyt oli siirretty, sekä että sillä alueella, jota Tobias Kistenmaa vaati eritettavaksi Kanssin hallinnasta, oli silloin kasvanut metsää; ja on Kausi siis vaatinut kanteen hylkäämistä. Kihlakunnanoikeus on Syyskuun 2 päivänä 1897 julistamallaan päätöksellä lausuinut, että Kihlakunnanoikeus oli havainnut kaikkien asiasta kuulusteltujen todistajain paitsi yhden, jonka kertomus oli olletty, yhtäpitävästi todistaneen, että kysymyksessä oleva metsäpalstan ja Salon niityn välinen aita niin kauan kuin he, vanhat ja ikänsä paikkakunnalla eläneet miehet, muistivat oli ollut siinä paikassa, josta Matti Rangsi oli sen siirtänyt; minkä vuoksi, ja kun paikkakunnalla oli tapana tehdä niitynaidat suoriksi, vaikka jotket metsänkaistaleet jäivätkin aidan sisäpuolelle, ja sellaiset metsänkaistaleet siis olivat luettavat niittymän hän kuuluviksi, Kihlakunnanoikeus katsoi saman "skogsmark" välikirjassa 10 päivältä Helmikuuta 1858 tarkoittavan ainoastaan sitä meträmaata, joka oli maantien ja Talon niityn silloisen aitauksen välillä, eikä sitä metsää, mikä siihen aikaan oli niityn puolella aitausta; ja on Kihlakunnanoikeus siis velvoittanut Matti Mänssin heti muuttamaan aidan samaan raikkaan, mistä hän oli sen siirtänyt, sekä luovuttamaan siten anastamansa niityn Tobias Kistenmaan vapaasti käytettäväksi; jotapaitsi Stänssin piti viidelläneljättä markalla palkita. Ristonmautle jutun oikeudenkäyntikulut. 131
Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Matti Ränssi oli veteamalla saattanut jutun, on tuomiella Kesäkuun 28 päivänä 1898 jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan, minkä ohessa. Kiinni en velvoitettu viidelläviidettä markalla palkitsemaan Tobias Ristonmaalle häneltä Hovioikeudessa juttuun menneet kulutTähän Hovioikeuden tuemioon on Matti Ränssi alamaisesti hakenut muutosta perustelmalla, johon Tobias Ristenmaa on sitten vastannut. Mitä näin on tapahtunut ja asiakirjat sen lisäksi sisältävät on. Keisarille. nen Senaatti ottanut tutkittavakseen sekä katsoo ett'ei Matti. Ränssi ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden yllämainittua tuomiota, jonka varaan asia siis jääpi; ja velvoitetaan Matti Ränetti suorittamaan Tobias Ristonmaalle maksut hänen kappaleestaan tätä Keisarillisen Senaatin tuomiota, kaksikolmatta markkaa. Tätä kaikki asianomaiset atamaisuudessa noudatkuteni Karinentakoot. Keisarillisen Majesteetin Korkoassa. Simessä, Hänen Suomen Senaattinsa: till Hangders Och Lytkus Till Kongders Oscar Kysberg KauppuskiaisAugust Blagt 132
Maaliskuun 6 päivänä 1900. Keisarillisen Majistulin Korhassa Nimessä, Hänen Suomen Senvallinsa tuomio nostora. halla Turun Hovioikeudesta tullessa jutussa, jissä Torppari Sven Kustaanpoika Heikkilä, Jämijärven kappelin Jämjärvon kylästä, on hakijana ja Talollinen Frans Juhonpoika Stierikka, samasta kylästä, tulematta jääneenä vastaajana, ja joka juttu koska torpan hallintooikeutta: Annettu Keisarillisessa Suomen Senuutessa ja En Oikeusosastossa, Helsingissä, Maaliskuun 6. päivänä 1900. Keisarillinen Senuulli on itsellensä estyt. tänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymykseniä, saanut seuraavat tiedol Jämijärven kylässä sijutsevan Stivikan talon omistajana on Frans Kierikka kirjalli. sella kontrahdilla 12 päivältä Tammikuuta 1893 luovuttunut sanottuun taloon kuuluvan Heikkilän torpan Torppari Kaarle Kustuun. poika Heikkilälle sitä vastaan että tämä kuhtina ensimmäisenä vuotena suorittuisi kaksisataa seitsemänkymmentäviisi markkaa sekä vuotuisena verona maksuisi kolmekymmentäviisi markkaa ja tekisi erinäisiä päiSärnä 94. R. RG - 92. - A. N 133 Sivu 14. R. D. 1877. Sivu 14. R. D. 1897.
vä ja muita töitä, minkä ohessa mainitussa kontrahdissa oli määrätty niin hyvin että, jos torppari täyttäisi välipuheenehdot, kontrahti pysyisi voimassa kolmekymmentä vuotta mainitusta päivästä, jonka ajan kuluttua torppa. rin perilliset saisivat uuden kontrahdin ehdoilla, mitkä soveltuisivat silloisiin oloihin, kuin myöskin että torpan saisi myydä kolmannelle henkilölle, jonka talonomistaja hyväksyisi Sittenkuin Kaarle Heikkilä oli 19 päivänä Heinäkuuta 1895 naimatonna kuollut sekä hänen veljensä Sven Heikkilä ottanut haltuunsu Käkkilän torpan, on Frans Kiirikka, huustutettuunsa Sven Heikkilän 1877 vuoden talvikäräjiin Ikaalisten pitäjän ja Jämijärven kappelin käräjäkunnassa, Kihlakunnanoikeudessa iautinut että, koskee mainittu kontrahti 12 päivältä Tammikuuta 1893 käsitti maan vuokramista määränjaksi eikä Sven Heikkilällä, joka ei ollut Kaarle Heikkilän rintuparillinen ja jota ei Frans Sturikka myöskään ollut hyväksynyt Heikkilän torpan asukkaak si, siis ollut mitäiin laillistu oikeutta hallitu torppuu, Sven Heikkilä velvoitettaisiin heti luovuttumuun torppa huoneineen ja tiluk. sineen Frans Stierikan vapausti käyteltäväksi. Asiasta kuulusteltuna on Sven Heikkilä ilmoitettuansa muun muassa että Kaarle Heikkilä 7 päivänä Kesäkuuta 1895 laatimassaan kirjallisessa testamentissa oli määrännyt SvenHeikkilälle kaiken jäämistönsä sekä siis myöskin oikeutensa torppaan, vaatinut kanteen humoamista. Sittenkuin oikeudessa oli ilmoitettu että Kaarle Heikkilän lähimmät lailliset perilliset olivat hänen veljensä Sven Heikkilä sekä kaksi sisartu, Amanda Sofia Kustaantytär, joka oli naimisissa Torppari Efraim Malakiaksonpoika Urpakan kanssa, ja Elina Kustaantytär, naimisissa Torpparinpojan Iisakki Efraim Efraiminpoika Kiviniemen kanssa, sekä Efvin Uppakku ja Iisakki Efraim Kiviniemi, asiassu kuulusteltuina, olivat selittäneet tyytyvän. sä edellämainittuun, 7 päivänä Kesäkuuta 1895 Sven Heikkilän hyväksi laadittuun testamenttiin, on Kihlakunnanoikeus 2 päivänä Helmikuuta 1895 julistumassuun päätöksessä, siinä mainittujen perusteiden nojalle, kyljännyt Frans Kivikan jutussa ajamin kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Frans Kesrikka oli ostanulle suuttunut jutun, on
2 päivänä Joulukuuta 1898 antamassaan tuomiossa tosin katsonut selvitetyksi, että Kaarle Heikkilälle oli edellämainitulla kontrahdilla 12 päivältä Tammikuuta 1893 vakuutettu hallintooikeus Heikkilän torppaan kolmekkikymmeneksi vuodeksi, minkä ajan kuluttua Kaarle Heikkilän perilliset saisivat uuden kontrahdin sanottuun torppaan ehtoja vastaan, jotka sovittuisivat sillaisiin olevihin, kuin myöskin että torpan saisi myydä kolman. nelle henkilölle, jonka tulonomistaja hyväksejisi; mutta koska Kaarle Heikkilä oli kuollut ennen kuin mainittu kolmankymmenen vuoden aika oli loppuun kulunut jättämättä jälkensä voimaa tahi rintaperillisiä, sen tähden ja kun ei Frans Kierikku ollut tahtonut hyväksyä sitä Kuurle Heikkiläin testumentissa olevan määräystä että Sven Heikkilä suisi Kuurle Heikkilän jälkeen tämän hallintooikeuden torppuun, on Kovioikeus M. K:n 16 luvun 3 SS:n nojullu, katsonut ettei Sven Heikkilä ollut oikeutettu pitämään hallussuun Heikkilän torppaa ja siis harkinnut oikeaksi, muulluen Kihlakunnanoikeuden päätöstä, velvoittuu Sven Heikkilän laillisen muuttuajan nautittuansa ja siis viimeistään 14 päivänä Maaliskuuta 1899 muuttamaan pois Heikkilän torpasta ja luovaltamaan sen niin huoneineen kuin tiluksinenkin Frans Hiirikan vapaasti käyteltäväksi. Hovioikeuden tuomioon on Sven Heikkilä alamaisesti anonut muutosta. Mitä näin on kerrottu tapahtuneeksi sekä asiakirjat sen lisäksi sisältävät on Keisarillinen Senuutti ottanut tutkittavak. sensa ja katsoo että mainittu kontrahti 12 päivältä Tammikuuta 1893. sisältää oikeuden Kaarle Heikkilälle ja, hänen kuolemansa varalta, hänen perillisilloin, niiden rajoittumatta yksinomaan rintaperillisiin, kolmenkymmenen vuoden ajan sanotusta päivästä lukien kontrahdissa määrätyillä ehdoilla hallita puheenalaista torppaa; mikin nähden ja kun Sven Heikkilä on Kaarle Heikkilän perillinen, Keisarillinen Senuutti harkitsee oikeaksi, kumoten Kovioikeuden tuomion, jättää asian sen loppupää. telmän varaan, johon Kihlakunnanoikeus päätöksessään on asiasta johtunut Tätä kaikki asianomaiset ulamaineisuudessa 100