Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
med sex procents ränta från den 15 Januari 1911 i fall Forsell skulle anses vara ansvarig för och betala den af honom på grund af köpebrefvet uthändigade skuldsedeln å nyssnämnda belopp. För den händelse åter att gårdsköpet skulle förklaras för honom bindande, har Forsell, med förmälan att Sjökaptenen Pihlström icke, på sätt han i köpe aftalet förbundit sig, guldit alla skatter, onera och räntor från gården intill den 15. Januari 1911, utan en del af dem utsökts vid den exekutiva auktionen och guldits ur köpeskillingen, bevakat ett ersättningsbelopp af högst 10,000 mark. Emot Agronomen Forsells bevakning har en annan födringsegare i konkursen Vicehäradshöfdingen Leonard Nordling, anmärkt att Sjökaptenen Pihlström uppgifvit att Pihlström nog kort efter det förberörda köpebref upprättats lämnat åt Forsell den af Alexandra Pihlström utfärdade fullmakten för Sjökaptenen Pihlström att afsluta köpet äfven å hennes vägnar, men ett fullmakten af Forsell tydligen förlagts och att Sjökaptenen Pihlström, enär Alexandra Pihlström den 2 Februari 1911 blifvit sinnessjuk, icke vidare kunde anskaffa ny fullmakt af henne. Dock som afsaknaden af hustrus samtycke till försäljning af fastighet, hvari hon hade giftorätt, enligt 2 SS: 2 kap. i Lagen om makars egendoms - och gäldsförhållanden af den 15 April 1889 icke ovilkorligen verkade ogiltighet af ett köp, hvarigenom mannen ensidigt sålt slik fastighet, utan endast hade den påföljd att köpet vore ogildt, om hustrun därå tala de inom natt och år, sedan hon det vela fick, men i förevarande fall någon sådan klandertalan icke utförts, utan köpet träntom af förre Senatorn Castrén, såsom godman för Alexandra Pihlström; godkänts samt härtill ännu komme att åberopade lagrum tiller314
kände mannen rätt att, då hustrun vore sinnessjuk, ensam sälja fastighet af omförmäld beskaffenhet, har Wördling ansett ifrågakomna gårdsköp, hvilket af Sjökaptenen Pihlström, efter det Alexandra Pihlströms blifvit sinnessjuk, fortfarande godkändes, böra vara beståndande; hvarför och då den af Sjökaptenen Pihlström sålda gården sökts i mäti följd däraf att Forsell, som uppburit hyrorna från gården, försummat att erlägga ränta å de i gården intecknade lånen, Nordling motsagt Forsells bevakning i öfrigtutom hvad beträffade sådana skatter, onera och räntor, som enligt köpebrefvet bort af Sjökaptenen Pihlström erläggas, men emellertid uttagits från den vid gårdens försäljning utmätningsvis därför erlagda köpeskillingen. Efter det Agronomen Forsell bemätt Vicehäradshöfdingen Nordlings anmärkning, har Rådstufvurätten medels dess i konkursmålet den 10 Februari 1912 afkunnade dom beträffande Agronomen Forsells bevakning sig utlåtit att, emedan själfva grunden till Forsells bevakning eller frågan därom, huruvida det köpslut, som angående gården och tomten No 13 vid Kasängatan upprättats emellan makarne Pihlström såsom säljare och Agronomen Frisell såsom köpare, varit ogiltigt eller icke, vore tvistig och ej kunde i sammanhang med konkursmålet afgöras, Forsell ägde därom med konkursförvaltningen särskildt tvista på sätt och i den ordning Rådstufvurätten i domen närmare föreskrifvit; hvarhos Rådstufvurätten bestämt för hvilka belopp Forsell borde erhålla utdelning ur de afträdda tillgångarna såväl i det fall att ifrågavarande köp blef ve förklaradt hafva varit ogildt som för den händelse att köpet befunnes vara giltigt. I anledning häraf har Agronomen Forsell på stämning å Vice615
häradshöfdingarne von Wendt och Thuring i deras förberörda egenskap inför Rådstufvurätten yrkat, att omförmälda den 13 Januari 1911 emellan Sjökaptenen Pihlström och Agronomen Forsell afslutade köp om gården och tomten No 13 vid Kasärngatan i Helsingfors stad måtte på af Forsell i förestående måtto uti Sjökaptenen Pihlströms konkursmål framhållna skäl förklaras vara ogiltigt samt att Rådstufvurätten således skulle frånkänna detsamma och alla i samband därmed stående, men under förutsättning af köpets giltighet ingångna förbindelser kraft och verkan och förty annulera och upphäfva ej blott salubrefvet och köpet af nämnda dag utan äfven af Försell genremot Sjökaptenen Pihlström ingången betalningsansvarighet för redan omordade skuldsedel å 46,000 mark samt den af Forsell åt Pihlström uthändigade förskrifningen å 23,000 mark. I saken hörde hafva Vicehä. radshöfdingarne von Wendt och Thuring, hufvudsakligast under åberopande af hvad Vicehäradshöfdingen Nordling i konkursmålet framhållit, motsagt käromålet äfvensom gjort anspråk på godtgörelse för sina i saken hafda kostnader; därå Rådstufvurätten genom den 7. Oktober 1912 afkunnadt utslag afgjat målet: och som Sjökaptenen Pihl ström uti det köpebref, som den 13. Januari 1911 upprättats angående det emellan honom och Agronomen Försell aftalade köp om Pihlström och hans hustru Alexandra Pihlström gemensamt tillhöriga går. den och tomten No 13 vid Kasärngatan i Helsingfors stad, förklarat sig jämte sin bemälda hustru vara säljare samt i uppgifven egenskap af ombud för henne undertecknat köpebrefvet äfven med hennes namn" enligt fullmakt; men Sjökaptenen Pihlström det oaktadt hvarken vid köpslutet eller efter616
åt, ehuru därom erinrad, tillhandahållit Forsell den i köpebrefvet åberopade fullmakten och gjort det för Forsell möjligt att omedelbart med eganderätt disponera fastigheten i dess helhet och därå vinna lagfart, alltså och då omordade köp sålunda icke blifvit fullbordadt samt den omständigheten att förre Senatorn Castrén, såsom tillförordnad godman för Alexandra Pihlström, senare uti ett den 9. Oktober 1911 dagtecknadt, till Agronomen Forsell aflämnadt intyg förklarat sig å hennes vägnar godkän. na försäljningen, icke vore å sak verkande, enär Forsell dåmera icke velat vidhålla köpet, har Rådstufvurätten förklarat ifrågavarande köpe aftal vara ogildt och icke medföra förpliktelse för Forsell ett fullgöra sina uti köpebrefvet; åtagna förbindelser beträffande köpeskillingens gäldande; hvarhos rättegångskostnaden i målet med hänsyn till sakens beskaffenhet parterne emellan kvittats. Hofrätten, under hvars pröfning Vicehäradshöfdingarne von Wendt och Thureng i vadeväg dagit målet, har medels dom den 27 Juni 1913 låtit vid Rådstufvurättens utslag bero. Uti Hofrättens dom hafva Vicehäradshöfdingarne von Wendt och Thuring ansökt om ändring medelst hit ingifven deduktion, den Agronomen Forsell bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och emedan köp, hvarigenom mannen utan hustruns i föreskrifven ordning meddelade samtycke försålt fast egendom, däri hustrun eger giftorätt, jämlikt 2 SS: 2 kap. i Lagen om makars egendoms - och gäldsför hållanden, gifven den 15 April 1859. kan af sådan anledning varda. ogiltigt endast i händelse detsamma af hustrun inom föreskrifven tid klandras, men talan i detta syfte uti förevarande fall icke ut317
lörts af Alexandra Pihlström, utan det af Sjökaptenen Pihlström den 13. Januari 1911 afslutade köpet angående ifrågavarande gård tvärtom jämväl å Alexandra Pihlströms vägnar den 11 Oktober samma år i behörig ordning godkänts och därigenom blifvit beständande, pröfvar Kejserliga Senaten rättvist, med upphäfvande af Hofrättens dom och Rådstufvurättens utslag, förkasta Agrononen Forsells uti målet utförda talan. Dock få, i anseende till sakens beskaffenhet, Vicehäradshöfdingarne von Wendt och Thureng själfva vidkännas sina i målet hafda kostnader. Det alle som vederbör till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: tina Karikoski. Alfred Liuksiala. tiin Marikoski. Alfred Liuksiala. B. Amberg K. R. Helanen. B. Amberg K. R. Helanen. K. Auer Heinäkuun 4 päivänä 1914. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa ositteluohjelman moittimista koskevassa jutussa, jossa Säämingin pitäjässä toimineen Niittylähden Osuusmajeri nimisen osuuskunnan konkurssiin luovutetun pesän toimitsijamiehet Asianajaja John Rajasalo Savonlinnan kaupungista, ja Maanviljelijä Jonas Talck mainitun pitäjän Warparannan kylästä ovat hakijoina sekä kuolleen Talollisen Antti Turusen oikeudenomistajat, hänen leskensä Ulla Karvinen, ja lapsensa Heikki Olli, Katri Henriikka ja Ulla Turunen ynnä tyttärensä Iida Turusen mies Talollinen Mikko Nousiainen, kaikki Enonkosken pitäjän Karvilan kylästä, vastaajina Annettu Oikeus osastossa 4 päivänä Heinäkuuta 1914. Keisarillinen Senaatti on itselleen Läsnä: F.t - A. L. B. t. R. H. K. A. 618 No 1057 Såg 73 Rb 1914.
esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä mikäli nyt en kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: Sittenkuin Niittylahden, meijerilickkeen harjoittamista varten perustettu osuusmeijeri, jonka jäsenet osuuskunnan sääntöjen mukaan olivat velvolliset rajattomasti tekemään osuuskunnan sitoumusten täyttämiseksi tarvittavia lisämaksuja, 1 päivänä Marraskuuta 1909 oli luovuttanut omaisuutensa korkurssiin sekä John Rajasalo ja Jonas Falck mainitussa toimessaan olivat ren johdosta osuuskunnan jäseniltä velkojain tyydyttämiseksi kannettavien lisämaksujen esittelua varten laatimassaan osuuskunnan velkojain ja jäsenten kokouksessa 17 päivänä Kesakuuta 1911 esilleasetettuna olleessa ja siinä hyväksytyssä ohjelmassa veloittaneet Antti Turusta, joka oli osuuskunnan perustamista varten 25 päivänä Maaliskuuta 1906 tehdyn sopimuskirjan mukaan siinä olevalla allekirjoituksellaan sitoutunut uvamaan osuuskunnan jäseneksi S osuudella, 100 markalla kultakin osuulelta eli yhteensä 800 markalla, ovat kun Antti Turunen jo 19 päivänä Kesäkuuta 1908 oli kuollut Ulla Karvinen ynnä Heikki Ollija KatriTurunen John Rajasalolle ja Jonas Fabekille 30 päivänä tuon kokouk sen jälkeen toimitetun, myöskin Henriikka, Ulla ja Iida Turusen ottaman kirjallisen haasteen nojalla Säämingin pitäjän kär�jäkunnan Kihlakunnan oikeuden istunnossa 20 päivänä Syyskuuta 1911 vaatineet että, koskei Antti Turunen, joka ennen osuuskunnan perustavaa kokousta oli vain kirjoituttanut nimensä ja lehmäinsä lavun erääseen hankkeen valmistetua varten laadittuun hänelle kotenaan esitettyyn luettelun, minkä oli ilmoitettu tarkoittavan ainoastaan suuden karjanomistajain lehmäin luvun selville saamista eikä perustettu vaksi aitan osuuskunnan jäseneksi sitoutumista ja mikä ei ollut ollat liitetty mehintään sääntöehdotukseen tahi sopimuskirjaan, ollut ruvennut 619
osuuskunnan jäseneksi eivätkä Antti Turunen tai hänen kuoltuaan hänen ei keudenomistajansa milloinkaan ollut esiintyneet osuuskunnan jäseninä, puheenaoleva ositteluohjelmä, mikäli se tarkoitti Antti Turusen tai hänen oikeudenomistajainsa veloittamista kumottaisiin ja Ulla Karvinen asiakumppaniineen vapautettaisiin kaikesta maksuvelvollisuudesta osuuskunnan hyväksi minkä jälkeen Henriikka, Ulla ja Iida, Turunen ynnä Mikko Nousiainen oikeudenkäynnin kestäessä ovat yhtyneet kerrottuun kanteeseen. tsiasta kuulustettuina ovat John Rajasalo ja Jonas Falck väittäneet, että Antti Turunen osuuskuntaa perustettaussa laaditun sopimuskirjan osottamin tavoin oli laillisesti liittynyt osuuskunnan jäseneksi ja sellaisena sitten toimittanut osuuskunnan meijeniin maita sekä sen jälkeen 4 päivälle Huhtikuuta 1908 päivätyssä osuuskunnan hallitukselle jätetyssä mutta esuuskunnan konkaissen jehdesta tehottomaksi jääneessä kirjelmässä, jossa hän oli ilmoittanut haluavansa erota osuuskunnasta, nimenomaan tunnustanut kuuluneensa siihen kaksi vuotta, minkä vuoksi John Räjasalo ja Jonas Falck ovat vastustaneet kannetta. Kihlakunnanoikeus on 11 päivänä Maaliskuuta 1913 julistamassaan päätöksessä katsonut asiassa jääneen näyttämättä, että Antti Turunen tahi sittemmin hänen oikeudenemistajansa olisivat laillisessa järjestyksessä liittynet puheenaolevaan osuuskuntaan jäseniksi, minkä vuksi ja kun Antti Turus vainajan osuuskunnan hallilukselle jättämän eroimisilmoituksenkaan, jossa Antti Turunen kyllä oli jäsennyytensä myöntä nyt, ilmenneisiin asianhääriihin nähden ei voitu katsoa sitoneen Antti Turusta osuuskunnan jäseneksi Kihlakunnanoikeus on kumennut moittunalaisen ositteluohjelman sikälikuin Antti Turunen siinä oli merkitty velvolliseksi kahdeksalla osuudella yhteensä kahdeksansadan markan 620
lisämaksulla ottamaan osaa osuuskunnan konkursipesän velkojen maksuun, ja vapauttanut Ulla Karvisen ja hänen asiakumppaninsa kaikesta, lisämaksuvelvollisuudesta osuuskunnan konkurssipesälle Heinoikeus, jonka tutkittavaksi John Rajasalo ja Jonas Falck vetoamalla oli vat saattaneet jutun, en 19 päivänä Henikuuta 1914 antamallaan tuomiella jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan ja velvoittanut John Rajasalon ja Jonas Falckin heidän yllämainitussa toimessaan viidelläkymmenellä markalla korvaamaan Ulla Karvisen ja hänen asiakumppaniensa kulut asiasta Hovioikeudessa. Hovioikeuden tuomion ovat Johan Rajasalo ja Jonas Falck anonut muutosta perustelmalla, johon Ulla Karvinen ja hänen asiakumppanin sa ovat vastataneet. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, etteivät joka Rajasalo ja Jonas Falck och esittäneet syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan John Rajasalo sekä Jonas Falck edellämainitussa toimessaan suorittamaan Ulla Karviselle ja hänen asiakumppaneilleen maksut kaksikymmentäkahdeksan markkaa heidän kappaleestaan tätä Keisarillisen Senaatin tuomiota. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti. Alex Saarikoski Alfred Liiksiala. Alex Saarikoski Alfred Liiksiala. B. Annberg K. Auer. K. R. Helanen. Allan Dahlmella 321
Heinäkuun 6 päivänä 1914. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa, korvausta koskevassa jutussa, jossa Oulujoen Lauttausyhdistys, Oulun kaupungista, on hakijana sekä Tehtäänisännöiksija Edvard Kranberg, Tampereen kaupungista, poisjääneenä vastaaja na: Annettu Oikeusosastossa 6 päivänä Heinäkuuta 1914. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää: Välikirjalla Syyskuun 1 päivällä 1822 oli Talollinen Juho Timpari eli Rikkola omistamastaan Vimparin eli Rikkolan perintötalosta No 10 Utajärven pitäjän Sotkajäven kylässä, vuokrannut Tehtaanomistajalle Viktor Akerblomille kymmenen vuoden ajaksi vesistöt ja rannat Rikkolan saaren ylipäästä asikkaniemen, siitä Pekanojan mantereeseen ja siitä taLäsnä: F. t. L. - B.t. R. H. K. A. A. S. No 1058 Pag. 130. R. D. 112.
kaisin Rikkolan saareen tukkisatamaksi, minkä jälkeen ja sittenkuin mainittu talo Syyskuun 25 päivänä 1895 oli kiinnitetty tällä välin kuolleen Tehtaan omistajan Åkerblomin oikeudenomistajille vakuudeksi välikirjan pysyväisyy destä ja välikirja Tammikuun 21 päivänä 1896 siirretty, Uleå Öfverkningsoch Flottningsbolag" nimiselle yhtiölle, oli vuokra-aika välikirjaan 4 päivänä Marraskuuta 1897 tehdyn lisäyksen mukaan, Oulujoen uittlyhtiölle piten netty kymmeneksi vuodeksi 1 päivästä Syyskuuta 1902. Sittemmin oli Isännöilsija Granberg haastattanut Oulujoen Lauttausyhdistyksen Muhoksen ja Utajärven pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeuteen ja, ilmoittaen että Juho Timpari ja hänen vaimonsa Maria Karoliina Timpari kauppakirjalla Joulukuun 3 päivältä 1898 ja siihon saman kuun 21 päivänä tehdyllä lisäyksella olivat Granbergille myyneet, paitsi muita aloja, ylläsa notut vesistöt ja rannat sekä että Kunberg oli saanut nuo rannat maatilojen sittämisestä 12 päivänä Kesäkuuta 1895 annetun asetuksen määräämässä järjestyksessä itselleen erotetuiksi ja että hänelle kerrotun kauppakirjan ja siihen tehdyn lisäyksen mukaan kuuluva vesioikeus oli Syyskuun 27 päivänä 1904 sanotun asetuksen 71 SS:n mainitsemässä tarkoituksessa Kihlakunnanoikeuden kiinnityspöytäkirjaan kirjoitettu, vaatinut että Oulujoen Lauttausyhdistyksellä kiettettäisiin kaikki oikeus näihin vesistöihin ja rantoihin. Tässä riitaasiassa oli Keisarillinen Senaatti, jonka ratkaistavaksi juttu vihdoin oli saatettu, Marraskuun 18 päivänä 1908 annetulla tuomiolla lausunut, ettei odellämainittu välikirja, johon Oulujoen Lauttausyhdistys oli perustanut nän tinto-oikeutensa, ollut Isännöitsijää Kanbergiä sitova ja ettei yhdistyksellä siis ollut hallinta - eikä käyttööikeutta puheenalaisiin rantoihin ja vesistöihin. Haastettuaan Oulujoen Lauttaus yhdistyksen 1909 vuoden syyskäräjiin 473
yllämainitussa käräjäkunnassa on tämän jälkeen Isännöitsijä Granberg Kihlakunnanoikeudessa vaatinut että, koska yhdistys oli vuosina 1899-1907 tukkisataman tarpeeksi ja tukkien säilytyspaikaksi käyttänyt sanottuja, Isännöitsijan Granbergin omistamia rintoja, vaikkei yhdistys ollut olut siihen oikeutettu, yhdistys velvoitettai siin korvaukseksi rantojen käyttämisestä sanottuina vuosina maksamaan Tranbergille kaksisataa markkaa vuodessa, johon määrään asianmukaisessä järjestyksessä valitut välimiehet, joiden tutkittavana oli ollut Franbergin yhtäläinen velkomus vuosilta. 1908 ja 1909, olivat tuon korvauksen arvioineet. Tähän kanteseen on Oulujoen Lauttausyhdistyksen puolesta vastattu että, koskei Isännöiksija Granberg Heinäkuun 23 päivänä 1902 annetussa Vesioikeuslaissa määrätyn ajan kuluessa ollut toimituttanut sanotussa laissa säädettyä korvauksen arvioimista, Granberg oli menettänyt puhevallan asiassa, mihin nähden ja kun sitä paitsi yhdistys kontrahtiensa mukaan oli vilpittömässä mielessä käyttänyt kysymyksenalaisiä maa-alueita ja maksanut niistä vuokranantajalle vuokramaksun, yhdistyksen puolesta on anottu kanteen hytkäämistä sekä korvausta oikeuden käyntikuluista. Kihlakunnanoikeus on 23 päivänä Helmikuuta 1911 julistanut päätöksen asiasta; ja samalla kuin väite siitä, että Isännöitsijä Granberg olisi me neltänyt puhevaltan asiassa sen vuoksi, ettei Pesioikeustain 2 luvun 19 SS:ssä mainittua arviota oltu toimitettu säädetyssä ajassa, hyljättiin, koska puheenaoleva kanne ei koskenut kor vausta luuttauksella tuotetusta vahingosta ja haitasta, vaan vuokran luontoista hyvitystä toiselle kuuluvien ranta alueiden käyttämisestä puutavarain säilytyspaikaksi, on Kihlakunnanoikeus katsonut Oulujoen Lauttausyhdistyksen, joka oli myöntänyt käyttäneensä kysymykmyöntänyt käyttäneensä kysymyk324
senalaisia ranta-aluoita vuosina 1899-1907 tukkisataman tarpeeksi ja muutenkin tukkien säilytyspaikaksi, olevan velvollisen suorittamaan täten nauttimastaan hyödystä Isannöitsijälle Granbergille vastiketta, jonka Kihlakunnanoikeus jutus sa esitetyn selvityksen perusteella on arvioinut kahdeksisadaksi markaksi vuodessa eli siis mainituitta yhdeksältä vuodella yhteensä tuhanneksi kahdeksaksisadaksi markaksi, minkä vuoksi Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Oulujoen Lauttausyhdistyksen Isännöitsijälle Granbergille maksamaan sanotut tuhat kahdeksansataa markkaa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Oulujoen Lauttausykydistys oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiolla 29 päivänä Maaliskuuta 1912 hyväksynyt Kihlakunnanoikeuden päätöksen, mikäli Oulujoen Lauttausyhdistyksen väite että Isännöitsijä Granberg olisi menettänyt puhevallan asiassa oli hyljätty, sekä mitä itse asiaan tuli katsonut, että yhdistys Syyskuun 1 päivänä 1822 tehdyn vailikirjan perusteella oli ollut oikeutet tu Syyskuun 1 päivään 1902 tukki satamaksi käyttämään puheenaoleviä ranta-alueita huolimatta siitä että Juho ja Maria Karoliina Kimpari, sen jälkeen kuin kiinnitys oli Viniparin eli Rikkolan taloon vahvistettu välikirjan pysyväisyyden vakuudeksi olivat myyneet nuo ranta-alueet Isännöitsijälle Franbergil le, minkä vuoksi ja kun yhdistys oli Juho Tinparille maksanut väli kirjassa määrätyn vuokran viimeksi mainittuun päivään saakka, Hovioikeus, muuttaen Kihlakunnanoikeu den päätöstä, on vapauttanut yhdistyksen suorittamasta Isännöiksijän Granbergin vaatimaa korvausta Tammikuun 1 päivän 1899 ja Syyskuun 1 päivän 1902 väliseltä ajalta, mutta on Hovioikeus muuten jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen vardan; ja tuli yhdistyksen siis maksaa Isännöitsijälle Brunbergille kor625
vaukseksi ranta-alueitten käyttämisestä viimeksisanotusta päivästä 1907 vuoden loppuun asti kaksisataa markkaa vuodessa eli yhteensä tuhat kuusikymmentäkuusi markkaa kuusi kymmentäseitsemän penniä. Hovioikeuden tuomioon on Oukijoen Lauttausyhdistys anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Oulujoen Lauttausyhdistys ole esittänyt syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tiitä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen. Suomen Senaatti: tois Janikoski. Alfred Liuksiala. tois Janikoski. Alfred Liuksiala. tois Janikoski. Alfred Liuksiala. B. Anneberg. K. Auer. K. R. Helanen Den 9. Juli 1914 Kejserliga Senatensför Finland dom uti ett utan afgifter från Kejserlige Ilo Hofrätt inkommet revisionsmål, angående ersättning, emellan Järnvägs styrcken i Finland, sökande samt firman G. F. Stockmann Aktiebolag, från Helsingfors stad, svarande: Gifven uti Justitiedepartementet den 9. Juli 1914. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande: Firman G. F. Stockmanni Aktiebelag har efter stämning, som ågått Järnvägstyrelan den 29. September 1910. vid Rådstufvurätten i Helsingfors anfört, att en kerman tillhörig antömäkit den 11 därtörutgångne Juli medan densamma i och för afhämtning af varor stått å järnvägs snåret invid tillmagasinen å hämnbänare vid Extra Rajen i Helsing fors, påkösts at vädande järnvägsvägöf: B. 1.S. B.G. R. H. K. A. 0,20/4. Pag 225. R. D. 1914
nar, hvarför och då skulden till sammanstötningen stannade järnvägens betjäning till last, firman G. F. Steckmann Aktiebolag yrkat att Järnvägstyrelsen måt te åläggas att ersätta den antomobisen genom sammanstölningen tillskyndade skadan och i sådant afseende till firman utgifva kostnaderna för iståndrättande af antomobisen med 295 mark jämte ränta, hvarhos firman gjort anspråk på godtgörelse för umgälderna i rättegången. Sedan Järnvägstyrelsen emotsagt käromålet, anseende att antemotetens förare genom oaktsamhet varit vällande till sammanstötningen, har Rådstufvurätten medels den 2. November 1910 afkunnadt utslag i saken sig utlåtit och funnit utredt vara att järnvägspersonaten vid i frågavarande vägnsvälling icke iakttagit nödig försiktighet, i följd hvaraf omförmälda sammanstölning emellan firman G. F. Stockmann Aktiebolags antomakit och en järnvägsvägn egt rum; hvarför och då Järnvägstyrelsen enligt 5. och 12. SS: i Lagen om ansvarighet för skada i följd af järnvägs drift, den 19. Februari 1898. vore skyldig att ersätta i följd af järnvägs drift uppkommen skada, som stannade järnvägsbetjäningen till last, Rådstufvurätten ålagt Järnvägstyrelsen att emot kritta till firman G. F. Stockmann Aktiebolag utgifva fordrade nio hundra nittiofem mark jämte fem procents årlig ränta därå från stämningsdagen den 29. September 1910. tills full betalning följde äfven som att med etthundra trettio mark godtgöra firman kostnaderna rättegången Hofrätten, under hvars pröfning Järnvägstyrelsen i vädiväg dragit målet har medels dem den 12 Juli 1912 låtit bero vid Rådstufvurättens utslag jämte det förmägtyrelsen kyldockänts att med femtio mark nodtgöra firman 1. F. Steckmann Aktiebolag dess i Hofrätten hafda kostnader. Uti Hofrättens dom har Järnvägs627
styrelsen sökt ändring medels deduktion den finnan G. F. Stockmann Aktieboläg bemött Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Järmägstyrdsen icke hafva anfört skäl till ändring i Höbrättens dom, vid hvilken förty skall förblifva, och skyldigkännes Järmäesstyrelsen att till förman G. F. Stockmann Aktiebolag, i ersättning för förmans härstädes hafda kostnader i målet, utgifva sextio mark. Det allesom vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: telii Saarikoski. Alfred Luksiala. R. Amberg. K. R. Helanen. R. Amberg. K. R. Helanen. K. Auer. Alfred Sarva. Heinäkuun 11 päivänä 1914. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Kaasan Hovioikeudesta tulleen sa välikirjan kumoamista koskevassa asiassa, jossa ovat Talollinen Juho Kinnunen ja hänen vaimonsa Justiina Kinniinen, Wiitasaaren pitäjän Suovanlahden kylästä, hakijoina sekä osakeyhtiö Aänekoski Aktiebolag. Aänekosken kunnas. ta, vastaajana: Annettu Oikeusorastossa 11. päivänä Heinikuuta 1914. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat asiakirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää: Haastatettuaan Aänekoski Ahtiebelagin Wiitasaaren pitäjän käräjäkunnan Kihlakunnanoikeuteen ovat Juho ja Justiina Kinnunen sieltä kertoneet, että he olivat Lokakuun 16 päivänä 1897. omistamastansa 1/12. manttaalisesta Aata nilan eli Kimingin perintötalosLäsnä: F. b.S. R. B. K. G. R:t. 628 No 1068 Pag 252. R. D. 1912.