Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Kihlakunnanoikeudessa ovat Otto Vähä-Askola ja hänen myöläpuolensa ynnä erinäiset muut henkilöt lausuneet, että Otto, Elias Helena ja Matilda Vähä Askolan äidin Maria Latipään vanhemmat Erik Latipää ja Anna Adamintytär, joista jälkimäinen oli kuollut vuonna 1891 ja Erik Latipää vuonna 1901 ja joiden ainoat perillint olivat Maria Lälipää ja hänen veljensä, edellä mainittu Sylvester Latipää, olivat omistaneet kolmanneksen verotalosta No 11 Selänpään kylässä, sekä että Otto Tähä - Askolan ja hänen asuruksiensa isäisittemmin kuollut Maria Latipään mies Talollinen Sylvester Vähä - Askola oli tammikuun 30 päivänä 1884 tehdyllä sopimuskirjalla 1800 markasta Sylvester Latipäälle luovuttanut Maria Latipuville luosta talonkolmanneksesta Erik Latipään ja Anna Adamintyttären jälkeen perintönä lankeavun osan; ja ovat Otto Viiha-teko la ja hänen seuruksensa, tulletettuaan Kihlakunnanoikeuteen sukulunastuvakana 1200 markkaa, vuotineet, että Sylvester Tutipää ja Tobias Karppinen talonkolman neksen omistajina velvoitettuinin sukulunastusoikeuden nojalla Otto Vähä- Askolalle ja hänen sisaruksilleen luovuttamään Sylvester Vähä- Askolan Sylvester Lälipäälle myymän osan talonkolmanneksesta Kanteesta kuultuina ovat Sylvester Liitipää jonka vuonna 1863 hänen vihitty vaimo Anna Leena Monkren tytär oli kuollut vuonna 1905 jättiin jälkeensä ainoana läppna Tobias Karppinen vaimon Anna Maria Lälipään, ja Tobias Karppinen viittäneet että, koska Maria Laitipään vanhemmat sopimuskirjaa tammikuun 30 päivänä 1884 tehtäensä vielä elivat eikä Maria Laapiiä siis silloin ollut heiltä mitään perinyt, sopimuskirjaa ei voitu pitää perityn kiinteis tön kauppana vaan ainoastaan määrähinnasta tapahtuneena luopumisena tulevasta perinnöstä, minkä vuoksi Sylvester Latipää ja Tobias Karppinen ovat vasteutuneet kannettu. Kihlakunnanoikeus on lokakuun 24 päivänä 1912 julistamallaan päätök112
jellä siinä mainituilla perusteilla ja ehdoilla velvoittanut Sylvester Latipään ja Tobias Karppisen maaliskuun 14 päivänä 1913 Otto Vähä - Askolalle ja hänen nimukulleen luovuttamaan kysymyksesnä olevan talonkuudenneksen tuhannen kahdensadan markan sukulunastuskintaa vastaan. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Sylvester Latipää ja Tobias Karppinen vetörmalla olivat saattuneet jutun, on joulukuun 21 päivänä 1916 antamallaan tuomiolla, koska puheenaolevaa, tammikuun 30 päivänä 1884 tehtyä sopimuskirjaa voitu pitää sellaisena M. K:n 5 luvun. verrattuna M. K:n 1 luvun 1 SS: iin, edellyttämänä luovutuksena, jota suatterisi seurata sukulunastuskanne, kumonneet Kihlakunnanoikeuden päätöksen ja hyljäinnyt Otto Tiihä-Iikolan ynnä hänen siTurustensa kanteen. Hovioikeuden tuomioon ovat Otto Vihä - Askola ja hänen mainitut myötäpuolenne anoneet muutosta perintelmalla johon Sylvester Lälipää ja Tobias Karppinen ovat vastanneet. Senaalti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, etteivat Otto Vähä-Askola ja hänen myötäpuolensa ole esittäneet syytä muut taa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jääpysyväksi; ja velvoitetaan Otto Riiha- Askola myötäpuolinteen yhteimistuullisesti maksamaan Sylvesler Luapaälle ja Tobias Karppiselle heillä täällä jutun vuoksi olleiden kulujen korvauksi siitä markkaa. Tätä kaikki asianomainet noudattakootSuomen Senaatti: Julius, Grötenfelt. Vilhelm Blåfield. Väinö Hirvinen. J. E. Wilms. 113 Valterosarviainen.
Marraskuun 12 päivänä 1917. Suomen Senaatin tuomio nostorahoin Waasan Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa Oulun kaupungissa asuva Rakennusmestari Viktor Wikkula on hakijana sekä samassa kaupungissa oleva asianajotoimisto Helsingius Toropudas vastaajana: Annettu Oikeusosastossa marraskuun 12 päivänä 1917 Senaatti on itselleen esittelyttänyt jätun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Oulun kaupungin Raastuvan oikeudessa on asianajotoimisten Helsingius & Toroputaan puolesta vaadittu, että Viktor Nikkula, joka vuosina 1912- 1914 oli Aktiebolaget Uleå Osakeyhtiön omistamilta Toppilan, Karjakan, Korkeasaaren ja Tateriemen höyrysahoilta ostanut puutava roita, sysiä ynnä muuta, velvoitettai siin osakeyhtiön asianajotoimistolle siirtämien viiden eri laskun mukaan Säsnä: A. 1. - J. T. - A. B. H. F. P. (p y) No 205. Pag. 258. R. D. 1916.
maksamaan asianajotoimistolle näden tavarain hinnasta vielä suorittamatta olevat 8296 markkaa 66 penniä korkoineen Kanteesta kuulustettuna on Viktor Wikkula, myöntäen edellämainitut laskut oikeiksi, väittänyt, että hän puolestaan di Aktiebolaget Uleå Osakeyhtiöltä saamassa, palkkiona sutä että hän vuosina 1913- 1914 oli johtanut Patiniemen sahalla olevan vesijohdon korjaamista 3500 markkaa, samaan työhön menneistä, hänen suorittamistaan sukelluskustannuksista 120 markkaa ja yhtiön käytettäväksi luovuttamansa laastimyllyn vuokraa 312 markkaa eli kaikkiaan 392 markkaa; ja on Viktor Vikkula anonut kanteessa mainittua velkaansa. tällä saatavallaan kuitattavaksi. Sittenkun asianajotoimiston Helsingius & Toroputaan puolesta oli vastustettu Viktor Nikkulan kuittausvaatimusta sekä Aktiebolaget Uleå Osakeyhtiötäkin oli asiassa kuultu, on Raastuvanoikeus lokakuun 24 päivänä 1914 julistanut juttuun päätöksen; ja koska Viktor Tikkula oli myöntänyt asianajotoimiston Helsingius & Toroputaan saamisen oikeaksi sekä, mitä Nikkulan kuittaus vaatimukseen tuli, oli käynyt selville, että Aktiebolaget Uleå Osakeyhtiön omistaman Patiniemen sahan vesijohdon korjaustyö, jonka kustannukset olivat noussut jonkun verran yli 2000 markan, oli toimitettu Viktor Wikkulan antamien neurojen ja osoitusten mukaan, että Nikkula sitä varten oli käynyt työpaikalla. ainakin kolmekymmentä kertaa ja myös puhelimitse antanut neuvoja työn suorittamisesta, mistä Nikkulalle oli harkittu tulevan korvauksek si, kustakin käynnistä työpaikalla, matkakustannukset siihen luettuina, 50 markkaa ja puhelimitse annetuista neuvoista yhteensä 100 markkaa että Nikkula, joka oli kus tantanut korjaustyohin tarvitun sukeltajan, tästä oli saapa harkinnan mukaan 50 markkaa ja sukeltajan 115
matkakustannuksista 25 markkaa, kuin myös että Viktor Tikkulan laastimylly oli vuonna 1913 ollut osakeyhtiön käytettävänä sadan viidenkymmenenkuuden päivän ajan, jos ta Wiikkulalle oli vuokrana suoritettava 2 markkaa päivältä, sentähden, ja kun Aktiebolaget Uleå Osakesjhtiön asianajotoimistolle Helsingius & Toroputaalle siirtämästä 18296 markan 66 pennin saamisesta siis oli vähennettärä Viktor Wikkulan mainitut vastasaatavat, yhteensä 1987 markkaa, on Raastuvanoikeus velvoittanut Viktor Vikkulan kuitin saadessaan maksamaan asianajotoimistolle kuusituhatta kolmesataa yhdeksän markkaa kuusikymmentäkuusi penniä viiden prosentin vuotuisine korkoineen haastepäivästä heinäkuun 4 päivästä 1914 kunnes täysi maksu toimitettiin. Hovioikeus, jonne Viktor Wikkula de vedannut. Raastuvanoikeuden päätöksestä, on kesäkuun 20 päivänä 1916 antamallaan tuomiolla jättänyt asianmainitun päätöksen varaan. Hovioikeuden tuomioon on Viktor Wikkula anonut muutosta perustelmalla, johon asianajotoimistö Helsingins v, Toroputaan puolesta on vastattu. Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Viktor Pikkula ole esittanyt syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Viktor Tikkula suorittamaan asianajotoimistolle Helsingius & Proputaalle, sillä jutun vuoksi täällä ollei den kulujen korvaukseksi, sata kymmenen markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Suomen Senaatti: August Nybergk John Nordgren F. Wehkonen Johannes Peltonen A. W. Heikkilä. Ossian Hellman 116
Marraskuun 14 päivänä 1907. Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa testamentin moittimista koskevassa jutussa, jossa ovat Someroin pitäjän 3hamäen kylästä oliva Talollisenleski Anna Sofia Heikkilä hakijana sekä sanotun pitäjän Lautilan kylästä olevat Työmies Aleksi Koskinen ja hänen vaimonsa Hulda Maria Fredrikintytär sekä Talollinen Kalle Albert Anttila, viimeksimainittu vaimonsa Amanda Aurora Nikontyttären edusmiehenä, Tomeron pitäjän Kuttelan kylässä asuva Työmies Wille Wilin, niinikään vaimonsa Ida Maria Mikontyttären edusmiehenä ynnä Sjömies Fredrik Hjalmar Aurmi ja Talollinentytär Lyydia Totill Fredrikintytär Nurmi, molemmat Summen pitäjästä, vastaajina: Annettu Oikeusosastossa marraskuun 14. päivänä 1917 Somalli on itsellen esittelyttänyt jutLäsnä. J. G. V. H. W. B. —Tal. No 2062 Pag. 388. R. D. 1916
tuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot Anna Sofia Heikkilä oli, miehen sä Talollisen Mikko Heikkilän huhtikuun 11 päivänä 1912 kuoltua, seuraavan toukokuun 11 päivänä Somoron ja lomerniemen pitäjäin käräj äkunnan Kihlakunnanoikeudessa vahonut Mikko Heikkilän hänen hyväkseen helmikuun 6 päivänä 1898 tekemän kirjallisen testamentin, jonka mukaan Mikko Heikkilän kuoltua pesän velka oli makset tava hänen Thomäen kylässä omistamansa Heikkiläksi kutsutun puolen Tuomalan talon arvosta sekä Anna Sofia Heikkilälle suoritettava sanotusta talosta eläkettä ja hän muuten saapa omakseen kaiken Heikkilän aviopuolten pesässä olevan irtainen omaisuuden. Anna Sofia Heikkilälle toimi tuttamansa haasteen nojalla ovat Aleksi Koskinen ja hänen myötäpuo sensa, joista Amanda Aurora Anttila ja Ida Maria Wilén ovat Mikka Heikkilän tyttäriä hänen toisen vaimonsa helmikuun 6 päivänä 1875 kuolleen Serafia Juhontyttären kanssa sekä Hulda Maria Korkinen, Fredrik Hjalmar Nurmi ja Lyydia Sofia Nurmi Mikko Heikkilän ja hänen ensimäisen syyskuun 25 päivänä 1866 edesmenneen vaimonsa Vilhelmiina Heikintattären myös kuolleen tyttären Edla Wilhelmiinan lapsia, sanotussa Kihlakunnanoikeudessa väittäneet, että Mikko Heikkilä oli edellä mainitulla määräyksellään pesän irtaimistosta tarkoittanut sitä irtaimistaa, joka aviopuolisoitla oli testamentin teon aikaan ollut mutta ei dokuun 21 päivänä 1908 myydyn Heikkilän talon kauppahintaa jonka Anna Sofia Heikkilä kuitenkin oli mainitun testamentin perusteella Mikko Heikkilän perillisiltä pidättänyt; ja ovat Aleksi Korkinen ja hänen myötäpuolensa sen vuoksi vaatineet, että puheenalainen testamentti julistettaisiin mitättömäksi, mikäli sen oli väitette koskevan sanottua kauppahintaa, ja että Anna Sofia Heikkilä velvoitettaisiin luovuttamaan 118
tuo kauppahinta lailliseen jakoon Anna Sofia Heikkilän vastustet tua kannetta, koska se oli ristiriidassa testamentin selvän sanomuodon kanssa, on Kihlakunnanoikeus päätöksellä, lokakuun 28 päivänä 1913 mainitsemallaan perusteella hyljännyt kanteen Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Aleksi Koskinen ja hänen myötäpuolema olivat vetoamalla saattaneet jutun, on lokakuun 27 päivänä 1916 antanut siihen tuomion; ja koskei Anna Sofia Heikkilä ollut voinut vastoin Aleksi Koskisen ja hänen myötäpuollensa kieltoa näyttää, että Mikko Heikkilä olisi puheenaolevalla testamentilla tarkoittanut myöskin Heikkilän talon kaupnahintaa, on Hovioikeus, kumoton Kihlakunnanoikeuden päätöksen, velvoittanut Anna Sofia Heikkilän heti luovutta maan sanotun kauppahinnan lailliseen jakoon hänen sekä Mikko Heikkilän perikunnan edellä lueteltujen osakasten välillä Hovioikeuden tuomioon on Anna Sofia Heikkilä anonut muutosta pirustelmalla, johon Aleksi Markinen ja hänen myötäpuolensa ovat vastannut. Penaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska se seikka että Mikko Heikki lä puheenalaisessa testamentissa on määrännyt Anna Sofia Heikkilälle eläkettä Heikkilän talosta, osoittaa, ettei mainitusta talosta sitä myytäessä saatu kauppahinta kuulunut testamentilla Anna Sofia Heikkilälle annettuun irtaimeen omaisuuteen, sen vuoksi ja siihenkin nähden että tuna Sofia Heikkilälle tässä myynnissä on pidätetty elinkautinen eläke talosta, Senaalti harkitsee oikeaksi jättää pysyväksi sen loppupäätöksen, johon Hovioikeus jutussa on johtunut; ja velvoitetaan Anna Sofia Heikkilä maksamaan Aleksi Koskiselle ja hänen myötäpuolilleen heillä jutun vuoksi Tanaatissa olloiden kulujen korvaukseksi rata markkaa sitä kaikki asianomaiset noudattakoot Suomen Senaatti Juliuskpotenfelt. All Chappentir Juliusdotterfelt. All Chaipentur Kiina Hirvinen. Vilhelm Blåfield Kiina Hirvinen. Vilhelm Blåfield F. d. hans 119
Den 15 November 1917. Finlands Senats dom uti ett, på nedsatt revisionskilling, från Wasa Hofrätt inkommet sjörättsmål emellan Handlanden Gustaf Svanljung, från Wasa stad, sökande, och Sjökaptenen Alfred Karlsson, från Norrtelje stad i Konungariket Sverige, uteblifven svarande: Gifven i Justitiedepartementet den 15 november 1917. Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande: På Sjökaptenen Karlsson ågången stämning har Handlanden Svanljung vid Rådstufvurätten i Wasa anfört, att sedan af Sjökaptenen Karlsson förda skonerten Pitma, efter därom den 3 maj 1916 slutadt befraktnings aftal, uti Hoganäs i Konungariket Sverige den 15 juli sagda år intagit last af eldfasta tegel ochlera för Handlanden Svantjungs räkning och den 8 därpåföljanOdd: A. B. J. P. - J.N. A. N. H. F. U. S. No 2068. Pag. 208. R. D. 1917.
de augusti anländt till Wasa stads hamn, hade Sjökaptenen Karlsson emot bestämmelserna i befraktnings aftalet icke allenast uraktlåtit att underrätta Handlanden Svanljung om färtygets ankomst till Wasa utan ock, emot Svanljungs önskan, lassat lasten i stadens inre hamn; och som Handlanden Svanljung, därest Sjökaptenen Karlsson efterkommit Svanljungs anvisning att lössa lasten i stadens yttre eller Tasklot hannplats, hade undgått erläggandet af såväl hyra för prissenningar som lägerhyra och förlöner samt Svanljung sålunda tillskyndats en förlust, utgörande enligt af honom upprättad räkning 607 mark 23 penni, har Handlanden Svanljung yrkat Sjökaptenen Karls. sons skyldigkännande att ersätta honom såväl nästsagda belopp som kostnaderna för tvänne af Svanljung tagna och Karlsson tillställda protester 12 mark eller sålunda samman lagdt 619 mark 23 penni. Sedan Sjökaptenen Karlsson metsagt käromålet samt såsom sakkunnige i Rådstufvurätten vid målets behandling närvarande Sjökaptenerne J. S. Rönnholm och H. J. Gallenius afgifvit utlåtande i saken har Rådstufvarätten, hvarest parterna å ömse sidor anhållit om ersättning för sina rättegångskostnader, medels den 11 December 1916 afkunnadt åtslag funnit utredt vara att, sedan skonerten Vilma den S Augusti 1916 anländt till Vasa med läst för såväl Handlanden Svanljungs som i sagda stad hemmahörande hundelshuset C. J. Hartmans räkning samt Sjökaptenen Karlsson af stadenshamnkapten anvisats förtöjningsplats vid hamnkajen, handelshuset C. J. Hartman, hvars andel i lasten legat öfverst i fastygets lastrum, godkänt sagda förtöjningsplats; i anseende hvartill och då Handlanden Svanljung, som erhållit vetskap om skonertens ankomst samma dag den anländt, icke, emot Sjökaptenen Karlssons bestridande, gittat styrka, att denne enligt å orten gällande bruk 121
varit skyldig att utan godtgörelse läta från stadens inre hann medels bogsering flytta skonerten till Vaskot hamn, samt ifrågakomna förslyttning ej heller kunnat försigga medels sådan förhalning, som Karlsson enligt åttonde punkten af det af Handlanden Svanljung åberopade befraktningsaftalet åtagit sig att utan ersättning verkställa. Rådstufvurätten förkastat käromålet såsom foglöst samt ålagt Handlanden Svanljung att med tvåhundra mark ersätta Sjökaptenen Karlsson dennes kostnader i målet. Hofrätten, under hvars pröfning Handlanden Svanljung i väderäg dagit målet, har medels den 4 April 1917. gifven dom låtit vid, Rådstufverättens utslag bero samt skyldigkänt Handlanden Svanljung att med sextio mark ersätta Sjökaptenen Karlsson dennes i Hofrätten hafda kostnader. Uti Hofrättens dom har Handlanden Svanljung anhållit om ändring Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Handlanden Ivan Ilmo Strömsten ljung icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens dom, vid hvilken alltså kommer att förblifva. Det alle som vederbör till efterrättelse länderFinlands Senat: August Nybergh Johan Nordjoens F. Kekkonen Wannas, Peltonen A. W. Heikkilä 22
Den 15 November 1917. Finlands Senats dom uti ett, på nedsatt revisionskilling, från Åbo Hofrätt inkommit mål angående brandskadersättning emellan Skrothandlaren Kustaa Wirner Ruuti, från Tammerfors stad sökande, samt Palovakuutus-Osakeyhtiö Pohjola benämnda brandförsäkringsaktiebolag, hvars hemort är Helsingfors stad uteblifven svarande: Gifven i Justfriedepartementet den 15 November 1917 Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhämtat följande: Efter Palovakuutus - Osakeyhtiö Pohjola den 2 Juli 1914 agången stämning har Kustaa Verner Ruuti vid Rådstuf verätten i Helsingfors stad anfört, att bemälda bolag enligt ett till sedermera aflidne Handlanden Karl August Hälpas den 12 Augusti 1912 utfärdadt försäkringsbref emottagit till försäkring emot detfara för 4000 mark ett å Tamminrakka parvell lägenhet i Kangasala socken uppfördt bonings Och: A. A. J. P. - J. S. - A. H. H - P. (us.) 123 No 2069. Pag. 141. R.D. 1917.
hus, hvilket jämte sagda lägenhet och därå befintliga öfriga byggnader för tiden ägts gemensamt af Walpas och Ruuti, de där med hvarandra ingått öppet bolag för bedrifvande af affärer i Walpas namn; att, då detta bolag emellertid den 17 november 1913 blifvit upplöst och delning af dess tillgångar och skulder verkställts, nämnda pareell - lägenhet jämte byggnader tillfallit Ruuti allena; samt att det försäkrade boningshuset därefter den 17 April 1914 nedbrunnit och enär Palovakuutus. Osakeyhtiö Pohjola emellertid vägrat att åt Kustaa Verner Ruuti utbetala brandskadersättning för ännämnda boningshus, har Ruuti yrkat bolagets förpliktande att till honom utgifva kandförsäkringsbeloppet 4000 mark jämte laga ränta därå från stämningsdagen. Sedan Palovakuutus Osakeyhtiö Tohjola, i saken hördt, motsagt käromålet, har Rådstufvurätten, hvarest parterna ömsesides framställt anspråk på ersättning för rättegångskostnaden, medels den 8 december 1914 afkunnadt utslag förklarat utredt vara, att ifrågavarande brandförsäkring blifvit af Palovakuutus Osakeyhtiö Pohjola beviljad för Karl August Walpas, såsom uppgifven ägare till ifrågakomna boningshus, hvarför och då sådan anmälan, som i bolagets stadgar föreskrefs, icke hos bolaget gjorts därom, att den försäkrade egendomen öfvergått å Kustaa Werner Ruuti, Rådstufvarätten ansett Ruuti icke vara berättigad till utbekommande af försäkringsbeloppet samt förty förkastat käromålet och ålagt Ruuti att med etthundra tjugu mark ersätta Palovakuutus-Osakeyhtiö Pohjola dess i målet hafda kostnader. Hofrätten, under hvars pröfning Kustaa Werner Ruuti i vadeväg dragit målet har medels den 16 Februari 1917 gifven dem låtit vid Rådstufvurättens utslag bero samt ålagt Kustaa Werner Ruuti att till Salovakuutus Osakeyhtiö Pohjola gälda of124
gifterna för dess exemplar af Hofrättens dom med elfva mark trettio penni Uti Hofrättens dom har Kustaa Wirner Ruuti anhållit om ändring. Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Kustaa Werner Ruuti icke hafva anfört skäl till andring i Hofrättens dom, vid hvilken alltså kommer att förblifva. det alle, som vederbör, till efterrättelse lånder Finlands Senat: August Nybergl. Johannes Peltonen Jom Nordgren. F A Pelkonen A. W. Heikkilä Uno Strömsten. Marraskuun 20 päivänä 1917. Suomen Senaatin tuomio nostorahoin Turun Hovioikeudesta tulleessa, korvausta koskevassa jutussa, jossa ovat Talollinen Fredrik Kustaanpoika Mattila, Kauhijärven pitäjän Tervamäen kylästä, hakijana sekä Talollisenvaimo Ida Sofia Taavetintytär Tykki - Februi oli Hakala - Kuhnie omasta puolestaan ja ensimäisessä avioliitokaan syntyneiden alaikäisten lastensa Yrjö Vihtori Petter Nestori, Salli Esteri ja Kerttu Hyllikki Tykki - Kahmun lakimääräisenä holhoojana, ynnä hänen nykyinen miehensä Talollinen Vihtori Hakala - Ttehnu, sanotusta Tervamäen kylästä, ja mainittujen alaikäisten lapuholkooja" Talollinen Toivo Simo, saman pitäjän Eskolan kylästä, vastaajina: Annet tu Oikeusosastossa marraskuun 20 päivänä 1917. Tervatti on itsellensä vittelystä va: A. N. P. - J. S. - A. B. - T. 125 No 2091. Pap. 14. R. G. 1217.
nyt jutun kirjat ja niistä, mikäli enää on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Haastatettuansa Ida Sofia ja Kihtori Hakala - Katerun sekä Toivo Simon, ensinmainitun niin hyvin tämän omasta puolesta kuin ylläluoteltujen alaikäisten lastensa holhoojana sekä Toivo Simon vainojen lasten apuholhojana, on Fredrik Mattila Karhun, Mouhi järven ja Lavian pitäjäin käräjakunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut että hän yhdessä vaimonsa Vilhelmiina Matintytär Mattilan kanssa oli Ida Kofia Hakola - Kahmun ensimmäisen miehen, sittemmin kuolleen Talollisen Nistori Tykki - Kuhmein kesäkuun 14 päivänä 1910 toimeenpanemassa vapaaehtoisessa huutokaupassa samaana päivänä laaditulla kauppakirjalla Nestori Pykki Kahareelta ja Ida Sofia Hakala - Kuhmeelta ostanut heidän omistamastaan Kuhnein perintötilasta No 1 2 Servomäen by lässä silloin eri tilaksi lohkaistavana olleen maa-alueen, josta sitten loppurun saatetussa tiluslohkomisessa oli muodostettu Ylikukonniemi niminen itsenäinen perintötila, ja että Nestori TyhkiKahme sanotussa kaupantekotilaisuudessa oli vakuuttanut, että Fredrik Mattila tulisi saamaan, paitsi muuta, kikometrin pituisen metsäpalstan Kehneen tilan metsämaasta Fredrik Mattilalle kaupassa myydyn viljelysmaan rajasta lukien Turpan ja Köyrin, myydyn olevan kummallakin puolen olevien naapuritalo jen rajoja myöten. Kusta kuitenkin Ylikuhoniemen lohkotilan rajoja avattava sa oli käynyt ilmi, ellei sen metkähakta ollutkäan niin suuri kuin Nestori Tykki - Kahmei oli vakuuttanut, vaan että siitä puuttui alue, joka oli toiselta poleltä eli Turpan taloa vasten 41 metriä ja toiselta puolelta eli Holkin taloa vasten 125 metriä pitkä, eivätkä Ida Sofia Hakala Kohriel ja Vihtori Hakala Hakon olleet ovat tuneet Fredrik Mattilalle luovuttamaan tuota metsäkappaletta, joka kaupan mukaan vielä olisi ollut Mattilalle tuleva ja joka oli ainakin 1/150 markan arvoisen on Fredrik Mattila vaatinut Bde Socka Alakala - Kuhmun ja hänen myötäpuollensa 120
velvoittamista suorittamaan Fredrik Mattilalle korvauksena sanotusta metsä-alueesta 1500 markkaa sekä palkitsemaan Mattilan oikeudenkäyntikulut. Kla Sofia Hakola - Kahmun ja hänen myötäpuoltensa vastustettua kannetta, on Kihlakunnanoikeus kesäkuun 18 päivänä 1914 julistamallaan päätöksellä, koskee Fredrik Mattila ollut näyttänyt puheenalaisella kesäkuun 14 päivänä 1910 laaditulla kauppakirjalla ostaneensa enempää metsämaata kuin Mattilan hyväksymässä, lainvoiman saaneessa lohkomistoimituksessa laadittu kartta ja sen mukainen nautinta vuotti Ylihukonniemen tilaan kuuluvaksi, hyljännyt kan teen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Fredrik Mattila vetoamalla oli saattanut juteen, on tammikuun 31 päivänä 1917 antamalaan tuomiolla jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan sekä velvoittanut Fredrik Mattilan kuudellakymmenellä markalla korvaamaan Rekala - Kahmun aviopuolisoille ja Teino Simolle heillä Hovioikeudessa asiasta olleet kustannukset. Hovioikeuden tuomioon on Fredrik Mattila anonut muutosta perustelmalla, johon Ida Sofia Hakola - Kohnu ja hänen myöläpuolemaa ovat vastaneet Aeraatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Fredrik Mattila de esittänyt syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiötä, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Fredrik Mattila suorittamaan Tola Sofia Hakala - Kaknulle ja hänen myötäpuolillensa heillä täällä jutun vuoksi otteiden kulujen korvaukseksi sata markkaa. Tiitä kaikki asianomaiset noudattakoot. Suomen Senaatti: August Gabriel Mannes Peltonen Johan Nordgrén A. W. Heikkilä. J. A Pehkonen 127
Den 21 november 1917. Finlands Senats dom uti ett, på nedsatt reversskilling, från Wasa Hofrätt inkommet mål emellan bankbola. get Landtmännabanken Aktiebolags afdelningskontor i Vasa stad, sökande, samt i samma stad bosatte Handlanden Alexander Wisen, Byggmästaren Isak Geber äfvensom Gårdsägarne Isak Söderback och Matts Vilhelm Leolin, gemensamt svarande, angående fordran: Gifven uti Justitiedepärtementet den 21 november 1917. Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande: Tid Rådstufvurätten i Vasa har Landtmannabankens afdelningskontor i sagda stad yrkat, att Handlanden Nisen och hans ofvanbemälde medparter hvilka medelst den 17 februari 1913 dagtecknad förbindelse iklädt sig sölida risk proprieborgen för betalningen af ett utaf nämnda bankkontor fabriksbo laget Vasa Fjärdings - Träförädlings Öfde J. G. - A. Th. No 2099. Pag. 261. R. D. 1916.