Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
då konkursmassan trädt i Guldemeden Sundholms ställe, Vicehäradshöfdingen Malmberg och Fredrik Adolf Emil Sundholm yrkat konkursmassans skyldigkännande att till dem utgifva sistsagda belopp, hvilket sålunda borde tagas i betraktande vid målets slutliga afgörande och afdragas ifrån det tillgodohafvande, konkursmassan kunde befinnas hafva hos Vicehäradshöfdingen Malmbergs pupiller och Fredrik Adolf Emil Sundholm. I anledning af Vicehäradshöfdingen Malmbergs och Fredrik Adolf Emil Sundholms sistberörda yrkande hafva Handlanden Asplund och Bankkontoissöresländaren Majander erinrat, att största delen af det gods, som uppgifvits hafva förkommit, utgjorts af sådan egendom, som undergått förstitning, hvarför konkursmassan icke kunde vara ansvarig för densamma; och hafva Handlanden Asplund och Bankkontorsföreståndaren Majander förty motsagt nämnda yrkande. Efter det i protokollet antecknats, att Waldemeden Sundholm på grund af inbördes testamente efter sin hustrus död suttit i orubbadt bo intill den 8. Februari 1900., då han, frångående testamentet, upplåtit boets egendom till skifte; att Vicehäradshöfdingen Malmberg i sin omförmälda egenskap å inställelsedagen i Skuldsmeden Sundholms konkurs bevakat utom annat fyratiotusen mark såsom sina pupillers nödernearf; samt att Rådstufvurät ten uti den 1. Oktober 1900. afkunnad dom i konkursmålet af det bevabade beloppet faststält till betalning med förmånsrätt så stor del, som Vicehäradshöfdingen Malmbergs pupiller enligt erhållande redovisning hunde finnas hafva af sitt mödermarf innestående hos sin fader, likväl icke utöfver fyratiotusen mark, har Rådstufvurätten genom den 5. Maj 1902. afsagdt slutligt utslag yttrat sig i saken; och jemte det den af dispo428
nenten Boxström och Kontoristen Beukman den 12. nästförutgångne Februari verkstälda, af parterne godkända liqviden emellan Skuldsmeden Sundholm, å ena, och hans barn, på den andra sidan, af Rådstufvurätten fast stäldes till efterrättelse såsom af Suldemeden Sundholm lemnad slutredovisning öfver förvaltningen af hans barns mödernearf, har Rådstufvurätten, enär Handlanden Asplund och Bankkontorsföreståndaren Majander emot Vicehäradshöfdingen Malmberg bestridande icke gittat styrka att Malmberg, då han öfvertog förmynderskapet för Riddsmeden Sundholm barn, af Sundholm fått emottaga forberörda egendom, för hvilken Vicehäradshöfdingen Malmberg och Fredrik Adolf Emil Sundholm gjort anspråk på ersättning, samt Tuldemeden Sundholm med afseende såväl derå, att han årligen debiterat barnen underhåll, som derå, att han på grund af inbördes testamente efter rin hustrus död suttit i ombbadt bo intill den 8. Februari 1900., då boet skiftats, måste anses vara ansvarig jemväl för barnens andel i egendomen, ålagt Suldsmeden Sundholms konkursmassa att ersätta Vicehäradshöfdingen Malmberg och Fredrik Adolf Emil Sundholm omförmälda egendom med tillhopa ettusen tre hundra sextiofyra mark trettiotvå penni; och borde vid sådant förhållande värdet å den lösegendom, som Vicehäradshöfdingen Malmbergs vupiller och Fredrik Adolf Emil Sundholm jemte Guldsmeden Sundholms öfriga myndiga barn borde tillkomma in natura, nedgå från jutusen sjuhundra fyrationio mark femtiofem penni till sextusen trehundra åttatiofem mark tjugutre penni. Hofrätten, under hvars pröfning parterne ömsesides i vadeväg dra git målet, har medelst dem den C. Maj 1903. utlåtit sig; och hvad först anginge Handlanden Asplunds och Bankkontorsföreståndaren Ma420
janders ändringsansökning har Hofrätten funnit densamma icke föranleda rättelse i Rädstufvurättens utslag, vid hvilket förty beträffande denna del fått bero. Widkommande sedan Vicehäradshöfdingen Malmbergs och Fredrik Adolf Emil Sundholms vadetalan, så alldenstund förmyndare eller annan syssloman måste anses vara bonden af den redsvisning han frivilligt och utan tvång afgifvit öfver sin förvaltning samt redovisningen således icke hunde af honom sjelf klandras, fördenskull och då den af Handlanden Asplund och Bankkontorsföreståndaren Majander, i deras egenskap af sysslomän uti Waldsmeden Sundholms konkursbo, i förevarande mål utförda talan innefattade klander af den redovisning Sundholm såsom lagbestämd förmyndare för sina minderåriga barn afgifvit öfver de ras egendom, men bättre rätt än Sundholm sjelf egt till sådan talan icke kunde tillkomma Asplund och Majander, har Hofrätten, med upphafvande af Rådstufvurättens utslag för den 25. November 1901. samt dess sluttiga utslag i saken, lemnat Handlanden Asplunds och Bank kontorsföreståndaren Majanders ifrågaärande talan utan afseende. Uti Hofrättens dom hafva Handlanden Asplund och Bankkontorslöreståndaren Majander anhållit om ändring medelst ingifven deduktion, den Vicehäradshöfdingen Malmberg i föreskrifven ordning bemött. Kejserliga Senaten har tagit det ta mål i öfvervägande; och alldenstund, såsom af handlingarna i saken framgår, Skuldsmeden Sundholm, efter sin hustru Anna Maria Sundholms den 14. Februari 1895. timade död, jemlikt makarna Sundholms den 24. derförutgångne Januari upprättade inbördes testamente, vuttit i orubbadt bo intill den 8. Februari 1900., då Sundholm hört förrän han kommit i konkurstillstånd, med frångående af bestäm430
ningarna i testamentet, upplåtit bort till skifte, hvarvid boet delats sådant det funnits vara vid Anna Maria Sundholms frånfälle, och udermera uppgjort ifrågavarande redovisning af den 12. Mars nästnämnda år utan att det ens föreburits att Waldsmeden Sundholm förvaltat den egendom, som enligt det vid skiftesförrättningen tillkomna instrumentet skulle tillfallit Fredrik Adolf Emil, Sven Birger och Anna Elisabeth Sundholm i arf efter Anna Maria Sundholm och öfver hvars handhafvande berörda redovisning uppgifvits vara aflemnad, eller någon del af samma egendom såsom förmyndare för sina bemälda barn samt redovisningen förty saknar all annan saklig och verklig grund, än att Handlanden Asplund och Bankkontorsföreståndaren Majander godkänt omordade den 12. Februari 1902. i målet försiggångna liqvid, enligt hvilken Fredrik Adolf Emil, Sven Birger och Anna Elisabeth Sundholm i anledning af huldemeden Sundholms förmynderskap för dessa sina barn haft den 31. Damber 1899. att gemensamt utbekomma i kontant ettusen fyrahundra sjuttio mark fem penni, dock sålunda att detta belopp finge ökas eller minskas allteftersom för Skuldsmeden Sundholms bo tillhöriga fastigheter vid deras valillrande erhölles större eller mindre pris än de, hvilka åsatts fastigheterna vid berörda arfskifte, och den utom lösegendom enligt det vid skiftet tillkomna instrumentet till ett värde af sjutusen sjuhundra fyrationio mark femtiofem penni, för denskull och då Handlanden Asplund och Bankkontorsförständaren Majander icke medgifvit Fredrik Adolf Emil, Sven Kirger och Anna Elisabeth Sundholm rätt till ersättning för den till ett värde af ettusen trehundra sextiofyra mark trettiotvå penni uppskattad del af nyssnämnda egendom, som uppgifvits hafva förkommit, samt
slik rätt icke visats lagligen tillböra Fredrik Adolf Emil, Från Birger och Anna Elisabeth Sundholm, pröfvar Kejserliga Senaten rättvist, jemte det Hofrättens ifrågavarande dom af den 26. Maj 1903., såvidt derigenom Rådstufvurättens invändnings utslag af den 25. November 1901. ogillats, upphäfves samt vid detta utslag äfvensom vid Rådstufvurättens ofvanomförmälda den 21. Oktober 1901. afkunnade invändnings utslag skall förblifva, fastställa beloppet af Fredrik Adolf Emil, Sven Birger och Anna Elisabeth Sundholms tillgodehafvande på grund af Eriksmeden Sundholms förmynderskap för dem i öfverensstämmelse med omordade liqvid på sätt ofvan år sagdt och således utan rätt för dem till ersättning för ofvanberörda förkomna lösegendom. Derutinnan Hofrättens dom af Kejserliga Senaten, med underkännande af tillhäradshöfdingen Malmberg och Fredrik Adolf Emil Sundholms vidare yrkanden i måWavonius let, alltså andras och rättas. Det alle som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: J. Söhman Valentin hemmanet J N Rönlund J Em. Lupblad Evenen Kjelmman Johannes Littnig 432
Kesäkuun 1 päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, holhoustiliä koskevassa jutussa, jossa Talolliset Antti Taavetti Rissanen, Tuusniemen pitäjän Melaniemen kylästä, ja Antti Kontilainen, sanotun pitäjän Lohilahden kylästä, ovat hakijiina sekä Talollinen Paavo Keinänen ja hänen vaimonsa Anna Sofia Räsänen viimemainitusta kylästä, vastaajina: Annettu Oikeusosastossa Kesäkuun 1 päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: lanuutettuaan Paavo Keinäsen ja Anna Sofia Hasisen sekä viimeksimainitun velivainajan Talollisen Antti Räsäsen lesken Maria Höykäläisen, Kuopion pitäjän Riistaveden kylästä, Tuusniemen pitäjän käräjakunnan Kihlakunnanoikeuteen, on Antti Taavetti Rissanen siellä kertenut, että sittekuin Anna Sofia Räsänen, joka ynnä Läsnä: J. G. S. - A. B. - W. H. - J. L. 15 No 664. Tåg. 196. R. 2. 1903.
Antti Räsänen oli määrätty Anna Sofia Räsäsen avioliitossa ensimäisen miehensä Taavetti Koutilaisvainajan kanssa syntyneiden alaikäisten lasten Antti, Otto, Pekka ja Aaron Kontilaisen holhojaksi, syksyllä vuonna 1901 oli luopunut tästä holhoustoimestaan ja Antti Taavetti Rissanen 12 päivänä Lokakuuta samana vuonna oli määrätty sanottujen alaikäisten holhojaksi, niin olivat Anna Sofia Räsanen ja Maria Höykäläinen antanut Antti Taavetti Rissaselle mainittu. jen alaikäisten omaisuuden hoidosta yleiskatsaustilin, mutta kun sanottuun tiliin ei ollut liitetty mitään todistuta, on Antti Taavetti Rissanen vaatinut, että niin hyvin Anna Sofia Räsänen ja Paavo Keinänen kuin myöskin Maria Höykäläinen, Antti Karäsen oikeudenomistajana, velvoitettaisiin Antti Taavetti Rissanelle antamaan uusi, todisteihin perustuva tili puheenaolevan omaisuuden hoidosta Kuulusteltuansa asiassa Anna Sofia Räsästä, Paavo Keinästa ja Maria Höykäläistä, on Kihlakunnanoikeus, jossa Antti Taavetti Rissanen on anonut myöskin korvausta oikeudenkäyntikuluistaan, 10 päivänä Maaliskuuta 1912 julistamallaan päätöksellä, siinä mainituilla perusteilla, velvoittanut Anna Sofia Räsäsen, Paavo Reinäsen ja Maria Höykäläisen neljänkymmenen markan sakon uhalla neljän kuukauden kuluessa päätöksen antopäivästä tekemään täydellisen kuitteihin perustuvan tilin edellä mainittujen alaikäisten omaisuuden hoidosta, minkä ohessa Anna Sofia Räsänen, Paavo Keinänen ja Maria Höykäläinen velvoitettiin kolmellakymmenellä markalla korvaamaan Antti Taavetti Nissasen oikeudenkäyntikulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Paavo Keinänen ja Anna Sofia Räsänen olivat vetoamalla saattaneet jutun, on tuomiolla Syyskuun 26 päivältä 1903 lausunut, että koska Antti Taavetti Kissanen oli perustanut vaatimuksensa saada uusi tili Antti, Otto, Pekka ja Aaren Kontilaisen omaisuuden hoidosta 10
ainoastaan siihen seikkaan että sitä tiliä, jonka Paavo Reinänen ja Anna Sofia Räsänen olivat sanotun omaisuuden hoidosta Antti Taavetti Rissanelle jättäneet, seurannut todistuta, niin ja kun ei Antti Taavetti Rissanen ollut edes voinut väittää, että Paavo Reinänen ja Anna Sofia Räsänen olisivat kieltäytyneet antamasta Antti Taavetti Rissanolle tilaisuutta tarkastaa tuokon tilan kuuluvia todisteita, Hovioikeus, muuttaen Kihlakunnanoikeuden päätöksen hylkäsi Antti Taavetti Rissasen Taavo Keinästä ja Anna Sofia Rääsä stä vastaan asiassa ajaman kanteen. Hovioikeuden tuomioen ovat Antti Taavetti Rissanen ja Antti Kontilainen, joka viimemainittu nyttemmin on joutunut lailliseen ikään, anoneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, jonka kaksoiskappaleen Paavo Keinänen ja Anna Sofia Käränen ovat ulosottaneet, siihen kuitenkaar vastaamatta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo etteivät Antti Suuretti Rissanen ja Antti Kontilainen ole esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden edelläkerrottua tuomiota muun puolesta kuin että Paavo Reinänen ja Anna Sofia Räsänen velvoitetaan neljänkymmenen markan sakon uhalla ennen Lokakuun 1 päivää 1904 Antti Taavetti Rissaselle ja Antti Koutilaiselle antamaan puheenalaiseen tiliin kuulurat todisteet, joko alkuperäisinä tahi oikeiksi vahvistettuina jäljennöksinä. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot, Keisarillinen Suomen Senaatti: J. Tohmman Evemme Sytning A; Lumba Johannes Littius Wavonius 453
Kesäkuun 3 päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Kaasan Hovioikeudesta tulleessa, omistusoikeutta maahan koskevassa jutussa, jossa ovat Talolliset Juho Juhonpoika Sysmälä, Jy väskylän pitäjän Keljon kylästä, ja Kaarle Matinpoika Hovila, sanotun pitäjän Oravasaaren kylästä, hakijoina sekä viimemainitussa kylässä asurat Talolliset Juho Juhonpoika Särkkä ja Oskar Siik vastaajina: Annettu Oikeusosas tossa, Kesäkuun 3 päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Juho Sysmälä ja Kaarle Hovila ovat, haastatettuansa Juho Parkan ja Talollisen Elias Erland Lehtosen Jyväskylän ja Pitäjäveden pitäjön käräjäkunnan Kihlakunnanoikeuteen siellä lausuneet, että Sysmälä ja Läsnä: J. G. S. - A. B. - W. H. - 73. t. E. L No 674. Påg. 16. R. D. 1904.
Hovila Utdegårdin perintötalosta No 8 Oravasaaren kylässä, joka on veroltansa 9/16 osaa manttaalia, omistavat Jääskeläksi kutsutun osuuden eli kaiken muun osan paitsi sitä Muurikaisen maaksi nimitettyä maa-aluetta. jonka talon entiset omistajat Talollinen Erik Jääskeläinen ja hänen vaimonsa Karolina Östling olivat kauppakirjalla 8 päivältä Lokakuuta 1836 myyneet Talolliselle Juho Juhonpoika Rauhaniemelle ja joka mainitussa kauppakirjassa eli rajoiltaan ja pinta-alaltaan määrätty; että Juho Rauhaniemen myytyä tästä Muurikaisen maasta puolen toiselle ja toisen puolen toiselle henkilölle oli useampain kauppojen kautta Muurikaisen maasta Hantulaksi nimitetty puoli siirtynyt Juho Särkälle ja Muurikaiseksi kutsuttu puoli joutunut Elias Erland Lehtoselle; että sittenkuin Hantulan talonosuuden haltijan hakemuksesta oli määrätty että tämä osuus laillisella halkemisella oli erotettava talon edellämainituista muista osuuksista, olivat Jääskelän osuuden omistajat jakoa varten toimitetussa kokouksessa vaatineet, että Hantulan ja Muurikaisen osuuksien haltijoille erotettaisiin, heidän välillään jaettaviksi, ainoastaan yllämainitussa kauppakirjassa 8 päivältä Lokakuuta 1836 määritetty maa-alue eli Muurikaisen maa, mutta Hantulan ja Muurikaisen osuuksien haltijat sitä vastoin, turvautuen samaan kauppakirjaan ja väittäen Hantulan ja Muurikaisen osuuksien olevan suuruudeltaan, kumpaisenkin 3/64 osaa manttaalia, anoneet, että manttaali pantaisiin jaon perusteeksi; sekä että asianomainen Maanjakoikeus, johon asia oli lykätty, oli, katsoen takaisen riitakysymyksen olevan yleisen tuomioistuimen ratkaistava, esottanut asianosaisia Kihlakunnanoikeudessa riitelemään mitä heille sanotun kauppakirjan mukaan oikeas taan oli tuleva, minkä ohessa jakotoimitus määrättiin toistaiseksi keskeytettäväksi; ja ovat Juho Sysmälä 437
ja Kaarle Hovila tämän johdosta Kihlakunnanoikeudessa vaatineet, että koska Juho Särkältä ja Elias Erland Lehtosella vielämainitun kauppakirjan mukaan ei ollut oikeutta muuhun osaan Utdegårdin taloa kuin sanottuun Muurikaisen maaksi kutsuttuun aluelseen, se osa tätä taloa, joka oli Parkälle ja Lehtoselle kuuluva, julistettaisiin olevan juurimainittu Muurikaisen maa. Kanteesta kuulustettuina ovat Juho Parkka ja Elias Erland Lehtonen väittäneet, että kauppakirjassa Lokakuun 8 päivältä 1836 nimenomaan mainittiin, että siinä luovutettu maakappale oli puoli Utdegården taloa, jonka tähden ja kun samaa perustetta oli Hantulan ja Muurikaisen talonosia myytäessä noudatettu ja manttaatiluku sanotuille osuuksille sen mukaan kiinnekirjoissaken määrätty humpaisellekin 2/64 osaksi, Juho Särkkä ja Elias Erland Lehtonen ovat pyytäneet, että heidän osansa Uddegårdin talossa määrättäisiin puoleksi sanotun talon koko tilusmäärästä. Sittenkuin Hantulan ja Muurikaisen talonosuuksien entisiä haltijoita eli asiasta kuulustettu sekä jutussa niin menetetty kuin asiakirjat likemmin osottavat, on Kihlakunnanoikeus Maaliskuun 12 päivänä 1902 julistamallaan päätöksellä katsonut puheena olevasta Lokakuun 8 päivänä 1836 tehdystä kauppakirjasta käyvän selville, että myyjäin tarkoituksena oli ollut luovuttaa ainoastaan se rajoiltaan ja pinta-alaltaan määrätty. maakappale, josta kauppakirjassa oli mainittu, ja että kauppakirjaan merkitty manttaali oli otettu siihen vaan ollakseen jonkunlaisena verosuhteen määrääjänä; minkä vuoksi ja kun sitä seikkaa, että Juho Rauhaniemi ja sittemmin useat muut hänen jälkeensä olivat myyneet sanotusta maakappaleesta Hantulaksi ja Muurikaiseksi kutsutut osuudet nimittämällä kauppakirjoissa tarkoin niiden manttaalilukua ja että eri omistajat itsekukin olivat saaneet näille osuuk438
sille kiinnekirjoja, ei voitu pitää jakoperusteina osuuksia itse päätilasta lohkaistaessa, Kihlakunnanoikeus on julistanut, että jakoperusteena oli pidettävä ne rajat, jotka kauppakirjassa Lokakuun 8 päivältä 1836 oli määrätty. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Juho Särkkä ja Elias Erland Lehtonen vetoamalla olivat saattaneet jutun, on Joulukuun 30 päivänä 1903 antamallaan tuomiolla katsonut selvitetyksi, että se Muurikainen maa niminen tiluspiiri, jonka Erik Jääskeläinen ja Karolina Östling edellä mainitun kauppakirjan kautta Lokakuun 8 päivältä 1836 olivat Uddegårdin alkujaan 1/16 osaa manttaalia suuruisesta talosta luovuttaneet Juho Rauhaniemelle, luovuttaissa oli laskettu vastaavan puolta Utdegården talon koko tilusalasta ja siten olevan 2/32 osaa manttaalia, kuin myös että tästä alueesta muodostettuja Hantulan ja Muurikaisen talonosia koskevissa luovutuskirjoissa näille osuuksille oli määrätty manttaaliluku saman perusteen mukaan ja siis 3/64 osaa manttaalia kummallekin; ja koskei siihen aikaan kuin mainittu tilusala luovutettiin Juho Rauhaniemelle veronalaista maata voitu lohkomalla rähentää ja tästä niinkuin myös Lokakuun 8 päivänä 1836 tehdyn kauppakirjan sanamuodosta ja siitä käsityksestä, joka oli tälle annettu tiloja eri aikoina laissa huudattaessa, täytyi päättää, että usein mainitun kauppakirjan kautta oli Juho Rauhaniemelle luovutettu toinen puoli Utdegårdin talosta sekä että Hantulan ja Muurikaisen talonosilla tämän johdosta oli ollut se manttaalilukii, jonka niistä tehdyt kauppavälikirjat sisäisivät, sentähden ja koskei oltu näytetty, että Juho Sarkkä ja Elias Erland Lehtonen tai vielämainittujen tilanosien edelliset omistajat olevat saaneet ainoastaan vissä tilusosia Utdegårdin talosta määrättyine vaimoine rajoineen, Hovioikeus, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, määräsi että manttaali oli oleva 259
jakoperusteena puheenalaisessa jakotoimituksessa sekä siis Juho Särkälle ja Elias Erland Lehtoselle tämän perusteen mukaan annettava osa jaettavasta tilusalasta Hovioikeuden tuomioon ovat Juho Sysmälä ja Kaarle Hovila anoneet muutosta tänne antamallaan perustelmalla, mihin Juho Sarkka ja Oskar Siik, joka viimemainittu sillä välin on Elias Erland Lehtoselta ostanut Hantulan osuuden Utdegården talosta, ovat säädetyssä järjestyksessä vastannutKeisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja harkitsee oikeaksi, kumeten Hovioikeuden tuomion, Kihlakunnanoikeuden mainitsemilla perusteilla julistaa, että Muusikäisen ja Hantulan talonosuuksien halti joille yllä sanotun 8 päivänä Lokakuuta 1836 tehdyn kauppakirjan mukaan tuleva osa "Uddigårdin talosta on tuossa kauppakirjassa mainittu Muurikaisen maa, jota maakappaletta määrätyt rajat erottavat Utdedegårdin talon muista tiluksista. Tätä kaikki asianomaiset noudattuhatKeisarillinen Suomen Senaatti fl. Sollman bom. Sjelning A; Nummer Johannes Littby. af Axel Chaipanter Den 4. Juni 1904. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Wasa Hofrätt inkommit fordringsmål emellan sysslomännen i Handlanden Johan Alfred Fredrikssons konkursbo Vicehäradshöfdingen Georg Konstantin Palmroth och Handlanden Herman Fredrich Franck, från Wiborgs stad, sökande, samt Nykarleby Aktiebank, svarande. Gifven uti Justitiedepartementet, den 4. Juni 1904. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhemtat följande: Efter Nykarleby Aktiebank ågången stämning hafva Vicehäradshöfdingen Palmroth och Handlanden Fransk, i deras förenämnda egenskap, vid Rådstufvurut ten i Nykarleby stad anfört, att Handlanden Fredriksson vid inrättandet af Nykarleby Aktiebank tecknat sig för delaktighet deri med etthundra aktier, lydande å etthundra mark hvarje, samt jemlikt ett af vanben den 28. September Ofde J. G. S. - A. B. - B. H. - J. F. A. E. No 675. Pag. 28. R. D. 1904.
1899. utfärdadt interimsbevis verkställt första inbetalningen å det tecknade aktiebeloppet med tjugufem procent eller tvåtusen femhundra mark men sedermera icke slutfört aktieinbetalningen; och som Nykarleby Aktiebank icke, på sätt föreskrefves i 7. och 8. SS: SS: uti den för banken den 8. Februari 1899. faststälda belagsordningen samt i 20. SS: uti Lagen om aktiebolag af den 2. Maj 1895., affordrat Handlanden Fredriksson den oguldna andelen af aktiebeloppen, utan försålt akturna för bankens räkning, samt det af Fredriksson till banken inbetalda penningebeloppet, för hvilket Fredriksson icke erhållit något vederlag, således vore att anses såsom banken företredt gods, hafva Vicehäradshöfdingen Palmroth och Handlanden Franck yrkat Nykarleby Aktiebanks förpligtande att till dem i deras ofvannämnda egenskap genast utgifva omförmälda tvåtusen femhundra mark jemte ränta samt godtgörelse för rättegångsummgälderna. Efter det Nykarleby Aktiebank bemitt käromålet, har Rådstufvurätten den 14. Juli 1902 meddelat utslag i saken och på upptagna skäl ålagt Nykarleby Aktiebank att emot återbekommande af interimsbeviset qvitteradt, till Vicehäradshöfdingen Palmroth och Handlanden Frånck i deras förberörda egenskap genast utbetala fordrade tvåtusen femhundra mark med sex procents ränta derå från den 19. Juni 1902, då stämning i saken ågått banken, samt att med sjuttiofem mark ersätta Vicehäradshöfdingen Palmroth och Handlanden Franck kostnaderna å rättegången. Hofrätten, under hvars pröfning parterne ömsesides i väderag dragit målet, har uti den 13. Februari 1904. gifven dom funnit det väl vara styrkt, att Nykarleby Aktiebank kraft Handlanden Fredriksson för de af honom å de bestämda förfullodagarne icke verkställda inbetalningar emot omförmälda åktur, men deremot icke ådagalagdt, att Handlanden Fredriksson dervid skulle uppmanats fullgöra sin betalningskyldighet inom trettio dagar derefter vid äf449
ventyr af akturnas förlust; dock som Vicehäradshöfdingen Palmroth och Handlanden Franck gittat förebära, hvarken att sedermera anspråk skulle gjorts på aktiens utbekommande för Handlanden Fredrikssons eller hans konkursmassas räkning emot fullgörande af den försummade inbetalningen eller att Nykarleby Aktiebank vid aktinnas föryttring för dem erhällit eller kunnat erhålla högre pris än skilnaden emellan deras nominala värde och det belopp Fredriksson redan emot desamma guldit, har Hofrätten, med upphäfvande af Rådstufvurättens utslag, förkastat Vicehäradshöfdingen Palmroths och Handlanden Frantz i saken utförda talan. Uti Hofrättens dom hafva Vicehäradshöfdingen Palmroth och Handlanden Franck anhållit om ändring medels ingifven deduktion, hvilken SyKarleby Aktiebank i föreskrifven ordning bemött hvarefter muntligt förber i målet härstädes egt rum. Kejserliga Senaten har tagit målet öfvervägande och finner skäl icke /Aill Charpentus vara anförda till ändring i Hofrättens ofvanberörda dom, vid hvilken förty kommer att bero; och ålägges Vicki radshöfdingen Palmroth och Handlanden Franck, i deras förenämnda egenskap, att till Nykarleby Aktiebank i rsättning för bankens härstädes hafda, kostnader i målet utgifva sextiofem mark. Det alle, som vederbör, till efterräträttelse länder Kejserliga Senaten för Finland: J. Tohman barn Kjelmma A; Humlin. Johannes Litting 442