Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Pietilän talon toisen eli Lähteenmäeksi kutsutun puolikkaan omistajana oli yhtäläinen oikeus lunastaa torppa kuin Pietilän talon puolikkaan omistajalla, varsinkin kun eivät Frans ja Kaarle Pietilä olleet väittäneetkään, että Matti Juhonpojan perilliset tai he olisivat laissa säädetyssä ajassa ja järjestyksessä hakeneet Mattilan torpan eroittamista eri tilaksi; ja on Kihlakunnanoikeus sentähden, hyljäten Frans Pietilän väitteen kanteen vanhentumisesta, jolla väitteellä ei ollut tulee laissa, oikeuttanut Viktor Lähteenmäen puolella edellämainitusta lunastushinnasta eli kahdellakymmenelläyhdellä riksillä neljällötoista killingillä ja kakdella ja kahdellakolmas osalla runstykillä hopearahaa, joka nykyään käyvässä suomen rahassa teki sata kaksikymmentäkaksi markkaa kuusikymmentäkuusi ja kaksikolmasosaa penniä, itsellensä lunastamaan puolet kysymyksessä olevasta oikeudesta Mattilan torppaan; ja velvoitettiin näin ollen Frans ja Kaarle Pietilä viimemainittua lunastusta vastaan Viktor Lähteenmäelle luovuttamaan puolet torpanoikeudesta. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Frans Pietilä oli vetoamalla saattanut jutun, on 20 päivänä Kesäkuuta 1910 antamallaan tuomiolla sen ratkaissut; ja koska Anttilan torppa, kuten Kihlakunnanoikeus oli lausunut, oli siirtynyt pois Matti Juhonpojan perillisillä ja Viktor Lähteenmäellä oli Sähteenmäen talonpuolikkaan omistajana oikeus osaltaan käyttää edellä mainitussa kontrahlissa tällaisen tapauksen varalta määrättyä lunastamisoikeutta kontrahdissa määrätyllä hinnalla eikä torpan erottamiskysymyksen ratkaiseminen vaikuttanut tähän asiaan, sentähden ja kun kans Pietilä ei ollut yrittänytkään saattaa uskottavaksi Hovioikeudessa tekemäänsä väitettä, että edellä mainittu 1 päivänä Huhtikuuta 1898 tapahtunut tiluskauppa olisi tehty riippuraksi siitä, saiko Lähteenmäen tilan omistaja käyttää nyt kysymyksenalaista lunastamisoikeutta, on Hovioikeus jättänyt asian sen loppupäätelmän varaan, johon 168
Kihlakunnanoikeus päätöksessään oli johtunut, velvoittaen sen ohessa Frans Pietilän viidelläkymmenellä markalla kortaamaan Viktor Lähteenmäen vastuukulut Hovioikeudessa. Hovioikeuden tuomioon on Frans Pietilä anonut muutosta perustelmalla, johon Viktor Lähteenmäki on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Frans Pietilä ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Frans Tietilä suorittamaan Viktor Lähteenmäelle, hänellä täällä jutun vuoksi olleiden kustannusten korvaukseksi, seitsemänkymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti" Walter Andersin. Johannes Pesonen. Walter Andersin. Johannes Pesonen. Walter Andersin. Johannes Pesonen. Walter Andersin. Johannes Pesonen. Walter Andersin. Johannes Pesonen. A. V. Rummisares qvin faraste A. K. R.G. G. Wällärens „ genom säraste jellen varaste No 1. i Kruhtikuksi jälin säräite ty. Valter./. Parviainen Maaliskuun 11 päivänä 1913. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Keisarillisesta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, korvausta koskevassa jutussa, jossa ovat Vuokralainen Alfred Heimolainen, Wiipurin pitäjän Suikinsillan kylästä, hakijana, sekä Suomen Tie - ja vesirakennusten Ylihallitus poisjääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosas lossa 11 päivänä Maaliskuuta 1913. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun asiakirjat ja niis tä saanut tietää seuraavaa: Suomen Tie - ja vesirakennusten Ylihallitukselle toimituttamansa haasteen nojalla on Alfred Heimolainen Wiipuerin pitäjän käräjakunnan Kihlakunnanoikeudessa kertonut hallitse vansa sanotussa Viipurin pitäjässä olevan Sockuanjoen varrelle Wiipurin läänin Kuvernöörin 21 päivänä Syyskuuta 1846 antaman päätöksen perusteella rakennettuja, vapaatalon Läsnä: W. A. Ja P. - A. R. J. S. 11.9. No 347 No 34 2 Pag. 17 R. D. 1910.
No 1 edellämainitussa Suikinsillan kylässä tiluksien sisällä olevia nyt tyä ja muita tollisuuslaitoksia, jotka saivat käyttävaimansa joessa olevasta Suikinsillan koskesta, sekä että Ylihallitus oli vuonna 1903 mainittuun jokeen sanottujen laitosten yläpuolelle rakennuttanut järjestelynä don, jonka tarkoituksena oli tarpeen vaatiessa johtaa vettä Soskuanjoista Suomen valtion omistamaan Saimaan kanavaan; mutta koska kysymykseen tullut järjestelypato oli aikeuttanut niin suuren vedenpuutteen Suikinsillan koskessa, että puheenalaisten teollisuuslaitosten käynti oli aika ajoittain täytynyt lakkauttaa, ja Alfred Heimolaiselle tämän johdosta sekä siitäkin syystä, että yleisö, koska oli aivan epävarmaa milloin laitoksia voi pitää käynnissä, oli kokonaan vieraantunut niitä käyttämästä, oli Toukokuun 27 päivän 1906 ja Helmikuun 1 päivän 1907 välisenä aikana tulleet 1845 markan vahinko, on Alfred Heimolainen vaatinut, että Suomen Tie- ja vesirakennusten Ylihallitus velvoitettaisiin sanotun vahingon korvaukseksi suorittamaan Heimolaiselle 7845 markkaa korkoineen kuin myöskin lailattamaan pato sellaiseen kuntoon, ettei se vähen nä kosken vesivoimaa, minkä ohessa Alfred Heimolainen on anonut korvaus ta asiassa kärsimistään oikeudenkäyn tikustannuksista. Kihlakunnanoikeus, jossa Suomen Tie- ja vesirakennusten Ylihallitus on vastustanut kannetta, on 29 päivänä Marraskuuta 1907 julistamassaan päätöksessä lausunut, että koska Kihlakunnanoikeus talon No 1 Suikinsillan kylässä entisen omistajan, Maanvilje lijän Bruno von Assendolftin kanteen johdosta oli päätöksellään 23 päivältä Marraskuuta 1904, jonka Keisari linen Wiipurin Hovioikeus ja Keisarillinen Suomen Senaatti tuomioillaan 20 päivällä Huhtikuuta ja 3 päivältä Lokakuuta 1907 olivat jättäneet pysyväksi, velvoittanut Alfred Heinolaisen puoli paastona vuonna 1906 häädon uhalla 170
muuttamaan pois Suikinsillan koskessa löytyvät mylly - ja muut toollisuus rakennuksensa eikä Alfred Heimolainen edes ollut väittänyt, vielä vähemmin näyttänyt, että hänellä talon myöhempäin omistajain kanssa tehdyn sopimuksen nojalla olisi oikeus käyttää puheenalaista vesilaitosta, on Kihlakunnanoikeus hyljännyt Alfred Heimolaisen asiassa ajaman kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Alfred Heimolainen oli vetoamallä saattanut jutun, on 4 päivänä Joulukuuta 1909 antamallaan tuomiolla jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan. Hovioikeuden tuomioon on Alfred Heinolainen anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutki nut tämän jutun ja katsoo, ettei Alfred Heimolainen ole esiintuonut syytä muuttua Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset nouUno Strömsten dattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Walter Andersin. Johannes Pesonen. A. J. L. Lillsluvaara gvin Parosti 171
172 No 357. Sag. 288. R. D. 1910 1002 768 Maaliskuun 12 päivänä 1913. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa, pesänösituksen perusteiden määräämistä koskevasja nostojutussa, jossa ovat Keiti Rosa Sofia Liljeqvist, Ison kyrön pitäjästä, Maanviljelijä Juho Vihtori Ristimäki eli Siljeqvist, Ylistaron pitäjästä, sekä Mikkelin kaupungissa asuva Sairashuoneen taloudenhoita ja Frans Edvard Liljeqvist yhleisesti hakijoina sekä Oulun kaupungissa asuva Sähkölennälinvirkamiehenleski Regina daria Liljeqvist vastaajana Annettu Oikeusosastossa 12 päivänä Maaliskuuta 1913. Keisarillinen Senaatti on itselhen esittelyttänyt jutun asiakirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Syyskuun 6 päivänä 1884 olivat Säkkölemnätinverkamies Karl Fredrik Liljeqvist ja hänen morsiamenSäsnä Wa - do 1. 1/3 - 1 Sok. 7. S. V. O. L: S.
sa Regina Maria Willgren tehneet avioehdon, jossa Karl Fredrik Siljeqvist luopui kaikesta naimaosasta siihen omaisuuteen, jonka Regina Maria Willgren toi pesään tahi vastedes voisi periä taikka hankkia, ja oli kirjassa lueteltu ja arvioitu omaisuus 1000 markkaa rahassa sekä kaksi yhteensä 280 markan arvoista kultausinettä. Sittenkun Karl Fredrik Liljeqvist oli kuollut 2 päivänä daaliskuuta 1919, jättäen jälkeensä lesken edellä mainitun Regina Maria Liljeqvisten sekä sisarukset Rasa Sofia Seljoens tin, Juho Vihtori Ristimäen ja Frans Edvard Liljeqvistin ynnä Tehtaamisänneetsejänlesken Hilda gård Reiniuksen ja Pastorides ken Wendla Augusta Malmbergin, sekä perunkirjoitus oli toimitettu 2. päivänä seurannuutta Huhtikuun ta, missä perunkirjoituksessa vainajan varat oli arvioitu 22285 markaksi 7 penniksi ja lesken yksityinen omaisuus 85342 markaksi 54 penneksi, joten säästö, kun velat ja lyhennykset vainajan pesässä 1206 markkaa ja lesken pesässä 325 markkaa 86 penniä luettiin pois, Karl Fredrik Liljeqvistin pesässä oli 28,778 markkaa 35 penniä ja Regina Maria Siljeqvistin pesässä 8501/216 markkaa 68 penniä, niin oli 18 päivänä Toukokuuta 1808 pidettäväksi määrätyssä pesänösitusja perinnönjako toimituksessa asianomaisten välillä syntynyt riita jakaperusteista ja toimitussen takia jätetty siksi kunnes Oikeus oli jaen perusteet ratkaissut Tämän jälkeen ovat Rosa Sofia Liljeqvist ja hänen edellämainitut sisaruksensa Regina Maria Liljeqvistille toimittaman sa haastien nojalla Oulun kaupungin Raastuvanoikeudessa lausuneet, että ylläkerrottu anoehtokirja, jonka nojalla Regina daria Liljeqvist vaati perunkirjoituksessa hänen yksityiseksi merkityn omaisuuden eli suuremman 173
osan pesästä itselleen, oli muodollisesti laiton, koskei sitä oltu tehty molemminpuolisesta suostumuksesta, Karl Fredrik Liljeqvist vainajan sen alla löytyvä nimi kun ei sinään osoittanut että hän olisi avioehtoon suostunut, sekä että avioehtokirja sisällöltäänkin oli lainastainen, kosk. 9 päivänä Marraskuuta 1868 armiehdeista annetun Keisarillisen asetuksen mukaan avioehdeissa saatu tehdä määräyksiä muusta kuin siitä omaisuudesta, minkä aviopuolisot ennen avioliittoa omistivat; ja ovat Rosa Sofia Siljeqvist ynnä hänen asiakumpi aninsa niin ollen, myöntäen että Regina Maria Liljeqvist saisi päältä ottaa ne 1000 markkaa ja ne kultaesineet, jotka olivat mainitut avioehtokirjassa, sekä äitinsä Maria Hellmanin jälkeen perimänsä 143 markkaa 31 penniä, vaatineet, että Regina Maria Liljeqvist velvoitettaisiin luovuttamaan pesä muuten kokonaisuudessaan jakoon, kuitenkin siten että erästalletustodistus 14 päivältä Joulukuuta 1918 Waasan Osakepankin pääkonttoriin talletetuista ja edellämainitussa perunkirjoituksessa Karl Fredrik Liljeqvistin omaisuudeksi luetuista 18,000 markasta mikä todistus oli asetettu nimet le Fröken Rosa Liljeqvist, Uleå borg, ja jonka sisällön Karl Fredrik Liljeqvist - vainaja oli Rosa Sofia Liljeqvistille lahjoittanut, luovutettaisiin tälle koskei tuomäärä kuulunut kuolinpesälle vaan ole Rosa Sofia Liljeqvistin omaisuutta, minkä ohessa Rosa Sofia Liljeqvist asiakumppanee neen on anonut korvausta oikeudenkäyntekustannuksista Asiasta kuultuna on Regina Maria Siljeqvist vastustanut kannetta; minkä jälkeen Raastunanoikeus 28 päivänä Kesäkuuta 1909 julistamassaan päätöksessä on lausunut että, koskei 174
Rasa Sofia Liljeqvist ollut voinut väittää, että hänellä ennen Karl Fredrik Siljeqvistin kuolemaa edes oli ollut tietoa kysymyksessä olevasta talletuksesta, saatikka näyttää, että Liljeqvist - vainaja eläessään oli hänelle käteisenä rahana lahjoittanut puheena olerat rahat ja sittemmin KosaSofia Liljeqvistin asiamiehenä ne pankkiin tallettanut, sentähden ja kun Karl Fredrik Liljeqvist, jos hänellä olisikin ollut aikemus lahjoittaa sanotut WaasanOsakepankkiin talletetut varat Rosa Sofia Liljeqvistille, jota kuitenkaan ei oltu näytetty, pitämällä talletustodistuksen omassa hallussaan oli jättänyt makdollisen lahjoittamis oikeensa täytäntöön panematta, on Maastuvanoikeus katsenut ettei käräSofia Liljeqvist ollut voinut näyttää laillista oikeutta kyseenalan seen talletustodistukseen ja siis kyljännyt kanteen tältä kohdenMitä kanteeseen muuten tuli on Raastuvanoikeus katsonut, että Karl Fredrik ja Regina Maria Liljeqvistin 6 päivänä Syyskuuta 1884 allekirjoittama avioehtokirja oli muotensa puolesta niin laadit tu ja todistettu kuin silloin voimassa oleva edellämäinittu asetus siitä määräsi sekä etteivät  Liljeqvist - aviopuolisot sanotun asetuksen mukaan olleet ollut laillisesti estetyt sillä tavalla rajoittamasta Karl Fredrik Liljeqvistin naimaosaa aviopuolisoi den pesässä kuin tuon avioehdon kautta oli sovittu, jonka vuoksi ja kun avioehto myös oli laillisessa ajassa asianomaiseen tuomioistuineen jätetty Raastuanoikeus on julistanut kyseen alaisen avioehdon päteväksi ja asianomaisten noudatettavaksi Karl Fredrik Siljeqvistin jälkeen toimetettavassa pesänösituksessa ja perinnönjaossa; mihin nähden ja kun Karl Fredrik Liljeqvist 175
sanotussa avioehdossa oli luopuut kaikesta naimaosasta siihen omaisuuteen, minkä Regina Maria Liljeqvist oli pesään tuonut tahi avioliiton aikana voisi periä tahi hankkia, Raastuvanoi keus, hylkäämällä kanteen mikäli se koski Rosa Sofia Liljeqvistin ja hänen myötapuoltensa Regina Maria Liljeqvistin hankkimaksi myöntämää kahdeksankymmenenviiden tuhannen kolmensadan neljänkymmenenkahden markan viidenkymmenenneljän pennin suuruiseksi arvioitua omaisuutta, joka Karl Fredrik Liljeqvistin jälkeen edellämainittuna päivänä pidetyssä pesänkirjoituksessa tehtyyn toimituskirjaan oli merkitty Regina Maria Liljeqvistin yksityiseksi omaisuudeksi ja mihin omaisuuteen, kun muuta ei oltu väetettykään, myös oli katsottava sisältyvän ne tuhat sataneljäkymmentäkolme markkaa kolmekymmentäyksi penniä, jotka Regina Maria Liljeqvist Rosa Sofia Siljeqvisten ja hänen asiakumppaniensa ilmoituksen mukaan oli perinyt äitivainajansa jälkeen, on määrännyt että sanottu omaisuus oli pesänösituksessa luovutettava Regina Maria Liljeqvistelle yksinänsä, Rosa Sofia Liljeqvistin ja hänen myötäpuoltensa saamatta siihen perintöoikeutta; minkä ohessa Raastuvanoikeus, hyljäten Rasa Sofia Liljeqvistin ja hänen asiakumppaniensa vaatimuksen oikeudenkäyntekustan nusten korvaamisesta, on velvoittanut Regina Maria Liljeqvisten kahden kuukauden kuluessa siitä, kun Maastuvanoikeuden päätös oli saaneet lain voiman, pitämään huolta siitä että pesänosetus ja perinnönjako Karl Fredrik Liljeqvistin jälkeen toimitet tiin huomioen sottamalla edellä määrätyt perusteet. Hevoikeus, jonka tutkittavaksi Rasa Sofia Liljeqvist Juho Lehtori 176
Ristimäki, Frans Edvard Lilje. qvist ja Hildegård Reinius olivat vetoamalla saattaneet jutun, on 19 päivänä Elokuuta 1911 antamallaan tuomiolla jättänyt asian Raastuvanoikeuden päätöksen varaan sekä velvoittanut Rosa Sofia Liljeqvistin vastamainittuine asiakumppaneineen kuudellakymmenellä markalla korvaamaan Regina Maria Liljeqvistin Hovioikeudessa kärsimät kulut. Hovioikeuden tuomioon ovat Rosa Sofia Liljeqvist, Juha Vihtori Ristimäki ja Frans Edvard Liljeqvist anoneet muutosta perustelmalla, johon Regina Maria Liljeqvist on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja koskei 3 päivänä Marraskuuta 1868 annetun avioehtoja koskevan Keisarillisen asetuksen mukaan puolisoiden avioliiton aikana ansaitsemaa omaisuutta ole voitu avioehdon kautta määrätä jommankeimmanaviopuolisen yksityiseksi ja Liljegvist puolisojen 6 päivänä Syyskuuta 1884 tekemä avioehto siis on katsottava mitättömäksi, mikä li siinä on säädetty että Regina Maria Liljeqvistin avioliiton ai kana hankkima omaisuus olisi hänen yksityistä omaisuuttansa, sentähden ja kun Regina Maria tiljeqvist mennessään avioliittoon on pesään tuoneet ainoastaan tuhat markkaa ynnä sadanviiden kymmenen markan arvoisen kulta kellen ja sadan markan hintaiset kaulaketjut eikä ole voinut väittääkään, että hän avioliiton aika na olisi perinnön, testamentin tahi lahjan kautta saaneet muuta omaisuutta kuin äitivainajan sa jälkeen perimänsä tuhat sata neljäkymmentäkolme markkaa kolmekymmentäyksi penniä, joten muu osa siitä omaisuudesta, mikä Karl Fredrik Liljeqvistin jälkeen toimitetussa pesänkirjoituksessa on merkitty Regenä Maria 177
Siljeqvistin yksityiseksi lain mukaan on ollut Liljeqvist-puolisojen yhteistä omaisuutta, johon heillä molemmilla on ollut naimaasa, tutkii Keisarillinen Senaatti oikeaksi, muuttaen Hevioikeuden tuomiota ja Raastuvanoikeuden päätöstä tässä kohden määrätä, että Karl Fredrik Liljeqvistin jälkeen toimitettavassa pesänosituksessa ja perinnönjaossa on äskensanotustakin omaisuudesta jaettava Rosa Sofia Liljeqvistille ja hänen täällä oleville asiakumppaneilleen mitä heille lainmeekaisesti on siitä tuleva perinnöksi; ja vapautetaan asian näin päättyessä Rosa Sofia Liljeqvist ja hänen täällä olevat asiakumpvaniusa suorettamasta Regina Maria Liljeqvistille Hovioikeuden hänelle myöntämää korvausta kuuttakymmentä markkaa hänen kulungeistaan asiassa Hovioikeu dessa. Näin muutettuna HovioiValterossarviainen keuden tuomio muissa kohdin, joissa syytä sen oikaisemiseen ei ole esiintuotu, on jääpä voimaan. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti Wader Andersin. Alprot Luksiala. Johannes Pesonen. A. V. Ollisenvaara penni varaste SS 33 178
Den 19 Mars 1913. Kejserliga Senatens för Finland dom uti de, på nedsatt revisions skilling, från Kejserlige Åbo Hof rätt inkommit mål emellan Kronolänsmannen Axel Zachris Planting, från Finström socken sökande, äfvensom Handlanden Bertil Tevio och hans hustru Magda Ellen Sario, frånsta den Brahestad, samt Handlanden Johan Christian Paul Fredrick Mårtens och dennes hustru Anna - Maria Martens, från fristaden Syleck i Tyska riket, uteblifna svarande, angå ende klander af redovisning: Gifven uti Justitiedepartemen tet den 19 Mars 1913 Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande: Sedan Kronolänsmannen Planting, som genom Häradsrättens i Finström sockens och Geta kapells tingslag utslag den 14 November 1904 blifvit ålagd att Ojde W. A. J. P. Ä R. - J. S. W: 381. Pag 196. R. 1910.
ofgifva redovisning öfver trenne af honom såsom ombud för handelsförman Brahestad Ludvig i Ahlqvist utförda inkassningsuppdrag, den 30 Maj 1905 aflämnat slik redovisning, enligt hvilken Planting, bland annat, upplärit hos Bonden Jonas Heikari, från Haaparesi socken, utmätta 200 mark samt godtgjort sig i kostnad och årio de för antydda mål emot Jonas till kari enligt öfverenskommelse hälften af sagda summa med 1000 mark haf va Handlanden Simo, såväl för egen del som i egenskap af målsmän för Magda Aron Teino, samt handlanden Mårtens jämte Anna Maria Martausaf hvilka Magda Ellen Tervio och Anna Maria Martins vore emeller tid aflidna innehafvaren af för man Ludvig Ahlqvist Helena Reins närmaste arfvingar, det Häradsrätten yrkat att, emedan landlandens Sexto och Mårtens icke egde kännedens om den i förenämnda redovisning uppgif na öfverenskommelsen samt Kronolans mannen Planting uti redovisningen icke tillgodoräknat finnan Ludvig Ehlqvist någon ränta å ofvanberörda 2000 mark, Planting måtte åläggas att till Handlandene Tio och Mårtens utbetala det af Planting innehållnabeloppet 100 mark och dessutom ränta å 2000 mark. I saken hörd har Kronolänsman nen Planting undandragit sig att af gifva svaromål, emedan handlande ne Tobias och Marlens förevarande talan allaredan medels färadsrätlens utslag den 31 Maj 1905 blifvit rättskraftigt afgjord, hvarhos Planting anmärkt att den af Vicehäradshöfdin gen Stuno Aschan såsom ombud för Handlanden Mårtens och Inne - Maric Mårtens inlämnade fullmakten icke vore bestyrkt i öfverensstämmelse med hvad lag därene föreskref; om hvilka invändningar häradsrätten genom utslag den 12 Juni 1906 sig utlåtit; och emedan jämlikt berörda utslag af den 31 Maj 1905 firman Andvig Ahlqvists uti det därigenom af gjorda målet framställda påståenden, 180
hvilka möjligen kunde innesatta klander af ifrågavarande redovisning, af Häradsrätten icke upptagits till pröfning, ty har Häradsrätten förka stal Kronolänsmannen Plantings ofvanberörda första invändning såsom besogad. Vidkommande åter den senare invändningen, så och då jämlikt 4. SS: 15. kap. R. B. laga rättegångs fullmakt skall vara försedd med sakegarens insegel eller bestyrkt af tvenne ojäfviga personer, men förenämnda fullmakt saknade förstsagda äkthetsle vis och utredning ej förebragts därom att de personer, som bevittnat fullmak len, vore ojäfviga, hvilket, i anseende därtill att en af dem hade samma döktnamn som sakegarne gälfva, kunde synas tvifvelaktigt, har Häradsrätten ansett sig tillvidare och intill dess utredning därom införskaffats icke kunna tillåta Vicehäradshöfding gen Asthan all i målet föra må karne Mårtens talan Härä har Kronolänsmannen Plaating invändt att, enär endast en af kärandene vid ofvanansördt förhållande vore företrädd vid Häradsrätten, Planting icke vore skyldig att på yrkande af denne träda i svaro mål i saken i anledning hvaraf Häradsrätten medels ett annat den 12 Juni 1906 afsagdt utslag funnit sagda invändning sakna stöd i lag, enär Handlanden Sovio i egenskap af rättsinnehafvare efter aflidna Helena Rein icke kunde förvägras hans lag liga rätt att i rättegången rörande den aflidnas sterbhus kära och vara till den del saken angick Sorio Sedan med vidare åtgärd i målet till följd af Kronolänsmannen Alan tings invändning emot Häradsrättens behörighet att detsamma handlägga och af honom anmäldt missnöje läm nats beroende till framdeles efter Landlanden Sorios anmälan utsättande dag samt målet ånyo den 20 September 1907 vid Häradsrätten till behand ling förekommit, har Kronolänsman nen Planting anmärkt att, emedan den honom den 19 Maj 1906 ågång 181
na stämningen i saken varit bristfällig så till vida att han ej fått del af originala stämningen, han icke vore i laga ordning stämd, samt till styrkande af denna anmärkning åboropat att i målet vittna Stadsljänaren Johan Emil Wennström och Poliskon stapeln Karl Johan Karlsson, hafva makarne Savio och Mårtens såsom jäf mot Johan Emil Wennström anfört, att denne tillställt Planting stämning gen i målet och förty hade all ränta nylta eller skada af sitt vittnesmål, ty att för makarne Terio och Mårtens uppslade ett skadestånds anspråk emot Wennström, om han vid stämningen försarit olagligen; hvarå Häradsrätten medels beslut, afsagdt den 20 September 1907, ansett sig icke kunna höra Johan Emil Henriköm såsom vittneHärefter och sedan Karl Johan Karlsson blifvit å villnesed afhörd samt Kronolänsmannen Planting vi dare anhållit, att Johan Emil Henric ström måtte höras utan ed i saken, har Häradsrätten uti ett annat jon väl den 20 September 1907 afkunnadt utslag med hänsyn till det af Karl Johan Karlsson afgifna vittnesmålet, för klarat del icke vara af behofvet påkalladt att höra Wenneröm utan ed och saken ej heller vara af den beskaffen het att så kunde ske, hvarför Klantings berörda anhållan förkastats. Kronolänsmannen Planting har sedermera, under åberopande af det i 9. SS: 18 kap. A. B. ingående stadgandet daren, att den, som å sysslomans för rättning tala ville, borde göra sådant lagliga inom natt och år, sedan redo och räkning vore af sysslomannen gjord yrkat att, enär stämningen borde upplasas eller lämnas till läsande i hufvudskrift, men så icke skett vid stamningstillfället den 19 Maj 1906, hvilkel framginge af Karl Johan Karlssons vittnesmål, käromålet måtte förkastas, och har Häradsrätten medels ett tredje utslag af den 20 September 1907, enär af Karl Johan Karlssons vittnesmål fram gått att originala stämningen blifvit Kronolänsmannen Planting företedd, ehu182