Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
förklarat sig villig att till stadens fria förfogande afträda berörda ägolott utan anspråk på ersättning för att densamma honom frånginge, på villkor att han fortfarande i minst tio års tid, räknadt från sagda årrs utgång, Tinge besitta ägalotten mot sane ma skatt som därintills; och har å Laitrekammarens vägnar förty yrkats att, emedan Erik Sandås icke hade laga rätt att vidare häfda nämnda ärolott och jäm väl den 2. Augusti 1912. till ochluttning därifrån uppsagts Sandås måtte förplissas att genast afträda densamma till stadens fria förlogande Denna talan har Erik Sandås motsagt samt på Trätselkommerne ägangen stämning yrkat att, emedan han enligt kontrakt af den 2. Juni 1876, ingånget emellan Sandås och Magistraten i Nikolaistad, åtagit sig att på i kontrak tet närmare angifva villkor och inom däri utsatt tid uttocka det såkallade i Holmträsket, beläget inom stadens ägde om rade, samt stadane därvid förbundit sig att ställa all den mark, som åtginge till den kanal, genom hvilken vattnet komme att afledas från träsket, som och den mark, hvilken erfordrades å mindre för uppläggning af jord och sten vid kängpräfningen än äfven för upriförande af nödiga byggnader under den tid, träsket kommi att af Sandas innehafvas, till Sandås förlogande utan att Sandår för marken behafde vidkännas några kostnader, staden måtte åläggas att till Erik Sandår, som varit tvingen att själf inlösa äoolotten skarför vinnande af utrymme vid omförmälda uttorkningsarbete, såsom lösen för sagde ägalott till Sandas utgifva femtio mark Sedan Erik Sandås berörda talan å Protrekammarens vägnar bestridts samt dandas medgifvit, att staden Tekolaistad vore ägare till ofvannämnda ägdott, har Rådstufvurätten medels den 2. Mars 1814. afkunnadt utslag afgjort målet; och hvad först beträffade den af Proteckammarene utförda talan, har Rådstufvurätten, enär Erik Sandår medgifvit, att äranderätten till ifrågavarande andett tillhörde stocken varit Sandås icke gillat visa sig hafva någen laga rätt att vidare innehafva densamma, ålagt Erik Sandår att omedelhart till 1092
stadens Fria Löfogande afstå saada ägorlott Vidkommande sedan Erik Sandås talan, så har Rådstufvurätten väl funnit det vara utredt, att staden uti ofvanberörda kontrakt förbundit sig att kostnadsfritt till Sandås upplåta den mark som åinge förlorad genom den för Malmträskets uttorkning nödiga kanden samt erfordrades för uti kontraktet närmare omförmäldt ändamål men emedan detta kontrakt icke berättigat Sandås att utan stadens hörande inköra mark för sagda behof samt Sandås icke styrkt vare sig att han för af honom uppgifvet ändamål varit tvungen att intaga ifrågavaran de ägolott eller att han för densamma erlagt det af genom uppgifna beloppet har Rådstafvirätten förkastat Erik Sandas förenämnda ersättningsanspråk tafrätten under hvars pröfning Erik landas i vaderaa dragit målet, har gerene den 23 Juli 1915 däri gifven dem såtil vid Rådstufvurättens utslag bero äfven som skyldigkänt Sandår att med fyratiofem mark godtgöra Protokammaren dess i Hofrätten för målet hafda kostnader Uti Hofrättens dom har Erik Sandås anhållit om ändring medels deduktion hvilken å Drätselkammarens vägnar bemötts Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Erik Sandås icke hafva anfört skäl till ändring uti lofrättens dem, hvarvid förty kommer att förblifva, och ålägges Erik Sandås att med åttio mark ersätta Träntinkomma ren dess för målet härstädes hafda kostnader Oilalle, som vederbör, till efterrättelse länder Kejserliga Senalen för Finland: Alfred Kiuksiala. K. R. Helanen Alfred Kiuksiala. K. R. Helanen A. J. Brunmaara  K. Auer. A. J. Lillman K. Auer. Asian Schauman 1093
Syyskuun 21 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Wiipurin Hovioikeudesta tullussa, omaisuuden erottamista konkurssipesästä koskevassa jutussa, jossa ovat Prokuristi Karl Leonard Gadion Holman Viipurin kaupungista, ja Kakisalmen kaupungissa asuva Kaupunginviskaali Karlo Aukusti Helin, viimeksimainitusta kaupungista kotoisin ole van Kauppiaan Sulo Simion Cariolan konkurssipesän toimitsijaniehinä, yhteisesti hakijana sekä Kauppias Sariolan Piipurissa asuva vaimo Elin Maria lariola vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Syyskuun 21 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itselien esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä mikäli nyt on kysymyksessä saanut seuraavat tiedot Sittenkuin Elin Maria Sarida oli Kauppias Sariolan konkurssin poikalletulopäivänä Tammikuun 26 päiLäsnä: A.S. P. H. A. B. K. F. 1094 No 1776. Pag. 236. R. 1916.
vänä 1914. Kakisalmen kaupungin Raastuvanoikeuteen antamassaan kirjoituksessa, esiintuoden että hän Kauppias Sariolan kanssa Sokakuun 2. päivänä 1912 tekemänsä avioehdon perusteella oli oikeutettu konkurssiin luovutettuun pesään tuomainsa rapävarain ja muun irtaimen omaisuuden asemasta erottamaan itselleen kaiken Sariolan aviopuolten yhteisen pesän irtaimiston, joka, heidan avioliittoon mennessään, oli arvioitu 400 markaksi, sekä 6000 markkaa pesän kiinteistön arvosta, vaatinut että, koska sanotusta irtaimistosta oli tallella vain 749 markan 5 pennin hintaisiksi arvioidet tavarat, Elin Maria Sariolalle konkurssipesän varoista myönnettäisiin etuoikeudella 9250 markan 25 pennin korvaus Kauppias Sariolan hävittamusta muusta avioehdossa tarkoitetusta omaisuudesta oli Raastuvanoikeus, konkurssipesän velkojain lausuttua mielensä tästä vaatimuksesta sekä Elin Maria Sariolan anottua tilaisuutta eri oikeudenkäynnillä näyttää, minkä verran rahaa ja tavaraa hän oli pesään tuonut, Huhtikuun 27 päivänä 1914. julistamassaan konkursituomiossa mainitsemillaan perustailla hyljännyt ElinMaria Sariolan kerrotun vaatimuksen; minkä jälkeen Viipurin Hovioikeus, johon Elin Maria Sariola oli vedonnut, tuomiossa senjälkisen Marraskuun 19. päivältä oli katsonut Raastuvanoikeudelta puuttuneen laillista perustettä kieltää Elin Maria Cariolalta hänen anomaansa tilaisuutta näyttää, että hän oli puheena olevaan pesään tuonut yllösanottujen, vielä tallella olevain tavarain lisäksi myöskin muuta omaisuutta, minkä hän olisi oikeutettu pesästä itselleen erottamaan sekä sen vuoksi, kumoten Raastuvanoikeuden tuomion siinä osassa, oikeuttanut Elin Maria Sariolan eri oikeudenkäynnellä todistamaan vaatimuksensa. Rokuristi Holmenille ja Kaupun1005
ginviskaali Helinille, heidän edellämainitussa toimitsijantoimessaan, toimitetun haasteen nojalla on ElinMaria Sariola sittemmin Raastuvanoikeudessa vaatinut että hänelle avioehdon mukaan tulevasta, mutta hävitetystä omaisuudesta tuomittaisiin 9250 markan 95 pennin korvaus lutussa kuulustettuina ovat Prokuristi Holmen ja Kaupunginviskaali Helin, selittäen ei voivansa myöntää Erik Maria Sariolan tuoneen hänen ja miehensä yhdyspesään niin paljon omaisuutta, kuin Elin Maria Sariola avioehdon nojalla oli vaatinut itselleen erotettavaksi, vastustanut kannetta. Raastuvanoikeus, jossa myöskin kauppias Sariolaa oli asiasta huettu, on Kesäkuun 14 päivänä 1915 julistämässään päätöksessä lausunut silvitetyksi että Lokakuun 2 päivänä 1912 tehdyllä ja asianmukaisesti laillistetulla avioehdolla oli määrätty Elin Maria Savolan omaisuudeksi hänen ja Kauppias Sariolan yhteisestä pesästä irtaimistoa neljäntuhannen markan arvo sekä vastikkeeksi Elin Maria Sariolan pesään tuomasta irtaimesta omaisuudesta ja korvaukseksi siitä rahamäärästä, jonka Elin Maria Sariola oli ennen avioliittoaan antanut Kauppias Sariolalle kiinteimistön ostamista varton, pesään kuuluneen kiinteimistön arvosta kuusituhatta markkaa; minkä tähden ja kun konkurssipesässa Elin Maria Sariolan ilmoituksen mukaan oli tallella Elin Waria Sariolan pesään tuomaa irtaimistaa konkurssin paikalletulopäivänä esitetyn luettelon mukaan seitsemansadan neljänkymmenenyhdeksan markan viiden pennin arvo, Raastuvanoikeus, nojautuen aviopuolisoiden omaisuus ja velkasuhteista Huhtikuun 15 päivänä 1859 annetun lain 5. luvun 7 SS 1 kohtaan, on määrännyt että konkurssipesän varoista oli Elin Maria Saviolalle jaettava samallaisella oikeudella, kuin pesän muille etuoikeutta naut1096
timattomille saamamiehille, yhdeksantuhatta kaksisataa viisikymmentä markkaa yhdeksänkymmentäviisi penniä. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Prokuristi Holmen ja Kaupunginviskaali Helin olivat vetoamalla saattaneet jutun, on Toukokuun 25 päivänä 1916 antamallaan tuomiolla jättänyt asian Raastuvanoikeuden päätöksen varaan muuten, paitsi että, koska Elin Maria Sariola ei ollut näyttänyt tuoneensa hänen ja Kauppias Sariolan yhteiseen pesaan avioehdolla hänelle yksityiseksi määrätystä omaisuudesta puheenalaisten seitsemänsadan neljänkymmenenyhdeksän markan viiden pennin hintaisiksi arvioitujen irtainten tavarain lisäksi enempää, kuin viisituhatta markkaa rahaa, jotka Kauppias Sariola oli ennen hänen ja Elin Maria Sariolan avioliiton solmimista ollut Elin Maria Savolalle maksuva, Elin Maria Simolan saaminen Kauppias Sariolan konkurssipesästä vahvistettiin viideksituhanneksi markaksi. Hovioikeuden tuomioon ovat Prokuristi Holmén ja Kaupungin viskaali Helin anonut muutosta perustelmalla, johon Elin Maria Sariola on vastannut Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo etteivät Prokuristi Holmen ja Kaupunginvistaali Helin ole esittäneet syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Prokuristi Holmen ja Kaupunginviskaali Helin, heidän edellämainitussa toimitsijantoimessaan, suorittamaan Elin Maria Sariolalle hänellä jutun vuoksi täällä olleiden kulujen korvaukseksi seitsemänkymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti. Alfred Liiksiala K2 Helanen Alfred Liiksiala K2 Helanen A.V. Oikeuden K. Auer Oman Sauman 1097
Syyskuun 22 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla. Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa aitausvelvollisuutta koskevassa jutussa, jossa osakeyhtiö Aktiebolaget Piili, Tampereen kaupungista, on hakijana sekä Rautatiehallitus vastaajana. Annettu Oikeusosastossa Syyskuun 22 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä saanut tietää: Kangasalan ja Messukylän pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Rautatiehallituksen puolesta lausuttu, että Aktiebolaget Tiili, joka omistaa Messukylän pitäjän Takahuhdin kylässä Ylihuikas nimisen talon, oli laiminlyönyt rakantaa ja kunnosapitää aitaa maansa kohdalla rautatienaluettu vastaan, vaikka sanotun talon omistajalle Taraperien ja Nikolainkaupungin välestä raitatista varten toimitetussa, vuonna 1883 päättyneessä pakkohunastuksessa oli sitä varten määrätty korvaus, minkä vuoksi Rautatiehälli tuksen puolesta on vaadittu Aktiebolaget Läsnä: A. L. R. H. A. B. K.A. A. S-a 1002 No 1797. Pag. 70 R. D. 1916
Tiiten velvoittamista sopivalla uhalla määra ajan kuluessa panomaan talonsa maankohdalle aita rautatienaluetta vastaan ja se sitten kunnossa pitämään. Kanteen johdosta on Aktiebolaget Tiilen puolesta väitetty, ettei mainitussa pakkolunastuksessa oltu lopullisesti määrätty Ylihvikkaan talon omistajalle kanteessa mainittua korvausta, mutta vaikka niinkin olisi tapahtunut, ei tehty sopimus voinut sen aikaisen lainsäädännönkään mukaan velvoittaa muita kuin talon silloista omistajaa; minkä vuoksi ja kun Takahuhdin kylässä vuonna 1903 toimitetussa isonjaon järjestelyssä Ylihvikkaan talolle oli tullut rautationaluelta vastaan toisia ja enemmän maita kuin talolla aikaisennin oli ollut, eikä pakkohunastuksessa aitauk sesta ehkä tehty sopimus senkään vuoksi voineet sitoa Ylihaikkaan talon nykyistä omistajaa, on Aktiebolaget Tiilen puolesta anottu kannetta kylättäväksi. Kihlakunnanoikeus, jossa kumpikin asianosainen on anonut korvausta oikeudenkäyn tikuluistaan, on lokakuun 13 päivänä 1913 ja listamassaan päätöksessä katsonut asiassa selvitetyksi, että Tampereen ja Nikolainkan pungin välisen rautation rakentamista varten toimitetussa pakkolunastuksessa Ylihvikkaan talon omistaja niin sen kautta, että hän oli antanut pakkolunastustoimituksen saada lainvoiman, kuin jenkin kautta, että siitä kerta kaikkiaan suoritettavaksi määrätty rahakorvaus oli kuitattu maksetuksi, eli sitoutunut kun nossapitämään aitaa rautatjonaluutta pitäkin talon maitten kohdalla, mihin nähden ja kun mainittu aitausvelvollisuus oli rasituksen luontoisena katsottava seuraavan kiinteistöä sekä kun se seikka, että mainitun pakkolunastuksen jälkeen oli. Takahudin kylässä toimitettu isonjaonjärjestely, ei voinut vähentää rautatiinomistajan pakkolunastuksessa saavuttamaa oikeutta eikä oltu näytetty, että tuossa järjestelyssä olisi puheenalaisesta aitausvelvollisuudesta mitään sovittu, ja siitä siis vastasivat aitanovelvolliset tilat jäljestelyssä saamainsa tilusten kohdalta, en Kihlakunnanoikeus velvoittanut Aktiebola get Tiilen Ylihvikkaan talon nykyisenä omistajana ennen Heinäkuun 1 päivää 1914 1099
toimittamaan kysymyksessä olevan aidan, jonka oli todistettu olleen Ylihvikkaan maiden kohdalla rappiolla, sanotulta kohdalta asianmukaiseen kuntoon uhalla että-Kautatiehallitus muuten oli oikeutettu toimi tutamaan se Aktiebolaget Tiden kustan nuksella. Sen ohessa velvoitettiin Aktiebola get Tiili korvaamaan. Rautatiehallituksen oikeudenkäyntikulut viidelläkymmenellä markalla. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Aktiebolaget Tiili oli vetoamalla saattanut jutiin, on Tammikuun 17 päivänä 1916 antamallaan tuomiolla jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan, pidintä en kuitenkin ajan, minkä kuluessa. Aktiebolaget Tiilen oli tehtävä kysymyksessä oleva aita, Heinäkuun 1 päivään 1916. Henioikeuden tuomioon on Aktiebola get Tiili anonut muutosta perustölemalla, johon Rautatuhallitus on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei ole oiketta muuttaa Hovioikeuden tuomiota. Kuiten kin ulotetaan asetettu määräaika Heinäkuun 1 päivään 1917. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti Alfredliuksiala. A. J. Lillkunnain K. R. Helanen K. Auer. 100
Syyskuun 23 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostoteitse Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tullessa pakkohinnastuskorvausta koskevassa jutussa, jossa Tammisaa ren Kotilasralennuskomitea ja Tämmisaaren kaupungin Rahatoimikamari ovat vuoroin hakijoina ja vastaajina: Annettu Oikeusosastossa Syyskuun 23 päivänä 1916 Keisarillinen Senaatti on itsellän esittelyttänyt jutun kirjat ja niis tä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: Keisarillisen Majesteetin Armassa käskettyä että veräläisille sätilasviranomaisille oli pakkolunastettava, muun muassa 40,095 hehtaarin suuruinen maa-alue Tammisaaren kaupungille kuuluvasta ja sen alueeseen yhdistetystä Ladugård nimisestä säteritalosta sekä saman alueen kohdalla eleva 22,450 hehtaaria käsittävä vesialue oli Keisarillinen Senaari Läsnä: A. L. K. H. A. R.K.t. A. Sas. 1798 Pag. H. R. D. 1916.
ti Syyskuun 16 päivänä 1910 määrännyt Uudenmaan läänin Kuvernöörin syhtymään asianmukaisiin toimen, piteisiin pakkohunastuksen suorittamiseksi. Maanmittarin toimitettua hänelle pakkolunastuslain mukaan annetun tehtävän oli tarkoitusta varten asetettu tautakunta Marraskuun 23 päivänä 1911 päättyneessä toimituksessa arvioinut kohtuulliseksi, että veräläisten sotilasviran omaisten tuli suorittaa Tämmisaa ren kaupungille edellämainitusta maa-alueesta ynnä kaupungille kuuluvasta, Tammisaaren maaseurakunnassa sijaitsevasta 0 165 hehtaarin suuruisesta maaalueesta, joka myös oli määrätty pakkohunastettavaksi, 1 markka 10 penniä neliömetrilta, vesialueesta 500 markkaa hehtaarilta ja ensiksimainitulla maa alueella kasvavasta metsästä yhteensä 37 140 markkaa; minkä jälkeen tuvernööri oli Heinäkuun 2 päivänä 1912 annetulla päätöksellä vahvistanut lautakunnan arvioimat korvausmäärät maksettavaksi kuudenprosentin vuotuisine korkoineen Syyskuun 5 päivästä 1910, jolloin sotilasviranomaiset olivat ottaneet alueet haltuunsa. Tyytymättömänä Kuvernöörin päätökseen on Tammisaaren Sotilasrakennuskomitea Tammisaaren kaupungille toimituttamansa haasteen nojalla saman kaupungin Raastuvanoikeudessa vaatinut että kaupungille tuomitut, kohtuut toman korkeat korvausmäärät alennettaisiin joko Kotilanakennus komitean kaupungille tarjoamiin ja jo suorittamiin määriin, nimittäin: 5,550 oikeastaan 5,530 hehtaarin suuruisesta pelto- ja niittyalueeta luettuna 40 pennin jälkeen neliömetrittä 22200 markkaan, 34,700 oikeastaan 34,505 hehtaarin suuruisesta metsä-alueesta 30 pennin mukaan neliömetriltä laskettuun 10,490 markkaan alueellä kasvavasta metsästä 27,860 112
markkaan sekä luovutettavasta vesialueesta 6333 markkaan eli kaikkiaan 160583 markkaan tahi Raastuvanoikeuden kohtuulliseksi katsomaan määrään Tammisaaren kaupungin Raha toimikamarin vastustettui kannetta sekä pyydettyä korvausta oikeudenkäyntikuluistaan on Raastuvan oikeus Lokakuun 15 päivänä 1914 julistamallaan päätöksellä ratkaissut asian, mikäli se koski kysymyksessä olevasta 40,095 hehtaarin suuruisesta maa alueesta 12,450 hehtaaria käsittävästä vesialueesta ja sanotulla maa-alueet la olevasta metsästä suoritettavaa korvausta; ja koska Heinäkuun 14 päivänä 1898 kiinteän omaiselle den pakkohunastuksesta yleiseen tarpeeseen annetun lain SS SS:n mukaan luovutetusta omaisuudes ta suoritettava borvaus oli määrättävä omaisuuden haltiimman käyvän hinnan mukaan ja tuona hintana, joka maa-alueeseen nähden, se kun oli kaupunginmaata oli laskettava yhtenäisen perusteen mukaan, oli pidettävä 1. markka 10 penniä neliömetriltä maa-alueesta eli yhteensä 44,1045 markkaa, vesialueesta 500 markkaa hehtaarilta eli kaikkiaan 1225 markkaa sekä metsästä 37146 markkaa, on Raastuvanoikeus, hyljäten kanteen velvoitta nut Venäjän sotilaslaitoksen borvauksena edelläluetellusta pakkolunastuksen alaisesta omaisuudesta suorittamaan Tammisaaren kaupungille kaikkiaan 489416 markkaa 6 prosentin vuotuisine korkoineen Syyskuun 5 päivästä 1910 täyden maksun tapahtumiseen; minkä ohessa senäjän sotilastaitoksen tuli 400 markalla korvala Tammisaaren Laupungin oikeudenkäyntikulut. Hovioikeus, jonne asianosaiset puolen ja toisin olivat vedonneet Raastuvanoikeuden päätöksestä on Joulukuun 31 päivä 1103
na 1915 antamallaan tuomiolla jättänyt asian mainitun päätöksen varaan muuten paitsi että, koskei ylempänä mainitun 40,095 hehtaarin suuruisen maa-alueen korkeinta käykää hintaa maa-alueen luontoon ja eläisyyteen nähden Tammisaa jen kaupungista sekä kaupungin läheisyydessä olevista kiinteistöistä viime aikoina maksettuihin hintoihin katsoen voitu arvioida kerkeammaksi kuin seitsemäksi kymmeneksi penniksi neliömetriltä eli seitsemäksituhanneksi markatsi hehtaarilta, Tammisaaren kaupungille tuomittu korvaus mainitusta maa-alueesta olemettiin 25,005 markkaan sekä että Venäjän sotilastaitus vapautettiin suorittumasta sen maksettavaksi määrättyä oikeudenkäyntikulujen borvausta 400 markkaa; ja tuli Venäjän sotilaslaitoksen siis maksaa Tammisaaren kaupungille sanotut 280,365 markkaa, Raastuvan oikeuden vesialueesta ja metsästä tuomitsemat korvaukset 11,225 markkaa ja 37, 146 markkaa sekä ylempänä mainitusta 0,165 hehtaarin suuruisesta maa-alueesta Kuvernöörin määräämä korvaus 1815 markkaa eli kaikkiaan kolmesataakolmekymmentätuhatta kahdeksansataa viisikymmentäyksi markkaa kuuden prosentin vuotuisine korkoineen Syyskuun 5 päivästä 1910, ollen viimeksimainitusta rahamaarastä kuitenkin vähennettävä mitä Tammisaaren kaupunki jo oli nostanut puheenalaisena Korva uksena tahi jos Kuvernöörin määräämä korvaussumma oli Tammisaaren kaupungille jo suoritettu kaupungin edellämainitun, Heinäkuun 14 päivänä 1898 annetun lain 49 SS mukaan suoritettava Venäjän totilaslaitokselle takaisin mitä se näin vähennetyn korvansmäärän yli oli saanut, kuitenkin korotta. Hovioikeuden tuomioon ovat Tammisaaren Kotilasrakennusko 104.
mitoa maksaan nostorahan, ja Tammisaaren kaupungin Rahatoimikamari, maksuitta, anoneet muutosta sekä vastanneet toistensa muutoksenhakemuksiin. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Tammisaaren kaupungin Rahatoimikamari ole esittänyt syytä muut taa Hovioikeuden tuomiota. Sitä vastoin Keisarillinen Senaatti Tammisaaren Kotilasrakennuskomitean muutoksenhakemuksen johdosta harkitsee oikeaksi vahvistaa Venäjän rotilastaitaksen Tammisaaren kaupungille maksettavan korvauksen 5,530 hehtaarin suuruisesta peltoja niitty-alueesta viideksikymmeneksi penniksi neliömetriltä 34,365 hehtaarin suuruisesta metsäalueestä kolmeksikymmeneksi penniksi neliömetriltä, alueella kasva vasta metsästä kahdeksikymmenetsiyhdeksäksituhanneksi yhdessäksi sadaksi seitsemäksitoista markaksi sekä 22,450 hehtaarin suuruisesta vesialueesta kolmeksisadaksi markaksi hehtaarilta, joita korvausmää siä korkeampana halliinta käypää hintaa ei voida pitää, eli siis kaikkiaan sadaksikuudeksikymmeneksisetsemäksituhanneksi yhdeksäksisadaksi yhdeksäksikymmeneksisäitsemäksi markaksi, mikä summa ynnä Kuvernöörin 0,165 hehtaarin suuruisesta maa-alueesta määräämä korvaus tuhat kahdeksansataa viisitoista markkaa eli yhteensä satakuusikymmentäyhdeksäntuhatta kahdeksansataa kaksitoista markkaa Senäjän sotilaslaitoksen siis tulee Hevioikeuden tuomiossa mainituin keroin ja ehdoin suorittaa Tammisaaren kaupungille. Tätä kaikki asianomaiset noudattakool. Keisarillinen Suomen Senaatti: Alfred Kiuksiala. K.2 Helanen Alfred Kiuksiala. K.2 Helanen A. W. Brunströmä K. Auer  Alfred Sarva. 103
Syyskuun 23 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa pakkohunastuskorvausta koskevassa jutussa, jossa Tammisaaren Sotilasrakennuskomitea on hakijana sekä Tammisaaren maaseurakunnasta oleva Ågronoomi Felix Collin vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Syyskuun 23 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: Keisarillisen Majesteetin Arrossa käskettyä, että veräläisille sotilasviranomaisille oli pakkolunastettava, muun muassa, 40,095 hehtaarin suuruinen maa-alue Tammisaaren kaupungin alueeseen yhdistetystä Ladegård nimisestä säteritalosta, oli Keisarillinen Senaatti Syyskuun 16. päivänä 1910 määrännyt Uudenmaan läänin Kuvernöörin ryhtymään asianLäsnä: A. L. R.K. - A. B. K. A: A. Sa. No 179. Pag. 52. R.D. 1916.
mukaisiin toimiin pakkohunastuksen toimeenpanoa varten. Maanmittarin suoritettua hänelle annetun tehtävän, oli tarkoitusta varten asetettu lautakunta Marraskuun 23 päivänä 1911 päättyneessä toimituksessa määrännyt muun muassa, että veräläisten sotilasviranomaisten tuli suorittaa Agronoomi Collinille. joka kahdella Huhtikuun 4 päivänä 1906 tehdyllä välikirjalla oli Tammikuun 1 päivään 1911 vuokrannut Tammisaaren kaupungilta 5,590 hehtaaren suuruisen osan mainitusta maa-alueesta, korvauksena vuokraoikeuden menettämisestä joko 634 markkaa 75 penniä vuosittain 22 vuoden aikana vuodesta 1910 alkaen tai tätä vastaava, viiden prosentin mukaan laskettu pääoma; minkä jälkeen Kuvernööri oli Heinäkuun 2 päivänä 1912 antamallaan päätöksellä vahvistanut lautakunnan arvioiman korvausmäärän maksettavaksi kuuden prosentin vuotuisine korkoineen Syyskuun 5 päivästä 1910, jolloin sotilasviranomaiset olivat saaneet maa-alueen haltuunsa. Tyytymättömänä Kuvernöörin päätökseen on Tammisaaren Sotilasrakennuskomiteä Agronoomi Collinille toimituttamansa haasteen nojalla mainitun kaupungin Raastuvanakeudessa vaatinut, että Collinille maksettavaksi määrätty korvaustaäära joka oli liian suuri, Collin kun u olisi jälelläolevana vuokra-aikana saanut maa-alueesta sitä vastaavaa puhdasta vuosituloa, alennettaisiin todelliseksi paikkakunnalla käyväksi hinpaksi. Agronoomi Collinen vastustettua kannetta, ilmoittaen sen ohessa, ettei hän tahtonut kysymyksessäolevaa korvausta vuotuismaksuina, on Raastuvanoikeus Lokakuun 14 päivänä 1914 julistamallaan päätöksellä rätkäissut jutun; ja koska pakkohunastettavan kiinteistön nautintaakulden haltija Heinäkuun 14 päivänä 1898 kiinteän omaisuuden pakkolunastuksesta yleiseen tarpeeseen annetun 1107