Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
maa tuhannen kahdensadan markan lunastushintaa vastaan, minkä suuruisella kauppahinnalla Matti Mikkula aikanaan oli sen sukuun ostanut. Jaakko Mikkulan ja hänen asiakump paniensa vastusteltua kannetta, on Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat anoneet korvausta oikeuden käyntikuluutaan, 20 päivänä Huhtikuuta 1903 julistamassaan päätöksessä mainitsemillaan perusteilla kyljännyt Jaakko Pöyryn kanteen, sekä kuitannut kulut asianoaisten kesken; ja oikeutettiin Jaakko Pöyry, jolle hänen Oikeuteen tallettamansa suku lunastusrahat takausta vastaan oli annettu takaisin, Kihlakunnanoikeuden päätöksen aatua lain voiman, saamaan pois takauskirja. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Jaakko Pöyry oli vetoamalla saattanut jutun, on 28 päivänä Maaliskuuta 1905 antamassaan tuomiossa katsonut selvitetyksi, että se neljäskolmat ta osa manttaalia Mikkulan talosta, jonka Matti Mikkula 4 päivänä Tammikuuta 1872. ennen kerrotulla tavalla oli ostanut sisarel taan ja langoltaan sekä sitten testamen tilla sitä seuranneen Joulukuun 30 päivältä antanut Anna Mikkulalle, siihen aikaan voimassa olleen lain mukaan oli ollut sukuun ostettua maata Matti Mikkulan kädessä ja siten myös sukulunastuksen alaista; mutta koska siikuun ostetun maan merkitys asetuksen kautta 27 päivältä Kesäkuuta 1878 oli muut tunut siten, että sillä nyttemmin tarkoitettiin ainoastaan sellaista maalla olemaa maata, joka on ostettu omilta vanhemmilta tai lapsilta sekä sanottu asetus oli sovellutettava kaikkiin 1 päivän Tammikuuta 1879 jälkeen tuomioistuimissa nostettuihin sukulunastusriiloihin, sentähden ja kun kysymyksessä oleva talonosuussiis ei enään ollut sukulunastuksen alainen, on Hovioikeus vahvistanut sen loppupäätöksen, johon Kihlakunnanoikeus oli päätöksessään johtunut, minkä ohessa Jaakko Pöyry velvoitettiin suorittamaan vastapuolilleen maksut heidän kappaleestaan Hovioikeuden tuomiola, kaksikymmentä markkaa kahdeksankymmentä penniä; Hovioikeuden tuomioon on Jaakko Pöyry anonut muutosta.
Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Jaakko Pöyry ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi. Tätä kaikki asianomäiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti. R. A. Broder. C. J. Tingren R. A. Broder. C. J. Tingren J. W. Winkman 1.all Kungint. Fredr: Lundenius. B. F. Möen Helmikuun 16. päivänä 1906. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, maan eroittamista koskevassa jutussa, jossa Talollinen Samuli Taavetinpoika Heikkilä, Talollisen Juho Kustaa Alarantala-vainajan alaikäisen tyttären Erikka Alarantalan holhoojana, Torppari Kustaa Adolf Adolfinpoika Walkama, omasta puolestaan ja vaimonsa Hilda Maria Alarantalan edusmiehenä, Eläkemies Juho Kustaa Alarantala, omasta puolestaan ja vaimonsa Elisabet Alarantalan edusmiehenä, ynnä Talollisenpoika Kaarle Anton Kustaanpoika Alarantala, kaikki Teiskon kappelin Rahanpään kylästä, yhteisesti, ovat hakijoina sekä samassa kylässä asuva Torppari Anton Sefanianpoika Pihlajamäki vastaajana: Annettu Oikeusosastossa, 16. päivänä Helmikuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Läsnä: Cj T. G.F. F. C. A. Haf H. 69 No 138. Såg. 186. R. D. 1904.
Sittenkun Talollinen Aukusti Juhonpoika Alarantala-vainaja, ollessan sa Kahanpään kylässä sijaitsevan Rantalan talon No 2. Alarantalaksi sanotun puolen omistajana, 15. päivänä Huhtikuuta 1859. nyttemmin niinikään kuolleen veljensä Torppari Sofania Tabian Juhonpoika Pihlajamäen kanssa tehdyllä kirjallisella kontrahdilla, joka oli kiinnitetty mainittuun talonpuoliskoon, oli ottanut Sofania Fabian Juhonpojan torppariksi Alaran talan tilaan kuuluvaan Pihlajamäen torppaan sovittua vuotuista veroa vastaan, missä kontrahdissa, muun muassa, määrättiin ei ainoastaan että Setania Fabian Juhonpoika saisi käyttää talon metsää kotitarpeeksi, pitää elukoitaan talon laitumella ja yhteisesti talon haltijan kanssa nauttia talon kalavettä, vaan myöskin että kontrahdin piti olla voimassa niin kauan kuin Sofania Fabian Juhonpoika ja hänen voimansa sekä heidän lapsen sa ja jälkeläisensä elivät, muuten paitsi että Sofania Fabian Juhonpojan ja hänen vaimonsa kuoltua torpan vero oli määrättävä uskottujen miesten kautta tapahtuvassa katselmuksessa, sekä Serania Fabian Juhonpoika ja tämän vaimo Ida Sofia Matintytär kontrahdilla 1. päivältä Huhtikuuta 1897. olivat luovuttaneet oikeutensa maipittuun torppaan pojallensa Anton Pihlajamäelle, oli Anton Pihlajämäki 26. päivänä sanottua Huhtikuuta Hämeen läänin Kuvernöörille antamasvaan kirjelmässä pyytänyt maanmittarin määräämistä ylläkosketeltujen kahden välikirjan perusteella, 12. päivänä Kesäkuuta 1895. maatilojen osittamisesta annetun asetuksen mukaan, roittamaan ensinsanotussa kontrahdisja mainitun maa-alan Alarantalan tilasta, jonka omistivat Juho Kustaa Alapantala-vainajan lapset, Kustaa Adolf Rantala, Hilda Maria Alarantala se kä alaikäiset Kaarle Anton, Aleksandra Hedvig ja Eriikka Alarantala, joiden holhoojaksi Samuli Heikkilä oli määrätty, ynnä Juho Kustaa Alarantala vainajan vaimon nyttemmin niinikään kuol
leen Eliina Erikintyttären hänen toisesja avioliitossaan Torppari Kalle Oskari Stefanianpoika Mäkisen kanssa syntynyt poika Oskari Mäkinen; minkä jälkeen sekä Samuli Heikkilän ja Kustaa Adolf Walkaman annettua hakemuksen johdosta vaaditun selityksen, jossa he olivat anoneet hakemuksen hylkäämistä, muun muassa esiintuoden että koska Selaria Fabian Juhonpoika ei ollut saanut Pihlajamäen torppaa perimysmaan vastikkeeksi eikä liioin suorittanut siitä mitään tulomakseen Anton Pihlajamäellä ei ollut omistusoikeutta eikä ikuiset ajat voimassa pysyvää hallintaoikeutta torppaan, niinkuin mainitussa asetuksessa edellytetään, eikä torpan tilusala myöskäiin ollut rajoihinsa nähden samassa asetuksessa säädetyllä tavalla määrätty. koskapa 15. päivänä Huhtikuuta 1850. tehdyn kontrahdin mukaan Pihlaja mäen torpan haltija sai käyttää talon metsää kotitarpeekseen sekä laidunta ja kalavettä yhteisesti talonomistajan kanssa, sanotun läänin Kuvernöörinvirasto oli päätöksessä 8. päivältä Heinäkuuta 1897. lykännyt asian riitaisena Oikeuden ratkaistavaksi. Haastatettuansa Kurun pitäjän ja Teiskon kappelin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeuteen Samueli Heikkilän, hänen ylläkerrotussa holhooja toimessaan, sillä välin täysiikäiseksi tulleen Kaarle Anton Alasantalan, Kustaa Adolf Walkaman ja Hilda Maria Alarantalan sekä Juho Kustaa Alarantalan ja Elisabet Alaran talan, joille viimeksimainituille Kustaa Adolf Rantala 14. päivänä Maaliskuuta 1900. oli myynyt osuutensa Alarantalan tilaan, ynnä Kalle Oskari Mäkisen, poikansa Oskani Mäkisen lakimääräisenä holhoojana, on Anton Pihlajamäki Kihlakunnanoikeudessa uudistanut Kuvernöörin luona tekemänsä vaatimuksen. Kanteesta kuulustettuina, ovat Samuli Heikkilä ja hänen asiakumppaninsa niinikään toistaneet mitä yllä mainitun hakemuksen johdosta Kuvernöörinvirastossa olivat lausuneet sekä
onnusta neljästävät kannetta sitäkin syystä, maaittä Koronlalain tila mainittua valikirjaa 15. päivältä Huhtikuuta 1859. uudettaessa oli ollut kruununluontoi nen, joten mitään omistusoikeutta Pihla niemellä neljäin korppaan sanotulla valikirjalla si ottu voitu Maria Fabian Juhonpojalle meen antaalia lauta 35. senttiä pakhänen asian kumpiinensa kuitenkaan keeltiin että vuokravälipuhe torpan muksia nelinkauteen näkelen oli voimusmuksia nelinkauteen näkelen oli voimustyn eli tulevan kauppiien tämän johdes niin lainhuudatuksen ja sitte tämän jään pojalle 11 päivänä Maaliskuuta 1864 oli pojalle 11 päivänä Maaliskuuta 1864 oli dennes ette kiinnitys Maranlalan tikunmunmitun välikirjan vakuulaan asiamainitun välikirjan vakuumantal skatte hemman Neljennen kiinnituksia omistettu, vaikkukin tila kerrottua kouten ensimmäistä lainhuksi tullut kruununluon toinen, saamaan torpan maat laillisesanmän kuuluksi oikeuden, koska välikirmyyiän perintöluontoiseksi tultuu, me nu ki ole tapahuut 2 päivänä Helmihuksiaan perintötalo Iimikirjan niitty oli varvielennut, on tehlakunnanoikeus, julus sa niin meneteltyä kuin asiakirjat tarkemmin osoittavat, 5. päivänä Helmikuuta 1902. julustamassaan päätöksessä katsonut tosin selville käyneen, että Alarantalan tila oli kruununluontoi ren siihen aikaan, jolloin kysymyksessä oleva kontrahti 15. päivältä Huhtikuuta 1859. tehtiin, millä kontrahdilla sanotun talon silloinen omistaja Aukusti Alarantala oli luovuttanut samaan tilaan kuuluvan Pihlajamäen torpan veljelleen, Anton Pihlajamäen isälle Sofania Fabian Juhonpojalle ja tämän vaimolle Ida Sofia Matintyttä relle sekä näiden lapsille ja jälkeläisille ainaiseksi omaisuudeksi; mutta koska Alarantalan tila vuonna 1862. tapahtuneen perinnöksiöston kautta oli muuttunut perintömaanluontoiseksi, jolloin puheenalaisen torpan tiluksetkin muuttivat luontoaan, sekä edellämainittu kontrahti oli pysyväisyytensä vakuudeksi 11. päivänä Maaliskuuta 1864. asianmukaisesti kiinnitetty sanottuun tilaan sen silloisen omistajan suostumuksella, mikä kiinnitys aina ennen kym72
menen vuoden umpeen kulumista laillisessa järjestyksessä uudistettuna nykyäänkin oli voimassa samoin kuin, Samuli Heikkilän ja hänen asiakumpraniensa myöntymyksen mukaan, itse kontrahtikin nautinnon ynnä muit ten siinä määrättyjen etujen suhteen, sentähden ja kun ei tuo kontrahti siltäkään ollut rikottu, että torpan asumus oli 1. päivänä Huhtikuuta 1897. tehdyllä välikirjalla siirtynyt Anton Pihlajamäelle torpan alkuperäisiltä nauttijoilta hänen ylempänä nimitetyiltä vanhemmiltaan, on Kihlakunnanoikeus, nojaten ylempänä mainitun asetuksen 41. SS:ään myöntänyt Anton Pihlajamäelle oikeuden saada Pihlajamäen torpan Alarantalan päätilasta lohkaisemalla eroitetuksi. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Samuli Heikkilä, Kustaa Adolf Walkama, Juho Kustaa Alarantata ja Kaarle Anton Alarentala olivat vetoamalla saattaneet jutun, on 27. päivänä Syyskuuta 1904. antamassaan tuomiossa vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen. Hovioikeuden tuomioon ovat Samuli Heikkilä ja hänen asiakumppaninsa anoneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Anton Pihlajamäki on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, etteivät Samuli Heikkilä ja hänen asiakumppaninsa ole esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi; ja velvoite taan Samuli Heikkilä ja hänen asiakumppaninsa suorittamaan Anton Pihlajamäelle, häneltä täällä juttuun men neiden kulujen korvaukseksi, kahdeksan kymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senuatti: C. J. Fingren L. Winkman C. J. Fingren L. Winkman Fredr. Luudenius. Karl Stingius Häf Hellen
Helmikuun 16 päivänä 1906 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, korvausta koskevassa jutussa, jossa Pieksämä en pitäjän Wanajan kylästä kotoisin oleva Maakauppias Asarias Pöntinen on hakijana ja Kangasniemen pitäjän Kutemajärven kylässä asuva Maakauppias Asarias Avikainen tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeus osastossa Helmikuun 16 päivänä 1906. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saa nut tietää seuraavaa: "Kangasniemen pitäjän käräjakunnan Kihlakunnanoikeudessa on Asarias Pöminen haasteen nojalla lausunut, että Asarias Avi kainen oli 28 päivänä Lokakuuta 1898 asianosaisten kesken tehdyssä kontrahdissa sitoutunut hankkimaan Asarias Pontiselle ennen 31 päivää Maaliskuuta 1899 niinsanotulle Havujoelle kymmenentuhatta kaikin puolin kunnollista tukkia; että Asarias Avikai nen määräajassa oli kerrotulle paikalle veLäsnä Cj T - G W - Pl - C A H af H. No 139 Pag. 130 R. D. 1905
dättänyt vain kuusituhatta neljäsataa kuusikymmentäkahdeksan tukkia; että asianosaiset sittemmin olivat sopineet, että Asarias Avikainen saisi vielä talvella vuonna 1900 toimittaa jäännösmäärän, mutta että Asarias Avikainen viimeksisanottuna aikana oli paikalle tuonut ainoastaan kuusisataa kolnetoista tukkia; ja kun Asarias Avikainen mainitussa välikirjassa oli sitoutunut sen tapauksen varalla, ettei hän toimittaisi koko puumäärää, suorittamaan yhden markan jokaisesta puuttuvasta tukista, on Asarias Pentinen vaatinut Asarias Avikaisen velvoitta mista Pörtiselle maksamaan kaksituhatta yhdeksänsataa yhdeksäntoista markkaa, tästä kuitenkin poistuettua ne kaksisataaneljä markkaa neljäkymmentä penniä, mitkä Avi kainen erään konttokuranlin mukaan oli suorittanut, eli siis kaksituhatta seitsemänsataa neljatoista markkaa kuusikymmentä penniä korkoineen, jonka ohessa Asarias Pöntinen on anonut korvausta oikeudenkäyntikuluistaan. Asiasta kuulustettuna, on Asarias Avikainen vastustanut tätä velkomusta; minkä jälkeen Kihlakunnanoikeus on 12 päivänä Helmikuuta 1903 julistamaisaan päätöksessä mainitsemillaan perusteilla hyljännyt Asarias Pöntisen kanteen Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Asarias Pöntinen oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiola Huhtikuun 15 päivänä 1905, koska asiassa kuulusteltujen todistajain kautta oli selville tullut että Asarias Pöntinen oli vapauttanut Asarias Asikaisen puheenalaisen kontrahdin lopullisesta täyttämisestä, vahvistanut sen loppupäätöksen, joson Kihlakunnanoikeus oli jutussa johtunut, min kä ohessa Asarias Pöntinen velvoitettiin suoritta maan Asarias Avikaiselle maksut hänen kappaseestaan Hovioikeuden tuomiota, kymmenen markkaa kahdeksankymmentä penniä. Hovioikeuden tuomioon on Asarias Pöntinen hakenut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja haloo, ellei Asarias Pöntinen ole esiintunut kylä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittaa tuomiola, joka siis jää pysyväiseksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti C. J. Tingren." Fredr: Lundenius. L. Wiesman samtlingvist. Haf Hellen 75
Helmikuun 20. päivänä 1906. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa ovat Rautalammin pitäjän Kirkonjoensuun kylässä asuvan Talollisen Wille Heimosen konkussipesän toimitsijamies Kruununnimismies Vilho Törngvist hakijana ja Talollinen Aatami Heimonen, samasta kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa, 20. päivänä Helmikuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itsellen sä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Haastatettuansa Aatami Heimosen Rautalammin ja Wesannon pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeuteen on Kruununnimismies Förngvist lausunut, että Aatami Heimonen, ostaessaan 25. päivänä Syyskuuta 1901. veljeltään Wille Heimoselta kaiken hänen irtaimen omaisuutensa tuhannesta kolmestasadasta kuuSäsnä: S. H. - S. W. - E. P. C. A. / E. J. A. 14 No 160 Paa. 237 R. D. 1905
destakymmenestä markasta, oli kauppahinnan lyhennykseksi sitoutunut maksamaan Wille Heimosen puolesta ne tuhat markkaa korkoineen, jotka Torppari Aapeli Pakarinen Wille Heimosen 27. päivänä Tammikuuta 1899. antaman velkakirjan mukaan oli ollut Wille Heimoselta saapa, mutta että Aatami Heimonen oli tämän sitoumuksensa jättänyt täyt tämättä, jonka johdosta Aapeli Pakarinen, Wille Heimosen sittemmin jouduttua konkurssitilaan, oli konkurssissa valvonut kerrotun saatavansa ja 2. päivänä Toukokuuta 1903. nostanut jako-osuutena konkussipesästä kuusisataa kolmekymmentäkaksi markkaa neljäkymmentä penniä; ja kun Aatami Heimonen tuolla laiminlyönnittään oli matkaansaattanut konkurssipesälle edellämäinitun menomäärän, on Kruununnimismies Förngvist vaatinut että Aatami Heimonen velvoitettaisiin suorittamaan Wille Humosen konkurssipesälle kuusisataa kolmekymmentäkaksi markkaa neljäkymmentä penniä korkoineen sekä korvaamaan konkurssipesälle sen oikeudenkäyntikustannukset. Asiasta kuultuna on Aatami Heimonen kieltänyt, että hän, ostaes saan Wille Heimosen irtaimen maisuuden, olisi sitoutunut vastaamaan Wille Heimosen puheena olevan velan maksusta, jonka tähden ja kun Aatami Heimonen maksamalla Wille Heinosen muita velkoja oli täydelleen suorittanut Wille Heimoselle tulevan kauppahinnan, Aatami Heimonen on anonut kanteen hylbäämistä. Kuulustettuansa jutussa myös Aapeli Pakarista, on Kihlakunnanoikeus 9. päivänä Lokakuuta 1903. julistamassaan päätöksessä katsonut selville käyneen että Aapeli Pakarinen Wille Heimosen edellämainitun 27. päivänä Tammikuuta 1879. antaman velkakirjan nojalla oli Wille Heimosen konkurssipesästä
nostanut kuusisataa kolmekymmentäkaksi markkaa neljäkymmentä penniä, josta rahamäärästä Aatami Heimonen 25. päivänä Syyskuuta 1901. Wille Heimosen kanssa tekemässään irtaimen omaisuuden kaupassa oli sitoutunut muun muassa vastaamaan, mihin nähden Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Aatami Heimosen kuittia vastaan suoritta maan Wille Heimosen konkurssipesälle kuusisataa kolmekymmentäkaksi markkaa neljäkymmentä penniä viiden prosentin vuotuisellä korolla Kihlakunnanoikeuden päätöksen julistamispäivästä, kunnes täysi maksu tapahtui, sekä korvaamaan konkussipesän asiassa kärsimät kustannukset kahdellakymmenelläviidellä markalla. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Aatami Heimonen oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa 16. päivältä Syyskuuta 1905. ratkaissut sen; ja koskei Kruununnimismies Törngvist Aatami Heimosen kieltoa vastaan ollut voinut toteen näyttää, että Aatami Heimonen ostaessaan Wille Heimosen irtaimen omaisuuden olisi sitoutunut nimenomaan vastaamaan Wille Heimosen puheena olevan velan suorittamisesta Aapeli Pakariselle, vaan asiassa painvastoin oli selville käynyt, että Aatami Heimonen mainitussa kauppatilaisuudessa oli ottanut maksaaksensa ylimalkaan semmoisia Wille Heimosen velkoja, joista Aatami Heimonen aikaisemmin oli taannut, sikäli kuin Wille Heimosen irtaimesta omaisuudesta. sovittu kauppahinta siihen niitti, sentähden ja kun Kruununnimismies Förngvist ei ollut kieltänyt tatami Heimosen ilmoitusta, että hän oli suorittanut Wille Heimosen puolesta muita tämän velkoja, joidenka yhteenlaskettu summa oli ollut suurempi kuin kerrotusta irtaimesta omaisuudesta sovittu kauppahinta, on Hovioikeus, kumo
ten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, hyljännyt Kruununnimismies Törngvistin Wille Heimosen konkussipesän puolesta asiassa ajaman kanteen. Hovioikeuden tuomioon on Kruununnimismies Törngvist Wille Heimosen konkussipisän puolesta: anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Aatami Heimonen on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut jutun ja katsoo, ettei Kruununnimismies Törngvist ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden yllämainittua tuomiota, joka siis jääpysyväiseksi; ja velvoitetaan Kruununnimismies Förngvist Wille Heimosen konkurssipesän varoista suorittamaan Aatami Heimoselle, hänellä täällä asiassa olleiden kulunkien korvaukseksi, kuusikymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki asianomaiE. Asrholm. set noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti. Lars Homén. J. Wiskman Edvard Pardani. Valtangusti Advard Paldoni. landlingvist.
Den 26. Februari 1906. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Wiborgs Hofrätt inkommit mål emellan Vicehäradshöfdingen Fritz Wiik, från Wiborgs stad, sökande samt Kontoristerna Edvard Tammilin och N. Tscherneckin, jemväl från sagde stad, uteblifne svarande, angående våxelfordran: Gifven uti Justiliedepartementet den 26 Februari 1906. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhemtat följande: Vid Rådstufvurätten i Wiborg har Zachäradshöfdingen Wiik, efter stämning å Kontoristerne Tammelin och Trehemiehin, yrkat, att desse, hvilka jemte Handlandehustrun Maria Henrika Argillander uti öppet bolag derifvit handel under firma M. H. År gillander ja Kumppi, måtte i grund af sex utaf Handelshuset Fr. Richardt den 11 Januari, 25 Februari, 24 Mars samt 6,12 och 25 April 1904 utstälda, af bemälda firma aupterade samt sedermera till Vicehäradshöfdingen Wiik öfverlåtna tre månaders vedlar sammanlagdt tretusen trehundra åttatio Bn C. J. F. G. W. B. - lit. Hof Hn Pag. 163. R. D. 1905. No 180.
mark tjuguåtta penni, åläggas att gemensamt eller den af dem, som tillgång egde, åt Kiehäradshöfdingen Wiik erlägga sagda penningobelopp jemte ränta å sexhundranittio mark från den 11. April, å fyrahundra sjuttiofem mark åttatiofem penni från den 25 Maj, å sjuhundra femtiofyra mark sextio penni från den 24 Juni, å sjuhundra sjuttiofem mark trettiosju penni från den 6 Juli, å tvåhundra sjuttio mark från den 12 Juli och å fyrahundra fjorton mark fyratiosex penni från den 25 Juli 1904, äfvensom godtgöra Kachäradshöfdingen Wiik hans rättegångskostnader Sedan Kontoristerne Tammelin och Tehemiekin blifvit hörde öfver käromålet och motsagt detsamma, har Rådstufvurätten medels den 1 November 1904 afkunnadt utslag i saken utlåtit sig och, enär utredt blifvit att förman M. H. Argillander ja Kumpasollegt å ifrågavarande vinter tecknats af Maria Henrika Argillanders man, förre Handlanden August Fredrik Argillander på grund af ett utaf Maria Henrika Agillander honom tilldeladt generelt bemyndigande, men Maria Henrika Argillander icke varit berättigad att utan Kontoristerne Tammelins och Trehermiehens begifvande meddela slikt bemyndigande, förkastat Vicehäradshöfdingen Wiiks förenämnda talan. Hofrätten, under hvars pröfning Vicehäradshöfdingen Wiik i vadeväg dragit må let, har uti dom den 13 Maj 1905 sig yttrat, ett alldenstund utredt blifvit, det August Fredrik Angillander tecknat förman M. H. Årgillan ler ja Kauppi=�ecept å ifrågavarande vedlar, men deremot icke ådagalagdt vore att Maria Henrika Argillander bemyneligat Angust Fredrik Argillander att å Maria Henrika Argillanders vägnar teckna firmansaeept å dessa vexlar, fördenskull och då den omständigheten, att Maria Henrika Årgillander efteråt godkänt sagda namnteckningar såsom vore de utförda af Maria Henrika Framillander för nämnda firma, icke kunde anses binda Kontoristerne Tammelin och Isckernecken till betalningsskyldighet för firman i antyckt afseende, har Hofrätten betet bero vid det slut Rådstufvurättens utslag innefattade, jemte det Vicehäradshöfdingen Wiik ålagts att åt Kontoristerne Tummeden och Tockemiehen gälda afgifterna för
deras gemensamma exemplar af Hofrättens dom med tio mark åttatio penni. Uti Hofrättens dom har Vicehäradshöfdingen Wiik anhållit om ändring. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och pröfvar rättvist, på de af Rådstufvurätten anförda skäl, fastställa det slut, hvari Hofrätten i saken stannat. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finlands C. J: Timgren Fredr. Lundenius. A. Weckman 1autraginti Haf Hellen Helmikuun 27. päivänä 1906. "Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossä Torppari Ananias Kalliola, Kuusjoen käpkelin Skraatarlan kylästä, on hakijana ja Kiislilliskinen Juko Henrik Suukula, samasta kylästä, vastaajana: Annettu Oikeus. osastossa, 27. päivänä Helmikuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Ananias Kalliolalle toimituttamansa kansteen nojalla on Juho Henrik Ketokulta Halikon, Uskelan ja Perttelin pitäjäin sekä Angelniemen, Muurlan ja Kuusjoen kappelien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut, että Ketokulta asianosaisten kesken tehdyn suostumuksen mukaan oli vuosina 1897., 1898. ja 1899. maksanut Kalliolan ostamien metsälohkojen hintaja Talollisille Tuustaa Kaaapalle 2,000. markkaa ja Juho Ylistalolle 1,500. markkaa sekä sitä paitsi laimannut Kalliolalle rahaa eri erissä kaikLäsnä: B. A. W. C. f. F. G.W.F. L. B. - C. A: /B. F. M. SS: 195 Säg. 93. R. G. J.