Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
silloinen omistaja Antti Erikinpoika olla nut vävynsä Heikki Matinpojan torkka riksi sanottuun talonhuoliskoon kuuluvaan Tyvijärven alueeseen ja oikeuttanut hänet raivaamaan peltoa ja niittyä niin paljon kuin hän jaksoi. Sittenkun AlaPaavolan tila oli joutunut Antti Erikinpojan tyttären Helena Antintyttäran ja tämän miehen Juho Juhonpojan omaksi, olivat, näiden aviopuolisojen kuoltua, heidän poikansa Juho ja Kustaa Juhonpojat sekä heidän tyttärensä Maria Henrika Juhontyttären puolesta hänen holhoojansa Heikki Matinpoika, samalla kiinJuho Juhonpoika kanssaperillisiltänsä oli lunastanut Ala-Paavolan tilan, välikirjalla 28 päivältä Syyskuuta 1849 tehneet sellaisen sopimuksen, että Maria Henrika Suhontytär perintöoikeutensa vastikkeiksi saisi, sittenkun Heikki Matinpoika ja hänen vaimonsa, joilla ei ollut lapsia, olivat kuolleet, yllämainitulla tavalla Ala-Paavolan tilan maalle syntyneen Pelttarin torpan kuisiksi ajoiksi hallittavakseen samoilla hdoilla, millä Heikki Matinpoika oli sitä 6 päivänä Huhtikuuta 1805 laaditun välikirjan mukaan hallinnut. Maria Henrika Juröntytär, joka oli ollut naimisissa Torkka i Kustaa Adolf Kostedtin kanssa, oli kuollut 5 päivänä Lokakuuta 1881 ja Pelttarin torppa oli hänen oikeutensaomistajain kesken tapahtuneiden sohimusten nojalla seujänneen joulukuun 30 päivänä joutunut Anlen Petttarille, joka on naimisissa Kustaa Adolf Rostedlin ja Maria Henrika Juhon tyttären tyttärin Maria Kustaantyttärel kanssa. Sittenkun Antti Paavola, Ala-Paavolan tilan omistajana, Anton Pelttaria vastaan nostamassaan oikeudenkäynnissä oli vaatinut muun muassa Anton Pelttaria velvoitettavaksi Paavolalle luovuttamaan ne niin sanotulla Puhankorven aluella olevat tilukset, joita Anton Pelttari hallitsi Pelttarin torppaan kuuluvina, on Keisarillinen Turun Hovioikeus 11 päivänä Toukokuuta 1901 annetussa tuomiossa, jonka Keisarillinen Senaatti tuomiolla 11 päivältä Marraskuuta 1902 on vahvistanut, katsonut selvitetyksi, että Pelttarin torhar asukkaat sanotulla Puhankorven alueella olivat AlaPaavolan tilan isäntien sitä kieltämättä 530
raivanneet sekä peltoa että niittyä sen oikeuden nojalla, joka 1805 ja 1849 vuosien välikiroissa oli torpan asukkaalle myönnetty saa la voimiensa mukaan tehdä uutta peltoa a niittyä; mihin nähden Hovioikeus on Etellänyt, että puheenalaisten välikirjojen mukaan Petttarin torppaan oli, muun muasja, luettava ne tilukset, joita Anton Pelttäri li peltona tahi niittynä viljellyt Pahankor ren alueella, mikäli ne olivat merkittyinä tömissiaonimaanmittarin äno Tallqvisten Anton Settarin pyynnöstä vuonna 1877 valmistamaan karttaan osasta niitä maita, joita todistajain ilmoituksien mukaan Maria Henrika Juhontytär oli viljelyt Petttarin torppaan kuuluvina, jota pait si Hovioikeus on määrännyt, että, ell eivät Antti Paavola ja Anton Pellari voineet kyvällä sohia äsken mainittujen Tahassa korvessa olevien ja Pelttarin torpalle sillä tavoin tuomittujen tilusten täsmällisesta asemasta ja laajuudesta, heillä oli valta siitä eri oikeudenkäynnillä riidella Sittenkun Komisoonimaanmittari Tallqvist Anton Pelttarin hakeman asianmukaisen määräyksen nojalla vuonna 1903 oli uskottujen miesten läsnäollessa ja avulla mitannut ja kartalle pannut ne Pelttarin torpan maat, jotka Anton Kittari edellämainitun Hovioikeuden tuomion perusteella vaati torppaan kuuluviku Tahankorven alueella, on Anton Pellari, omastä puolestansa ja vaimonsa Maria Kustaantyttären edusmiehenä, haastatettuansa Antti Paavolan sekä Juho Simulan ja Aleksandra Siviika Iisakintyttären, joista Antti Paavola sä viimeksi nimitetty omistavat että- Saavolan tilan, Ulvilan ja Makkilan pitäjien ynnä Kullaan kappelin ja Porin maaseurakunnan käräjäkunnan Kihlakunnanoikeuteen, vaatinut että, koska Anton Peltä rilla vielämainitun tuomion mukaan oli oikeus kaikkiin niihin tiluksiin, joita hän sanotulla tuomiotta ratkaistiin rudän alkaessa oli nauttinut Tuhankorven alueella ja jotka Komisioonimaanmittari tällqvist viitattujen nautintorajojen mukään oli merkinnyt vuonna 1903 laatimaan sa karttaan, mainitut tilukset julistettaisiin Pelttarin torppaan kuuluviksi, asemaltaan ja laajuudellaan sellaisena kuin as531
rensanottu kartta ja siihen kuuluva selitys, osoittivat. Kanteesta kuulustettuna on Antti Taavola katsonut Hovioikeuden ylläkosketeltun tuomion selväksi siinä, ettei Pelttarin torppaan kuulunut Pahankorven alueella muita tiluksia kuin ne, jotka olivat merkityt Komisiöommittari Tallqvisten vuonna 1849 tekemään karttaan; minkä tähden ja kun sanottuun karttaan oli merkitty ainoastansa Maria Henrika Juhontyttären Pahassakorvessa nauttimat kaksi hollopalstaa ja yksi niitty, joita 1903 vuoden karttaan merkityt tiluskuviol No 5/12, 5 ja 1 vastasivat, Antti Paavola on selittänyt olevansa taihuvainen luovuttamaan vastasanotut tilukset Anton Peltarille, sen suuruisina ja rajoittaan sellaisina kuin sanotut kuviol osoittivat, mutta muuten on Antti Paavola vastustanut kannetta; jota vastoin tuho Simula on omasta ja vaimonsa Keksandra Kiviika Iisakintyttären puolesta ilmoittanut, ettei heillä ollut mitään muistutettaaa jutussa eivätkä kieltäytyneet Anton selttärelle luovuttamasta mitä hänelle kuulut: Kihlakunnanoikeus on päätöksellä 532 15 päivältä Syyskuuta 1906 siinä mainitsemillaan perusteilla julistanut Komisioonimaanmittari Tallqvistin vuonna 1905 teke mään karttaan merkityistä tiluksista kuviot No ot 1, 2, 5 ja 11 Pelttarin torppaan kuuluviksi mutta hyljännyt kanteen, mikäli se koski nuitten sanottuun karttaan merkittyjen tiluksien luovuttamista Anton Pelttarille Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Anton Pelttari oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiolla 26 päivältä Toukokuuta 1909 ratlaissut asian; ja koska Keisarillisen Senaatin edelläkosketellussa tuomiossa 11 päivältä Marraskuuta 1902 oli määrätty, että Pelttarin torppaan oli luettava Pahankorven aluselta ne tilukset, joita Anton Pelttari oli siellä peltona tahi niittynä viljellyt, mikäli ne olivat merkityt Komesioonimaanmittari Tallqvistin yllämainittuun karttaan vuodelta 1899, eikä tähän karttaan ollut merkittynä muita tiluksia kuin ne, joita kuviolNo et 1, 2, 5 ja 11 Komisioonimaanmittari Tallqvistin vuonna 1905 laatimalla kartalla vastasivat, on Hovioikeus jättänyt asiansen loppupäätöksen varaan, johon Kihlakunnanoikeus oli johtunut, sekä velvoittanut
Anton Pelttarin korvaamaan Antti Paavolalle hänellä vastuinpuhevaltansa valvomisesta Korioikeudessa olleet kulut kuudellakymmenellä markalla. Hovioikeuden päätökseen on Anton Pelttari hakenut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Antti Paavola on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Anton Pelttari ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden edelläkenottiä tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Anton Pelttari suorittamaan Antti Paavolalle korvaukseksi hänellä jutun vuoksi täällä olleista kustannuksista seitsemänkymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti kuteni Karmen U. Petter Andersin. kuteni Karmen U. Kalter Andersin. Alfred Liuksiala. Johannes Pesonen. Titl. Ylänven Marraskuun 8 päivänä 1911. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa konkurssijutussa, jossa Tämpereen kaupungissa asuvat Väratuomari Oiva Sohlberg ja Talonomistaja Alfred Lagerlund, Teiskon pitäjän Tohtolan kylästä kotoisin olevan holhouksenalaisen Talollisen Kaarle Vihtori Ala-Korpulan konkurssiin luovutetun pesän velkojina, yhteisesti ovat hakijoina sekä Kaarle Vihtori Ala - Korpulan alaikäisen tyttären Hilma Esteri Ala- Korpulan holhooja Talollinen Evert Männistö, Teiskon pitäjän Männistön kylästä, ja muut sanotun konkussipesän velkojat kuin myös velallisen laillisesti määrätty holhooja Pohtolan kylästä oleva Maakauppias Heikki Liuttu tulematta jääneinä vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 8. päivänä Marraskuuta 1911. Keisarillinen Senaatti on itselleen Läsnä: S.S. V. t. L. R. H. F. V. H. No 1558. Pag. 70. R. D. 1911.
esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistii, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Kaarle Vihtori Ala-Korpulan Kurun ja Teiskon pitäjäin käräjjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vireillä ollessa konkursissa, joka alkoi 5. päivänä Helmikuuta 1910, on määrättynä valvontakäivänä 31. päivanä seurannutta Toukokuuta, muitten muassa, Evert Männistö holhottinsa puolesta ilmoittautunut konkurssipesän velkojaksi ja lausunut että Kaarle Vihtori Ala - Korpula oli Ala- Korpulan verotalosta, josta Hilma Esteri Ala - Korpula oli 8. päivänä Elokuuta 1904 kuolleen äitinsä Kaarle Vihtori Ala-Korpulan ensimäisen vaimon Vilhelmiina Maurintytär Ala-Korpulan jälkeen perinyt puolet, myynyt kasvavaa metsää: kauppakirjalla 30. päivältä Heinäkuuta 1907. P. Rosenlen 8o Aktiebolag nimiselle osakeyhtiölle 8000. markan hinnasta, josta kauppaa tehtäessä oli suoritettu 2000. markkaa ja Tammikuulla 1908. loput 6000. markkaa; talvella 1908. Palstatilalliselle Kalle Petäjäiselle 1000 markan arvon; kesällä 1909. samalle henkilölle 800. markasta; sekä vuonna 1908. Osakeyhtiölle Neptunille ja eräälle Rakennusmestarille Koskiselle yhteensä 500. markan hinnasta; että, sittenkun asianomaiset Oikeudet Pehtolan kylässä sijaitsevan Ala- Piirrin tilan omistajan vaatimuksesta olivat julistaneet piiretuksi erään 4. päivänä Huhtikuuta 1862. Ala-Korpulanja Ala-Kärrin tilojen silloisten omistajain kesken tehdyn tilusvaihdon ja määränneet vaihdossa Ala- Korpulan talon puolesta maksetun välinahan 4000. markkaa suoritettavaksi takaisin viimemainitun talon omistajalle, Kaarle Vihtori Ala-Korpula oli 21. päivänä Joulukuuta 1905. nostanut sanotun vävirahan; että Hilma Esteri Ala- Korpula oli 30. päivänä Joulukuuta 1909. Vilhelmina että- Korpulan jälkeen pidetyssä perinnönjaossa mainitun äitinsä perintömä saaneet, paitsi puolta Ala-Korpulan tilasta, irtainta omaisuutta 7,36 markan 55. pennin arvon, mikä jako kuitenkin oli ollut virheellinen siten, ettei jaossa ol534
tu Hilma Esteri Ala- Korpulalle luettu hyväksi korkoa hänen perintöosuudestaan Vilhelmiina Ala- Korpulan kuolinpäivästä jaon tapahtumiseen asti, kuten olisi pitänyt tehdä; sekä että Kun le Vihtori Ala. Korpula oli joennen jakoa 8. päivänä Elokuuta 1906. Hilma Esteri Ala- Korpulalle äsken mainitusta perintöosasta antanut 7,665. markan 38. pennin 5. prosentin vuotuisella korolla juoksevan velkakirjan, joka 5. päivänä seurannutta Syyskuuta oli kiinnitetty Ala - Korpulan tilaan. Viita ten edelläkerrottuihin asianhaaroihin on Evert Männistö Kihlakunnanoikeudessa vaatinut konkurssipesän varoista hänelle tuomittaviksi: 1/ puolet ylläkosketelluista metsänkauppahinnoista eli siis 1000. markkaa 5. prosentin korkoineen 30. päivästä Heinäkuuta 1907; 3,000. markkaa samallaisella korolla 1. päivästä Helmikuuta 1908; 500. markkaa myös 5. prosentin korkoineen seuraanneen Toukokuun 1. päivästä; 400. mark kan korkoineen 1. päivästä Heinäkuntä 1909. ja 250. markkaa korkoineen saman vuoden alusta; 2. samoin puolet dellämainituista purkajaisrahoista li 2000. markkaa 6. prosentin korkoineen 21. päivästä Joulukuuta 1905; sekä 3.) sanotut 7.665. markkaa 38. penniä korkoineen 5. sadalta vuodessa, luettuna 8. päivästä Elokuuta 1906, viimemainitun erän kuitenkin ainoastaan sikäli kuin se ei tullut maksetuksi Kaarle Vihtori Ala - Korpelan omistaman Ala- Korpulan talonpuolikkaan hinnasta; ja on Evert Männistö, ilmoittaen ettei Heikki Liuttu vielä ollut antanut tiliä Hilma Esteri Ala- Korpulan omaisuuden hoidosta, vaikka Kihlakunnanoikeus 5. päivänä Helmikuuta 1910. julistamallaan päätöksellä oli hänet velvoittanut tilin antamaan, näille saataville anonut sellaista etuoikeutta, jesta säädetiin 9. päivänä Marraskuuta 1868. velkojain oikeudesta ja etuudestu toistensa edellä maksuu saamiseen konkurssiin luovutetusta omaisuudesta annetun armollisen asetuksen 9. SS:sä niin kuin tämä lainkohta oli asetuksessa 3. päivältä Joulukuuta 1895. niin835
kä ohessa Männistö, siltä varultu että ylläkerrotut saatavat kävisivät riitai siksi, on varannut itselleen tilaisuuden eri oikeudenkäynnille näyttäis: ne toteen. Konkursissa toimitetussa esiinhuudossa ovat Varatuomari Sohlberg ja Alfred Lagerlund vastustaneet edellä kerrottua valvontaa muun muassa vaadittuun etuoikeuteen näihden, pääasiallisesti koska velallinen, siihen katseen että Evert Männistö ja 8. päivänä Syyskuuta 1909. oli määrätty Hilma Esteri Ala-Korpulan holhoojaksi, konkurssin alkaessa ei mää ollut mainitun tyttärensä holhooja, jota paitsi he ovat huomauttaneet valvoman 1) ja 2) kohdalla tehtyihin vaatimuksiin nähden, etteivät ne, kun Hilma Esteri Ala Korpula vasta Kihlakunnanoikeuden 15. päivänä Marraskuuta 1909. julistaman päätöksen nojalla oli tullut osulliseksi Ala-Korpulan tilaan, olleet holhoustoimesta johtuvia saatu via, vaan tavallisia korvausvoutimeksia, sekä 3) kohdalla ilmoitettuun saatavaan nähden, ettei Evert Männistö ollut edes yrittänyt uloskakea sitä ja sellaista hakemusta keskeyttämättä jatkanut. Tämän jälkeen on Kihlakunnanoikeus 9. päivänä Syyskuuta 1910. konkurssissa julistamassaan tuomiossa antanut lausuntonsa asiasta; ja koska Evert Männistön vahomien saatavien naksettaviksi tuomitsemista oli vastustettu, muun muassa, niille vaadittuun tuoikeuteen nähden, niin ja samalla kuin niiden oikeellisuus tuomiossa mainituilla perusteilla oli jätetty viimeistään lähinnä seuraavissa lakimääräilissä talvikäräjissä nostettavan eri oikeudenkäynnin varaan, Kihlakunnanoikeus on myöntänyt sanotuille saatarille pyydetyn etuoikeuden siinä tapauksessa, että kysymyksessä olevain rahamääräin sanotussa oikeudenkäynnissä näytettäisiin olevan holhotin saatavia holhoojalta, mikä etuoikeus oli tuleva myöskin maksettaviksi määrättäville koroille jakamispäivään asti. 536
Kovioikeus, jonka tutkittavaksi Väratuomari Sohlberg ja Alfred Lagerlund vetoamalla olivat saattaneet jutun, on 31. päivänä Joulukuuta 1910. antamallaan tuomiolla jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden tuomion varaan, kuitenkin siten että kysymyksessä, ole va etuoikeus oli ainoastaan niillä holpousvaroilla, jotka eivät olleet otteet maksamatta pitempää aikaa kuin yhden vuoden sen jälkeen kuin ne olivat hyväksytyllä tahi suorittamattomalla lopullisella tilinteolla tahi lainvoimaisella tuomiolla vahvistetut sekä että edellä mainittu oikeudenkäynti oli puhevallan menettämisen uhalla Kihlakunnanoikeudessa vireille pantava viimeistäänkin niissä varsinaisissa käräjissä, jotka kolmen kuukauden perästä Hovioikeuden tuomion antamisspäivästä luettuna ensin pidettäisiin. Hovioikeuden tuomioon ovat Turutuomari Sohlberg ja Alfred Lagerlund anoneet muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, etteivät Varatulmari Sohlberg ja Alfred Lagerlund ole esiintuoneet syytä muuttaa Kovioikeuden edellä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ollen yllä sanottu oikeudenkäynti puhevallan menettämisen uhalla pantava vireille Kihlakunnanoikeudessa viimeistään niisjä lakimääräisissä käröjissä, jotka neljän kuukauden perästä tänän jälkeen ensin pidetään. Tiitä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti. Santeri Saarinen Walter Andersin. Alfred Kiuksiala. K. Helanen. Alfred Kiuksiala. K. Helanen. 537
Marraskuun 8 päivänä 1911. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa, testamentin moitetta koskevassa jutussa, jossa ovat Jämijärven kappelin Tykköön kylässä asuvat Talolliset Manasse Juhonpoika Ojakoski ja Juho Eliaksenpoika Kivimäki, viimemanittu Talollisenlasten Hilja Maria Juhontyttären sekä Nestor Rikardi ja Toivo Vihtori Juhonpoikain Ojakosken holhoojana, hakijana sekä Torppari Juha Juhonpoika Mäentausta, Ikaalisten pitäjästä, Räätäli Heikki Mäkelä, Ikaalisten kauppalasta, vaimonsa Maria Juhontyttären edusmiehenä sekä Amerikassa oleilervain Torpparinpojan Juho Frans Mäkysen ja tämän alaikäisen sisaren Torpparintyttären Hulda Maria Mäkysen, Kankaan pään pitäjän Niinisalon kyD. W. t. A. J. P. B. t - R. K. Läsnä: 538 No 1559. Sivu 275. R. D. 1909.
lästä, oikeudenvalvojana, Torppari Frans Juhonpoika Mettälä, Ikaalisten pitäjästä, sekä Talollisenpoika Frans Oskar Kallenpoika Kärrysoja, Jämijärven kappelin Suurimaan kylästä, vaimonsa Miina Juhontyttären edusmiehenä, vastaa: jina: Annettu Oikeusosastosja, 8 päivänä Marraskuuta 1911. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Sittenkun Talollinen Juho Kustaa Juhonpoika Ojakoski 12 päivänä Lokakuuta 1902 oli kuollut, jättäen jälkeensä lesken Wilhelmiina Mikontytär Ojakosken sekä lähimpinä perillisinään ensimäisessä avioliitossaan edesmenneen Anna Kaisa Kullen tyttären kanssa siitetyt lapset Juka Mäentaustan, Maria Mäkelän, Frans Mettälän ja Miina Kärrysojan sekä kuolleen tyttären samasta avioliitosta Torpparinvaimon Severina Juhontytär Kuusiston eli Mäkysen lapset Juho Frans ja Kulda Maria Mäkysen, kuin myös seuraavat lapset avioliitostaan Wilhelmiina Mikontyttären kanssa. Hilma Juhontyttären, naimisissa Tykköön kylässä asuvan Lohkotilalli sen Antto Vihtori Jokelan kanssa. Selma Juhontyttären, naimisissa Anerikassa oleskelevan Itsellisen Johan nes Jyrän kanssa, Alma Maria Juhontyttären, naimisissa Ikaalisten pitäjän Kovalahden kylästä kotoisin olevan Torpparinpojan Juho Edvard Murronojan kanssa, ynnä edellämainitut Manasse Ojakosken Hilja Maria Juhontyttären sekä Nestori Rikardi ja Toivo Vihtori Juhonpojat, niin oli Vilhelmiina Oikeutytär 15 päivänä Lokakuuta 1902 Ikaalisten pitäjän ja Jämijärven kappelin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa valvenut hänen ja miehensä Juho Kustaa Ojakosken vä539
lisen, 21 päivänä Huhtikuuta 1888 tehdyn keskinäisen testamentin, josja oli määrätty että jälkeenjäänyt aviopuoliso sai asua jakamattomassa pesässä kuolemaansa asti tai siksi kunnes heidän keskenään siittämänsä lapset olivat tulleet siihen ikään että he voivat vastaanottaa aviopuolisoiden omistaman Tykköön kylässä olevan Ojakosken perintötalon niillä ehdoilla kuin jälkeen jäänyt aviopuoliso silloin näkisi hyväksi määrätä sekä että irtain omaisuus oli jaettava lain mukaan aviopuolisoiden välillä siitetyille perillisille jälkeenjääneen aviopuolison määräyksen mukaan; minkä jälkeen Wilhelmiina Mikontytär, joka oli kuollut 20 päivänä Huhtikuuta 1905. oli saman kuun 17 päivänä tehnyt kirjallisen testamentin, jossa hän oli määrännyt että Ojakosken talo hänen kuoltuaan oli täydellä omistusoikeudella lankeava hänen pojilleen Manasse ja Nestori Rikärdi Ojakoskelle, joista edellinen saisi hallita taloa siksi kunnes jälkimäinen tulisi lailliseen ikään ja jotka sitten maksaisivat testamentissa luetellut rahamäärät Vilhelmiina Mikontyttären toisille lapsille. Sittemmen ovat Juha Mäentausta, Heikki Mäkelä, Frans Mettälä ja Frans Oskar Kärryseja, toimitettuaan Manasse Ojakoskelle, Juho Kivimäelle, Antto Vihtori ja Hilma Jokelalle, Antto Vihtori Jokelalle myös Amerikassa olevain Juho Edvard ja Alma Maria Murronojan oikeudensalvojana, sekä sillä välin kuolleen Selma Jyrän tyttären Fanny Maria Selmäntyttären laillisesti määrätylle holhoojalle, Tykköön kylässä asuvalle Torpparille Vihtori Huhtasalolle haasteen edellämainitun käräjäkunnan 1906 vuoden varsinaisiin syyskäräjiin, Kihlakunnanoikeudessa lauseneet että, vaikka Vilhelmiina Mikontytär ensiksi mainitulla keskinäisellä testamentilla oli saanut ainoastaan oikeuden asua jakamat540
tomassa pesässä, hän siitä huolimatta jälkimäisellä testamentilla oli antanut Manasse ja Nestori Rikardi Ojakoskelle täydellisen omistusoikeuden koko Ojakosken taloon irtaimistoineen; minkä vuoksi ja koska Wilhelmiina Mikontyttären perilliset eivät olleet valvoneet mainittua 21 päivänä Huhtikuuta 1888 tehtyä testamenttia enempi Juho Kustaa Ojakosken kuin Wilhelmiina Mikontyttärenkään jälkeen ja he sen vuoksi olivat menettäneet kaiken viimeksimainitulla testamentilla mahdollisesti saamansa oikeuden Juho Kustaa Ojakosken jäämistöön, Juha Mäentausta ja hänen juttu kumppaninsa ovat vaatineet että Vilhelmiina Ojakosken 17 päivänä Huhtikuuta 1905 tekemä testamentti julistettaisien mitättömäksi ja Manassa Ojakoski ja hänen asiakump haninsa velvoitettaisiin lailliseen jakoon asianosaisten kesken jättä mään sekä Ojakosken talo että Juho Kustaa Ojakosken ja Vilhelmiina Mikontyttären jälkeen jäänyt irtain omaisuus. Kanteesta kuulustettuina ovat Manassa Ojakoski ja hänen asiakumpraninsa vastanneet, että Juho Kustaa Ojakoski ja Wilhelmiina Mikontytär olivat 21 päivänä Huhtikuuta 1888 tekemällään keskinäisellä testamentilla määränneet omistusoikeuden pesän omaisuuteen jommankumman heistä kuoltua testamentintekijäin lapsille sekä jälkeen jääneelle aviopuolisolle oikeuden elinaikansa hallita pesää jakamattomana ja vallan määrätä, mitenkä pesän omaisuus lasten kesken hänenkin kuoltuaan oli jaettava. Tätä määräämisvaltaan; sa olikin Wilhelmiina Mikontytär sitten käyttänyt määräämällä 17 päivänä Huhtikuuta 1905 tekemällään testamentilla kuinka pesän omaisuus hänen kuoltuaan oli lasten kesken jaettava. Näin ollen ja koska Wilhelmiina Mikontytär valveessaan Kihlakunnanoikeudessa 15 päivänä Lokakuuta 1902 Juho Kustaa Oja641
kosken jälkeen 21 päivänä Huhtikuuta 1888 laaditun testamentin oli valvonnan toimittanut sekä omasta puolestaan että alaikäisten lastensa holhoojana näiden puolesta, vaikkei siitä oltukaan erittäin Kihlakunnan oikeuden pöytäkirjaan merkintää tehty, ovat Manasse Ojakoski ja hänen asiakumppaninsa anoneet kannetta hyljättäväksi sekä sen ohessa pyytäneet korvausta oikeudenkäyntiku luistaan. Kihlakunnanoikeus on 8 päivänä Lokakuuta 1906 julistamassaan päätöksessä lausunut selvitetyksi, että Wilhelmiina Mikontytär 21 päivänä Huhtikuuta 1888 tehdyllä testamentilla oli saanut ainoastaan elinkauti sen hallintaoikeuden Juho Kustaa Oja kosken osuuteen heidän pesässään; jonka tähden ja kun Wilhelmiina Mikontytär siis ei ollut ottut oikeutettu moitteenalaisella testamentilla määräämään Juho Kustaa Ojakoski - vainajan osuudesta pesässä eikä oltu näytetty että testamenttia 21 päivältä Huhtikuuta 1888 olisi Manasse Ojakosken ja hänen asiakumppaniensa puolesta valvottukaan Juho Kustaa Ojakoski-varnajan jälkeen, Kihlakunnanoikeus on julistanut Wilhelmiina Ojakosken 17 päivänä Huhtikuuta 1905 tekemän testamentin mitättömäksi, sikäli kuin sillä oli määrätty Juho Kustaa Ojakoski - vainajan osuudesta pesässä, ja velvoittanut Manasse Ojakosken ja hänen asiakumppaninsa hetimiten lailliseen jakoon kaikkeen Juho Kustaa Ojakoski - vainajan perillisten kesken luovuttamaan sanotun vainajan pesäosuuden; ja saivat Manasse Ojakoski ja hänen asiakumppaninsa asian näin päättyessä itse kässiä heillä Kihlakunnanoikeudessa olleet oikeudenkäyntikustannukset. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Manasse Ojakoski ja Juho Kirimäki olivat vetoamalla saattaneet jutun, on 26 päivänä Heinäkuuta 1909 antamallaan tuomiella jättänyt 512
asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan ja velvoittanut Alanasse Ojakosken ja Juho Kivimäen, viimemainitun holhottiensa varoista, suorittamaan Juha Mäentaustalle ja hänen asiakumppaneilleen, heillä Hovioikeudessa olleiden kustannuksien korvaamiseksi, viisikymmentä markkaa. Hovioikeuden tuomioon ovat Manasse Ojakoski ja Juho Kirimäki hakeneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Juha Räentausta ja hänen asiakumppaninsa ovat vastataneet. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja sen ohessa että Keisarillinen Senaatti jättää varteen ottamatta, mitä Juho Kivimäki muutoksenhakemuksessaan on esiintuonut Hilja Maria Ojakosken puolesta, koska Hilja Maria Ojakoski, joka 15 päivänä Syyskuuta 1907 on tullut täysi valtaiseksi, ei ole Juho Kivimäkiä valtuuttanut puolestaan muutosta jutussa hakemaan, katsoo Keisarillinen Senaatti ettei Manasse Ojakosken eikä Juho Kivimäen Nestori Rikardi ja Toivo Vihtori Ojakosken puolesta tekemä muutoksenhakemus anna oihettä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Aanasse Ojakoski ja Juho Kivimäki suorittamaan Juha Mäentaustalle ja hänen asiakumppaneilleen, heillä täälä jutun vuoksi olleiden kulunkien korvaukseksi, kuusikymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti. Wedermanen Akki Käpy Namies Lehonen H. Amberg Namies Lehonen H. Amberg K. R. Helanen 543