Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
että he olivat kukin naimisissa kuolleen Talollisenvaimon Maria Wilhelmi na Bergin ja tämän sittemmin niinikään kuolleen miehen Talollisen Niilo Bergin tyttärien kanssa; että Niilo Berg oli ollut toisen kerran naimisissa Jenny Elisabet Siinangin kanssa, sekä että August ja  Jenny Elisabet Siinanki, jotka olivat haltuunsa ottaneet kaiken niin hyvin Niilo Berg vainajan kuin myös hänen ensimäisen vaimonsa jälkeen jääneen omaisuuden, 9. ja 15. päivänä Toukokuuta 1902. olivat toimituttaneet jaon, jossa se osa Niilo ja Maria Wilhelmiina Bergin yhteisestä omaisuudesta, mikä kuului viimemainitulle, jaettiin Israel Puoskarin ja hänen asiakumppaniensa vaimoille Maria Wilhelmiina Bergin ainoina perillisinä; mutta koska tässä jaossa sanottu osa oli aivan virheellisesti laskettu muun muassa sen kautta, että August ja Jenny Elisabet Siinanki, jolle viimemitetylle Niilo Berg vainaja testamentillä, mikä oli saanut lain voiman, oli antanut osansa pesuudesta, kokonaisuudessaan, olivat pesään kuuluviksi luettaneet myöskin ne rahamäärät, yhteensä viisituhatta markkaa, jotka Niilo ja Maria Wilhelmiina Berg. eläessään olivat Israel Puoskarin ja Erkki Sakarin vaimoille ehdoitta lahjoittaneet, ovat Israel Puoskari ja hänen asiakumppaninsa vaatineet, että mainittu jako kumottaisiin sekä August ja Jenny Elisabet Liinanki velvoitettaisiin laillisesti jakamaan Israel Puoskarille ja hänen asiakumppaneilleen Maria Wilhelmiina Bergin jälkeen jäänyt omaisuus. Kanteesta kuulustettuina, ovat August ja Jenny Elisabet Liinanki väittäneet jakoa lailliseksi ja anoneet kanteen kumoamista. Kihlakunnanoikeus on 14. päivänä lokakuuta 1902. julistamassaan päätöksessä mainitsemillaan perus39
teilla hyljännyt puheenalaista jakoa vastaan tehdyt muistutukset ja vahvistanut jaon; minkä ohessa Israel Tuoskari ja hänen asiakumppaninsa velvoitettiin joko yhteisesti tahi se heistä, jolla varoja oli, kolmellakymmenellä markalla korvaamaan August ja Jenny Elisabet Liinangin kulut asiassa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Israel Tuoskari ja hänen asiakumppaninsa olivat vetoamalla saattaneet jutun, on tuomiossa 28. päivältä Maaliskuuta 1905. katsonut, etteivät Israel Puoskari ja Erkki Takari olleet velvolliset kysymyksessä olevaan pesänjakoon takaisin tuomaan niitä rahasummia, mitkä Niilo ja Maria Wilhelmiina Berg eläissään olivat, siitä toisen määräämättä, Puoskarille ja Sakarille heidän vaimoinja perintöä vastaan antaneet, vaan että nämä summat, Perintökaaren 12. luvun 9. SS: er säännöksen mukaisesti, ainoastaan olivat otettavat lukuun heidän perintöosuuksiensa määrättäessä antajain jälkeen, sekä että Jenny Elisabet Siinangille, jolle Niilo Berg oli testamentannut kaiken jälkeensä jäävän omaisuuden, siis ja kun ei Niilo Berg ollut voinut testamentissaan säätää muusta kuin hänen käytettävänään olevasta omaisuudesta, ei myöskään ollut tuleva mitään osaa Israel Puoskarille ja Erkki Sakarille annettuihin rahoihin; jonka tähden ja kun pesän riidattomaksi säästöksi myönnetyistä yhdeksästätuhannesta seitsemästäsadasta viidestä markasta kahdeksastakymmenestäkahdeksasta pennistä poisluettiin Jenny Elisabet tiinangille etuosana suotu kahdeskymmenes osa siitä eli neljäsataa kahdeksankymmentäviisi markkaa kaksikymmentäyhdeksän penniä ja jäännöksestä yhdeksästatuhannesta kahdestasadasta kahdestakymmenestä markasta viidestäkymmenestäyhdeksästä pennistä kolmas osa oli
tuleva Maria Wilhelmiina Bergin perillisille, Hovioikeus, oikaisten moitteenalaisen pesänjaon siinä kohden, on määrännyt, että jaettavasta omaisuudesta, josta, sopimuksen mikaan, pesän haltijan August Siinangin piti arviohinnan mukaan vastata, oli Israel Puoskarille ja hänen asiakumppaneilleen suoritettava heille siten tulevat kolmetuhatta seitsemänkymmentäkolme markkaa viisikymmentakolme penniä heidän keskensä laillisesti jaettavaksi; ja vapautettiin sen ohessa Israel Puoskari ja hänen asiakumppaniissa suorittamasta Kihlakunnanoikeuden August ja Jenny Elisabet Leinangille määräämää oikeudenkäyn tikulujen korvausta. Hovioikeuden tuomioon on August Siinanki anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei August Siinanki ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden yllämainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi. Tätä kaikki asian omaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: R. A. Bonde. A. Bödd. C. J. Tingren A. Bödd. C. J. Tingren R. H. Rödd. C. J. Timgren 2o Wieskman - Rdr. Lundens. 2o Wieskman - Rdr. Lundens. L. Wirkman Fredr. Lunden. Wirkman Fredr. Lunden. 1all. Augusti
Helmikuun 6. päivänä 1906. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, omistusoikeutta maapalstaan koskevassa jutussa, jossa Kuvernementinsihteeri Kaarlo Bäcklund, Svanlahden seurakuntaan kuuluvasta Koirinvaaran kylästä, on hakijana sekä Talollinen Antti Nissinen, hänen poikansa Juho, Matti ja Antti Antinpojat Nissinen ynnä Kansakoulunopittaja Eero Huovinen, sanottuun seurakuntaan kuuluvasta Svanlahden kylästä, kuin myös vanhemman Antti Nissisen tytär Maria Nissinen ja hänen miehensä Katekeet ta Jooseppi Stulander, Korpiselän pitäjän kirkonkylästä, tulematta jääneinä vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 6. päivänä Helmikuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, sikäli kuin Sämä: R:t. W. C. J. F. - G. W.- F. A. CntF. O. L. No 109. Pag. 151. R. D. 1905.
nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Sittenkuin Kuvernementinsihteeri Backlund kauppakirjalla 5. päivältä Helmikuuta 1894. oli vanhemmalta Antti Nissiseltä neljänsadan markan kauppahinnasta ostanut hänen hallitsemaansa lahjoitusmaa tilaan No 35. Svanlahden kylässä kuuluvan Ruostevaara nimisen ulkopalstan, mutta Keisarillisen Senaatin Talousosasto päätöksessä 20. päivältä Lokakuuta 1899. määrännyt, että mainittu ulkopalsta oli jälleen liitettävä emätilaan Antti Nissisen Kuvernementinsila teeri Backlundille takaisin maksettavaa lunastuskintaa neljääsataa markkaa ja palstaan pantujen tarpeellisten kustannusten korvausta vastaan, josta asianomaiset, elleivät he siitä keskenään sopisi, saisivat asianomaisessa tuomioistuimessa riidellä, on Kuvernementinsihteeri Bäcklund, Antti Nissiselle ja hänen delläluetelluille asiakumppaneilleen toimituttamansa haasteen nojalla, Suistamon pitäjän käräjjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut, että sanottu Antti Nissisen ja Kuvernementinsihteeri Bäcklundin välinen kauppa oli katsottava laillisesti päteväksi, koska Antti Nissisen hallintooikeus mainittuun lahjoitusmaatilaan oli verrattava omistusoikeuteen ja Antti Nissinen myöhemmin, 15. päivänä Elokuuta 1900., oli saanut perintöpäätöksen tilalle; jonka vuoksi ja kun Keisarillisen Senaatin kerrotulla päätöksellä niin muodoin ei voinut olla mitään velvoittavaa voimaa Kuvernementinsihteeri Böcklundia vastaan eikä Antti Nissinenkään ollut sanottua päätöstä noudattanut, koska hän oli jättänyt maksamatta Bäcklundille päätöksessä mainittua lunastushintaa ja kustannusten korvausta sekä poikiensa Juho, Matti ja Antti Nissisen kera kauppakirjalla 30. päivältä 13
Syyskuuta 1901. luovuttanut omistusoikeuden puheenalaiseen palstaan Eero Huoviselle, Kuvernementinsihteeri Bäcklund on vaatinut, että Kihlakunnanoikeus julistaisi Bäck lundin, jonka hallinnossa sanottu palsta vielä oli, sen lailliseksi omistajaksi. Antti Nissisen ja hänen asiakumppaniinsa vastustettua hannetta, on Kihlakunnanoikeus päätöksessä 3. päivältä Maaliskuuta 1905. katsonut, ettei Antti Nissinen, siihen nähden että hänen hallitsemansa tila No 55. Svanlahden kylässä oli ollut lahjoitusmaatilana siihen aikaan, jolloin hän oli siitä myynyt kysymyksessä olevan palstan Kuvernementinsihteeri Backlundille, ollut oikeutettu sanottua kauppaa tekemään ja ettei tuolla kaupalla sen tähden ollut laillista voimaa, minkä vuoksi Kihlakunnanoikeus on hyljännyt Kuvernementinsihteeri Bäcklundin kanteen, mutta samalla määrännyt, ettei Kuvernementinsihteeri Bäcklund ollut ollut velvollinen mainitusta palstasta luopumaan, ennenkuin hän saisi lyvityksen palstasta, maksamistaan hintarahoista ynnä palstaan käyttämistöön tarpeellisista ja hyödyllisistä kustannuksista. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kuvernementinsihteeri Bäcklund oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa 15. päivältä Huhtikuuta 1905., kun Kuvernementinsihteeri Backlund ei ollut saanut lainmukaista vahvistusta kysymyksessä olevalle välipuheelle, jonka kautta Antti Nissinen oli luovuttanut hallitsemaansa taloon No 35. Svanlahden kylässä kuuluvan Ruostevaaran palstan Kuvernementinsihteeri Bäcklundille, vaan sanottu palstan luovutus oli päinvastoin, ennenkuin Antti Nissinen oli saanut perintöpäätöksen emätilalle, Keisarillisen Senaatin edetämainitulla 20. päivänä Lokakuu
ta 1899. annetulla päätöksellä julistettu peräytyväksi, näillä ja Kihlakunnanoikeuden mainitsemilla perusteilla vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen; ja velvoitettiin Kuvernementinsihteeri Bäcklund suorittamaan Antti Nissiselle ja hänen asiakumppaneilleen maksut, viisitoista markkaa kahdeksankymmentä penniä, heidän yhteisestä kappaleestaan Hovioikeuden tuomioHovioikeuden tuomioon on Kuurta. nementinsihteeri Bäcklund anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Kuvernementinsihteeri Bäcklund ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti. R. A. Bonde J. Widsman 1aukungirst C. J. Timgren. Fredr. Lundenius F. Erk. Lilius Helmikuun 6. päivänä 1906. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Kovioikeudesta tulleessa, kiinteimistön takaisinsaantia konkurssipesälle koskesassa jutussa, jossa Talollisen Kalle Könösen konkurssipesän toimitsija Tehtailija Juhana Pösö, Kiitolan pitäjän Hiitolan kylästä, on hakijana ja Talollisen Kalle Toro vainajan leski Riitta Taavetintytär Kapanen sekä pojat Jaakko ja Mikko Toro, sanotun pitäjän Koukunniemen kylästä, vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 6. päivänä Helmikuuta 1906 - Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, sikäli kuin nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa Haastateltuansa Kalle Toron Niitalan pitäjän karajäkunnan Kihlakunnanoikeuteen on Pehtailija Pösä, mainitussa toimessaan, siellä lausunut, että Kalle Könönen, joka 12. päivänä Kesäkuuta 1902. oli asetettu konkurssitilaan, oli 24. päivänä Syyskuuta 1901. laaditulla välikirjalla neljästätuhannesta markasta myynyt KalLäsnä: Red. W. C; T. G.W. F. L. C AF. O. L. 15 No 102 Pag 1872 1905.
le Torolle Hiitolan kylässä omistamansa rälssitalon No 26, mutta koska sanottu luovutus oli ainoastaan välekauppa, joka näkyi siitäkin, että Kalle Konönen oli pidättänyt itsellensä oikeuden määräajan kuluessa samasta hinnasta lunastaa talon takaisin ja luovutuksenkin jälkeen edelleen viljellyt taloa, on Tehtailija Pösä kieltäen Kalle Toon maksaneen Kalle Könöselle sovittua kauppahintaa, vaatinut, että mainittu kauppa julistettaisiin mitättömäksi ja Kalle Torolle myyty talo tuomittäisiin konkurssipesälle takaisin. Kanteesta kuulustettuna, on Kalle Toro väittänyt puheenalaisen talonkaupan jolle hän 23. päivänä Lokakuuta 1901. oli saanut ensimäisen lainhuudon, olleen todellisen sekä myöskin suorittaneensa talosta täyden hinnan, jonka vuoksi Kalle Toro on vastustanut kannetta Sittekun Kalle Könöstäkin oli asiasta kuulustettu, on Kihlakunnanoikeus 3. päivänä Huhtikuuta 1903. julistamassaan päätöksessä mainitsemillaan perusteilla kumonnut moitteenalaisen kaupan ja tuominnut puheenalaisen talon Kalle Könösen konkurssipesälle Hovioikeus, jonne, Kalle Toron sillä välin kuoltua, Riitta Kapanen sekä Jaak ko ja Mikko Toro olivat vetoamalla saattäneet jutun, on tuomiossa 30. päivänä Kesäkuuta 1905. lausunut, että koska Tehtailija Posö ei ollut voinut toteennäyttää, että 24. päivänä Syyskuuta 1901. tehty talonkauppa, jolla Kalle Torooli ostanut Kalle Könösen Niitolan kylässä omistaman rälssitalon No 26. olisi ollut panttausvälipuhe, sentähden ja kun kaupassa tehty sopimus talon takaisin lunastamisesta, 20. päivänä Kesäkuuta 1864. sopimattomista ehdoista kiinteän omaisuuden kaupoissa annetun asetuksen 2 SS: mukaan, oli voimaton on Hovioikeus, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, hyljännyt Tehtailija Pösön asiassa ajaman kanteen ja julistanut puheenalaisen kaupan pysyväiseksi Hovioikeuden tuomioon on Tehtailija Pösä anonut muutosta tänne jättämällään perustelmalla, johon Riitta Kapanen sekä Jaakko ja Mikko Toro ovat säädetys16
sä järjestyksessä vastannuel Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo siinä jääneen toteennäyttämättä, että puheenalainen talonkauppa on ollut välikauppa, johon nähden Keisarillinen Senaatti harkitsee oikeaksi jättää asian sen loppupäätelmän varaan, johon Hovioikeus on tuomiossaan johtunut, mikäli Tehtailija Posön jutussa ajama kanne on hyljätty; ja velvoitetaan Tehtailija Tösö, mainitussa toimessaan, suorittamaan Riitta Kapaselle ja hänen asiakumppaneilleen, heillä täällä asiasta olleiden kulujen korvaamiseksi, kuusikymmentä markkaa Tatä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti: R. A. Bödd. C. J Tingren. R. A. Bödd. C. J Tingren. A. Willman 1au Augusti Fredr. Lundenius. 5. Erk. Lilius Helmikuun 9 päivänä 1906. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa Talollinen Herman Suonsi, Karkun pitäjän Mäenkylän kylästä, on hakijana sekä Kirkatalonvuokraaja Antti Edvin Mäkinen, Knapbölen yksinäiseltä virkatalolta Sauvon pitäjässä, vastaajana: Annettu Oikeus osastossa, 9 päivänä Helmikuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää, mikäli nyt on kysymyksessä, seuraavaa: Antti Edvin Mäkinen on ensin Turun ja Porin läänin Kuvernöörille jätetyssä kirjallisessa hakemuksessa ja, asia riitaisena siirrettyä oikeuden tutkittavaksi, Herman Luonsille toimitetun haasteen nojalla Karkun, Kauhijärven ja Laviän pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinut että Herman Luonsi velvoitettaisiin antamansa, 27 päiväksi Huhtikuuta 1901 päivåtyn, halSäsnä: S. H. A. S. - G. B. - E. P. - C. A: F. O. L. No 117. Pag. 160. R. D. 1905
tijalle asetetun ja kuukauden kuluessa maksettavan velkakirjan nojalla Antti Edvin Mäkiselle, velkakirjan nykyisenä haltijana, maksamaan velkakirjan sisältö 8,160 markkaa ynnä kuuden prosentin vuotuinen korko velkakirjan antopäivästä sekä korvaamaan Mäkisen oikeudenkäyntikulut. Kanteesta kuulustettuna, on Herman Luonsi vastannut, että hän 27 päivänä Huhtikuuta 1901 oli ostanut Talonomistaja Otto Kahderpäältä Kokemäen pitäjässä sijaitsevan Öykkärin yksinäisen perintötilan 29,250 markan kauppahinnasta, sekä että hän kauppatilaisuudessa, sittenkun kauppasummasta 8,350 markkaa oli kauppakirjaan kuitattu ja Herman Suonsi sen ohessa oli ottanut vastatakseen erinäisistä Otto Kahderpään ilmoittamista talon veloista, Otto Wahderpään pyynnöstä jäännöskinnan suorittamiseksi tosin oli antanut hänelle nyt kysymyksessä olevan velkakirjan; mutta kun Herman Suonsi jälestäpäin oli saanut tietää, että taloa, paitsi Otto Wahderpään ilmoittamia velkoja, rasitti ainakin 9,100 markkaa talon edelliselle omistajalle Juho Kustaa Kallolle olevaa maksamatonta talon kauppa. hintaa, minkä velan Otto Wahderpää tykkänään oli Herman Luonsilta sålannut, oli Herman Luonsi, kun hän siten oli tullut viekotelluksi antamaan velkakirjan, josta hän ei ollut saanut mitään vasti ketta, säädetyssä järjestyksessä siitä ilmoittanut asianomaiselle ulosotonhultijalle ja toimittanut tämän ilmoituksesta antaman todistuksen virallisiin sanomalehtiin, minkä vuoksi ja kun velkakirjassakin mainittiin, että Öykkä rin talon maksamaton kauppahinta oli saatavan peruste, mutta Herman Suonsi ei edes ollut saanut haltuunsa taloa, joka 5 päivänä Huhtikuuta 1902 oli ulosottoteitse myyty Wahderpään velkojen suorittumiseksi, eikä Antti Edvin Mäkinen velkakirjaa vastaanottaessaan voinut olla tietämätön sen synnystä ja laadusta, Herman Suonsi on anonut kanteen hylkäämistä. Sittemmin on Kihlakunnanoikeus 27 päivänä Maaliskuuta 1903 julistamassaan päätöksessä antanut asiassa lausuntensa ja 8
katsonet tosin riidanalaisen, Herman Luonsin 27 päivänä Huhtikuuta 1901, ostaessaan Otto Kahderpäältä Pykkärin talon, tekemän velkakirjan olevan asetetun haltijalle maksettavaksi seuraavan Toukokuun 27 päivänä sekä Herman Luonsin ei voineen laillisesti toteuttaa väitettään, että Antti Edrin Mäkinen, joka Otto Wahderpäältä ole sanotun sitoumuksen vastaanottanut; silloin ei olisi ollut vilpittömässä mieles sä; mutta koska mainitussa velkakirjassa nimenomaan oli sanottu, että Pykkärin talon maksamaton kauppahinta oli saatavan peruste ja Herman Suonsin maksuvelvollisuus niin ollen oli riippuva sanotusta velkuperusta, sentähden ja kun ei Herman Luonsi ollut saanut haltuunsakaan Öykkärin tulea, joka ulosottotutse 5 päivänä Huhtikuuta 1902 oli myyty Oito Wahderpään velkojen suorittamiseksi, en Kihlakunnanoikeus katsonut ei voivansa och voittaa Herman Suonsia, joka sitä paitsi oli säädetyssä ajassa ulosotonhaltijalle ilmoittanut tulleensa vietellyksi antamaan sanotun velkakirjan ja siitä sittemmin kuuluttanut virallisissa sanomulehdissa, lunastamaan tuota velkakirjaa, vaan hylännyt Antti Edvin Mäkisen asiassa ajaman kanteen, velvoittaen kumminkin Herman Luonsin, jos hän jo oli Antti Edvin Mäkiseltä kantanut Kuvernöörin hänelle tuomitsemat kulungit viisitoista markkaa, ne Mäkiselle takaisin maksamaan. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi asianosaiset kumpikin olivat vetoamalla saat taneet jutun, on tuomiossa 13 päivältä Toukokuuta 1905 katsonut, ettei Herman Luonsi ollut esiintuonut syytä muut. taa Kihlakunnanoikeuden päätöstä. Mitä taas koski Antti Edvin Mäkisen retokannetta, niin, koska Antti Edvin Mäkisen vaatimus perustui Herman Luensin antamaan, haltijalle asetettuun velkakirjaan eikä Herman Suonsi ollut noudattanut tuon velkakirjan. sa kuolettamiseksi Ulosottolain 2 luvun 15 SS:ssä olevia määräyksiä eikä näyt tänyt, että Antti Edvin Mäkinen oli si velkakirjan vilpittisessä mielessä vaslaanottanut, on Hovioikeus, nojaten Ulosottolain voimaanpaniastä 3 päivänä 49
Joulukuuta 1895 annetun asetuksen 12 ja 13 SS:ään, siinä kohden kumoten Kihlakurnanoikeuden päätöksen, velvoittanut Herman Luonsin, saadessaan takaisin alkuperäisen velkakirjansa kuitattuna, Antti Edun Mäkiselle maksamaan sen sisällön kahdeksantuhatta sata kuusikymmentä markkaa ynnä kuuden pronntin vuotuisen koron siitä, lukien velkakirjan antopäivästä 27 päivåstä Huhtikuuta 1901 kunnes täysi maksu toimitettiin, sekä kolmellasadalla markalla korvaamaan Mäkisen Kuvernörinvirastossa ja Kihlakunnanoikeudessa jutun takia kärsimät kulut. Hovioikeuden tuomioon on Herman Suonsi anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Antti Edvin Mäkinen on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut jutun ja katsoo, ettei Herman Luonsi ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden yllämainittua tuomiota, joka siis jin pysyväiseksi; ja velvoitetaan Herman Suonsi suorittamaan. Antti Edvin. MäF. Ask. Lilius. kiselle kahdeksankymmentä markkaa korvaukseksi hänellä täällä jutussa olleista kustannuksista. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: son Hamän. - Menluksmanson Hamän. - MenluksmanL. Wirkman 1au Augusti. Osvoss Padmi 70
Helmikuun 10 päivänä 1906. Keisarillisen. Suomen. Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, velkakirjan takaisin luovuttamista koskevassa jutussa, jossa Talollinen Frans Ferdinand Alafutka Harjavallan pitäjän Pirilän kylästä, omasta puolestaan ja vaimonsa Hilma Alafutkan edusmiehenä on hakijana ja Talollinen Juho Erland Juhonpoika Herra, Kokemäen pitäjän Kaurulan kylästä, poisjääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa, Helmikuun 10 päivänä 1906 Keisarillinen Senaatti on itselleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Kokemäen ja Harjavallan pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Juho Erland Herra haasteen nojallä lausunut, että Juho Erland Herra ja hänen vaimonsa. Kaisa Josefiina Joosepintytär olivat 17 päivänä Maaliskuuta 1898. tehdyllä kauppakirjalla myyneet omistamansa Herran talon mainiLäsnä: L. H.S. - R. A. K. - E. P. W. K /Hof Hn SS: 120 Pag 91. R. D. 1905.
tussa Kaurulan kylässä Talolliselle samasta kylästä Otto Heribert Selälälle ja tämän vaimolle Maria Wilhelmiina Kustaantyttärelle sovitusta kauppahinnasta sekä että Setälän aviopuolisot olivat seuranneen Huhtikuun 1 päivänä kauppahinnan lyhennysmaksuksi antaneet Kaisa Josefiina Joosepintyttären nimille asetetun kolmentuhannen markan velpakirjan; ja kun sanottu velkakirja oli Juho Erland Herralle tuntemattomalla tavalla kadonnut eikä Otto Heribert Sitälä ollut suosiolla sen määrää maksanut, on Juho Erland Herra vaatinut Sitälän velvoittamista Herralle suorittamaan velkakirjan sisällön kolmetuhatta markkaa. Kanteesta kuulustettuna on Otto Heibert Selälä vastannut, että hän Kaisa Josefiina Joosepintyttären pyynnöstä, kun tämä oli tahtonut lahjoittaa edellämainitun velkakirjan määrän Frans Ferdinand ja Hilma Alafutkalle, oli suostunut velkakirjan siirtämiseen ja siis maksamaan sen määran viimemainituille aviopuolisoille sekä sen johdosta saanut Kaisa Josefiina Joosepintyttären 13 päivänä Tammikuuta 1899. antaman kuitin siitä, että Setälä oli Kaisa Josefiina Joosepintyttärelle suorittanut velkakirjan määrän korkoineen; ja koska Juho Erland Herra oli velkakirjaa tehläessä oikeuttanut Otto Heribert Setälän maksamaan sen sisällön. Kaisa Josefiina Joosepintyttärelle sekä Setälä näin ollen oli ollut oikeutettu ryhtymään Kaisa Josefiina Joosepintyttären kanssa välipuheisiin velan maksamisesta, sentähden ja kun Sitälä, joka kerrotun siirron kautta oli velkaa Frans Ferdinand ja Hilma Alafutkalle sanotun velkakirjan määrän sekä heille suorittanut velan korotkin, ei ollut velvollinen muille kuin velkakirjan haltijalle maksamaan sen sisältöä, on Otto Heribert Setälä pyytänyt kanteen kumoamista. Sittenkuin Juho Erland Herra oli vastineen johdosta huomauttanut, ett ei se seikka, että riidanalainen velkakirja oli tehty. Kaisa Josefiina Joosepintyttären nimelle, oikeuttanut viimemai52
nittua siitä maksua nostamaan ja kuittaamaan sitä, vielä vähemmin lahjan kautta luovuttamaan velkakirjan määrää sekä että Herra oli ennen velkakirjan siirtoa kieltänyt Otto Heribert Setälää suorittamasta velkaa Kaisa Joseliina Joosepintyttärelle, oli Kihlakunnanoikeus päätöksessä Syyskuun 12 päivältä 1904. mainitsemillaan perusteilla sillä kertaa hyljännyt Juho Erland Herran edelläkerrotun kanteen, mutta oli Turun Hovioikeus, jossa Herra oli hake nut muutosta tuohon päätökseen, Elokuun 11 päivänä 1902 annetulla tuomiolla Alafutkan aviopuolisoiden kuulustamista varten lykännyt asian takaisin Kihlakunnanoikeuteen. Sittemmin on Juho Erland Herra, ilmoitettuaan jutun edelleen Kihlakunnanoikeuden käytelläväksi ja haastatettuaan asiaan Frans Ferdinand ja Helma Alafutkan edellämainitussa tarkoituksessa, myöskin vaatinut Alofutkan aviopuolisoja velvoitettaviksi Herralle takaisin luovuttamaan puheenalaisen velkakirjan ynnä suoritetut korot. Wiimeksi sanotusta vaatimuksesta kuulustettuna on Frans Ferdinand Alasutka omasta puolestaan ja Hilma Alalutkan edusmiehenä väittänyt, että Juho Erland Herra oli riidanalaista velkakirjaa tehtäessä oikeuttanut Kaisa Jorefiina Joosepintyttären mielensä mukaan käyttämään velkakirjaa sekä että viimemainittu näin ollen myöskin oli oikeutettu antamaan saman velkakirjan lahjaksi Alafutkan aviopuolisoille, minkä vuoksi Frans Ferdinand Alajutka, joka on myöntänyt sanotun velkakirjan olevan hänen ja Hilma Alafutkan hallussa sekä Otto Heribert Setälän heille suorittaneen velan maksettavaksi langenneen koron, on anonut kanteen kumoamista Kihlakunnanoikeus on päätöksessä Helmikuun 13 päivänä 1903 antanut asiasta lausunnon ja katsonut selville käyneen, että Juho Erland Herra oli kysymyksenalaista velkakirjaa tehtäessä antanut Otto Heribert Setälälle oikeuden suorittaa velkakirjan määrän Kaisa Josefiina Joosepintyttärelle, mutta 53