Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Rautatiehallitus ole esiintuonut syytä muuttaa sitä loppupäätöstä, johon Hovioikeus puheenalaisessa tuomiossaan on johtunut ja jonka varaan asia siis jää. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Kuten Saariaen Mannes Peltonen Aleksi Käpy Alfred Luksiala. "Ossiansikautta 6 Heinäkuun 11. päivänä 1910. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Keisarillisesta Haasan Hovioikeudesta tulleessa, aitansvelvollisuuden täyttämistä koskevassa nostajutussa, jossa Suomen Rautatiehallitus on hakijana sekä Limingan kunta tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 11. päivänä Heinäkuuta 1910. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Limingan ja Tyrnävän pitäjäin käjäjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Rautatiehallituksen puolesta lausuttu, että vuonna 1885. toimitetussa maan pakkohuovutuksessa Seinäjoen rautatienas emalta Oulun kaupunkiin rakennettavaa rautatieta varten oli Limingan kunnalle myönnetty 84. markan suuruinen korvaus 56. sylen pituisen aidan panemisesta ja vastaisesta kunnossa pitämisestä sanotun kunnan omistamalla Riikola nimisellä perintötalolla, ensiksimainitun pitäjän Limingan kylässä, sijaitLäsnä: S.S. - A. K. J. P. A. L. 305 No 1109. Pag. 47. R. D. 1909.
sevalle kansakouleelle kuuluvien tilusten ja rautatien alueen välisellä rajalla, mutta että kunta oli laiminlyönyt sanotun aitaamisvelvollisuutensa täyttämisen; johon nähden Rautatiehällituksen puolesta on vaadittu, että Limingan kunta sakon uhalla velvoitettaisiin määräajan kuluessa tekemään aita mainitulle rajalle ja vastaisuudessa pitämään se kunnossa. Limingan kunnan vastustettua kannetta; on Kihlakunnanoikeus 15. päivänä Marraskuuta 1907. julistamallaan päätöksellä siinä mainitsemillaan perusteilla hyljännyt Rautatiehallituksen kanteen Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Rautatiekallitus oli vetoamalla saattanut jutun, on 30. päivänä Joulukuuta 1908. siinä antamallaan tuomiolla lausu nut selvitetyksi, että Leningan kun nalle, ylläsanotun tilan omistajalle, oli puheenalaisessa pakkohuovutuksessa myönnetty korvausta ainoastaan siitä lisärasituksesta tilusten suojelemiseen nähden, jonka rautatien katsottiin tulevan kunnalle tuottamaan; minkavuoksi ja koskei kunta siis ollut ehdottomasti velvollinen saamastaan korvauksesta pitämään aitaa kysymyksessä olevalla paikalla, Hovioikeus on jättänyt asian sen loppupäätöksen varaan, johon Kihlakunnanoikeus oli johtunut. Hovioikeuden tuomioon on Rautatiehallitus anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska Rautatiehallitus ei ole, vastoin Limingan kunnan kieltoa, näyttänyt, että kunta puheeksi tulleessa pakkoluovi, tustoimituksessa tahi muuten olisi joutunut velvolliseksi panemaan ja ylläpitämään aitaa kysymyksessä olevien tilusten ja rautatien alueen välisellä rajalla, ellei kunta katsonut oman etunsa sitä vaativan, katsoo Keisarillinen Senaatti, ettei Rantatiehallitus ole esiintuonut syytä muuttaa sitä loppiipäätöstä, johon Hovioikeus puheenalaisessa tuomiossaan on johtunut ja 306
jonka varaan asia siis jää. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot: Keisarillisen Suomen Senaatti: Kuteni Saarinen Mannes Seltonen Aleksi Käpy Alfred Liuksiala. Osian Schauman Heinäkuun 11. päivänä 1910. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa, aitausvelvollisuuden täyttämistä koskevassa nostojutussa, jossa Suomen Rautatiehallitus on hakijana sekä Kempeleen kappelin Kempeleen kylästä kotoisin oleva Talollinen Jaakko Rautio tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 11. päivänä Heinäkuuta 1910. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Limingan ja Tyrnävän pitäjäin ynnä Temmeksen, Lumijoen ja Kempeleen kappelien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Rautatiehallituksen puolesta lausuttu, että vuonna 1885. toimitetussa maan pakkohuovutuksessa, Seinäjoen rautatienasemalta Oulun kaupunkiin rakennettavaa rautatietä varten oli ylläsanotussa Kempeleen kyläsLäsnä: S.S. A. K. 7. P. A: L. 307 No 110. Tåg. 48. R. D. 1909.
sä sijaitsevan Sjulin nimisen perintötalon silloisille omistajille myönnetty249. markan 60. pennin suuruinen korva, us 192. sylen pituisen aidan panemi sesta ja vastaisesta kunnossa pitämisestä mainitun tilan maitten ja rautatien alueen välisellä rajalla, mutta että Jaakko Rautio, joka omisti kaksi kolmatta osaa sanotusta tilasta, oli laiminlyönyt mainitun aitaamisvelvollisuutensa täyttämisen; johon nähden Rautatiehallituksen puolesta on vaaditta, että Jaakko Rautio velvoitettaisiin omistamaltaan osalta tilasta tekemään aita sanotulle rajalle ja vastaisuudessa pitämään se kunnossa. Jaakko Raution vastustettua kannet ta, on Kihlakunnanoikeus 15. päivänä Marraskuuta 1907. julistamallaan päätöksellä siinä mainitsemillaan perusteilla kyljännyt Rautatiehallituksen kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Rantatiehallitus oli vetoamalla saattanut jutun, on 30. päivänä Joulukuuta 1908. siinä antamallaan tuomiolla lausunut selvitetyksi, että Sjulinin talon omistajille oli puheenalaisessa pakkohuovutuksessa myönnetty korvausta ainoastaan siitä lisärasituksesta heidän eläintensä suojelemiseen nähden, jonka rautatien katsottiin tulevan heille tuottamaan; minkivuoksi ja koskei Jaakko Rautio siis ollut ehdottomasti velvollinen myönnetystä korvauksesta pitämään aitaa kysymyksessä olevalla paikalla, Hovioikeus on jättänyt asian sen loppupäätöksen varaan, johon Kihlakunnanoikeus oli johtunut. Hovioikeuden tuomioon on Rautatiehallitus anonut muutosta; Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska Rautatiehallitus ei ole, vastoin Jaakko Raution kieltoa, näyttänyt, että Sjulinin talon omistajat puheeksi tulleessa pakkoluovutustoimituksessa tahi muuten olisivat joutuneet velvollisiksi panemaan ja ylläpitämään aitaa mainitun talon tilusten ja rautatien alueen välisellä rajalla, Meivät tilan omistajat katsoneet oman etunsa sitä vaativan, katsoo Keisarillinen 308
Senaatti, ettei Rautatiehallitus ole esiintuonut syytä muuttaa sitä loppupäätöstä, johon Hovioikeus puheenalaisessa tuomiossaan on johtunut ja jonka varaan asia siis jää. Tätä kaikki asi anomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Lautin Saarmen Johannes Peltonen Alksi Käpy. Alfred Eriksiala 309 Tag. 66 R. D. 1909. Briantilaumen Heinäkuun 11 päivänä 1910 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa, aitausvelvollisuuden täyttämistä koskevassa nostajutussa jossa ovat Suomen Rautatiehalli tus hakijana sekä Limingan pitäjän Rantakylän kylästä kotoisin olevat Talolliset Heikki Matturi, Juho Riivari, Matti, Jaakko ja Heikki Jutila ynnä Matti ja Juho Sarvela tulemat ta jääneinä vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 11 päivänä Heinäkuuta 1910. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Limingan ja Tyrnävän pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Rautatiehallituksen puolesta lausuttu, että vuonna 1885 toimitetussa maanpakkohuovutuksessa Seinäjoen rautatien asemalta Oulun kaupunkiin rakennet tavaa rautatietä varten oli yllämaini tussa Rantakylän kylässä sijaitsevien Läsnä: S. S. - K. J. P. A. L. No 111.
Ala - Toppilan, Yli-Toppilan, Jutilan ja Sarvelan perintötalojen silloisille omistajille myönnetty yhteensä 5,832 markan 15 pennin suuruinen korvaus kaikkiaan 2,185 sylen pituisen aidan panemisesta ja vastaisesta kunnossa pitämisestä sanottujen tilojen maitten ja rautatien alueen välisellä rajalla, mutta että Heikki Matturi ja hänen edellämainitut asiakumppaninsa, jotka nykyään omistivat, Heikki Matturi Ala-Toppilan talon, Juho Riivari ja Matti Jutila Yli - Toppilan talon, Matti Jaakko ja Heikki Jutila Jutilan talon sekä Matti ja Juho Sarvela Sarvelan talon, olivat laiminlyöneet sanotun aitaamisvelvollisuutensa täyttämisen; johon nähden Rautatiehallituksen puolesta on vaadittu, että Heikki Matturi ja hänen asiakumppaninsa sakon uhalla velvoitettaisiin määräajan kuluessa, kukin omistamansa tilan puolesta, tekemään aita mainitulle rajalle ja vastaisuudessa pitämään se kunnossa Heikki Matturin ja hänen asiakumkpaniensa vastustettua kannetta, on Kihlakunnanoikeus 15 päivänä Marraskuuta 1907. julistamallaan päätöksellä siinä mainitsemillaan perusteilla hyljännyt Rautatiehallituksen kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Rautatuhallitus oli vetoamalla saattanut jutun, on 12 päivänä Helmikuuta 1909 siinä antamallaan tuomiolla lausunut selvitetyksi, että ylläsanottujen tilojen omistajille oli puheenalaisessa pakkohuovutuksessa myönnetty korvausta siitä lisääntyneestä eläinten suojelemisen vaivasta, jonka rautatien katsottiin tulevan maan omistajille tuottamaan; minkä vuoksi ja koskeivät Heikki Matturi ja hänen asiakumppaninsa siis olleet ehdottomasti velvolliset myönnetyistä korvauksista pitämään aitaa kysymyksessä olevilla paikoilla Hovioikeus on jättänyt asiansen loppupäätöksen varaan, johon Kihlakunnanoikeus oli johtunut. Hovioikeuden tuomioon on Rautatiehallitus anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska Rautatuhallitus ei ole, vastoin Heikki Matturin ja hänen asiakumppaniensa kieltoa, näyttänyt, et310
tä kysymyksessä olevien tilojen omistajat puheeksi tulleessa pakkohuovutustoimituksessa tahi muuten olisivat joutuneet velvollisiksi panemaan ja ylläpitämään rilää näiden tilojen maiden ja raillä tien alueen välisellä rajalla, elleivät tilojen omistajat katsoneet oman etunsa sitä vaativan, katsoo Keisarillinen Senaatti, ettei Rautatiehallitus ole esiintuonut syytä muuttaa sitä loppupäätöstä, johon Hovioikeus puheenalaisessa tuomiossaan on johtunut ja jonka varaan asia siis jää. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: Lauten Karinen Svarnes Peltonen. Alksi Käpy. Alfred Liuksiala. Asian Tihannen. Heinäkuun 11. päivänä 1913. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa, aitausvelvollisuuden täyttämistä koskevassa nostojutussa, jossa Suomen Rautatiehallitus on hakijana sekä Liningan pitäjän Limingan kylästä kotoisin ole va Talollinen Iikka Juhonpoika Matinlauri tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 11. päivänä Heinäkuuta 1910. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Linningan ja Tyrnävän pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Rautatiehallituksen puolesta lausuttu, että vuonna 1885. toimitetussa maan pakkohuovutuksessa Seinäjoen rautatienasemalta Oulun kaupunkiin rakennettavaa rautatietä varten oli ylläsanotussa Limingan kylässä sijaitsevan Matintauri nimisen perintötalon silloiselle omistajalle myönnetty 132. markan suuLäsnä: S. S. A. St. - 7. P. - A. L. No 112. Pag. 67. R. D. 1909.
ruinen korvous 88. sylen pituisen aidan panemisesta ja vastaisesta kunnossa pitämisestä mainitun tilan maitten ja rautatien alueen välisellä rajalla, mutta että Iikka Matinlauri, joka oli sanotun tilan nykyinen omistaja, oli lai nintyönyt mainitun aitaamisvelvollisuutensa täyttämisen siten, ettei hän ollut pitänyt kunnossa sanotulle rajalle tekemäänsä aitaa; johon nähden Rautatiehallituksen puolesta on vaadittu, että Iikka Matinlauri sakon uhalla velvoitettaisiin määrä ajan kuluessa korjaamaan mainittu aita ja vastaisuudessa pitämään se kunnossa. Iikka Matinlaurin vastustettua kannetta, on Kihlakunnanoikeus 15. päivänä Marraskuuta 1907. julistamallaan päätöksellä siinä mainitsemillaan perusteilla hyljännyt Rautatiekallituksen kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Rautatiehallitus oli vetoamalla saattanut jutun, on 12. päivänä Helmikuuta 1909. siinä antamallaan tuomiolla lausunut selvityksi, että Matinlaurin talon omistajalle oli puheenalaisessa pakkohuovutuksessa myönnetty korvausta siitä lisääntyneestä eläinten suojelemisen vaivasta, jonka rautatien katsottiin tulevan maan- omistajalle tuottamaan; minkä vuoksi ja koskei Iikka Matinlauri siis ollut ehdottomasti velvollinen myönnetystä korvauksesta pitämään aitaa kysymyksessä olevalla paikalla, Hovioikeus on jättänyt asian sen loppupäätöksen varaan, johon Kihlakunnanoikeus oli johtunut. Hovioikeuden tuomioon on Rauta tiehallitus anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska Rautatiehallitus ei ole, vastoin Tikka Matinlaurin kieltoa, näyttänyt, että Matinlaurin talon omistaja puheeksi tulleessa pakkoluovutustoimituksessa tahi muuten olisi joutunut velvolliseksi panemaan ja ylläpitämään aitaa mainitun talon tilusten ja rautatien alueen välisellä rajalla, ellei tilan omistaja katsonut oman etunsa sitä vaativan, katsoo Keisarillinen Senaatti, ettei Rautatiehallitus 312
ole esiintuonut syytä muuttaa sitä loppupäätöstä, johon Hovioikeus puheenalaisessa tuomiossaan on johtunut ja jonka voraan asia siis jää. Tätä kaikki asian omaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Anten Saaranen Johannes Peltonen Aleksi Käpy Alfred Luksiala Asian Lauta Heinäkuun 11 päivänä 1910. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa, aitausvelvollisuuden täyttämistä koskevassa nostojutussa, jossa Suomen Rautatiehallitus on hakijana sekä Limingan pitäjän Linringan kylästä kotoisin oleva Talollinen Pekka Jurva eli Kilola tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 11 päivänä Heimäkuuta 1910. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Limingan ja Tyrnävän pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Rautatiehallituksen puolesta lausuttu, että vuonna 1885 toimitetussa maan pakkoluovutuksessa Seinäjoen rautatien asemalta Oulun kaupunkiin rakennettavaa rautatietä varten oli ylläsanotussa Limingan kylässä sijaitLäsnä: S. S. A. K. - J. P. - A. L. 31e 1113. Pag. 68 R. D. 1909.
sevan Kilola nimisen talon silloiselle omistajalle myönnetty 1844 markan 80 pennin suuruinen korvaus, 54 syten pituisen aidan panemisesta ja vastaisesta kunnossa pitämisestä mainitun tilan maitten ja rautatien alueen välisellä rajalla, mutta että Pekka Jurva, joka oli sanotun tilan nykyinen omistaja, oli laimiintyönyt mainitun aitaamisvelvollisuutensa täytämisen sikäli, ettei hän ollut pannut täyttä määrää aitaa sanotulle rajalle eikä pitänyt kunnossa rautatien varrelle jo tekemäänsä aitaa; johon nähden Rautatiekallituksen puolesta on vaadittu, että Pekka Jurva sakon uhalla velvoi tettaisiin määrääjän kuluessa laittamaan aita sille kohdalle, josta sitä puuttui, sekä korjaamaan se aita, jonka hän oli pannut, kuin myös vastaisuudessa pitämään puheenalainen aita kunnossa. Pekka Jurvan vastustettua kannetta ja anottua korvaesta oikeudenkäyntikuluistaan, on Kihlakunnanoikeus 15 päivänä Marraskuuta 1907 julistamallaan päätöksellä siinä mainitsemillaan perusteilla hyljännyt Rautatiehallituksen kanteen sekä velvoittanut Rautatiehallituksen kolmellakymmenellä markalla korvaamaan Pekka Jurvalle hänelle asiasta johtuneet kustannukset. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Rautatiehallitus oli vetoamalla saattanut jutun, on 12 päivänä Helmikuuta 1909 siinä antamallaan tuomiolla lausunut selvitetyksi, että Kilolan talon omistajalle oli puheenalaisessa pakkohuovutuksessa myönnetty korvausta ainoastaan siitä lisääntyneestä eläinten suojelemisen vaivasta, jonka rautatien katsottiin tulevan maanomistajalle tuottamaan; minkä vuoksi ja koskei Pekka Jurva siis ollut ehdottomasti velvollinen myönnetystä korvauksesta pitä314
mään aitaa kysymyksessä olevalla paikalla, Hovioikeus on jätta nyt asian sen loppupäätöksen varaan, johon Kihlakunnanoikeus oli johtunut. Hovioikeuden tuomioon on Rautatiehallitus anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska Rautatiehallitus ei ole, vastoin Pekka Jurvan kieltoa, näyttänyt, että Kilolan talon omistaja puheeksi tulleessa pakkohuovutustoimituksessa tahi muuten olisi joutunut velvolliseksi panemaan ja ylläpitämään aitaa mainitun talon tilusten ja rautatien alueen välisellä rajalla, ellei tilan omistaja katsonut oman etunsa sitä vaativan, katsoo Keisarillinen Senaatti, ettei Rautatiehallitus ole esiintuonut syytä muuttaa sitä loppupäätöstä, johon Hovioikeus puheenalaisessa tuomiossaan on johtunut ja jonka varaan asia siis Asian Lautama jää. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Kuteni Saarinen Mannes Peltonen Alksi Käpy Alfred Liuksiala. 315
Heinäkuun 15 päivänä 1910 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa Kunnallisneuvos Karl Fieandt, Padasjoen pitäjän Jokioisten kylästä, on hakijana sekä sanotussa kylässä asuneen Sahanhoitajan Sven Emil Barckvainajan konkurssiin luovutetun pesän toimitsijamies, Kihlakunnan tuomari Aksel Grönblad vastaaja na: Annettu Oikeusosastossa 15 päivänä Heinäkuuta 1910. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Kihlakunnantuomari Grönblad on haastatettuansa Kunnallisneuvos Fieandtin Kuhmoisten ja Padasjoen pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa 29 päivänä Lokakuuta 1906. lausunut, että Sven Emil Barck oli eläessään hoitanut Kunnallisneuvos Fieandtin omistamia Kierun rauta- ja pellavuoljytehdasta ja Tamppitarhan pojastaa Läsnä: J. N. B. - A. K. W. A. - B.A. 316 No 1122 Pag. 202. R. D. 1909
ynnä pitänyt huolta Fieandtin maatilain ja muiden laitosten kirjanpides ta sekä ollut noista toimistaan oikeutettu nauttimaan vuosipalkkaetuina Kunnallisneuvos Fiandtinhänelle lähettämän, 16 päivälle Toukokuuta 1897. päivätyn käskirjeen mukaan 2000 markkaa rahaa, 1500 markkaa kirjanpitäjän palkkaamiseksi, kahden elukan ruvan tai 300 markkaa rahaa, kymmenen prosenttia puhtaasta voitosta, neljä tynnyriä rukiita, tynnyrin ohria ja saman verran kauroja. Myllä kiinsven Emil starckilla och sanottuksia palkkaeduistaan jäänyt vuosilta 1901. 1902, 1903 ja 1904 saamatta konttokuranttilaskun mukaan yhteensä 8312. markkaa 65 penniä, niin on Kihlakunnantuomari Grönblad vaatinut Kunrallisneuvos Fieandtia velvoitettavaksi Sven Emil Barckin konkurssipesälle suorittamaan äskenmainitun määrän korkoineen, josta Barckin saatavasta Grönblad kuitenkin on myöntänyt vähen nettäväksi 2293 markkaa 9 penniä, mitkä Barck oli kassakirjaan merkinnytTammikuun 25 päivänä 1905 olevansa kassaan velkaa. Kanteeseen on Kunnallisneuvos Fisandt vastannut, että Sven Emil Barck oli edellälueteltuilla palkkaeduilla tullut 1 päivänä Marraskuuta 1897. Fieandtin palvelukseen ja ollut velvollinen hoitamaan kirjanpidon Fieandtin koko liikkeestä, joka käsitte, paitsi mainittua tehdasta ja pajastoa myöskin Arrakosken sahan ja meijerin ynnä Kauratteen, Saksalan ja Särkkiöisten maatilat; että Vierun tehtaan tultua syksyllä vuon na 1901. lakkautetuksi ja Tamppitarkan pajaston seuraavana vuon na hävitetyksi, Iieandtin ja Barckin välillä oli tehty uusi palkka sopimus, jonka mukaan Barck oli vuosittain saapa 2000 markkaa palkkaa, 300 markkaa kahden lehmän vuoksi ja jyvistä 136 markkaa 90 penniä eli siis yhteensä 2436 markkaa 90 penniä, että Barckilla kirjanpidon mukaan oli 31 päivänä 317
Joulukuuta 1904 saatavaa Fieandtilta 1611 markkaa 76 penniä; sekä että Barck, kuten kanteessa oli ilmoitettu oli luopuessaan kassan hoitajatoimesta 25 päivänä Tammikuuta 1905 merkinnyt kassakirjaan velkansa kassaan olevan 2293 markkaa 9 penniä. Ja kun näin ollen Sven Emil Barckilla ei ollut mitään saatavaa Kunnallisneuvos Fieandtilta, raan päin vastoin velkaa ainakin viime mainittujen summien eroitus681. markkaa 55. penniä, minkä maajän Fieandt oli valvonut saatavanaan Barckin konkursissa, on Kunnallisneuvos Fieandt vastustanut kannetta. Kihlakunnantuomari Grönblad in kiellettyä uutta palkkasopimusta tehdyksi sekä huomautettua, että Vierun tehtaan lakkauttamisen jälkeen Sven Emil Barckille oli joutunut Arrakosken meijerin ja sen yhteydessä olleen suuren sikatarhan hoito, josta Barckilla oli ollut yhtä paljon työtä kuin mainitun tehtaan ja pajaston hoitamisesta, on Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset myöskin ovat anoneet korvausta oikeudenkäyntikustannuksistaan, 5 päivänä Maraskuuta 1906 julistetulla päätöksellä mainitsemillaan perusteilla veljoittanut Kunnallisneuvos Fieandtin Sven Emil Barckin konkussipesälle uorittamaan vaaditut kuusituhatta yhdeksantoista markkaa viisikymmentäkuusi penniä korkoineen viisi sadalta vuodessa, lukien oikeudenkäynnin alusta 29 päivästä Lokakuuta 1906 siksi kunnes täysi maksu tapahtuisi, sekä sen ohessa kolmellakymmenellaviidellä markalla korvaamaan konkurssipesän oikeudenkäyntikustan nukset. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kunnallisneuvos Fieandt oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa 18 päivänä Toukokuuta 1909 ratkaissut asian; ja koskei Kunnallisneuvos Fieandt ollut näyttänyt edellämainittuja käsikirjessä 16. päivältä Toukokuuta 1897 lueteltuja palkkastuja uuden välipuheen kautta muute318
tuiksi eikä esiintuonut muutakaan pätevää muistutusta puheenalaista konttokuranttia vastaan, sentähden Hovioikeus on vahvistanut sen loppupäätöksen, johon Kihlakunnanoikeus oli päätöksessään joutunut, sekä velvoittanut Kunnallisneuvos Fieandtin neljälläkymmenelläviidellä markalla korvaamaan Sven Emil Barckin konkussipesällä jutun takia Hovioikeudessa olleet kustannukset. Hovioikeuden päätökseen on Kunnallisneuvos Fieandt hakenut muutosta, perustelmalla, johon Kihlakunnantuomari Grönblad on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Kunnallisneuvos Iieandt ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden edellä mainittua tuomiota muutoin kuin että Kunnallisneuvos Tieandt, koskei SvenEmil Barckilla asianosaisten ilmoituksen mukaan kysymyksenalaisinaa vuosina ole ollut kirjanpitäjää palkattuna eikä Barck, kuten hänen omakätisestä merkinnästään Kunnallisneuvos Fieandtin liikkeessä pidettyyn pääkirjaan ilmenee, ole enää vuodelta 1901. lukeuut hyväkseen edelläsänotussa käsikirjessä mainittua tuhannen viidensadan markan suuruista kirjanpitäjän vuosipalkkaa, vapautetaan konkurssipesälle maksamasta Sven Emil Barckille kirjänpitäjän palkkaamista varten alkujaan myönnettyä raha määrää tuhatta viittasataa markkaa vuodessa pitemmältä ajalta kuin Kunnallisneuvos Fieandt on myöntänyt eli vuoden 1901 Lokakuun loppuun saakka sekä suorittamasta tuomioistuimien konkurssipesälle määräämiä oikeudenkäymiskulujen korvauksia ja on Kunnallisneuvos Fieandt in siis Sven Emil Barck in konkussipesälle maksettava kaikkiaan yksituhalkaksisataa kuusikymmentä yhdeksän markkaa viisikymmentäkuusi penniä korkoineen viisi sadalta vuodessa lukien 29 päivästä Lokakuuta 1906 täyden maksuin tapahtumiseen asti Ta319
tä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: J. N. Rännund Aleksi Käpy Walter Andersson. B. Anneberg. 320 Pag. 30. R. D. 1910. No 1165. /Olof. Inleman 12 Den 20 Juli 1910. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsatt revisionsskilling från Kejserlige Åbo Hofrätt inkommet mål emellan Ingeniören Axel Lang, från Helsingfors stad, sökande, samt sysslomännen uti Ingeniören Gösta Mathias Mickelssons till konkurs upplåtna bo Kommu nalradet F. W. Grönqvist och förre Hofrättsnotarien Kaarlo Fröjd, man, bägge jämväl från Helsingfors, svarande, angående utbekommande ur konkursbo af lösegendom eller dess värde Gifven i Justitiedepartementet den 20 Juli 1910. Kejserliga Senaten har låtit hand lingarna i målet sig föredragas och af dem inhämtat följande: Efter stämning å Ingeniören Mickelssons konkursbo har Ingeniören Långvid Häradsrätten i Taesby sockens tingslag yrkat att, enär han medels köpebref för den 15 April 1908 af Ingeniören Mickelsson tillhandlat sig samtliga Ofde: S.S. - A. K. J. P. A. L.