Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
man på tio års tid arrenderat utom annat ifrågavarande tvänne jordlotter, hvilket aftal af Helsingfors Magistrat behörigen godkänts samt den 16 Maj 1908. på Löfströms därom gjorda anhållan förlängts på ytterligare tio år, men att Helsingfors stad som den 28. December 1908. tillhandlat sig sagda åforätt, genom dess myndigheter och arbetschofve år 1911 Agentin Löfström oåtspord låtit å sagda lotter utföra särskilda gåluplåmeringsarbeten, för hvilka lotterna helt och hållet tagits i anspråk, i anseende hvartill och då Helsingfors stad icke ens gittat påstå, att någon öfverenskommelse med Agentin Löfström därför innan träffats eller jordtotterna blifvit i laga ordning Löfström från hända, Kejserliga Senaten pröfvar rätt vist, med upphäfvande af Hofrättens dom och Rådstufvurättens utslag, ålägga Helsingfors stad att senast den 1. nästinstundande Juni till egenten Löhtiöms och Fabrikanten Wilckens hvilken sistnämnde numera uprgifvits vara innehafvare af ifrågavarande arrenderätt, kontraktsinliga förfo gande öfverlämna berörda två lotter försätta i det skick hvari de befunno sig innan stadens myndigheter vid tagit med omförmälda arbeten å desamma, vid äfventyr att Ägenten löfström och Fabrikanten Kileken i notsatt fall berättigas utföra arbetet på stadens bekostnad; men så Ägenten Löfström och Fabrikanten Wilhelm i anseende till sakens beskaffenhet själfva vidkännas sina i rättegången hafda kostnader det alle som vederbörtill efterrättelse länder Kejserliga Senaten för Finland Walter Andersson Johannes Pesonen. Walter Andersson Johannes Pesonen. A. W. Lillman J. AuerA. W. Lillmanen Z. Auer Samuli Koski. Uno Strömsten 432
1433 No 2344. Pag. 147. R. D. 1915. Marraskuun 20 päivänä 1916 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa jutussa kiinnekirjan oikaisemisesta, jossa ovat Taipalsaaren pitäjässä, asuvat Talolliset Albin, Evert ja Selma Tikkala, Antti Kilpiä ja hänen vaimonsa Ida Maria Tikkala, Adam Vakevä ja hänen vaimonsa Wilhelmiina Tikkala sekä Antti Pelli ja hänen vaimonsa Edla Tikkala, yhteisesti hakijoina, sekä samasta pitäjäslä olevat Talollisenleski IdaTikkala,amaa sukua Heikko nen, omasta puolestaan ja alaikäisten lastensa Toivo ja Hilja Tikkalan holhoojana, ynnä mainituille alaikäisille apuholhoojaksi määrätby Talollinen Antti Rantamäki, saapuville tulleina, vaan Talollinen Robert Tikkala, myös samasta pitäjästä, tulematta F. S. A. L. B. K. R.G. J. A. D.
jääneenä, vastaajina: Annettu Oikeusosastossa Marraskuun 20 päivänä 1916 Keisarillinen Senaatti on itselken osittelyttänyt jutun kirjat ja niistä saanut seuraavat tiedot: Lemin ja Taipalsaaren pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa ovat Albin Tikkala ynnä hänen myötäpuolensa lausuneet että, sittenkuin Albin, Evert, Selma Ida Maria, Wilhelmiina, Edla ja Rebert Tikkala yhdessä veljiensä Antti Tikkalan ja 1906 kuolleen Heikki Tikkalan sekä isänsä Heikki Aataminpoika Tikkalan seelän Heikki Mikonpoika Tikkalan kamsa olivat Joulukuun 23 päivänä 1893 saaneet perintökirjan koko verotalolle No 1 Taipalsaaren pitäjän Kannuksen kylässä, oli Heikki Mikonpoika Tikkala lahjakirjalla Kesäkuun 8 päivältä 1894 luovuttanut omistamanaan osana puolet puheenaolevaa taloa Heikki ja Robert Tikka lalle, jotka tämän saannon nojalla olivat yhdessä Heikki Pikkalan kauppakirjalla Elokuun 20 päivältä 1894 Antti Tikkalalta ostaman 1/18 osaksi mainitusta talosta lasketiin osuuden kanssa saaneet kolme lainhuutoa sekä Helmikuun 12 päivänä 1896 kiinnekirjan yhteen sä 5/9 osalle koko perintötaloa, josta Heikki Tikkalalle kuului 11/36 ja Robert Tikkalalle 1/4 taloa Koska kuitenkin Wiipurin läänin Kuvernöörin päätöksessä Marraskuun 30 päivältä 1892, jos sa Kuvernööri oli ottanut Heikki Mikonpoika Tikkalan sekä Heikki, Antti. Robert. Albin, Evert, Ida Maria, Wilhelmiina, Edla ja Selma Heikinlapset Tikkalan asukkaiksi mainittuun silloin kruunun luontoiseen taloon ja mikä päätös oli sittemmin annetun perintökirjan perusteena, ei ollut mitään määräystä siitä, kuinka suuri osa 1434
kullekin oli asukkuudesta tuleja ja kukin perintökirjassa mainituista henkilöistä oli siis Aldin Tikkalan ja hänen myölä puollensa miehestä saapa pääluvun mukaisen osuuden talosta, ei Heikki Mikonpoika Fekkola omistanut enempää kuin 1/10 osan koko taloa eikä ollut oikeutettu kerrotulla lahjakirjalla luovuttamaan Heikki ja Robert Tikkalalle suurempaa osuutta, minkä vuoksi Albin Tikkala ja hänen myötäpuolensa ovat vaatineet, että Kihlakunnanoikeus julistaisi Heikki ja Robert Pekka lan mainitulla luovutuskirjalla omistukseensa saaneen ainoaslaan 1/10 osan koko maakirjata loa No 1 Kannuksen kylässä. sekä että Heikki ja Robert Tihkalalle tämän saannin perusteella annettu kiinnekirja ja lainhuudot sen mukaisesti oikaistaisien, minkä ohessa Albin Tikkala ja hänen myötäpuolen sa ovat anoneet konnusta oikeudenkäyntikuluistaan. Asiassa kuultuina ovat Ida Tikkala ja Antti Rantamäki kan netta vastustaneet, jota vastoin Robert Tikkala on ilmoittanut suostuvansa siihen, mitä kantees sa oli vaadittu. Kihlakunnanoikeus on Syyskuun 29 päivänä 1911 julistamallaan päätöksellä ratkaissut asian; ja koska siinä oli käynyt selville, että Heikki Mikonpoika Tikkala yhdessä veljensä Aata mi Tikan eli Tikkalan kanssa Wiipurin läänin Kuvernöörin Joulukuun 10 päivänä 1842. antamalla sijoituskirjalla oli otettu asukkaaksi koko puheenaolevalle talolle No 1 Kanmuksen kylässä ja että, Aata mi Tikkalan kuoltua vuonna 1850 ja hänelle ennen kuutuneen asukasoikeuden siten jouduttua avoimeksi, Kuvernööri yhteisellä sijoituskirjalla Mar1433
raskuun 30 päivältä 1892 oli asukkaiksi samalle koko silloiselle kruunun luontoiselle talolle oltanut paitsi ennen jo sijoitettua Heikki Mikonpoika Tikkalaa Aatami Tikkalan pojan Heikki Tikkalan lapset Heikki, Anoi ti, Robert, Albin, Evert, Ida Maria, Wilhelmiina, Edla ja SelmaTikkalan, jotka sittemmin yhdessä Heikki Mikonpoika Tikka lan kanssa Joulukuun 23 päivänä 1893 olivat saaneet penni tökirjan taloon, sentähden ja kun Heikki Mikonpoika Pektalalle jo Joulukuun 10 päivänä 1842 annetun sijoituskirjan perusteella kuului asukasoikeus puoleen talosta ja Heikki Mikonpoika Tikkalan oli katsottava vastamaini tulla Kuvernöörin päätöksiin Marraskuun 30 päivältä 1892 ainoastaan pysytetyn entisen sä asukkuudessaan ja näsiis perinnöksiostolla oli tullut omistamaan puolet koko taloa ja niin muodoin ollut oikeutettu sanotun talon puoliskon lahjoittamaan Heikki ja Robert Tikkalalle, on Kihlakunnanoikeus hyljännyt kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavak si Albin Tikkala ja hänen myötäpuolensa vetoamalla olivat saattaneet jutun, on Toukokuun 14 päivänä 1915 antamallaan tuomiolla jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan ja velvoittanut Albin Tikkalan ja hänen myötäpuolensa viidelläkymmenellä markalla korvaamaan Ida Tikka lalle ja Antti Rantamäelle heillä asiasta Hovioikeudessa olbet kustannukset. Hovioikeuden tuomioen ovat Albin Tikkala ja hänen myölä puolensa anonut muutosta perustelmalla, johon Ida Tikkala ja Antti Rantamäki ovat 1436
vastannee. Keisarillinen Senaatti katsoo. ettei ole aihettä muuttaa Hovioikeuden tuomiota Albin Tikkala myöläpuolinen velvoitetaan suorittamaan IdaTikkalalle ja Antti Rantamäelle heillä asian vuoksi Senaatissa olleiden kulujen korvaukseksi kahdeksankymmentäviisi markaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti tein Leankoski. Alfred Luksiala tiin Saankoski. Alfred Luksiala B. Amedberg A. J. Brunblotter B. Amedberg. A. W. Brunblutter Samuli Koski. Allan Dahlbealk Marraskuun 20. päivänä 1916. ta Waasan Hovioikeudesta tullas sa jutussa testamentin moitteeskouden kylästä, on hakijana sekä Torppari Wilhelm Wilhelminpoika Sorri, sanotun pitäjän Sumiaisten kylästä, poisjääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Marraskuun 20. päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää: Huhtikuun 14. päivänä 1913. oli Samuli Liimatainen valvomista varten Wiitasaaren tuomiokunnan tuomarille esittänyt neljän henkilön allekirjoittaman todistuksen siitä, että Samuli Liimatainen ja hänen 8. päivänä Joulukuuta 1912 kuollut vaimonsa Matilda Wilhelmentytär Liimatainen olevat lähinnä edellisen Lokakuun 11. päivänä tehdyllä suullisella keskinäisellä testamentilla määränneet, että jommankumman heistä kuolLäsnä: F.I - A. L. A. B. E. Th. No 2346. Pag. 165. R. D. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta, jossa Eläkemies Samueli Liima tainen, Sumiaisten pitäjän Raik1916.
tua eloonjäänyt saisi periä kaiken heidän omaisuutensa, oli se mitä huutua tahansa; ja oli Samuli Liimatainen myöskin Syyskuun 3. päivänä 1913. Konginkankaan ja Sumiaisten pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa valvonut saman testamentin. Sittemmin on Matilda Liimataisen veli ja lähin perillinen Wilhelm Sorri edellämainitussa Kihlakunnan oikeudessa vaatinut että, koskei Siimataisen aviopuollen ylläkerrottuja keskinäisiä lupauksia, joita Matilda Liimatainen ei ollut tehnyt vapaasta tahdostaan eikä varta vasten kutsuttujen todistajain läsnä ollessa, voitu pitää testamenttina, eikä Matilda Liimatainen silloin ollut ollut edes täysissä hengenvoimissa, sanottu testamentti julistettaisiin mitättömäksi. Samuli Leimataisen vastustettua kannetta, on Kihlakunnanoikeus Syuskuun 3. päivänä 1914. julistamallaan päätöksellä siinä mainituilla perusteilla kylännyt kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Wilhelm Sorri oli vetoamalla saattanut jutun, on Maaliskuun 28. päivänä 1916. antamassaan tuomiossa katsonut tosin näytetyksi, että Matilda Liimatainen oli Lokakuun 11. päivänä 1912. Samuli Liimataisen tekemiin kysymyksen johdosta lausunut, että Samueli ja Matilda Liimatainen tulisivat perimään toisensa; mutta koskei Matilda Liimatainen ollut kehoittanut niitä henkijoitä, jotka sattumalta olivat läsnä, retämään tätä lausetta muistissa eikä muutoinkaan ollut käynyt selrille, että Matilda Liimataisella olisi ollut aikomus sanotussa tilaiuudessa tehdä mitään testamenttin, on Hovioikeus, muuttaen Kihlakunnanoikeuden päätöksen, julistanut Stei Matilda Liimataisen kysymykslessä olevaa lauselta voitu pitää testamenttina ja ettei se siis estänyt Wilhelm Sorria samasta hänelle lainmukaan tulevaa osuutta Matilda 1438
Liimataisen jäämistöstä. Kovioikeuden tuomioon on Samueli Liimatainen anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti katsoo, ettei ole aihettu muuttaa Hovioikeuden tuomiota. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: tiin Kaukoski. Alfred Liuksiala. tiin Kaukoski. Alfred Liuksiala. A. J. Oikeudelle Samuli Koski. A. J. Oikeudelle Samuli Koski. 139 No 2349. Tag. 105 RD. 19/916 E. Thesleff Marraskuun 20 päivänä 1916 Keisarillisen Suomen Senaatin luomio maksuitta Keisarillisesta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa korvauspetussa, jossa Suomen Raulatiehallitus on hakijana ja Talollinen Elias Häkämies, Luuma en pitäjän Häkäsen kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Marraskuun 20 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli vielä on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot. Elias Häkämies on Luumäen pitäjan käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinut, että, koska Häkämieheltä oli Kesäkuun 6 päivänä 1911 raututienvi turin kipinoistä oiheutuneessa tulepalossa palanut 21 hehtaarin suuruinen ala nuorta, kasvavaa metsää hänen Kaitjärven ja Taavetin asemien välillä tunmäen pitäjän Husulan kylässä sijaitsevastä metsäpalstustaan, Rautaliehallitus velvoitettaisiin sanotun palon tultaman vahingon korvaukseksi suoritta maan Elias Häkämiehelle 75 markan Läsni: F. A. 1. L. B. t. R. G. F.
mukaan hehtaarilta 1575 markkaa. Sittenkuin Rautatiehallituksen puolesta oli kannetta vastustettu sillä syyt lä, että Elias Häkämies, hakkautiltuaan talvella vuonna 1910 kysymyksessä olevaa metsäänsä haloiksi, oli jättänyt silloin syntyneitä jättätä likelle rautatunraidetta ja siten suuresti lisännyt rauta tienkäytöstä johtuvaa tulenvaaraa, on Kihlakunnanoikeus Marraskuun 30 päivänä 1911 julistamassaan päätöksessä siinä mainitsemillaan perusteilla hyljännyt Elias Hakamiehen kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Elias Häkämies vetoamalla oli saattanut ja teen, on Helmikuun 17 päivänä 1916 antamassaan tuomiossa katsonut selvite tyksi, että puheena oleva tulipalo oli saaneet alkunsa rautatienvituista lähteneistä kipinoistä sekä että palosta eli Elias Häkämiehelle oikeutunut hänen ilmoittamansa vahinko, sentähden ja kun Rautatuhallitus ei ollut näyttänyt, et tä kysymykseen tulleessa metsänhakkauksessa jääneitä jälleitä olisi tykyemman kuin kolmenkymmenen metrin matkan päähän lähimmästä rautatien raiteesta pantu varastoon taikka että Elias Häkämies muuten olisi ryhtynyt sellai seen toimenpilusien, joka ilmeisesti olisi suuresti lisännyt rautatusta johtuvaa tuleavaaraa Hovioikeus, nojautuen rautalienksigtöstä johtuvan vahingon vastuusta Helmikuun 12 päivänä 1898 annetun lain 1, 4 ja 12 SS:ään, on, kumolan. Kihlakunnanoikeuden päätöksen, velvoittanut Rautatiehallituksen suorittamaan Elias Häkämiehelle korvaukseksi hänelle kerro tuin tavoin syntyneestä vahingosta vaaditut tuhatviisisataa seitsemänkymmentäviisi markkaa. Hovioikeuden tuomioen on Rautatuhallitus anonut muutosta perustölmalla, johon Elias Häkämies on vastannut. Keisarillinen Senaatti katsoo, että ole ochetta muuttaa Hovioikeuden tuomiöta. Rautatuhallitus velvoitetaan suorittamaan Elias Hakamiehelle hänellä jutun vuoksi Senaatissa olleiden kulujen korvaukseksi kuusikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset nou1440
dattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: B. Amberg. Samuli Koski. Alpen Luksiala. A. J. C. Lillman. Titl, Grånvice Den 21 November 1916. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Kejserlige Åbo Hofrätt inkommit fordringsmål emellan Handlanden Axel Ahlqvist, från Nystad, sökande och Aktiebolaget tgrös, från Helsingfors, svarande. Gifven i Justitiedepartementet den 21 November 1916. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt numera är i fråga, inhämtat följande: Medels skriftligt kontrakt, upprättadt i Februari månad år 1912, hade Aktiebolaget Agros förbundit sig att för en summa af 7100 mark åt Handlanden Ahlqvist leverera och uti en Ahlqvist tillhörig bot innontera två badmotorer med till dem hörande bransbeoisterner, förledningar och öfriga tillbehör samt en rignalapparat under villkor, bland annat, att mönderingen borde vara slutförd före den 1. Maj 1912 vid äfventyr att till Handlanden AhlSarv: t.L. - R.t - A. B. — G. 421 No 235. Pag 230. R. 219.
qvist för hvarje dag, som efter denna tid åtginge till materarnas insättning, skulle erläggas 100 mark samt att af köpeskillingen borde vid underskrifvandet af kontraktet erläggas 2000 mark, hvarhos 2000 mark i kontant och en tre månaders vedel å återstående 3800 mark skulle tillhandahållas Aktiebolaget Agros då motorerna blifvit pröfvade å båten. Efter stämning å Handlanden tilovist har Aktiebolaget Agros den 1 Oktober 1912 vid Rådstufvurätten i Nystad anfört att Ahlqvist på grund af ofvanberörda kontrakt väl fullgjort den första afbetalningen å köpeskillingen med 2000 mark, men att Ahlqvist, sedan ifrågakomna protorer den 1 Maj 1912 afpröfvats, åt bolof get erlagt endast 1000 mark, hvarför och då sålunda ännu 4800 mark vore oguldna å det i kontraktet aftalade priset samt bolaget dessutom enligt faktura af den 11. Juni 1912 åt Handlanden tillqvist levererat diverse varor för 3/32 mark 62 penni, bolaget yrkat Ahlqvists för pliktande att till bolaget utbetala 4832 mark 62 penni jämte sex procents ränta å 1000 mark från den 1 Maj och å 3500 mark från den 1 Augusti 1912 samt fem procents ränta å 32 mark 62 penni från stämningsdagen, dock med afdrag af 111 mark 96 penni för hvarjehanda monteringskostnader som Ahlqvist guldit Haröfver hörd har Handlanden tplqvist framhållit att bolaget, ehuru ifrågavarande mötorer med till dem hörande upparäter enligt kontraktet bort vara inmonterade i färdigt skick i bäten före den 1 Maj 1912 likväl uraktlätit att inom den sålunda öfverenskomna tiden insätta på sina platser den ena fränsseisternen och signalapparaten med luftpump. Dessutom hade motorerna varit sa felaktiga att de måst löstagar ur båten och från Systad sinekas till Nikolaistad för att i en där befintlig protorverkstad försät442
tas i behörigt skick, hvarefter maskinneriet först den 23 Juni 1912 hunnat återinsattas i bäten. I anseende härtill har Handlanden Ahlqvist på genstämning å Ahtiebolaget Agros, påstått bolagets åläggande att på grund af kontraktets bestämmelse om konventionalstraff och såsom ersättning för den Åhlagvist genom lovaransens försenande åsamhade förlust till Ahlqvist erlägga 100 mark för hvarje dag emellan den 1 Maj och den 23 Juni 1912 eller inalles 5300 mark samt dessutom ofvanherörda af bolaget medgifna 114 mark gb penni med fem procents ränta. å hvardera beloppet från genstamningsdagen, dock med afdrag af belagets förenämnda motfördringar, hvarhos Handlanden Ahqvist erinrat om godtgörelse för sina umgälder i målet. I anledning häraf har Aktubolaget Agros genmält, att det ofverenskomna konventionalskaffet utfästs endast för det fall, att metorerna icke skulle blifva insatta till den 1 Maj 1912, men icke för försende leverans af de till mötorerna hörande bidelarna, hvarför och då bolaget åter, för den händelse att motorerna efter insättningen icke fungerat tillredställande, iklädt sig garanti för felens afhjalpande, hvilket villkor bolaget äfven fullgjort, och Ahlqvist icke visat sig hafva lidit någon skada i uppgifvet afseende, bolaget emotsett förkastande af genstämningsanspråket. Rådstufvurätten har medels utslag den 21 Maj 1913 på upptagna skäl, med förkastande af Handlanden Ahlqvists genstämningstalan, ålagt Ahlqvist att till Aktiebolaget Agros genast utbetala fyratusen åttahundra trettiotvå mark sextiotvå penni jämte sex procents årlig ränta å ettusen mark från den 1 Maj 1912, och å tretusen åttahundra mark från den 1. derpåföljande Augusti samt fem procents ränta å trettiotvå mark 1443
sextiotvå penni från den 7 October 1912 dock med afdrag af etthundra fjorton mark nittiosex penni. Hofrätten, under hvars pröfning Handlanden Ahlqvist i vadeväg den git målet har medels den 18 Maj 1916 gifven dom afgjort målet, och enär Aktiebolaget Agros uti förenämnda kontrakt icke förbundit sig att erlägga ifrågakomna konvontionalstraff för den händelse att de af bolaget beverserade mötorerne, efter det innonteringen slutfarts, icke arbetade oklanderligt, ty och då inmonteringen måste anses hafva slutforts den dag då den andra branslästeren blifvit i båten insatt, eller den 25 Maj 1912, har Holrätten förklarat Handlanden Ahlqvists ändringsansökan icke föranleda vidare ändring i Rådstufvarättens utslag än att Ahqvist berättigats att från hvad han af Rådstufvurätten ålagts att till Ähtieboläget Agros utgifva afdraga eke allenast omförmälda etthundra fjorton mark nittiosax penni utan äfven etthundra mark för hvarje dag emellan den 1 och den 25 Maj 1912 eller för inalles tjugufyra dagar tvåtusenfyrahundra mark med fem procents årlig ränta å hvartdera beloppet från genstämmingsdagen den 1 Oktober 1912. Uti Hofrättens dom har Handlanden Afelqvist sökt ändring medels deduktion, som af Aktiebolaget tyros bemölts Kejserliga Senaten finner utredt, att Aktiebolaget Agros genom ofvanberörda kontrakt förbundit sig att hafva de af Handlanden Ahlqvist beställda motorarna med till dem hörande bidelar innonterade före den 1 Maj 1912 i användbart skick, vid äfventyr att bolaget i motsatt fall vore skyldigt att till Åhlagvist erlägga etthundra mark för hvarje dag, som efter sagda tid förslöte tills inmonteringen blifvit slutförd, samt att bolaget brustit i detta sitt åtagande sålunda, att den ena bräns 1444
loistenen insatts först den 25 i berörda månad och att mötorerna jämte sig nalapparaten befunnit sig i så felaktigt skick att de först efter verkställda ändringar och reparationer kunnat godkännas den 23. Juni 1912 i anseende hvartill Kejserliga Senaten pröfvar rättvist, med ändring af Hofrättens dem, ålägga Aktiebolaget Agros att för berörda dröjsmål i fullgörandet af den ätagna leveransen enligt parternas i kontraktet intagna öfverenskommelse till Handlanden Ahlqvist erlägga etthundra mark för hvarje dag mellan den 30 April och den 23 Juni 1912 eller för inalles femtiotre dagar femtusen trehundra mark samt dessutom fordrade etthundrafjorton mark nittiosex penni, med fem procents ränta å hvardera beloppet från genstämmingsdagen den 1 Oktober 1912, dock efter afdrag af bolaget tillkommande fyratusen åttahundratrettiotvå mark sextiotre penni jämte sex procents ränta. å ettusen mark från den 23 Juni 1912 och å tretusen åttahundra mark från den 23 därpåföljande September samt fem procents ränta å trettiotvå mark sextiotvå penni från den 7 Oktober samma år, hvarjämte bolaget skyldigkännes att med trehundra mark godtgöra Handlan den Ahlqvists kostnader i Rådstufverätten. Pet alle som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: Aspedziuksiala. B. Annberg. A. J. Brunkula  Samuli Korki1445
Marraskuun 21 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisaril lisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa vahingonkorvausta koskevassa jutussa, jossa Konepajain Tapatumavakuutusyhtiö, Helsingin kaupun gista, on hakijana sekä Työmies Wilhelm Nurminen, sanotusta kaupungista, vastaa jana: Annettu Oikeusosastoosa Marraskuun 21 päivänä 1916 Keisarillinen Senaatti ottaelleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää: Wilhelm Nurminen en Helsingin kaupungin Raastuvanoikeudessa lausunut että, kun hän oli Lokakuun 25 päivänä 1909 ollut työssä Söderviko Glasverk nimisellä uutisraken nuksella Helsingissä, häntä oli kohdannut tapatuma, josta oli seurannut hänelle aluksi työkyvyn täydellinen menettäminen ja sitten sen väLäsnä: A. S. B. t. A. R.S. K. V. O. L. P. No 2353. Såg. 53 R D. 1915.
hentyminen, sekä että Konspajain Tapatumavakuutusyhtiö, jossa Nurminen on ollut tapaturmän varalta vakuutettu, oli myöntänyt Nurmiselle täpaturman johdosta vahingonkorvaus ta hänen edelliseltä vuodelta 720. markaksi lasketun työänsionsa perusteella, muun muassa Kesäkuun 23 päivästä 1910 seuranneen Syyskuun 23 päivään työkyvyn täydellisestä menettämisestä 60 prosenttia hänen lasketusta vuotuisesta työänsiöstaan eli 108 markkaa ja työkyvyn vähentymsestä viimeksi sanotusta päivästä kuudeksi kuukaudeksi eteenpäin 70 prosenttia siitä mitä Nurmiselle työkyvyn täydellisestä menettämisestä elisi tuolta ajalta ollut tuleva eli 151 markkaa 20 penniä ja sen jälkeen yhdeksi vuodeksi 60 prosenttia siitä mitä Nurmiselle työkyvyn täydellisestä menettämisestä vuodessa olisi ollut maksettava eli 259 markkaa 20 penniä; mutta kun yhtiö ote laskenut Nurmisen tyvänsiön ennen tapahumaa 60 markaksi kuukaudessa, vaikka se todellisuudessa oli oli sut vähintään 150 markkaa, ja hänen työkykynsä tapaturman jälkeen liian suureksi, on Nurminen vaatinut yhtiö tä velvoitettavaksi suorittamaan hänel le edellä mainitulta kolmen kuukauden ajalta, luettuna Kesäkuun 23 päivästä 1910, 60 prosenttia ja sen jälkeen koko hänen elinaikansa 40 prosenttia siitä 150 markan kuukausipalkasta, jota Nurminen oli tapatumaan asti työstään nauttinut Konepajain Tapaturmavakuutuseyhtiön vastustettua kannetta sekä anot tua korvausta oikeudenkäyntikustannuksistaan, on Raastuvanoikeus Huhtikuun 3 päivänä 1912 julistetussa päätöksessä katsonut näytetyksi että Wilhelm Nurminen oli Lokakuun 25 päivänä 1909 häntä työssä edellä mainitulla uutisrakennuksella kohdannestä tapatumasta saanut ruumiinvamman, josta oli seurannut työkyvyn vähentyminen siinä määrässä ettei se mää noussut puoleenkaan siitä mitä se Nurmisen terveenä ollessa oli el1437