Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
tjugutretusen trehundra sjuttiosju mark trettioåtta penni kommer att förblifva. Det alle, som vederbör till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: Antui Saarinen Alfred Liuksiala. Antui Saarinen Alfred Luuksiala. Johannes Pesonen. A. E. K. Ullusvaara. Olof Jundunen Joulukuun 2 päivänä 1913. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta lulleessa konkurssigutussa, jossa ovat Kuopion kaupungista kotoisin oleva Kauppannuos. Birger Hallman, Kajaa nin kaupungissa asuvan Kauppiaan Pasili Ivanoffin konkurssipesän velkojana, hakijana sekä sanotun konkurssisien toimitsejat Asioitsija Gustaf Aleksander Ockenström ja Kaupanhoitaja Albin Häyrinen saapuville tulleina, ja Kauppias Ivanoff ja hänen konkurssipesänsä muut velkojat, poisjääneinä, vastaajina: Annettu Oikeusesas lossa 2 päivänä Joulukuuta 1913. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt jutun asiakirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: Sittenkun 23 päivänä Elokuuta 1912 Kajaanin kaupungin pormestarille annetussa hakemuksessa oli anottu Kauppias Ivanoffia asetettavaksi konkurssitilaan ja Läsnä: S.S. - A. L. B. - R. H. A. R. G. E. W. 684 No 1610. Pag. 187 R. D. 1913
Kajaanin kaupungin Raastuvanoikeus saman Elokuun 26 päivänä julistetut la päätöksellä hakemukseen suostunut, on Kauppannuves Hallman 11 päivänä Marraskuuta 1912 konkurssissa valvonut: 1o/ 2, 15 ja 30 päivänä Kesäkuuta 1912 sekä lähinnä seuranneen Heinäkuun 20. päivänä asettamiensa ja Kauppias Ivanoffin hyväksynien vekselien perus teella yhteensä 13,405 markkaa 75 pen. niä ja 6 prosentin koron 4076 markasta 19 pennistä 5 päivästä Syyskuuta 1912, 4075 markasta 49 pennistä saman Syyskuun 18 päivästä, 2627 markasta 31 pennistä 7 päivästä Lokakuuta 1912 ja 2626 markasta 16 pennistä saman lokakuun 23 päivästä; 2o/ Kajaanin kaupungin Raastuvanoikeuden 16 päivänä Syyskuuta 1912 julistaman pääliksen sekä sen perusteena olevan Kartanonomistajan Johan Wattosen hyväksyman, Kauppias Ivanoffin 3 päivänä Kesäkuuta 1912 asettaman ja Kauppaneuvokselle Hallmanille siirretyn vekselin nojalla 303 markkaa 35 penniä 6 prosentin vuotuisine korkoineen veksellin eräytymispäivästä 3 päivistä Syyskuuta 1912, 4 markkaa protastikuluja, 1/3 prosenttia vekselisummasta prosviste nia ja 17 markkaa oikeudenkäyntikirlujen korvausta; 3o Kauppanenvokson Hallmanin 19 päivänä Elokuuta 1912 asettaman ja Kauppias Ivanoffin hyväksymän vekselin nojalla 1636 markkaa 5 penniä 6 prosentin vuotuisine korkoineen vekselin eräytymispäivästä lähinnä seuranneen Syyskuun 19 päivästä; 4o/ Yrjö Lähelman hyväksymäin, Kauppias hvarioffin 15 päivänä Elokuuta 1912 asettamain ja Kauppanaivokselle Hallmanille siirrettyjen kahden vekselin perusteella yhteensä 1000 markkaa 6 prosentin korkoineen 500 markasta seuranneen Marraskuun 15 päivästä ja 500 markasta 15 päivästä Joulukuuta 1912; 5o/uojaten kahteen eri laskuun 15 ja 20 päivältä Elokuuta 1912 259 markkaa 81 pen. niä ja 56 markkaa 6 prosentin korkoi neen laskujen antopäivistä; sekä 6 e) Kauppias Ivanoffin ja hänen vaimon sa Maria Ivanoffin 12 päivänä Elokuuta 1912 omistajalle asettaman ja Kaup385
paneuvoksen Hallmanin omistaman 6000 markan velkakirjan sisällystä vastaan Kauppias Ivanoffille lainaksi annetut 8780 markkaa velkakirjassa määrättyine 6 prosentin korkoineen viimeksimainitun Elokuun 20 päivästä. Toisessa esiinhuudossa Joulukuun 16. päivänä 1912 on Asianajotoimisto Palmen & Holma, joka myöskin oli valvonut saamisia konkurssissa, vastustanut Raupranenvoksen Hallmanin kerrottua valvon taa, koska Hallman oli kieltäytynyt konkurssipesän toimitsijoille antamasta tiliotetta ja selvitystä Kauppias Ivanof sin tilistä, eikä konkussipesän hallussa olevista Kauppias Ivanoffin kirjoista käynyt selvitti että Hallmanin saatava oli oikea. Tammikuun 27 päivänä 1913 julistetulla tuomiolla on Raastuvanoikeus määrännyt, että Kauppaneuvoksen Hallmanin edelläluetellut saatavat olivat suoritettavat konkurssipesän varoista ainoastaan sikäli ja siihen määrään kuin Kauppaneuvos Hallman oikeudenkäyn nillä, joka puhevallan menettämisen ehalla oli pantava vireille kolmessa kuukaudessa siitä kun konkurssituomio oli saanut lainvoiman, näyttäisi valvonansa saatuvat oikeiksi. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kauppaneuvos Hallman oli veloamalla saatta nut jutun, on tuomiolla 30 päivänä Toukokuuta 1913 jättänyt asian Raastuvan oikeuden päätöksen varaan; ja on Kauppaneuvos Hallman velvoitettu korvaamaan Asioitsijan Ockenströmin ja Kaupanhoitajan Häyrisen Hovioikeudessa kärsimätkustannukset neljälläkymmenelläviidellä markalla. Hovioikeuden tuomioen on Kauppaneuvos Hallman hakenut muutosta perustelmalla, johon Asioitsija Oikeuström ja Kaupanhoitaja Häyrinen ovat vastan neet. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja samalla kuin Keisarillinen Senaatti, noudattaen säännöstä 19 SS: ssä voimassa olevaa konkurssisääntöä, ei ota huomioon Kauppaneuvoksen Hallmanin vasta tänne muutoksenka kemuksensa kera tuotuja tiliotteita eikä 686
myöskään mitä Asioitsija Ockenström ja Kaupanhoitaja Häyrinen täällä ovat vastineessaan esiintuoneet, koska he eivät konkurssipesän toimitsijamiehinä le oikeutettuja konkurssiasiassa tekemään muistutuksia, katsoo Keisarillinen Senaatti ettei Kauppaneuvos Hallman de esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, mikäli koskee edellä 4 ja 5 kohdassa mainittuja saatavia, ollen oikeudenkäynti näistä saatavista konkurssituomiossa määrätyllä uhalla vireille hantava ennen 1 päivää Huhtikuuta 1812. Muuten ja koska Hallmanin edellälue tettuissa 1,2, 3 ja 6 kohdassa mainitut santavat perustuvat osaksi Kauppias Ivanoffin hyväksymiin vekseloihin, osaksi Ivanoffin asettamaan ja säädetyssä järjestyksessä, protostattuun vekseliin, osaksi vielä Ivanoffin ja hänen vaimonsa antamaan selvään velkakirjaan, joissa velkasitoumuksissa ole via Kauppias Ivanoffin nimikirjoituksia ei ole tahdottu vääräksi väittää, niin Keisarillinen Senaatti, kumoten Oikeuksien tuomiot, mikäli nyt puheenaolevia saatavia koskee, tutkii lailliseksi määrätä että nämä saatavat ovat, kuten ne edellä ovat valvotut, Kauppias Ivanoffin konkurssipesästä Kauppaneuvokselle Hollmanille suoritettavat ilman oikeu denkäyntiä samallaisella oikeudella kuin muutkin konkurssissa valvotut etuoikeudettomat saata vat; ollen korko pidettävä yhden vertaisena pääoman kanssa. mutta luettava ainoastaan 9 päivään Syyskuuta 1912, jolloin julkinen haaste on annettu, ellei pesä riitä koron maksamiseen kaikilta hyväksytyillä saatavilta. Asian näin päättyessä vapautetaan Kauppaneuvos Hallman suorittamasta Asioitsijalle Oekenströmille ja Rauranhoitajalle Häyriselle Hovioikeuden heille myöntämää korvausta neljääkymmentäviittä markkaa heidän kulungeistaan jutussa Hovioikeudessa. Tätä kaikki asianomaiset nou587
dattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: kanten Saarinen Albed Luksiala. kuten Saarinen Alfred Liuksiala. Johannes Pesonen K. R. Helanen. A. J. Ollusluvara G. A. Winter. Joulukuun 4 päivänä 1913. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Wiipurin Hovioikeudesta tullessa, korvausta koskevassa jutussa, jossa Kauppahuone Hackman, Co, Wiipurin kaupungista on hakijana ja Talollinen Antti Kuhalainen, Raudan pitäjän Potkelan kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosus tossa 4 päivänä Joulukuuta 1913. Keisarillinen Senaatti on itsellan esittelyttänyt jetun asiakirjat ja niis tä saanut tietää. Raudan pitäjän käräjakunnan Kihlakunnanoikeudessa on Antti Kuhalainen, kauppahuonelle Hackman lalle toimittamansa haasteen nojalla, vaatinut että koska Kauppahuone oli syystäluella vuonna 1902 ilman oikeutta 5/32:tta perintötaloa No 7 ranotussa Potkelan kylässä, minkä talonosan Antti Kuhalainen oli 3 päivänä Elokuuta samana vuonna tehdyllä kauppakirjalla ostanut pojaltaan Talolliselta Ylle Kuhalaiselta eli Suviselta ja tämän Lusuu. S.S. l.S - J. P. R. K. A. R: 588 No 1615 Pag 5/7 R.D. 1910.
vaimolta Maria Rekiltä, hakkauttanut 1851 pitäjä ja kuusipuuta, joiden hinta sittemmin toimitetuissa katselmuksissa oli arvioitu 2 markaksi 50 penniksi puulta eli yhteensä No 7 markaksi 50 penniksi, Kauppahuone Hackman Hn velvoitettaisiin korvauksena tutti Kuhalaisen siten karsimästä vähingosta suorittamaan Kuhalaiselle sanottu rahamäärä Kanteseen on Kauppahuone Hackman H. vastannut, että Maria Kekin silloinen holhooja Talollinen Mikko Kekki sekä hänen veljensä Talollinen Juhana Kekki, sisarpuolensa Talollisenleski Varpu. Kekki ja setänsä Talollinen Paavo Rekki, jotka sekä Maria Rekin sisar Helena Kekki yhteisesti omistivat koko edellämäinitun perintötalon, olivat, Mikko Kekki holhoojatoimessaan välikirjalla 31 päivältä Tammikuuta 1896 oikeuttaneet Metsänkauppiaat J. A. Skogbergin ja K. Silfveniuksen kymmenen vuoden aikana hakkuuttamaan kaikki sanottuun taloon kuuluvalla Niittyjärven palopalstalla kasvavat, määrätyn mitan täyttävät pitäjä - ja kuusipuut; että Skogberg ja Silfveniuksen oikeuden omistaja K. A. Arvidsson Juhana, VarpuPaavo ja Mikko Kekin annettua riihen suostumuksensa, olivat 11 päivänä Joulukuuta 1896 siirtäneet mainitun välikirjan Kauppahuoneelle Hackman i Colle, joka sittemmin 9. päivänä Syyskuuta 1897 oli saanut Kihlakunnanoikeuden luvan aijottuun metsänhakkaukseen, mikäli se toimitettaisiin Maria Rekin talonosalta; sekä että Kauppahuone Hackman 6. tosin oli kysymyksessä olevaan talonosaan kuuluvatta osalta yllämainittua metsäpalstaa syystäloella vuonna 1902 kakkauttanut Antti Kuhalaisen ilmoittaman määrän petäjä - ja kuusipuita, joille edelläsanotuissa kutselmuksissa pantua arva Kauppahuone ei tahtonut kieltaa; kun kuitenkin sekä Yllö Savinen että Antti Kuhalainen, jotka elivät yhdyspesässä, päättaes685
saan kaupan talonosasta olivat tietäneet, että hakkausoikeus talonosan metsään oli luovutettu Kauppahuonelle, joka seikka hävi ilmi siitäkin, että Antti Kuhalainen oli talonosan hinnaksi sitoutunut suorittamaan Yllö Saviselle ainoastaan 350 ruplaa, avatka Savinen ja Kuhalainen sanotulla kaupalla edes olleet tarkoittaneet siirtää Kuhalaiselle omistusoikeutta talonosaan vaan ainoastaan tahtonet tehdä välikaupan talonosasta valmistaaksensa. Kuhalaiselle tilaisuuden panna esillä olevan korvausriidan virelle, on Kauppahuone Hackman 6o katsonut, ettei Antti Kuhalainen, joka niin muodoin puheena olevasta metsänhakkauksesta ei ollut kärsinyt mitään vahinkoa, ollut oikeutettu saamaan vaatimaansa korvausta, jonka vuoksi Kauppahuone on vastustanut kannetta Kuuttuaan asiasta myös Yllö Savista ja Maria Kekkiä on Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin olivat anonut holvausta oikeudenkäyntikuluistaan, 7 päivänä Helmikuuta 1908 julistamassaan päätöksessä katsonut jääneen totiensaattamatta, että Antti Kuhalainen ostaessaan puheenalaisen talonosan Yllö Saviselta ja Aaria Kefiltä olisi tietänyt että taronosalla kasvava metsä oli myyty Kauppahuoneille Hackman i Colle johon nähden ja kun Kauppahuone, joka ei ollut talonosaan kiinnityttänyt hakkausoikeuttaan, vastasanotun kaupan jälkeen oli leimanttanut ja hakkauttanut edellä mainitut 1851 puuta sekä koska Haakaaren 16 luvun 15 SS:n säännöksen mukaan kauppa rikkoi vuokran, Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Kauppahuoneen Hackman ilon kuittia vastaan suorittamaan Antti Kuhalaiselle korvaukseksi sanotuista puista 2 markkaa 50 penniä puutta eli yhteensä neljätuhatta kuusisataa kaksikymmentäseitsemän markkaa viisikymmentä penniä 690
sekä kahdellasadalla viidelläkymmenellä markalla korvaamaan Antti Kuhalaisen oikeudenkäymiskulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kauppahuone Hackman No oli vetaamalla saattanut jutun, on 31 päivänä Joulukuuta 1909 antamallaan tuomiolla, Kihlakunnanoikeuden mainitsemilla perusteilla ja kospei Kauppahuone Hackman, Co ollut utan saattanut väitettänsä että Yllö Savisen ja Antti Kuhalaisen edellämainitusta talonosasta tekemä kauppa olisi ollut välikauppa, jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden puutoksen varaan Hovioikeuden tuomioon on Kauppahuone Hackman, Osanonut muutosta perustelmalla, johon Antti Kuhalainen on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Kauppahuone Hackman, 6 ole esittänyt syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, jonka varaan asia siis jääja velvoitetaan Kauppahuone suo5.o. tilus. rittamaan Antti Kuhalaiselle, kuusikymmentäviisi markkaa korvaukseksi hänellä täällä jutussa olleista kuluista. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: Sentin Saarinen Mard KiUksiala. Sentin Saarinen Alfred Luksiala. Sentin Saarinen Mard KiUksiala. Johannes Pesonen K. R. Helanen. Johannes Pesonen K. R. Helanen. Johannes Pesonen K. R. Helanen. A. J. Lhusluvaara. 691
Den 5 December 1913. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsatt revisionsskilling från Kejserlige Åbo Hofrätt inkommet mål, angående tvist om rätt till stentägt, emellan Bondeen kan Selma Karlsson från Ersby by i Pargas socken, sökande, samt Bondeenkan Alla Karlsson, från samma by och Rusthållaren Wilhelm Granlund, från Skräbböle enstaka rusthåll i Pargas socken, den sistnämnde jämte Ava Karlsson såsom förmyndare för dennas minderåriga barn gemensamt svarande: Gifven uti Justitiedepartement tet den 5 December 1913. Kejserliga Senaten har låtit hand lingarna i målet sig försdragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande: Efter Ala Karlsson och Wilhelm Granlund ågången stam öpra S.S. - A. L. - J. P. - H. R. 692 No 1620 Säg 2. St. D 1910
ning har Selma Karlssons sederme ra under rättegången aflidne man Bonden Karl Erland Karlsson, så som målsman för sin hustru, vid Häradsrätten i Pargas sockenstings lag anfört, att egarene af Smeds hemman i Ersby by en längre följd af år från bärg inom Selma Karlsson tillhöriga i samma by belägna Klefväs hemmans vid den 25 Oktober 1764 slutfördt storskifte bestämda råer sig till godo sprängt kalksten, hvilket förhållande fått fortgå af orsak att Karl Erland Karlsson antagit att nämnda förfarande grundat sig å någon vid berörda storskifte tillkommen och till evärdeligt iakttagande fastställd öfverenskommelse; men emedan Karl Erland Karlsson sedermera af stor skifteskartan med därtill hörande handlingar funnit, att slik rätt icke blifvit innehafvarene af Smeds hemman vid antydda försättning tillagd, samt Ala Karlsson och Wilhelm Granlund, af hvilka Alexa Karlsson jämte sina förbemälda barn vore nästnämnda lägenhets nuvarande egare, ej häller kunnat förete annan laga grund för den samma, har Karl Erland Karlsson yrkat att såväl Aila Karlsson för egen del som hon och Wilhelm Granlund i deras förmyndersegenskap måtte skiljas från all rätt till ifrågavarande stentägt samt åläggas att omedelbart upphöra med utöfvandet af densamma Öfver käromålet hörda hafva tila Karlsson och Wilhelm Granlund, jämte det de bestridt att ett fullständigt, laga kraft vun net och behörigen fastställdt stor skifte öfvergått Ersby by samt påstått, det i hvarje fall kalkbärgen därsammastädes lämnats oskiftade och deras begagnande beroende på öfverenskommelse, framhållit att samtlige hemmans egare i oftasagda by, efter upp693
kommen tvist emellan en del af lem om rätt till kalkstenssyndigheter den 9. September 1780 inför vederbörande Häradsrätt angående begagnandet af alla i ansågla by befintliga kalkstensbrott träffat en af bemälde Rätt då fastställd förening, hvilken i hvad den rörde innehafvaren af Smeds hemman innehölle, att denne skulle vara bibehållen vid den af hemmanets egare förut å Klefvas hemmans mark nyttjade kalkstensgrop och sedan tillgången på kalksten å det sålunda för Smeds samt särskildt för Klefvas hemman uti en därinvid belägen grop af vensom å det för Frågars hemman annorstädes bestämda ställe upphörde, jämte innehafvarene af dessa tvänne hemman finge begagna kalkbrott uti Wisterby hemmans kalkbärg. Denna innehafvaren af Smeds hemman tillkommande rätt hade också Klefvas hemmans föregående ega re Selma Karlssons fader, numera aflidne Bonden Karl Johannes Moberg respekterat och jämväl skriftligen erkänt i ett af honom jämte särskilda andra persöner den 8 December 1888 ingångot kontrakt rörande byggande underhåll och begagnande på fem tio års tid af en ylanderkalkugn, uti hvilket kontrakt i den 4 punkt uttryckligen nämndes, att Smeds hemman egde kalkbärg å Klefvas hemmans mark; och hafva förty Ava Karlsson och Wilhelm Granlund, alldenstund ofvanomförmälda förening fortfarande vore beståndande, motsagt käromålet därå Häradsrätten, på af Aika Karlsson och Wilhelm Granlund under rättegångens förlopp gifven anledning uti utslag af den 7 Febru ruari 1906 på däri framhållna skäl förordnat att jämväl öfrega byamän i Ersby by borde i saken höras innan målet slutligen afgjordes. 394
Efter det Bönderne Herman Söderblom, såsom egare af Westergård hemman, och Emanuel Isaks son, såsom innehafvare af Mellangård hemman i Ersby by, blifvit uti nästnämnda afseende i saken hörde, har Selena Karlsson åbero pat att i målet vittna, bland andre, Sytningstagaren Wilhelmi na Moberg och förre Hemmans egaren Kristian Hermansson, men har Ava Karlsson, enär Wilhelmina Moberg vore moder till Selma Karlssons första man och Kristian Hermansson svärfader till förenämnde Emanuel Isaksson, ansett dem vara jäfvige att i saken å ed afhöras; därå Häradsrätten uti den 4 September 1906 afkunnadt jäfsutslag förklarat Wilhelminu Moberg och Kristian Hermansson på nyssanförda grunder vara jäfvige att i saken vittna Sedan parterne å ömse sidor anhållit om ersättning för sina umgälder i rättegången, har Häradsrätten medals den 8 September 1906 afkunnadt slutligt utslag i målet sig utlåtit; och emedan samtlige hemmansegare i Ersby by, efter uppkommen tvist emellan en del af dem om rättighet till kalkstensfyrdigheter, vid 1780 års lagtima höstting i tingslaget den 9 September angående begagnandet af alla i bynbefintliga halkstensbrott inför Häradsrätten träffat en af Häradsrätten då fastställd förening, hvilken i hvad den rörde innehafva ren af Smeds hemman, bland annat innehölle, att denne skulle vara bibehållen vid den af hemmansegaren förut å Ktelvas hemmans mark nyttjade kalkstensgrop till vester om en såsom råpunkt ansedd stenpelare utan vidare inskränkning, samt denna förening ingåtts efter det storskifte öfver gått Ersby by, hvarvid föröfrigt kalkstensfyndigheterna i byn icke blifvit skiftade, ty och då ifrågavarande förening sedermera icke 695
upphäfts och förty fortfarande vore gällande samt det ej ens föreburits, att innehafvaren af Smeds hemman öfverskridit sin rätt att på uppgifvet ställe taga halksten å Klet ras hemmans mark, har Häradsrätten förkastat käromålet samt skyldigkänt Selma Karlsson att med fyrahundra mark hålla Ava Karlsson och Wilhelm Granlund skadeslösa för deras umgälder i målet. Hofrätten, under hvars pröfning selma Karlsson i vädesväg dragit målet, har medels dom den 15 November 1909 sig i saken utlåtit; och jämte det Hofrätten enär för revarande mål, jämlikt stadgan det i 22 SS: 25. kap. R. B., icke kunnat af Häradsrätten afgöras innan Herman Söderblom och Emanuel Isaksson blifvit inkallade att däri höras, ansett Selma Karls som icke hafva anfört skäl till ändring i det slut, hvari Härads rätten i omförmälda, den 7. Februari 1906 afkunnade invändningsutslag stannat samt att skäl icke heller förebragts till rättelse i Häradsrättens den 4 September sam ma år afsagda jäfsutslag, har Hofrätten låtit vid Häradsrättens slutliga utslag bero, hvarjämte Selma Karlsson ålagts att godtgöra Axel Karlsson och Wilhelm Granlund deras i målet i Hofrätten halda umgälder med femtio mark. Uti Hofrättens dom har Selma Karlsson ansökt om änd ring medels deduktion, den Aila Karlsson och Wilhelm Granlund bemött Kejserliga Senaten har tagit nålet i öfvervägande och finner Selma Karlsson icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda dom, hvar vid förty skall förblifva och skyldigkännes Selma Karlsson att med åttio mark hålla sina motparter skadeslösa för deras här996
städes i målet hafda umgälder. Det alle, som vederbör till afrättelse länderKejserliga Senaten för Finland: kuten Saarinen Alfred Luksiala. kuten Saarinen Alfred Luksiala Johannes Pesonen. Ah. Kullenvaara 5. 6. Lillius. Den 5. December 1913. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsatt revisionsskilling från Kejserlige Wasa Hofrätt inkommit mål angående fordran, emellan Bönderne Anders Johan och Johan Isakssöner Sand, från Petsmo by i Kveflaks socken, sökande samt Handlanden Samuel Oling, från Maksmo by i Maksmo socken, svarande: Gifven. uti Justitiedapartementet den 5 December 1913 Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem såvidt nu är ifråga, inhämtat följande: Efter Handlanden Oling ågången slämning hafva Anders Johan och Johan Sand vid Häradsrätten i Hörå Oravais och Maksmo socknars tingslag anfört att de jämlikt tre skilta kontrakt af den 23 Oktober och 18 November 1903 samt den 2 Januari 1904 under våren sistragda år till Handlanden Oling levererat till hopa 950 metriska kubikkamnar papOfver: S.S. J. P. t. R. K. A. /G. E. W. 697 No 1621 Pag 88. R. D. 1910.
persvad och props på i kontrakten närmare angifna villkor; att Handlanden Oling, som under Juni månad 1904 i Anders Johan och Johan Lands närvaro granskat och uppmätt icke allenast den levererade pappersveden och propren utan äfven ett annat Anders Johan och Johan Sandtillhörigt parti props om 490 metriska kulikfämnar, hvilket likasom det öfriga virket varit uppstäpladt å särskilda platser i särgården inom Kveflaks och Maksmö socknar, efter gjorda afdrag af tio till tjugufem procent af virkesmängden därvid emottagit den levererade papper. veden och propsen samt sedermera genom kontrakt af den 9 påföljande Juli köpt återstoden af propren, samt att Handlanden Oling, och tadt han sålunda godkänt hela virkespartiet, likväl uti den 22 därpåföljande November Anders Johan och Johan Sand tillställd kontokuränträkning öfver parternes mellan hafvanden ytterligare räknat sig till godo åtta procents räbott å virkespriset med 4,980 mark 16 penni; och hafva Anders Johan och Johan Sand förty yrkat Handlanden Olings förpliktande att till dem utgifva nämnda belopp med sex procents ränta därå från nästsagda dag. Sedan Handlanden Oling, i saken pord, motsagt käromålet och målet haft den omgång handlingarna däri utvisa, har Häradsrätten, hvarest parterne ömsesides tagit i anspråk ersättning för sina kostnader i rättegången, genom den 26 September 1908 afsagdt utslag förkastat käromålet såsom ostyrkt samt kvittat rättegångskostnaderna parterne emellan Hofrätten, under hvars pröfning parterne ömsesides i vadeväg dragit målet, har uti dom af den 11. Mars 1910 funnit utredt vara att vid stäpling af ifrågavarande virke, som Handlanden Oling sedermera under Juni och början af Juli månader 1904 uppmått och emottagit, det samma delvis radats glest samt 698
dessutom i staplarne anbragts stenar, stubbar, kvistar, bark och öfverflödiga upprättslående påtar, hvarigenom staplarne fått utseende af att inrymma större mängd virke än de i verligheten innehållit och så stort undermål i virkespartiet uppstått, som efter beräkning af de parterne emellan öfverenskomna prisen för virket uppgått åtminstone till 11/480 mark 16 penni, hvarföre och som omförmälda förfarande vid stiplingen till följd af såväl rättet för virkets radande i st uplarne som desammas nära lage till hvarandra icke kunnat upptäckas då Handlanden Oling emottagit virket, utan kommit i dagen först vid staplarnes rifvande Hofrätten låtit bero vid det slut i hufvudsaken, hvarvid Häradsrätten i det motvädjade utslaget stannat, hvaremot med ändring af rämma utslag beträffande rättegångskostnads ersättningen Anders Johan och Johan Sand ålades att gemensamt eller den af dom som tillgång egde ersatta Handlanden Oling dennes kostnader för målet vid Häradsrätten och i Kejserlige Hofrätten med sammanlagdt sjuhundra mark Uti Höfrättens dom hafva Anders Johan och Johan Sand anhållit om ändring medels ingifven deduktion, den Handlanden Oling bemött Kejserliga Senaten har tagit detta mal i öfvervägande och finner Anders Johan och Johan Sand icke hafva anfört skäl till annan ändring i Hofrättens dom än att, enär jämväl Handlanden Oling varit andringssökande i Hofrätten och Anders Johan och Johan Sund förty icke bort åläggas att ersatta Oling för hans i Hofrätten hafda kostnader, det belopp hvarmed Anders Johan och Johan Sand skola ersätta Oling för dennes i målet vid Häradsrätten hafda umgälder fastställes till sexhundra mark. Ort alle, som vederbör till efterrättelse länderKejserliga Senaten för Finland: Lautui Saarinen Johannes Pesonen. Lautui Saarinen Johannes Pesonen. A. J. Lillström 699