Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
netun Asetuksen 41 SS:ssä oleva säännös ollut tähän soveltuva; minkä vuoksi ja kun mainittu välikirja oli laadittu sen jälkeen kun 13 päivänä Ktesäkuuta 1800 maan vuokraamisesta maalla annettu Kuninkaallinen asetus oli astunut voimaan ja väli kirjan teosta jo oli kulunut yli viisikymmentä vuotta eikä Oskari Mäkilä ollut väittänytkään olleensa syntynyt silloin kun sanottu välikirja tehtiin, Kihlakunnanoikeus, nojaten viimemainitun asetuksen 1 SS:ään, on julistanut välikirjan menettäneekei kaiken voiman ja vaikutuksen maanomistajia vastaan sekä sen johdosta velvoittanut Oskari Mäkilan, joka ennen Tuomaanpäivää vuonna 1901 oli saanut lainmukaisen irtisanomisen torpasta ja siis nautti nut laillisen lähtöajan, heti perheineen ja tavaroineen häätämisen uhalla muuttamaan Mäkilän torpasta ja luovuttamaan sen maineen huoneineen Juho Ylitalon ynnä Kalle Alitalon vapaasti hallittavaksi; mutta jätettiin Oskari Mäkilälle valta eri oikeudenkäynnillä hakea Juho Yli talolta ja Kalle Alitalolta korvausta torppaan panemistaan viljelyskustannuksista, jos hän katsoi siihen olevan aihetta. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Oskari Mäkilä oli vetoamalla saatta nut jutun, on tuomiossa 27 päivänä Kesäkuuta 1906 vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen. Hovioikeuden tuomioon ovat Oskari ja Mathilda Mäkilä anoneet muutosta tänne toimittamal laan perustelmalla jonka kaksoiskappaleen Juho Ylitalo ja Kalle Alitalo ovat perineet, heidän kuitenkaan vastaamatta asiaan Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän julun sekä katsoo puheena laisesta 6 päivänä Tammikuuta 1826 laaditusta välikirjasta ja Juho Ellötin perillisten kesken 1 päivänä Joulukuuta 1838 tehdystä sopimuskirjasta käyvän selville että kysymyksessä oleva Mäkilän torppa on luovutettu 435
Juho Kaarlenpojalle ja Anna Thustiina Juhontyttärelle viimeksimainitun perintöosan vastikkeeksi heidän ja heidän perillistensä ikuisesti omistettavaksi; ja koska edelläsanotun 12 päivänä Kesäkuuta 1895 anretun asetuksen 41 SS:n mukaan sillä, jolle määräätä rälssi - tai perintötaloista on ennen 19 päivää Joulukuuta 1864 perintö nan vastikkeeksi tahi muuten ainaiseksi luovutettu, tai hänen oikeutensa omistajalla on oikeus saada se ala lohkomisella tai palstatilaksi erottamisella erilleen otetuksi, kuitenkin että hän, jos hän tahtoo nauttia sellaista etua, m velvollinen hakemaan sitä Kuver nöörillä kymmenen vuoden kuluessa 1 päivästä Tammikuuta 1896, jolloin mai nittu asetus astui voimaansa; sentäkden ja kun Oskari Mäkilä on näyt tänyt sanotussa ajassa Hämeen läänin Kuvernöörille jättäneensä sitä tarkollavan hakemuksen, harkitsee Keisaril linen Senaatti oikeaksi, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen ja Hovioikeuden tuomion, tätä nykyä hyljä436 tä Juho Ylitalon ja Kalle Alitalon asiassa ajaman kanteen. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti: R. A. Bonde. A. Henr. Ingman." C. J. Timgren Andtungvist. C. J. Timgren 1 Jul. Kungvist. A. W. Granström
Heinäkuun 12 päivänä 1907. "Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, saatavaa koskevassa jutussa, jossa Talonomistaja Matti Sakari Willgren, Tampereen kaupungista, on hakijana ja Kirjansitoja Wilhelm Toivonen, samasta kaupungista, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 12 päivänä Heinäkuuta 1907. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Tampereen kaupungin Raastuvanoikeudessa on Wilhelm Toivonen, Matti Sakari Willgrönelle toimitetun haasteen nojalla, lausunut, että mainitussa kaupungissa asuva Levysippä A. Johansson oli välikirjassa 5 päivältä Lokakuuta 1902 ottanut Matti Sakari Wittgrenille tehdäksensä uutisrakennukseen talossa No 45 sanotun kaupungin kuudennessa kaupunginosassa katon mustista belyialaisista neljän ja puolen kilon painoisista levyistä kahden markan neljänkymmenen pennin hinnasta neliömitriltä sekä että Levyseppä Johansson oli Läsnä R. W. Hs - 675 - b A - A Y13 No 934 Pag. 201 R. 2. 1906.
tehnyskin tuohon rakennukseen palkkalan joka 5 päivänä senjälkeistä Marraskuuta toimitetussa mittauksessa oli havaittu olevan 536,905 neliömetriä; mutta kun Matti Sakari Willgrén oli jättänyt suorittamatta Levysyppä Johanssonille suostuttua hintaa 1288 markkaa 57 penniä, on Wilhelm Toivonen, jolle Johansson oli siirtänyt kerrotun saatavansa, vaatinut, että Matti Sakari Willgren velvoitettaisiin maksamaan Toivoselle äskensänottu rahamäärä korkoineen. Asiasta kuulustettuna, on Matti Sakari Willgren väittänyt, että puheenalaiseen kalloon käytetyistä bvyistä suuri osa ei täyttänyt neljän ja puolen kilon painoa, sekä sen vuoksi kieltäytynyt suorittamasta vaadittua hintaa ennenkuin katto oli tehty sopimuksenmukaisista levyistä. Sittenkun asianosaiset molemmin puolin olivat anoneet korvausta oikeudenkäyntikulungestaan, on Raastuvanoikeus 6 päivänä Heinäkuuta 1903 julestamassaan päätöksessä mainitsemillaan perusteilla velvoittanut Matti Sakari Hellgrenin vaaditussa tarkoituksessa suorittamaan Wilhelm Toivoselle, jolle Levysoppä Johansson oli siirtänyt kysymyksessä olevan saatavansa, tuhat sata seitsemänkymmentäviisi markkaa kahdeksankymmentäkaksi penniä viiden prosentin vuotuisen koron kanssa, lukien oikeuden, käynnin alusta 12 päivästä Maaliskuutä 1903 kunnes täysi maksu toimitettiin, mutta asian laatuun nähden kuitattiin oikeudenkäyntikulungit asianosaisten kesken. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi sekä Wilhelm Toivonen että Matti Sakari Willgren olivat vetoamalla saattaneet jutiin, on tuomiossa 25 päivänä Heinäkuuta 1906 katsonut tosin selvitetyksi, että puheenalaiseen kattoon oli käytetty levyjä, jotka eivät olleet painaneet neljää ja puolta kiloa; mutta kun oli näytetty, etteivät kaupassa neljän ja puolen kilon painoisina olevat levyt kaikki täytä tätä painoa, vaan ovat ainoastaan keskimäärin sen painoisia, eikä Matti Sakari Willgren ollut saattanut teteen, että kattoon käytettyjen levyjen 438
keskipaino olisi ollut alle neljän ja puolen kilon, on Hovioikeus katsonut Matti Sakari Willgrénin olevan velvollisen maksamaan viidestäsadasta kolmestakymmenestäkuudesta ja yhdeksästäsadasta viidestä tuhannesosasta neliömetriä suostutun hinnan kaksi markkaa neljäkymmentä penniä neliömetriltä ja siis, muuttaen Raastuvanoikeuden päätöstä, velvoittanut Matti Sakari Willgrénin kuitin saadessaan suorittamaan Wilhelm Toivoselle tuhat kaksisataa kahdeksankymmentäkahdeksan markkaa viisikymmentäseitsemän penniä ynnä viiden prosentin vuotuisen koron 17 päivästä Helmikuuta 1903, jolloin haaste asiassa toimitettiin Willgrenille, minkä ohessa Matti Sakari Willgrönin tuli sadalla markalla korvata Wilhelm Toivoselle hänellä Raastuvanoikeudessa asian vuoksi olleet välttämättöminmit kustannukset Jutun näin päättyessä ei annettu lausuntoa Matti Sakari Willgrenin muutoksenhakemuksesta. Hovioikeuden tuomioon on Matti Sakari Willgrén anonut muutosta tänne toi439 mittamallaan perustelmalla, johon Wilhelm Toivonen on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut täman jutun ja katsoo, ettei Matti Sakari Willgren ole esiintuonut syytä muuttaa Hovi oikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi, minkä ohessa Matti Sakari Willgren velvoitetaan suorittamaan Wilhelm Toivoselle, häneltä täällä juttuun menneiden kulunkien korvaukseksi kuusikymmentä markkaa Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti R. A. Bonde. C. J. Timgren A. W. Granström 1. Henr. hemman. 1all Kungviste B. F. Mölsä
17 päivänä Heinäkuuta 1907 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Turun Hovioikeudesta tulleessa, velkomusta koskevassa nostajutussa, jossa Kangasalan seurakunnan kirkkoherranvirkatalon rakennusvelvolliset Kuhmalahden kappeliseurakuntalaiset ovat hakijoina sekä anotun virkatalon rakennus velvolliset Kangasalan emäseurakuntalaiset vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 17 päivänä Heinä kuuta 1907. Keisarillinen Senaatti on itsellen. sä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Talkaneen ja Sahalahden pitäjäin ynnä Kuhmalahden kappelin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa ovat Kangasalan seurakunnan kirkkoherranvirkatalon rakennusvelvolliset Kangasalan emäseurakuntalaiset, mainitun virkatalon rakennus velvollisille Kuhmalahden kappeliseurakuntalaisille toimitetun haasteen nojassa Läsnä: H S. C; S. E A A- A G. 632 440 No 935. åg. 129 R. D 1906
ausuneet että, sittenkun kirkkoherranvirkatalon rakennusvelvolliset tilalliset olivat 22 päivänä Elokuuta 1892 toimitetussa lähtö - ja tulokatselmuksessa velvoitetut virkatalolla teke mään rakennus- ja korjaustöitä, nuo työt, jotka oli suoritettu vuosina 1892-1901 niistä laadittujen tilien mukaan oli vat maksaneet 30,082 markkaa 3 pen. niä, siihen luettuina ne 750 markkaa, mitkä saman virkatalon entiset radennusvelvolliset tilalliset olivat virka talolla 9 ja 10 päivänä Elokuuta 1899 papiston virkataloista 19 päivänä Heinäkuuta 1892 annetun asetuksen 65 SS:n perusteella pidetyssä syynissä velvoitetut virkatalon rakennuksessa silloin levaituista vaillinaisuuksista ennen päivää Toukokuuta 1900 suorittamaan virkatalon rakennuskassalle; mutta kun Kuhmalahden rakennusvelvolliet, joiden maksettava osuus ensiksi anotusta summasta, siitä vähennettyä rakennusjättoiden myynnillä ja pappilan metsärahan koroilla saadut 816 markkaa 30 penniä, heidän mistamansa manttaaliluvun mukaan teki 5,354 markkaa 67 penniä, olivat tuosta määrästä suorittaneet ainoastaan 630 markkaa 82 penniä, ovat Kangas alan rakennusvelvolliset vaatineet Ruhmalahden rakennusvelvollisten velvoittamista maksamaan heille 723 markkaa 85 penniä korkoineen sekä korvaamaan heidän oikeuden käyntikustannuksensa Asiasta kuulustettuina, ovat Kuhnälahden kappelissa asuvat Talolliset Simo Emil Salminen, Juho Esko ta, Juho Heikki Vappula, J uho Kustaa Marttala ja Kustaa Seppälä, jotka olivat omasta puolestaan saapuneet Kihlakunnanoikeuteen vastustaneet kannetta, esiintuo den pääasiallisesti: että, koska Kihlakunnankatselmusoikeus oli 22 päivänä Elokuuta 1892 julistamassaan päätöksessä määrännyt siinä mainitut työt kirkkoherran. verkatalossa toimitettaviksi määräajan kuluessa ja Kihlakunnansyy nioikeus päätöksessä 10 päivältä 441
Elokuuta 1899 velvoittanut Kangasa lan seurakunnan entiset rakennus velvolliset suorittamaan virkatalon rakennuskassalle ylläsanotut 750 marklaa, muita Kuhmalahden seurakuntalaisia kuin niitä, jotka näitten töiden aikana olivat velvolliset otta naan osaa rakennuskustannuksiin ei voitu velvoittaa korvaamaan kerrottuja kulungeita; että Kangala lan emäseurakuntalaiset olivat omin päin teettäneet kysymyksessä olevat työt ja niitä varten ottaneet lainoja Kuhmalahden seurakuntalaisten tietämättä, että ylempänä mainitut, vasta rakennusajan kuluttua tekaistut tilit olivat vailinaiset muun muassa siinä, ettei niitä seurannut todisteita menoista ja että melkein kaikista meneeristä puut tui viittaus mihin rahat oli käytet ty; sekä että myöskin Kuhmalahden seurakuntalaisten hyväksi oli luettava ne toistakymmentätuhat ta markkaa, mitkä olivat jääneet Kangasalan Pynnölä - nimiseltä kappalaisvirkatalolta myydyn metsän hinnasta, sittenkun siitä ensin oli muodostettu virkatalojen rakennushassa Kihlakunnanoikeus on 10 päivänä syyskuuta 1908 julistanut päätöksen asiaan; ja koska Kihlakunnankatselmusoikeus 22 päivänä Elokuuta 1892 sekä Kihlakunnansyndi oikeus 9 ja 10 päivänä Elokuuta 1899 Kangasalan seurakunnan kirkkoherranvirkatalolla pitämissään katselmuksissa olivat päätöksillä, jotka sittemmin olivat saaneet lain voiman, velvoit taneet sanotun verkatalon raken. nusvelvolliset tilanomistajat ja haltijat katselmustilaisuuksissa tehtyjen ja niissä laadittuihin pöytäkirjoihin merkittyjen määräysten muikaan korjauttamaan kaikki virkatalolla silloin havaitut puulteellisuudet ja vaittinaisuudet, mitkä yöt Kangasalan rakennus velvolliset emäseurakuntalaiset sen jälkeen olivatkin suorittaneet, senvuoksi ja kun nuot korjaustyöt esitettyjen tilien mukaan olivat maksa142
eet kolmekymmentätuhatta kahdeklänkymmentäkaksi markkaa kolme henniä, josta summasta Kuhmalahden rakennusvelvollisten osuus samojen tilien perusteella oli viisituhatta kolmesataa viisikymmentäneljä markkaa kuusikymmentäseitsemän penniä, mistä määrästä ainoastaan, tuhat kuusisataa kolmekymmentä markkaa kahdeksankymmentäkaksi penniä oli suoritettu, eivätkä Kuhmalahden rakennusvelvolliset olleet näyttäneet kerrottuja tilejä misjään kohdassa virheellisiksi, on Kihlakunnanoikeus velvoittanut kirkkoherranvirkatalon rakennus velvolliset Kuhmalahden seurakunta laiset, niiden perustaiden ja sääntöen nojalla, mitkä edellämäini tun Kihlakunnantarkastusoikeuden antaman päätöksen aikana olivat kirkkoherranverkätalojen rakennusvelvollisuudesta olleet voimassa, kuitin saadessaan maksamaan saman virkatalon rakennusvelvolliselle Kangasalan seurakuntata ille kolmetuhatta seitsemänsataa kahsikymmentäkolme markkaa kahdeksankymmentäviisi penniä ynnä viiden puoentin koron niistä, lukien 1 päivästä Toukokuuta 1900 kunnes täysi maksu toinitettiin, sekä kolmellasadalla marrätta korvaamaan Kangasalan seurakuntalaisille heidän kulunkensa asiasta. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Simo Emil Salminen, Juho Eskola, J uho Heikki Vappula, Juho Kustaa Marttala ja Kustaa Seppälä, Salminen sekä omasta puolestaan että Kangasalan kirkkoherranverkatalon rakennus velvollisten Kuhmalahden seurakuntalaisten asiamiehenä, olivat vetoamalla saattaneet jutun, on tuomiossa 25 päivänä Huhtikuuta 1906 vahvistanut Kihlakunnan oikeuden päätöksen, jonka ohessa SimoEmil Salminen ja hänen asiakumphäninsä velvoitettiin suorittamaan Kangasalan seurakuntalaisille heillä Hovioikeudessa jutun vuoksi olleiden kulunkien korvaukseksi, kuusikymmentä markkaa Hovioikeuden tuomioon ovat Kangasalan seurakunnan kirkkoherranverkatalon 443
rakennusvelvolliset Kuhmalahden kappeliseurakuntalaiset anoneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Kangasalan emäseurakuntalaiset ovat säädetyssä järjestyksessä vastannetKeisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, etteivät Kangasalan seurakunnan kirkkoherranvirkotalon rakennusvelvolliset Kuhmalahden kappeliseurakuntalaiset ole esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden ylempärä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi, minkä ohessa sanotut Kuhmalahden seurakuntalaiset velvoitetaan maksamaan vastapuolilleen, heiltä täällä juttuun menneiden kustanmusten korvaukseksi, seitsemänkymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti: A. Henr. Snellman: C. J. Timgren. 1. W. Granström Carl. Kungvisti A. W. Gransk Carl. Kungvisti A. W. Gransk E. Thesleff Den 19 Juli 1907 Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt reversionskilling, från Åbo Hofrätt inkommet mål emellan Sakföra finnan i Helsingfors stad Jans son & Sundman, i egenskap af fordringsegare uti innehafvaren af finnan A. Thorn Handlandehustrun från samma stad Anna Thomas till konkurs upplåtna bo, sökande, samt Anna Thoins man Handlanden i Helsingfors Fredrik Thorn, såväl för egen del som i egenskap af lagbestämd förmyndare för sina mindera riga barn Eskrid, Holger och Solveig Thorn, svarande, angående förmånsrätt för fordran: Gifven uti Justitiedepartementet den 19 tuli 1907. Kejserliga Senaten har låtit hand lingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande Å inställelsegen den 10 September 1906 i ofvannämnda konkurs har Handlanden Thorn ej mindre på grund Isde H. A. - C. J. F - C - A. G. A. L. No 941 lag. 70. K. D. 1907
af kontokurant bevakat 14,576 mark 45 penni, utgörande Handlanden Thomas barn, numera myndigblifne Regina thorn samt förbemälda minderåriga Estrid. Holger och Solveig Thom gemensamt tillhöriga, hos förman A. Thom innestående och af Ragnar Skorn såvidt hans andel angår å Handlanden Thorn öfverlåtna medel, hvilka för finnans räkning dels uttagits å barnens sparbankstocker dels anskaffats medels belåning af deras lifförsäkringsbref, än anhållit att sagda fordran, jämlikt 9 SS: i gällande förordning om borgenärers rätt och företräde för hvarandra till betalning ur egendom, som blifvit till konkurs afträdd, måtte utdömas med för mänsrätt Vid andra uppropet i konkursnä let har Sakförarefirman Jansson & Sundman motsagt Handlanden Thomas förenämnda förmånsrätts anspråk på den grund att ifrågakomna tillgodohafvan de innestätt längre tid än ett år. Rådstufvurätten har den 3 December 1906. afkunnat dom i målet; och som den af Sakförarefirman Jansson i Sundman åberopade omständigheten att Rosnar, Estrid, Holger och Solveig Thomas genom Handlan den Thom, såsom förmyndare för de tre sistbemälda och enligt öfverlåtelse af myndigblifne Ragnar Thorn, bevakade ostridiga fordran fjortontusen femhundra selton mark fyratiofem penni, hvilket belopp utgjorde förenämnda barn tillhöriga men af makarne Thom för finnan A. Thomas räkning använda medel, innestått längre tid än ett år, ej vore å saken verkande, enär i förevarande fall hvarken redovisning öfver medlen afgifvits eller rättegång rörande desamma ifrågakommit alltså vardt sagda fordran med äskad förmånsrätt utdömd ur konkursboets tillgångar. Hofrätten, under hvars pröfning Sakförarefirman Jansson & Sundman i vadivåg dragit målet, har genom dom den 22 Mars 1907 fastställt Råd stufvurättens omförmälda dom samt därhos skyldigkänt Sakfvarefirman Jans son & Sundman att med fyratiofem mark 145
godtgöra Handlanden Thom dennes ungälgälder i Hofrätten Uti Hofrättens dom har Sakförarefirman Jansson B Sundman anhållit om ändring medels ingifven deduktion, den Handlanden Thom i föreskrifven ordning bemölt. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfver vägande och finner Sakföraresinman Jansson 8 lundman icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda dom vid hvilken förty kommer att bero, jämte det Sahföra efinnan Jansson & Sundman ålägges att till Handlanden Thorn, i ersättning för hans härstädes i målet hafda kostnader, utgifva sextio fem mark. Det alle, som vederbör, till efteråttelse länder. Kejserliga Senaten för Finland. Adams. hemman. C. J. Fintgren. Adams. hemman. C. J. Fintgren. Paul Hendqvisti A. W. Granström Alfred Lindström. Heinäkuun 20 päivänä 1907 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, korvausta koskevassa jutussa, jossa Maakauppias Heikki Ojanen, Sääks, mäen pitäjän Walkiakosken kylästä, on hakijana ja samassa pitäjässä olevan Woipaalan kartanon omistaja Maanviljelijä Waldemar Nieminen vastaajana Annettu Oikeusosastossa 20 päivänä Heinäkuuta 1907. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja riistä saanut tietää seuraavaa: Sääksmäen ja Kalvolan pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnan oikeudessa on Heikki Ojanen lauvunut, että hän oli vuokrannut enrinmainitun pitäjän Wallon kylässä olevaan Sipilän taloon kuuluvan sekä Woipaalan kartanon rajalla olevan Leikkaanmaa nimijen maapalstan, jota ympäräivä aita oli ollut kelvoltomassa kunnas sa, ja että Ojanen Marraskuussa Läsnä: H. S. - C. J. T - bet - A. G. E: Tff. 446 No 943. Pag. 228. R. D. 1906
vuonna 1900 kirjeessä oli kehoittanut Waldemar Niemistä täyttämään aita usvelvollisuutensa sekä, koskei Nieminen ollut vastannut tuohon kirjee seen, Toukokuussa vuonna 1901 uudestaan rakentanut sanotun maapalstan ja Woipaalan kartanon välisen, 470 seiväsparin pituisen rajaaidan; minkä vuoksi ja kun Waldemar Nieminen sittemmin oli äs kenmainitun aidan kohdalla olevilla tiluksillaan kaitsematta pitänyt eläimiä laitumella, Heikki Ojanen on vaatinut, että Waldemar Nieminen velvoitettaisiin lunastamaan puo let aidasta ja siinä tarkoituksessa maksamaan Ojaselle yhdeksänkymmentäseitsemän markkaa kolmekymmentäkuusi penniä ynnä kuuden prosentin korko niistä lukien 1 päivästä Kesäkuuta 1901, sekä korvaamaan Ojaselle hänen oikeudenkäyntikustannuksensa. Asiasta kuulusteltuna, on Waldemar Nieminen väittänyt ettei Niemisellä, joka aina oli pitänyt elukkansa lieassa, ollut hyötyä puheenalaisesta aidasta ja ettei hän ennen aidan rakentamista ollut saanut ilmoitusta siitä, jonka vuoksi Waldemar Nieminen on vastustanut kannetta Kihlakunnanoikeus on 1 päivänä Syyskuuta 1903 julistamassaan päätöksessa mainitsemillaan perusteilla hyljännyt Heikki Ojasen kanteen Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Heikki Ojanen oli vetoamalla saatta nut jutun, on 25 päivänä Elokuuta 1906 antanut tuomionsa siihen; ja koskei oltu näytetty, että Heikki Oja nen, ennenkuin hän alkoi rakentaa kysymyksessä olevaa raja-aitaa hanen ja Waldemar Niemisen maiden välille oli kehoittanut Niemistä ottamaan osaa sanotun aidan tekemiseen, on Hovioikeus, 19 päivänä Joulukuuta 1864 annetun, tilusten vanhoittamista vahinkoa vastaan kotieläimilta koskevan asetuksen 16. SS:ää nojalla katsonut, ettei Heikki Ojasellä ollut oikeutta vaatia Waldemar Niemisel447
tä korvausta siitä sekä sen vuoksi rahvistanut sen lopputuloksen, johon Kihlakunnanoikeus oli asiasta johtunut, minkä ohessa Heikki Ojanen velvoitettiin viidelläkymmenellä markalla korvaamaan Waldemar Niemiselle hänellä Hovioikeudessa jutun vuoksi. olleet kulungit. Hovioikeuden tuomioon on Heikki Ojanen anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Waldemar Nieminen on säädetyssä järjestyksessä vastannut Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Heikki Oijanen ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi, minkä ohessa Heikki Ojanen velvoitetaan maksamaan Waldemar Niemiselle, häneltä täällä juttuun menneiden kustannusten korvaukseksi, kuusikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti: A. Olom. Inemman 1all August C J. Tingren A. W. Granström E. Thesleff. 6 448 No 946. Pag. 65. R. D. 1907. Den 22 Juli 1907. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Wasa Hofrätt inkommet mål emellan Handlandankan Edith Wilhelmina Domström, från Helsingfors stad, samt förmyndarene för hennes omyndiga barn Vicehäradshöfdingen Alfred Forss och Banktjänste mannen Forsten Wilhelm Sevon, från staden Gamlakarleby, gemensamt, sökande, af vensom sysslomännen i Handelsfirman E. W. Domströms till honkurs upplåtna bo Vice häradshöfdingen Matts Viktor Björk, böratt i Wiborg stad och Handlanden i Gamlakar leby Julius Björklund, uti blifne svarande, angående fortställelse af fordran i konkursGifven uti Justitiedepartumen tet den 22 Juli 1907. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och glr: H. S. - C. F. - E. A. - A. G.
af dem inhämtat följande: Sedan förre Handlanden Alexan der Domström och Smeden C. H. Lindqvist, den sistnämnde i egen skap af utsedd god man för Alexander Domströms och hans hustru, för bemälda Edith Wilhelmina Damströms omyndiga barn, å inställes dagen Edith Wilhelmina Damströms, såsom innehafvare af firman E. W. Tamström, vid Rådstufvurätten i GamlaKarleby anhängiga konkurs, med anhållan om förmånsrätt bevakat nämnda omyndigas hos deras moder innestående tillgodohafvande sextontusen niohundra trettionio mark sjultiofyra penni och denna fordran blifvit bestridd äfvensom Rådstufvurätten medels i konkursmålet den 18 Oktober 1900 gifven dom med ärkad förmånsrätt till betalning fastställt så stort belopp, som i särskild tvist kunde varda barnen tilldömdt och högst den bevakade summan, hafva Vicehäradshöfdingen Forss och Banktjänstemannen Sevon, hvilka emeller tid förordnats till förmyndare för makarne Jamströms barn, efter stämning å Vicehäradshöfdingen Björk och Handlanden Björklund i deras förberörda egenskap, vid Rådstufvurätten upprepat omordade fordringsanspråkoch till stöd för detsamma åberopat ej mindre ett emellan Alexander Tamström och Handelsfirman i Mauno stad Linden & Wallin den 2 Juli 1896 upprättadt kontrakt, hvarigenom sistnämnda finna, som inköpt varulagret i Alexander Domströms då till konkurs afträdda bo, uppdragit åt Alexander Tamström att förestå firmans handelsrörd se i Gamlakarleby och riaksera berörda varulager samt tillika tillförsäkrat makarne Domströms barn såsom tacksamt vedermäle fyratio procent af den rena vinst resolutionen af lagret lämnade, dock efter afdrag af Alexander der Domström i kontraktet tillagd lön, än äfven ett utaf innehafvarens af nyssbemälda förmå Handlandene Lindén och Wallin den 22. Mars 1900 utfärdadt och af dem den 10 därpåföl449