Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
menen ensimäisen vuoden ajalta ja sen mukaan kantanutkin vuokraa sekä että Paananen oli Natalia Dmitrieffilta saapa, paitsi muuta, kaksisataa kaksitoista ruplaa viisikymmentä kopeekkaa talossa olevan isomman huvilan vuonna 1899 toimitetusta maalaamisesta ja kaksisataa kuusikymmentä ruplaa vuonna 1901 sanottuun huvilaan tehdyistä lisähuoneista ynnä muista korjauksista; ja kun Natalia Dmitrieff niinmuodoin oli velässä Eemil Päänäselle, on Taananen vastustanut kannetta. Kihlakunnanoikeus on 9 päivänä Marraskuuta 1903 julistamassaan päätöksessä katsonut selvitetyksi, että Natalia Smitsieff puheenalaisen kontrahdin teen jälkeen oli vähentänyt vuokramaksun kymmeneltä ensimäiseltä vuodelta kahteensataan viiteenkymmenen ruplaan vuodelta, johon nähden Ratalia Omitrieff de kysymyksessä olevalta ajalta saapa maksamattomana vuokrana kolme sataa seitsemänkymmentäviisi ruplaa; mutta koska Natalia Dmitrieff kontrahdin mukaan oli ollut velvollinen puoleksi Eemil Paanasen kanssa että maan osaa talon isomman huvilarakennuksen suurempiin korjauskus tannuksiin sekä näytetty oli että Eemil Paananen oli sanotun huvilan maalaamisesta vuonna 1899. maksanut neljäsataa kaksikymmentäviisi ruplaa, mikä työ oli pidettävä suurempana korjauksena, ja että Tatalia Dmitrieff sitä paitsi oli ottanut vastatuksensa siitä, on Kihlakunnanoikeus, samalla kuin bemilPaanosen muut kuittausvaatimukset hyljättiin, velvoittanut Eemil Paanasen kuitin saadessaan suorittamaan Natalia Smitriinfille kolmensadan seitsemänkymmenenviiden ruplan ja kahdensadan kahdestoista ruplan viidenkymmenen kopekan eroituksen sata kuusikymmentäkaksi ruplaa viisikymmentä kopeekkaa joko venäjän rahaa tahi maksuaikana kurssin mukaan suomen rahaa, ynnä kuuden prosentin koron kolmes20
takymmenestäseitsemästä ruplasta viidestäkymmenestä kopeekasta 8 päivästä Heinäkuuta 1902 ja sadasta kahdestakymmenestäviidestä ruplasta 8 päivästä Tammikuuta 1903 kunnes täysi maksu toimitettiin; ja kun Eemil Paananen niinmuodoin ei ollut kontrahdissa mainittuina määräpäivinä täydelleen suorittanut vuokraa sekä sen kautta, välikirjassa olevan määräyksen mukaan, menettänyt vuokraoikeutensa, on Kihlakunnanoikeus, semminkin kun Eemil Paananen jo 13 päivänä Kesäkuuta 1902 oli saanut irtisanonnan, velvoittanut Eemil Paanasen heti, häätämisen uhalla, muuttamaan pois talosta ja jättämään sen kaikkine siihen kuuluvine irtaimistoineen Natalia Dmitriellen vapaaseen hallintaan, jonka ohessa Eemil Paanasen tuli kahdellasadalla markalla korvata Natalia Dmitrioffille hänen oikeudenkäyntikulunkinsa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Eemil Paananen oli veteamalla saattanut jutun, on tuomiossa 30 päivä na Toukokuuta 1907 katsonut, ettei EemilPaananen ollut esiintuonut syytä muuttaa Kihlakunnanoikeuden päätöstä muun puolesta paitsi että, koska Eemil Paanasella, joskaan hän ei ollut vastoin Natalia Omitrieffen kieltämistä toteensaattanut että Natalia Dmitrioff oli suostunut ottamaan osaa kysymyksessä olevien lisähuoneiden rakentamisesta johtaviin kustannuksiin, kuitenkin oli voinut olla perustullista syytä otaksua, että Natalia Dmitrieff, joka oman ilmoituksensa mukaan oli antanut hirsiä näihin rakennuksiin, olisi niiden rakentamisessa osallisena vuokrakontrahdissa isommista korjauksista suostutun perusteen mukaan ja että Taananen, yksin suoritettuaan näistä lisärakennuksista johtunut kustannukset, omistaisi Katalia Dmitrieffiltä kuittauskalpoista vastasantavaa, Hovioikeus on hyljännyt Natalia Dmitrieffin kanteen Eemil Saanasen velvoittamisesta muuttamaan pois puheenalaiselta tilalta sekä asian laatuun nähden vapauttanut Eemil Paanasen suo21
rittamasta Batalia Dmitriiffille yllämainittua oikeudenkäyntikulunkien korvausta, kahtasataa markkaa. Näin oikaistuna jäi Kihlakunnanoikeuden päätös muuten, eli mikäli sen kautta Eemil Paananen oli velvoitettu maksamaan Natalia Smitrioffille sata kuusikymmentäkaksi ruplaa viisikymmentä kopeekkaa korkoinan, pysyväiseksi. Hovioikeuden tuomioen ovat Dmitriettiin puolisot anoneet muutosta tanne toimittamallaan perustelmalla, johon Eemil Paananen on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ett eivät Dmitriettin puolisot ole esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää voimaansa, minkä ohessa Omitrieffin puolisot velvoitetaan suorittamaan Eemil Taanaselle korvaukseksi hänellä täällä asian vuoksi olleista kulungeista, kuusi kymmentä markkaa. Tätä kaikki "Oscar Karsten. asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: R. A: Bred. C. J. Tingren R. A: Bred. C. J. Tingren 1al Muqvist Wolaklander. 22
Den 1 Februari 1908. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionskilling, från Wiborgs Hofrätt inkommit fordringsmål emellan Vicekonsuln Olof Riilou, lorall i Kymmene socken, och Handlanden Frans Alfred Collin, från Kotka stad, gemensamt, sökande, samt Kotka Utminuterings - och Utskänings Aktiebolag med hemort i sagde stad, uteblifven svarande: Gifven uti Justitie derartementet den 1 Februari 1908. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhämtat följande: Efter stämning å Vuckonsuln Biilen och Handlanden Collin har å Rotka Utminuterings - och UtskänkningsAktiebolags vägnar vid Rådstufvurät tens i Kotka sammanträde den 1 Augusti 1904 yrkats att, emedan numera aflidne Bankkassören Paul Kurik Rosekier, hvilken i lifstiden varit anställd såsom kassör hos bemälda bolag, vid erkställd revision af bolagets räkenskaper för Januari och Februari månader Efde R. A. W.-G.S. H. N. K. J. E. I. No 111. Pag. 12. R. D. 1907.
år 1904 befunnits hafva brustit i sin re dovisningsskyldighet för ett belopp af nittio tusen etthundra tjugufem mark trettiofem penni samt Vockonsuln Rillou och Handlanden Collin jämte en tredje person den 12 Januari 1895, en för alla och alla för en, iklädt sig ansvarighet såsom för egen skuld för ett belopp af tiotusen mark af den förlust och skada Kotka Utmi naterings - och Utskänknings Aktiebolag kunde komma att lida genom Bank kassören Ronchierss förrättande i egen skap af bolagets kassör, Vicekonsuln Biilow och Handlanden Collin måtte åläggas att gemensamt eller den af dem, som tillgång egde, till belaget utgifva tiotusen mark med ränta. I saken hörde, hafva Kockensuln Riilow och Handlanden Collin anmärkt, att hos Bankkassören Roschier redan i början af år 1902 uppats bolans uti de medel han för Kotka Ulmine terings och Utskändnings Aktiebolag omhänderhaft, ehuru väl sagda talans redermera blifvit betäckt, samt förty och då förevarande kraf icke anhängiggjorts inom tolf månader efter talansens uppkomst motsagt käromålet Rådstufvurätten, hvarest parterne ömsesides anhållit om godtgörelse för se na rättegångskostnader, har medelst den 3 Oktober 1904 afkunnadt utslag utlåtit sig och alldenstund Vicekonsuln Riilen och Handlanden Collin den 12 Januari 1895 iklädt sig ansvarighet såsom för egen skuld för den förlust och skada, till ett belopp af tiotusen mark, Kotku Utminuterings - och Utskänknings Aktil belag kunde komma att vidkännas genom sin kassors, Bankkassören Rochiers förvaltande, samt utredt blifvit, ett Roschier uti sagda bolags af honom omhänderhafda medel efterlämnat en balans af nittiotusen etthundra tjugufem mark trettiofem penni, forden skull har Rådstufvurätten, utan äfvende å hvad Vockonsuln Riilon och Handlanden Collin i saken anmärkt, å lagt Riston och lollin att samfäldt eller i män af tillgång åt Kotka Utminuterings - och Utskänknings Aktiebolag erlägga tiotusen mark med fem procents 24
årlig ränta därå från ofvannämnde 1. Augusti. 1904 till dess full betalning följats samt att därutöfver med etthundra mark ersätta bolaget dess i saken hafda um gälder Hofrätten, under hvars pröfning Vicekonsuln Riiloa och Handlanden Collin vadeväg dragit målet, har genom dom den 8. December 1906 fastställt Rådstufve rättens utslag samt därhos ålagt Biilöro och Collin att till Kotka Utminuti rings - och Utskänknings Aktiebolag gälda afgifterna för dess exemplar af Hofrat tens dom med femton mark åttatio penni Uti Hofrättens dom hafva Vicekonsuln Riilow och Handlanden Collin anhållit om ändring. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande samt finner Vickonieln Riiloin och Handlan den Collin icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda dom, hvarvid förty kommer att bero. Det alle som vederbör, till efterrättelse lander. Kejserliga Senaten för Finland: R. A. Brede. Paul. August C. J. Tingren Eelola klander 25
Helmikuun 3 päivänä 1908. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, korvausta koskevassa jutussa, jossa Ravintolan pitäjä Ferdinand Ahlberg, Kuopion kaupungista, sekä samassa kaupungissa asuneen, edesmennoon Kauppiaan John Carl sonen oikeudenomistajat, hanon leskensä Mathilda Carl son, omasta puolestaan sekä alaikäisten lastensa Carl Osvar, Pekka Sofia ja Bror Clasin lakimääräisenä holhoojana, kuin myös täysi-ikäi sel tyttäret Inas Helena, VeraAugusta ja Gertrud Carlson sekä Siri Mathilda Gretenfelt ynnä viimeksimainitun mieFilosofianomaisteri Rune Adolf Ossian Geetenfelt yhteisesti ovat hakijoina sekä Suomen maalaisten paloapuvyhtiö vastaajana: Annettu Oikeusosaaresta 3 päivänä Helmikuuta 1903. Läsnä: J. N. G. W. - E. B. - A.G. 26 Pag. 20. R.D. 1907. No 123.
Keisarillinen Senaatti omt selleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietä seuraavaa: Ravintolan pitäjä Ahlbergille ja Kauppias Carlsonille toimitutta mansa haasteen nojalla on Suomen maalaisten paloapuyhtiön puolenta sen toimitusjohtaja, Varatuoma ri Georg Casimir Ehrnrooth Kuopion kaupungin Raastuvanoikeudessa lausunut, että, sittenkun Maakauppias Antti Wariksen omistaman, Maaningan pitäjän Tavinsalmen kylässä sijaitsevan Hussolansaasen tilan pääräkennus, joka oli tulenvaaralta vakuutettu muun muassa sanotussa paloapuvyhtiössä, 10 päiana Heinäkuuta 1895 oli palaneet ja mainitun yhtiän johtokunta 27 päitänä seuraavaa Marraskuuta päättänyt, tettää uuden rakennuksen palaneen sijaan, oli Tahanomistaja Hugo ESohmidt yhtiölle osoitetussa kirjelnassa 6 päivältä Tammikuuta 1896 tarjon tunut tekemään tuon työn 18,800. makkan suuruisesta urakkasummasta sekä sen jälkeen yhtiölle jättänyt takauskirjan 8. päivältä samaa Tammikuuta jossa Kavintolan pitäjä Ahlberg ja Kauppias Carlson, siltä varalla että mainit tu urakkatijo annettaisiin Sahanomistaja Sekmidlille, sitoutuivat omasta ja toistensa puolesta omavelkaiseen takaukseen pakumus työn kontrahdin mukaisesta täyttämisestä sekä sitä vastaan rakennusajalla ehkä annettavista etumaksuista korkeintaan 20,000. merkasta, minkä jälkeen yhtiö oli 17 päivänä Tammikuuta 1896 tehnyt Tahan omistaja Sehmidten kanssa kontrahsen, jossa yhtiö edelläsänotusta urakkasummasta antoi rakennusty on sahanomistaja Selimidten tehtäväksi; että Antti Waris sillä välin oli paloakmyhtietä vastaan vireille panemässään oikeudenkäymmissä vaatinut yhtiön velvoittamista suorittamaan Warik selle rahakorvauksen palaneesta rakenmuksesta ja vastustanut sen uudestaan rakentamista, jonka vuoksi 27
rakennustyöhön ei oltu voitu ryhtyä, ennenkun Keisarillinen Senaatti tuomiossa 11 päivänä Kesäkuuta 1898 oli myöntänyt yhtiölle oikeuden rakentaa puheenalaisen rakennuksen uudelleen, minkä jälkeen ja sittenkun Antti Warisjoka palamon rakennuksen sijalle josli rakentanut toisen rakennuksen, 1/3 päivänä Elokuuta 1898. oli osottanut päikan yhtiön tehtävää rakennusta varten, yhtiö oli viimeksimainittuna päivänä sekä saman kuun 25 päivänä Sahanomistaja Sehmiedten kanssa tehdyis sä kirjallisissa lisäsopimuksissa sitoutunut alkuperäisen urakkasumman lisäksi uuden kivijalan ja kellarin tekemisestä Tuhanomistaja Sehmidtille suorittamaan 1,500. markkaa, jonka ohessa oli sovittu, että rakennus oli saatettava valmiiksi 1. päivään lokakuuta 1899; sekä että palo apel yhtiö, kun Sahanomistaja Sehmidtin urakkavelvollisuus sittemmin oli jäänyt määräaikana täyttämällä, oli ollut pakoitettu saattamaan urakkätyä loppuun, josta oli oikeutunut yhtiölle hustannuksia, mitkä Sahanomistaja Schmidtille suoritettujen etumaksujen kanssa nousivat 27.615 markkaan ja kun puheenalainen rakennustyö siten oli tullut paloapmyhtiölle maksamaan J,315 markkaa enemmän, kuin mistä Sahanomistaja Sekmidt oli ottaneet sen tehdäkseen en Varatuomari Ehrnrooth vaatinut, että Ravintolanpitäjä Ahlberg ja Kauppias Carlsson edellämainitun taksaksensa nojalla velvoitettaisiin paloa pyhtiölle suorittamaan sanottu rahamäärä J. 315 markkaa korkoineen Asiasta kuulustettuina, ovat Ravintalonpitäjä Ahlberg ja Kauppias Carlsson vastustaneet kannetta syystä, ettei Suomen maalaisten palva poyhtiö ollut kahdentoista kuukauden kuluessa, lukien 1 päivästä Lokakuuta 1899, jolloin urakan olisi pitänyt olla loppuun suoritettu, tahi ainakin 28 päivästä Kesäkuuta 1900. jolloin urakkatyö oli hyväksytty, tehnyt vaatimustaan heitä vastaan; minkä jälkeen Raastuvanoikeus on 28
päätöksessä 30 päivältä Tammikuuta 1902, hyväksen tuon väitteen velkomuksen vanhemtumisesta sillä perusteella, ttei Kavintolanpitäjä Ahlbergilta ja kaupnias Carlsonilta oltu urakan täyttämistä eikä maksua takaus sitoumuksen nojalla vaadittu kahdentoista kuukauden kuluessa ylläsanotusta 1 päivästä Lokakuuta 1899. kyljännyt yhtiön asiassa ajaman kanteen mutta Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Suomen maalaisten paloapuyhtiö oli vetoamalla saattanut jutun, sitä vastoin tuomiossa 18 päivänä Heinäkuuta 1903 katsonut, että Raastuvanoikeudelta, koskei Kavinetolanpitäjä Ahlbergin ja Kauppias Carlsonen puolesta edes oltu väitettykään, että yhtiö vuoden kuluessa siitä, kuin uraksityön olisi pitänyt olla valmis, oli si voinut saada tietoa sen vahingon suuruudesta, jonka yhtiö urakontaijan laiminlyömisen kautta oli tullut kärsimään, oli puuttunut oiketta ylempänä mainitulla perusteella hyljätä yhtiön kannetta, jonka vuoksi asia lykättiin takaisiin Raastuvanoikeuleen. - Asiata sittemmin siellä uudelleen vireille pantua, on Raastuvanoikeus päivänä Joulukuuta 1903 julista massaan päätöksessä mainitsemiltaan perusteilla nytkin hyljännyt Suomen maalaisten paloapuyhtiön asiassa ajaman kanteen Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Suomen maalaisten paloapmyhtiö uudestaan oli vetoamalla saattanut jutuu, on 15 päivänä Joulukuuta 1906 antaman saan tuomiassa katsonut selville käyneen, että Suomen maalaisten paloa pnyhtiö Sahanomistaja Sehmidtin kanssa sopimansa urakkasumman kahdenkymmenentuhannen kolmensadan markan lisäksi oli kysymyksessä olevista töistä suorittanut ilmoitetun määrän eli kivijalan ja kella rin tekokustannuksine tuhat viisisataa markkaa sekä muista töistä yhteensä viisituhatta kahdeksansataa viisitois ta markkaa, jonka vuoksi ja koska Kavintolan pitäjä Aklberg ja Kauppias kol29
son puheenalaisessa takauskirjassa olivat sitoutuneet omavelkaiseen vastuuseen takauskirjassa mainitun rakenmustyön kontrahdinmukaisesta täyttämisestä sekä sitä vastaan rakennus, ajalla suoritettavista etumikuista, korkeintaan kahdestakymmenestatuhannesta markasta, ilman ehtoa siitä minkä ajan kuluessa rakennus oli valmistettava Hovioikeus, hyljäten kanteen, mikäli se koski edellä mainittuja, kesjalan ja kellarin teosta johtuneita kustannuksia, tuhatta viittäsataa markkaa, joista ei oltu näytetty Ravintalon pitäjä Ahlbergin ja Kauppias Carlsomin taamneen, on velvoittanut Kaventolanpitäjä Ahlbergin ja Kauppias Carlsonin, yhteisesti tahi sen heistä jolla varoja oli, Suomen maataisten paloapuyhtiölle suorittamaan viisituhatta kahdeksansataa viisitoista markkaa viiden prosentin vuotuisine korkoineen lukien oikeuden käynnin alusta, 1 SS. päivästä Marraskuuta 1901 Asiaan ovat Kavintölan pitäjä Ahlberg sekä, Kauppias Carlsonin sillä välin kuoltua, Mathilda Carlson ja hänen yllämainitut asiakumpeminsa anoneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Suomen maalaisten paloapuyhtiö on säädetyssä järjestyksessä vastannut Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja sen ohessa että Ravintalonpitäjä Ahlbergin ja hänen myötäpuoltensa asiassa tekemä väiti Suomen maalaisten paloapuyhtiön puheena olevan velkomuksen vanhemtumisesta hyljätään, koskei edellämäinittu urakkataajous ja siihen perustuva takauskirja nyt kysymyksessä olevas sa suhteessa sisällä selloista määräaikaa, jota tarkoitetaan säännöksessä Ulosottolain voimaanpanemisesta 3 päivänä Joulukuuta 1895 annetun asetuksen 24 SSssä, katsoo Keisarillinen Senaatti, etteivät Rovinto lanpitäjä Ahlberg ja hänen asiakumphäninsä ole esiintuoneet syytä muut taa Hovioikeuden tuomiota itse asiassakaan, vaan jääpi sanottu tuomispysymään. Sen ohessa velvoitetaan 30
Rovintolanpitäjä Ahlberg ja hänen asiakumpahaniissa suorittamaan Suonen maalaisten paloapuhtiölle maknut, kaksikymmentäkahdeksan markkaa kaksikymmentäkahdeksan penniä, sen kappaleesta tätä Keisarillisen Senaatin tuomiota. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti. Julius Nummelie  F. Wilsman. Julain Mannelin F. Wilsman. Julain Nummelig F. Wilsman. Edvard Pardant. 7 A. W. Granström Asian Schauman. Helmikuun 3. päivänä 1908. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa jossa Talollinen Otto Wilhelm Juhananpoika Rouhiainen, Wiipurin pitäjän Nikoskelan kylästä on hakijana, ja hänen samassa kylässä asuva sisarensa Tilanomistaja Maria Rouhiainen vastaajana: Annettu Oikeus osastossa 3. päivänä Helmikuuta 1908. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Wiipurin pitäjän käräj �äkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Otto Wilhelm Rouhiainen kertonut että, sittenkun asianosaisten isä Ajuri Juhana Rouhiainen vuonna 1884. oli kuollut, jättäen jälkeensä, paitsi muita asianosaiset ynnä heidän sisaruksensa Juhana, Eva Wilhelmiina ja Anna Rouhelaisen, Maria Rouhiainen oli kuolinpesän velkojen suorittamiseksi 2. päivänä Syyskuuta 1886. tapahtuneessa pakkohuuto kaupassa ostanut pesään kuuluvan läsnä: Jo¬ G. W. F. 31 No 126. Pag 76 Rd 199
puolen rälssitaloa No 2. ylläsanotus sa Nikoskelan kylässä 12,600 markan kauppahinnasta, josta, kun pesän velat ensin olivat maksetut, oli jäänyt tähteeksi ja pesänosakasten vätillä jaettavaksi 6299. markkaa; mutta koskee Maria Rouhiainen ollut tuota kauppahinnan jäännöstä koskaan suorittanut, josken siihen aikaan alaikäisinä olleiden Otto Wilhelm, Wilhelmiina ja Anna Rouhiaisen holhooja nyttemmin kuollut Hovioikeudenasestori Gustaf Sjöström sekä pesän muut osakkaat, kun huutokaupan toimittaja täydellisen maksun puuttuessa ei ollut Maria Rouhiaiselle muuten antanut kauppakirjaa hänen huutamallensa tilalle, oli vat 29. päivänä Lokakuuta 1886. huutokaupasta laadittuun pöytäkirjaan kuitanneet kauppahinnan jäännöksen täydellisesti saaduksi, on Otto Wilhelm Rouhiainen vaatinut Maria Kouhiaisen velvoittamista Otto Wilhelm Rouhiaiselle heti suorittamaan sen rahamäärän, joka Juhana Rouhiais vainajan jälkeen 13. ja 26. päivänä Syyskuuta 1886. toimitetussa perinnönjaossa oli edellä mainituista 6299. markasta Otto Wilhelm Rouhiaisen osalle langennut, eli viisisataa yhdeksänkymmentäyhdeksän markkaa yhdeksänkymmentäviisi penniä korkoineen; jota paitsi Otto Wilhelm Rouhiainen on anonut korvausta oikeudenkäyntikustannuksistaan Maria Rouhiaisen vastustettua kannetta, on Kihlakunnanoikeus, jossa Juhana Rouhiaista nuorempaa sekä Eva, Wilhelmiina ja Anna Rouhivista myös on asiassa kuulustettu, 27 päivänä Marraskuuta 1904. julistamassaan päätöksessä hyljännyt Otto Wilhelm Roninaisen kanteen, koska Hovioikeudenasessori Gustaf Sjöström edellä mainitussa holhoojaominaisuudessaan oli 29. päivänä Lokakuuta 1886., muiden muassa, Otto Wilhelm Rouhiäisen puolesta antanut kuitin siitä, että se osa kysymyksessä olevaa tilan kauppahintaa, joka ei ollut mennyt velkojen ja huutokauppakustannusten suorittami32
seksi, oli tullut täydellisesti maksetuksi Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Otto Wilhelm Rouhiainen oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa 16. päivältä Maaliskuuta 1907. vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen sekä velvoittanut Otto Wilhelm Rousiaisen neljälläkymmenellä markalla korvaamaan Maria Rouhiaiselle vastuupuhevallan valvomisesta Hovioikeudessa johtuneet kulungit. Hovioikeuden tuomioon on Otto Wilhelm Rouhiainen anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Maria Rouhiainen on säädetyssä järjestyksessä vastannut Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Otto Wilhelm Rouhiainen ole esiinluonut syytä muuttaa Hovioikeuden edellämainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi; ja velvoitetaan Oito Wilhelm Rauhiainen sen ohessa suurittamaan Maria Rouhiaiselle, korSavoniut. vauksena hänellä jutussa täällä olleista kustannuksista, kuusikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti. Juhris Ylimmelin J. Wickman A. W. Granström 33
Helmikuun 6. päivänä 1908. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa velkomisjutussa, jossa Ravintoloitsija Gustaf Alm, Joutsenon pitäjän Tuuriniemen kylästä, on hakijana ja Sääketeentisensiaatti Karl Loveron, Ruokolahden pitäjän Siitolan kylästä, tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 6. päivänä Helmikuuta 1908. Keisarillinen Senatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyl on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Joutsenon pitäjän käräjåkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Laaketioteenlisensiaatti Lovisen kertonut, että Rarintoloitsija Alm oli kauppakirjalla 30 räivältä Joulukuuta 1903. myynyt Lovesonille yhdeksän kappaletta "Amatra Aktiebolag" nimisen osakeyhtiön osakkeita sovitusta kuudentuhannen kolmensadan markan hinnasta, josta Lovosen kohta oli Almille suorittanut kaksituhatta markkaa, mutta koska asianosaiset olivat kauppatilaisuudessa suullisesti soLäsnä: J. N. G. W. Ed - K. 3je 144 Pag 82 Rd 1907 förord
pineet, että Ruvintoloitsija Almin tuli toimittaa myymänsä osakkeet Lääketietienlisensiaatti Lovesonille viineistään 8. päivänä Tammikuuta 1904. uhalla että kauppa muuten piirkaantuisi, eikä Ravintoloitsija Alm ollut osakkeita määräpäivänä Laako tieteentisensiaatti Lovesonille jättänyt, on Lääketietuelsensiaatti Loveron vaatinut, että Ravintoloitsija Alm velvoitettaisiin Lovesonille takaisin maksamaan puheenalaiset kaksituhatta markaa korkoineen Asiassa kuulustettuna on Kavintoloitsija Alm kieltänyt asianosaisten puheenalaisessa osakkeiden kaupassa tehneen sellaista suullista välipuhetta kuin Lääketieteentisensiaalli Loveson oli väittänyt, jonka tähden ja kun Alm, joka siis yhä oli oikeutettu jättämään Lovesonille ylläsanotut osakkeet, oli 1/7 päivänä Maaliskuuta 1904. tarjennut neLovosenille, tämän kuitenkaan niitä vastaanottamatta, Ravintoloitsija Alm on vastustanut kannetta Kihlakunnanoikeus, jossa asianosa35 set molemmin puolin ovat anoneet korvausta oikeudenkäyntikuluistaan, on 21. päivänä Marraskuuta 1904. julistamallaan päätöksellä antanut lausuntonsa asiasta; ja koska oli käynyt selville, että riidanalainen osakkeiden kauppa oli tehty sillä ehdolla, että Ravintoloitsija Almin oli toimitettava kysymyksessä olevat osakkeet Sääketioteentisensiaatti Lovesonille viineistään 8. päivänä Tammikuuta 1904, nutta Alm, kuten hän oli myöntänyt, ei ollut tätä sitoumustaan täyttänyt, sentähden ja kun mainittu kauppa niinmuodoin ei enää viimeksi mainitun päivän jälkeen ollut Lääketieteenlisensiaatti Lovesonia sitova, on Kihlakunnanoikeus velvoittanut Ravintoloitsija Almin heti kuittia vastaan Lääketieteen lisensiaatti Lovesonille suorittamaan vaaditut kaksituhatta markkaa korkoineen viisi sadalta vuodessa, lukien 26. päivästä Huhtikuuta 1904., jolloin i Alm oli saanut osan jutussa annetusta haasteesta, täyden naksun tapahtumiseen asti, minkä o