Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
åttatusen mark, likasålitet som något beslut af borgenärerna i konkursen förefunnes med stöd hvaraf Handlanden Svanljung lagligen kunnat påföra konkursmassan kontorskost nader till ett belopp af tiotusen sju hundrafemtio mark, och än mindre hade riktigheten af dessa kostnader blifvit utredd. Då härtill komme att gode - och sysslomännen icke till fordringsägarene i konkursen afgifvit redovisning öfver sin förvaltning af konkursboet och att de vid boets rea lisation på sådant sätt följt konkursborgenärernes därför meddelade föreskrifter, att konkursmassan en dast åsamkats skulder samt af så dan orsak blifvit försatt i konkurs, äfvensom afvecklingen af den nya konkursmassan utvisade, att enbart dessa skulder med sextiotusen mark öfverstego tillgångarna, har Nordio ka Aktiebanken för handel och industri, med förmälan att han ken vore fordringsägare jämväl i Handlanden Wolffs konkurs samt att Vicehäradshöfdingen Harald Boucht i sin egenskap af god man i denna konkursmassas Konkurs uti förre Bankkontorsföreståndaren Sjödahls under tiden till konkurs upplåtna bo bevakat etthundratusen mark, utgörande det högsta belopp, hvar med förre Bankkontorsföreståndaren Sjödahl i sin berörda egenskap af god - och syssloman i Handlanden Wolffs konkurs kunde skyldigkännas ersätta förstnämnda konkurs massa, äfvensom att Vicehäradshöf dingen Boucht, enär denna fordran blifvit motsagd, genom i sagda konkursmål den 9 Oktober 1905 gifven dom anvisats att styrka densamma genom särskild rättegång, som bor de anhängiggöras inom tre måna der därefter, med åberopande af stadgandena i 70, 79. 10 7 och 1088 SS: SS: i förenämnda konkursstadga yrkal Handlandens Svanljungs och hans med parters åläggande att till Handlanden Wolffs konkursmassa återbära, Handlanden Svanljung, Hofrättsas hemman f hemman 391 SS 54 f 1h 1/4 för
essorn Stenbäck och Direktören Sölfverarm samt Vicehäradshöfdingen Malmberg och Rådmannen Wisén, de tvänne sistnämnde i sin förenämnda egenskap af syssloman i förre Bankkontorsföreståndaren Sjödahl konkurs, åttatusen mark jäm te sex procents ränta från den 31 November 1899, likväl med afdrag af det belopp Handlanden Svanljung fått sig tillerkändt för upprättan de af konkursstaten, äfvensom Handlanden Svanljung återstående tiolu sen sjuhundrafemtio mark med enahanda ränta från de dagar de skilda beloppen af Handlanden Svanljung lyftats, hvarjämte än vi dare af Nordiska Aktiebanken för han del och industri yrkats, att hvad för re Bankkontorsföreståndaren Sjödahls konkursmassa sålunda befinnes skyldig Handlanden Wolffs Konkursmass blefve faststäldt till betalning ur tillgångarna i förre Bankkontorsso eståndaren Sjödahls konkurs samt att banken blefve tillerkänd godtgörelse för dess rättegångskostnader. I saken hörde hafva Hofrättsasessorn Stenbäck, Direktören Sölfverarm, Vicehäradshöfdingen Malmberg och Rådmannen Wesén motsagt Nordiska Aktiebankens för handel och industri talan, enär fordringsgarenes vid förenämnda till den 25 September 1899 behörigen utlysta borgenäradsam manträde fattade beslut, att godeoch sysslomannaarvodet borde utgå med tillhopa fyra procent af konkursboets nettobehållning och att däraf åttatusen mark skulle utgöra godemannnaarvode, icke kunde anses innebära att godemännaar vodet finge lyftas först efter det konkursboets redlisation slutförts, utan afsåge, att detta arvode ovilkorligen borde utgå med åttatusen mark samt sysslomannaarvodet med ett belopp, som med åttatusen mark understege fyra procent af nettobehållningen. Med stöd af dessa bestämmelser hade också Hofrättsassorn Stenbäck, Handlanden Svanljung, Direktören Sölfverarm 392 855
och förre Bankkontorsföreståndaren Sjödahl lyftat omförmälda godemanna arvode, hvilket de sig emellan fördelat sålunda, att enhvar erhållit tvåtusen mark; och har Hofrättsassorn Stenbäck därhos förbehållit sig rätt att om någon betalningsskyldighet blefve honom ålagd, så emot densamma sevitta sitt hos konkursmassan egande tillgodohafvande etthundra tretton mark åttatio penni. Förenande sig om förenämnda svaromål har Handlanden Svanljung för egen del vidare framhållit, att han hela den tid, förvaltningen af Handlanden Wolffs konkursbo pågåll, om händerhaft det därför erforderliga kontorsarbetet samt hänvisat till de vid sagda förvaltning tillkomna böcker och handlingar, hvilka vidhandengåf ve, att Handlanden Wolff vid den tid hans konkurs inträffade drifvit en synnerligen omfattande sågverks - och trävarueexporterlelse, hvarhos Handlanden Svanljung erinrat därom att fordrings egarene, bland hvilka Nordiska Aktiebanken för handel och industri jämte ett annat lankinstitut egt de största tillgodohafvanden, med afseende därå att konkursboets tillgångar bestode hufvudsakligen af sågverk, redan öfverkadt sagtimmer samt en mängd skogs lotter och skogsafverkningsrättigheter, hvilkas plötsliga realisation komme att ställa sig ogynsam, beslutit, att konkursmassan borde genom uttagning af virket samt detsammas försägning och utskeppning småningom afvecklas, i hvilket syste Nordiska Aktiebanken för handel och industri samtidigt utfäst sig att försträcka konkursförvaltningen för sådan afveckling nödiga medel. Med afseende härå och då konhursförvaltningen hade vid fullgörandet af detta uppdrag i allt rättat sig efter konkursborgenärernes densamma meddelade föreskrifter, samt den om ständigheten, att afvecklingen lämnat ett mindre gynsamt resuttat, icke med fog kunde läggas förvaltningen till lact och det icke heller ålegat gode och sysslomännen i konkursen att af egna 393 SS 56
medel bekosta drifvandet af antydda vidtomfattande redisationerörelse, har Handlanden Svanljung anhållit, att Nordis ka Aktiebankens för handel och industri talan jämväl i hvad den särskildt rörde honom måtte förkastas. Sedan å Nordiska Aktiebankens för handel och industri vägnar fram hållits, att af det utaf förvaltningen uppburna godemannäärvodet, åtta tuisen mark, tvåtusen mark borde utgöra godtgörelse åt Handlanden Ivan ljung för konkursstatens uppgörande samt ettusen femhundra mark tillfalla enhvar af godemännen såsom arvode, detta under förutsättning att tillgång till dessa ersättningars utbetalande funnits och slutlikvid aflämnats, har Rådstufvurätten genom utslag den 1 Oktober 1906. yttrat sig i saken och vidkommande först Nordiska Aktiebankens för handel och industri yrkande att Handlanden Svanljung, Hofrättsassessorn Stenbäck, och Direktören Sölfveraron samt Viehäradshöfdingen Malmberg och Råd mannen Wisen, de två sistnämnda i sin oftanämnda egenskap af syssloman i förre Bankkontorsföreståndaren Sjödahls konkurs blefve ålagda att återbära hvad Svanljung, Sten bäck, Sölfverarm och Sjödahl såsom gode män i Handlanden Wolffs konkursbosåsom arvode uppburit, har Rådstufvurätten väl funnit att fordringsäga rene i konkursen vid sammanträde den 25 September 1899 uttryckligen be stämt, att gode och sysslomännaar godet skulle utgå med tillhopa fyra procent af nettvinkomsten från kankursmassan; att däraf åttatusen mark borde utgöra godemännade och att uti dessa åttatusen mark skul le ingå Handlanden Svanljung till kommande ersättning för upprättan det af konkursstaten; äfvensom att detta fordringsägarenes beslut icke visats hafva efteråt ändrats vare sig genom senare fattadt beslut eller genom domstols utslag. Men alldenstund det icke utredts att någon neltöinkomst, af hvilken den bestäm394 SS 87
da procenten bort utgå såsom godeoch sysslomannaarvode, skulle vid den tidpunkt, då Handlanden Wolffs konkursmassas egendom afträddes till kon kurs, i massan förefunnits och vid sådant förhållande Handlanden Svanljung. Hofrättsassessorn Stenbäck, Direktören sölfverarm och förre Bankkontorssöreståndaren Sjödahl icke varit berättigade att på sätt som skett i deras egenskap af godemän uppbära något på börgenärernas förenämnda beslut sig grundande arvo de, fördenskull har Rådstufvurätten ålagt Handlanden Svanljung, Hof rättsassessorn Stenbäck och Direktören Sölfveraron samt förre Bankkontorssöreståndaren Sjödahls konkursmas ra att emot kvitto till Handlanden Wolff konkursmassas konkursbo genast å terbära hvad Svanljung, Stenbäck, Sölfverarne och Sjödahl i godeman na arvode rätteligen uppburit, eller enhvar tvåtusen mark med sex procents ränta från den 27 November 1849. då medlen lyftats tills full betal ning följde; men borde hvad Handlanden Svanljung sålunda känts skyldig återbära gå i kvittning mot de tvåtusen mark Handlanden Svan ljung erkänts tillböra i ersättning för uppgörande af Handlanden Wolffs konkursstat, samt från hvad Hofrättsassessorn Stenbäck ålagts till nästnämnda konkursbo erlägga afräknas Stenbäcks hos Handlanden Wolfs konkursmassa egande fordran etthundra tretton mark åttatio penni; och skulle hvad sålunda utdömts ur tillgångarna i förre Bankkontorsföreslån daren Sjödahls konkursbo, utgå i den ordning domen i Sjödahls konkurs närmare utvisade. Vidkommande å ter Nordiska Aktiebankens för han del och industri därutöfver emot Handlanden Svanljung utförda talan, har Rådstufvurätten enär Handlanden Svanljung gittat styrka hvarken att han för konkursmassans räkning nödgats utbetala förenämnda af honom ur konkursmassans medel såsom kostnader för kontor och kontorsbiträ295 258
de uppburna belopp af inalles tiotusen, sjuhundrafemtio mark eller att han blifvit af fordringsgarene berättigad att påföra konkursmassan slika kostnader, ålagt Handlanden Ivan ljung att emot kevitto till Handlanden Wolffs konkursmassas kontursförvaltning genast återbära ifrågakomna tiotusen sjuhundra femtio mark med sex procents ränta, å sextusen femhundra mark från den 27. November ber 1899, å tvåhundra femtio mark från den 31. därpåföljande December samt å fyratusen femhundra mark från den 30 September 1900, å fem hundra mark från den 31. Oktober samma år och å ettusen mark från den 31 nästpåföljande December tills full betalning löljde. Därhos hafva Handlanden Svanljung och hans medparter känts skyldige att gemensamt eller den af dem, som tillgång egde, med trehundrafemtio mark ernäl la Nordiska Aktiebanken för handel och industri umgälderna å rättegången. Hofrätten, under hvars pröfning Handlanden Svanljung Hofrättsassessner. Stenbäck, Direktören Sölfverarm och Viehäradshöfdingen Malmberg i vade väg dragit målet, har genom dom den 12 Maj 1908, vidkommande frän Nordiska Aktiebankens för händel och industri yrkande om Handlan den Svanljungs och hans medparters förpliktande att till Handlanden Koffs konkursbo återbära hvad dessa i godemannanvode uppburit, funnit borgenärernas i Handlanden Wolffs konkurs den 25 September 1899 fattade beslut angående godeoch sysslomannaarvoden olvifvelak tigt innebära, att arvodet för gods männens dåmera redan slutförda uppdrag skulle i alla händelser och beroende af resuttatet utaf sysslo männens förvaltning utgå med åttatusen mark, däri inberäknadt Handlanden Svanljung tillkomman de arvode för stätens upprättande, samt förty, med upphäfvande af Rådstufvurättens utslag i denna del, förkastat Bankens ifrågavaran396 359
de talan såsom obefogad. Hvad åter beträffade yrkandet om Handlanden Svanljungs förpliktande att till Handlanden Wolffs konkursmassa återbära af Svanljung såsom ersättning för kontorskostnader uppburna tiotusen sjuhundrafemtio mark, har Hofrätten funnit Handlanden Ivan ljung vara berättigad till ersättning för de kostnader, han i antydt af seende fått vidkännas för fortsät tandet af den utaf Handlanden Wolff bedrifna tråvaruaffåren, hvar före och då Nordiska Aktiebanken för handel och industri icke gittat visa, i hvilka afseenden ifrågavarande af Handlanden Svanljung konkursmassan påförda kostnader varit oskäliga eller sådana att de icke rätteligen bort konkursmassan påföras, Rådstufvurättens utslag jämväl i denna del af Hofrätten upphäfdes och bankens talan om sagda kontorskostnaders återbörande förkasta des. Tillika vardt bankens anspråk på godtgörelse för dess umgälder i rätte gången vid sådan utgäng af saken underkändt. Uti Hofrättens dom har Nordiska Aktiebanken för handel och industri anhållit om ändring medels ingifven deduktion, den Handlanden Svanljung, Hofrättsassessorn Stenbäck, Direktören Kölfverann och Vicehäradshöfdingen Malmberg i föreskrifven ordning bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande; och emedan jämlikt 79 SS. af gällande konkurstadga godemänoch sysslomän ej må arvode njuta innan de öfver förvaltningen af konkurs bo slutlig redovisning för sig visat, samt emot Nordiska Aktiebankens för handel och industri bestridande utredning icke förebragts därom, att sådan redovisning blifvit af gode - och sysslomännen i Händ landen Wolfs konkurs i behörig ordning aflemnad, ty och pade skäl Rådstufvurät tens ofvan återgifna utslag innehåller beträffande Nordiska Aktiebanken talan om Handlanden Svanljungs förplik tande att till Handlanden Wolffs bankurs massa återbära förenämnda tiotusen sju 397 260
hundra femtio mark, pröfvar Kejserliga Senaten rättvist, med upphäfvande af Hofrättens dom, fastställa det slut, hvari Rådstufvurätten medels dess nämnda utslag i saken stannat, dock i afseende å de däri Handlanden Svanljung till betalning åhvälfda ränteporterna sålunda rättadt, att den ränta, som utdömts att utgå från den 27 November 1899 tills full betalning sker, bör af Handlanden Svanljung gäldas, icke såsom Rådstuf vurätten utsagt, å sextusen femhundra mark, utan å fyratusen femhundra mark Likväl skall det klander mot förvaltningen af Handlanden Wolfs konkursbo, som af Noidiska Aktiebanken för handel och industre utförts och blifvit i ofvanstående måtto godkändt, jemlikt bestämmelsen i konkurssad gans 111SS: icke gälla till förmån för annan Handlanden Wolffs borgenär. Det alle, som vederbör till efterrättelse länderKejserliga Senaten för Finland: Juliin Hummelin D. Wickman Fredr. Lundenius. A. V. Granström Uno Strömsten Den 24 Maj 1909 Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revivonsskilling, från Kejserlige Wasa Hofrätt inkommet mål, angående återvinning, emellan Virekonsuln John Edvard Moc, från staden Nikolaistad, såsom innehafvare af firman Pohjola Bränneri, sökande, samt Wasa Utskänknings Aktiebolag, med hemort i sagde stad, svarande: Gifven uti Justitiedepartementet den 24 Maj 1909. Kejserliga Senaten har låtit hand lingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt numera är i fråga, inhöm lat följande: Sedan Magistraten i Nikolaistad medels utslag af den 15 December 1903, i anledning af Vlockonsuln Moses där om framställda yrkande, ålagt Wasa Uttskänknings Aktiebolag att på grund af nu utaf finnan Pohjola Bränneri den Februari 1905 utställd och af bolaget genom dess dåvarande direktor, lörre Bankdirektören Johan Siödahl aksenterad, Pde J. N. F. - W. K. - A. G. H. F. 98 SS: 362 kaa. 219. R. D 100.
den 1 därpåföljande Juni till betalning förfallen vedel, till Vicekonsuln Mochans ofvanomförmälda egenskap utbetala fyratiotusen mark med sex procents årlig ränta från sistsagda dag tills full betalning skedde, samt att med etthundra tio mark godtgöra Vicekonsuln Moo dennes lagsökningkast nader, äfvensom lämnat bolaget öppet att, efter stämning å borgenären inom sex månader efter det Magitratens utslag vunnit laga kraft eller, om besvär öfver utslaget anfördes, inom lika tid efter det utslag i anledning af besvären utgifvits vid vederbörlig domstol söka återvinning, har Hofrälten, hvarest Wasa Utskanknings Aktiebolag sökt ändring uti Magistratens förberörda utslag, genom den 4 Maj 1906. gifvet utslag fastställt Magistratens utslag samt ålagt bolaget att till Pohjola Bränneri gälda lösen och öfriga afgifter för Hofrättens utslag med sju mark attio penni. Sedermera har Wasa Utskänknings Aktiebolag efter stämning å Vicekonsutre Moe, i hans änberörda egenskap, vid Råd stufvurättens i Nikolaistad sammanträte den 10 September 1906 yrkat att, enär bolaget icke erhållit någon valuta för ifrågavarande vexel, utan densamma vore en såkallad hjälpeetel, hvars innehåll vid diskontering i bank kommit antingen firman Pohjola Brän neri eller Vicekonsuln Moo till godo bolaget måtte frikallas från skyldig heten att utgifva hvad detsamma ge nom Hofrättens ofvannämnda utslag ålagts gälda. I saken hörd, har Vicekonsuln Moeanmärkt, bland annat, att ifrågavarande vedel utfärdats för omsättning af en den 1 Oktober 1904 dagtecknad af WasiUtskänknings Aktiebolagaksporterad och uti Föreningsbankens i Finland kontor i Nikolaistad diskonterad å femtiolu sen mark lydande vedel, som åter an vändts till omsättning af en utal för man Pohjola Bränneri den 30 April 1904 utställd och af nämnda bolag Aksepte ad vexel å sextiotusen mark, hvilken vistnämnda vedel förre Bankdirektören 399 348
Sjödahl anmodat Vicekonsuln Moe att å firman Pohjola Bränneris vägnar utställa på det att bolaget, som då bort betala ett större penningbelopp till utländska leverantörer af spritvaror, måt te genom vedelns diskontering erhålla medel till fullgörande af nämnda betalning, i anseende hvartill och då för re Bankdirektören Sjödahl, efter det Viehonsuln Moe villfarit dennes förberörda anhållan, å Wasa Utskänknings A tiebolags vägnar akseporterat vederln samt deskonterat densamma uti förenämnda bankinrättning för att använda veselbeloppet på ofvanangifna sätt, Vicekonsuln Moo motsagt käromålet Sedan å Wasa Utskänknings Aktielo lags vägnar uppgifvits, att bolaget annu icke guldit innehållet af Hofrättens förberörda utslag, har Rådstufvurätten frikallat Wasa Utskändnings Aktiebolag från skyldigheten att till firman Pohjola Bränneri utgifva hvad bolaget na grund af ifrågakomna vedel ålagts att till firman utbetala. Höfrätten, under hvars pröfning Tikonsuln Moe i vadeväg dragit målet, för genom dom den 27 Juni 1908 utlåtit sig i saken och funnit af den i målet föreställda utredningen hafva framgått ej mindre att nu ifrågavaran le vedel å fyratiotusen mark tillkom mit i och för omsättning af en den 10 Oktober 1904. dagtecknad vedel, som femtio tusen mark, hvarmed åter omsatts en len 30 nästförutgångne April af firman Pohjola Bränneri utställd och af Wasa Uskändnings Aktiebolag genom dess dåvarande verkställande direktor, förre Bankedirektören Sjödahl aksepterad samt uti Föreningsbankens i Finland kontor Nikolaistad diskonterad vevel å sex tiotusen mark, än äfven att sistagda dedel icke utgjort likvid för något för man Pohjola Bränneris tillgodshafvan de hos sagda bolag, hvarföre och då vi sadt blifvit, att vid denna vedels diskonterande i nämnda bankkontor ve delbeloppet utkvitterats af Vicekonsuln Moo å firman Pohjola Brännerus vägnar, samt Mee icke kunnat styrka, att beloppet del oaktadt skulle kommit Wasa Utskänk00 879
nings Aktiebolag till godo, Hofrätten fastställt det slut, hvari Rådstuf vurätten i saken stannat. Uti Hofrättens dom har Virekonsuln Moe anhållit om änd ring medels hit ingifven deduktion, hvilken Wasa Utskänknings Aktiebolag i föreskrifven ordning bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Vicekonsuln Moe icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens af vanberörda dom, vid hvilken förty skall förblifva; och ålägges Vicekonsuln Moo att till Wasa Utskänknings Aktiebolag i ersättning för dess härstädes hafda umgälder i målet utgifva sextiofem mark. Det alle, som veder bör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: Julias Nummelin Fredr. Lundenius. Evald Kyander. A. K. Granström. Evald Kyander. A. K. Granström. Evald Kyander. A. K. Granström. 7. H; Juverlijehen Toukokuun 24 päivänä 1909. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, saatavaa koskevassa jutussa, jossa Kihlakunnantuomari Frans Oskar Möller, Kuopion kaupungista, on hakijana sekä Konttoristi Juho Wilhelmi Pyhälä, Orevuden pitäjästä, vastaajana: Annettu Oikeusoastossa 24 päivänä Toukokuuta 1909. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esille lyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Sittenkuin Kaupunginvouti Eero salonius, saattaaksensa täytäntöön Kuopion kaupungin Raastuvanoikeuden 21 päivänä Maaliskuuta 1902 julistaman päätöksen, jonka kautta Kulla seppä Berndt Jafet Knuutinen, maini tusta kaupungista, oli velvoitettu maksamaan Kihlakunnanntuomari Möller ille 42,003 markkaa 34 penniä korkoineen ja oikeudenkäyntikulunkineen, oli Läsnä: R: A. W. - H. S. - C. J. T. C. A. - W. K. 401. 43 No 1364 Pag. 292 R. D. 1908.
30 päivänä Tammikuuta 1904 Berndt Ja set Knuutiselta ulosmitannut Knuu tisen Keisarillisen Senaatin 14 päivänä Joulukuuta 1903. antamaan tuomioon perustuvan 9200 markan suuruisen jaamisen Kuopion kaupungilta, on Konttoristi Pyhälä sanotun kaupungin Maistraatissa ja, Maisträatin päätöksellä 5 päivältä Elokuuta 1904. siir ettyä asian riitaisena tuomioistui men tutkittavaksi, saman kaupungin Raastuvanoikeudessa vaatinut, että tuo ulosmittaus peräytettäisiin, koska Berndt Jafet Knuutinen oli ja 12 päi vänä Joulukuuta 1901 tehdyllä väli kirjalla myynyt puheenalaisen, silloin vielä oikeudenkäynnin varassa oileen saamisoikeutensa Konttoristi Pyhälälle ja tämä niinmuodoin oli sen omistaja. Asiasta kuulusteltuna on Kihlakunnantuomari Möller väittänyt, elta Berndt Josef Knuutisen ja Kontto risti Pyhälän välinen kauppa, sekun oli tehty ennenkuin Knuutisen Kuonion kaupunkia vastaan ajama vaatimus oli hyväksytty, oli katsottava uhkavälipuheeksi ja että sanottu luovutus loukkasi Berndt Jafet Knuutisen velkojain etua sekä että ulosmitattu saatava oli sitä suuhemmalla syyllä käytettävä Möllerin saamisen suorittamiseksi, kun tuo saatava oli syntynyt sen arvon alennuksen korvaamiseksi, joka Kuopion kaupungin toimeenpaneman kadun korjaustyön johdosta oli kohdannut Berndt Jafet Knuutisen sanotussa kaupungissa aikanaan omistamaa, sittemmin pakkohuutokaupalla myytyä taloa, johon Möllerillä oli ollut kiinnitys erään 7,000 markan suuruisen saamisensa vakuudeksi, minkä vuoksi Kihlakunnantuomari Möller on vastustanut kannetta ja pyytänyt kovausta oikeudenkäyntikustannuksislaan. Raastuvanoikeus, jossa myöskin Kaupunginvouti Saloniusta ja Berndt Jafet Knuutista oli kuulustettu julus sa, on 15 päivänä Marraskuuta 1905 julistamallaan päätöksellä ratkaisvut asian; ja kiinei oltu toteensaalettu, et402 344
tä Berndt Josef Knuutisen ja Konttoristi Pyhälän välikirjassa 12 päivältä Joulukuuta 1901 tekemä sopimusoli ollut välikauppa, sekä tuo kauppa, joka oli tehty aikaisemmin kuin ulosotonalainen Kihlakunnantuomari Möllerin saaminen Knuutiselta oli syntynyt, oli perustanut parem man etuoikeuden Konttoristi Pyhälälle kysymyksessä olevaan Knuutiselle Kuopion kaupungilta tuomittuun korvaukseen kuin minkä Kihlakunnantuomari Möller valituksen alaisen ulosmittauksen kautta oli saanut, on Raastuvanoikeus peräyttänyt puheenalaisen, Kaupunginvouti Saloniuksen 30 päivänä Tammikuu ta 1904 toimittaman ulosmittauksen; mutta koska kiinnityksestä kiinteään omaisuuteen 9 päivänä Marraskuu ta 1868 annetun asetuksen 18 SSn mu kaan tallainen Berndt Jafet Knuuti selle mainitun kaupungin makselta vaksi tuomittu palkkio oli katsottava etupaassa kuuluvaksi kiinnityksen omistajalle ja Kihlakunnantuomari Möller oli näyttänyt omaavansa vielä suorit tamatta olevan saatavan, minkä vakuudeksi kiinnitys 18 päivänä Huhtikuuta 1900. oli vahvistettu siihen taloon ja tonttiin, jonka arvon vähenemisestä Knuutiselle oli myönnetty korvausta, sentähden ja kun Berndt Jafet Knuutinen kaupassaan Konttoristi Pykälän kanssa siis ei ollut voinut myydä sitä rahamäärää, minkä Kihlakunnanluomari Möller pakkohuutokaupassa 27 päivänä Heinäkuuta 1903 myytyyn taloon ja tonttiin kiinnitetystä 7000 markan saatavasta oli jäänyt saa matta, ei Raastuvanoikeus ollut katsonut Konttoristi Pyhälättäkään olevan oikeutta suurempaan summaan kysymyksessä olevista varoista kuin siihen, mikä jäi tähteeksi kun Möllerille kuuluvat vii meksimainitut rahat ensin vähennettiin päämäärästä; ja on Raastuvanoikeus tämän ohessa kyljännyt Kihlakunnantuomari Möllerin vaatimuksen saada kor17 403 845