Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
pröfvar Kejserliga Senaten rättvist, med ändring af Rådstufvurättens utslag och Hof rättens dom, ålägga Gustaf Emil Aita att genast emot kvitte till Gustaf Leiniö utgifva hälften af det fordrade beloppet eller åttahun dra trettio mark med sex procents årlig ränta därå från den 27 November 1902 tills full likvid sker; men i anseende till sä kens beskaffenhet få parterne själfve vidhännas sina i målet hafda umgälder. Det allesom vederbör, till efterrättelse länder Kejserliga Senaten för Finland: R. A: Brede. Karl. Ilmqvisti." C. J. Timgren A. W. Granströd Frans Salmros Joulukuun 1. päivänä 1906. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Turun Hovioikeulesta tulleessa, häätämistä koskevassa nostojutussa, jossa Torpparinvävy Adolf Nieminen, Kalvolan pitäjän Sittalan kylästä, on hakijana ja Talollinen Fredrik Antinpoika Möli, samasta kylästä, tulanatta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 1. päivänä Joulukuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Alotettuansa hakemuksen Kämeen läänin Kuvernöörin tykönä ja, sitten kun asia riitaisena oli lykätty tuonioistuimen käsiteltäväksi, jatkaessaan sitä Sääksmäen ja Kalvolan pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnan oikeudessa on Fredrik Noli lausunut, että Adolf Niemisen vaimon Anna Heikintyttären isä, Torppari Heikki Matinpoika oli 16. päivänä Lokakuuta 1854. tehdyllä kirjallisella kontrahdilläsnä. J.N. G. E. P. W. K. /BF. M. 360 No 1133. Såg. 94. R. D. 1906
la saanut elinaikaisen hallintooikeuden Fredrik Mölin nykyisin omistaman Möli nimisen talon maalla ylläsanotussa kylässä olevaan Vastamäen torppaan; mutta kun Heikki Matinpoika ja hänen vaimonsa Anna Stiina Juhontytär olivat jo kuolleet, ensinmainittu 14. päivänä Marraskuuta 1902. ja Anna Stiina Juhontytär 19. päivänä senedellistä Syyskuuta, eikä Adolf Nieminen, joka ilman mitään oikeut ta oli asettunut sanottuun torppaan, ollut suosiolla tahtonut muuttaa siitä pois, on Fredrik Möli vaatinut Niemisen velvoittamista perheineen tavaroineen heti muuttamaan mainitusta torpasta sekä jättämään sen rakennuksinen ja tiluksineen Fredrik Mölin vapaasti nautittavaksi. Kanteesta kuulustettuna on Adolf Nieminen selittänyt, että hän oli Mölin talon edellisen omistajan Matti Matinpoika Mölin kanssa, asettuessaan ja Heikki Matinpojan ja Anna Stiina Juhontyttären elinaikana asumaan kestamäen torppaan, sopinut siten, että Matti Möli Heikki Matinpojan ja Anna Stiina Juhontyttären kuoltua, uuden kontrahdin nojalla ottaisi Niemisen torppariksi Tastamäen torppaan kuin myös että Matti Möli, jos hän sitä ennen luovuttaisi Mölin talon toiselle, muistuttaisi uutta omistajaa tästä välipuheesta; ja kunFredrik Möli, tultuaan Mölin talon omistajaksi, oli Adolf Niemisen kanssa tehnyt samallaisen sopimuksen kuin Matti Mölikin, on Adolf Nieminen niin ollen ja kun sitä paitsi oli erätietoista, josko puheenalainen Vastamäen torppa edes sijaitsi Mölin talon maalla ja josko Fredrik Mölillä siis oli edes kannevaltaa asiassa, anonut Fredrik Molin kan nettu hyljättäväksi, väittäen sen ohessa vaimoltaan Anna Heikintyttäreltä ole van pesäero ja katsoen tämän kuulenista jutussa niin muodoin joka tapauksessa välttämättömäksi. Fredrik Mölin tähän vastattua ja muun muassa kiistettyä tehneensä mitään sopimusta Adolf Niemisen kanssa 681
puheena olevan torpan hallinnosta, on Kihlakunnanoikeus, jossa asianojaiset kumpikin ovat pyytäneet korvausta oikeudenkäyntikulungeistaan, 1. päivänä Syyskuuta 1903. julistamassaan päätöksessä antanut lausuntonsa asiasta; ja kun Adolf Nieminen itse oli pääsiallisesti perustanut oikeutensa kysymyksessä olevaan torppaan siihen oikeuteen, mikä hänen appivanhemmillaan Heikki Matin pojalla ja Anna Stiina Juhontyttärellä siihen oli ollut sekä näiden yllä sanottuun 16. päivänä Lokakuuta 1854. tehtyyn kontrahtiin, joka juuri koski Fredrik Mälin omistamaan Mölin taloon kuuluvaa testamäen torppaa, on Adolf Niemisen väite, että olisi ensinnäytettävä, että tuo torppa todella kin sijaitsi sanotun talon maalla, oikeettomana jätetty varteen ottamatta; ja sen ohessa että Kihlakunnan oikeus mainitsemillaan perusteilla on hyljännyt Adolf Niemisen toisenkin väitteen eli että Anna Heikintytär oli si asiaan haastettava, ennenkuin sitä voitaisiin ratkaista, on Kihlakunnanoikeus itse asiassa katsonut selvitetyksi, että Heikki Matinpojalla ja Anna Stiina Juhontyttärellä oli edellämainitun kontrahdin nojalla ollut elinrikainen hallintooikeus Vastamäen torppaan, minkä vuoksi ja kun Adolf Nieminen ei ollut näyttänyt, että hänellä olisi muuta oikeutta sanottuun torppaan kuin mitä Anna Häkintyttärellä, Heikki Matinpojan ja Anna Stiina Juhontyttären perillisenä, siihen oli eli oikeus nauttia laillisen muuttoajan, Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Adolf Niemisen viimeistään 14. päivänä Maaliskuuta 1904. perheineen muuttamaan pois mainitusta torpasta ja jättämään sen, huoneineen maineen, Fredrik Mölin vapaaseen nautintoon; ja samalla kun oikeudenkäyntikulungit. asian laatuun nähden asianosaisten kesken kuitattiin, oikeutettiin Adolf Nieminen eri riidalla hakemaan Fredrik Möliltä sitä korvausta torppaan ehraamistaan kustannuksis662
ta, johon hän luuli syytä olevan. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Adolf Nieminen oli vetoamalla saat tanut jutun, on 17. päivänä Maaliskuuta 1906. antamassaan tuomiossa, koska Adolf Nieminen Anna Heikintyttären edusmiehenä tämän laatuisessa asiassa oli oikeutettu kantamaan ja vastaamaan Anna Heikintyttären puolesta, huolimatta Adolf Niemisen väitteestä siitä, ettei Anna Heikinty tärtä oltu asiassa kuultu, ottanut asian lopullisesti tutkittavakseen sekä sitä tehdessään vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen muutoin paitsi että, koskei Fredrik Möli ollut näyttänyt, että Adolf Niemistä olisi irtisanottu, ennenkuin häätämiskaku Kuvernöörin luona pantiin vireille eli 17. päivänä Tammikuuta 1903, ja Nieminen oli oikeutettu hyväksensä nauttimaan laillisen muuttoajan, Hovioikeus on määrännyt ajan, jolloin Adolf Niemisen olisi tullut muuttaa Vastamäen torpasta, 14. päiväksi Mauliskuuta 1905. Hovioikeuden tuomioon on Adolf Nieminen anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja sen ohessa että Hovioikeuden lausunto Adolf Niemisen muistutuksen johdosta Anna Heikintyttären haastattamisesta asiran kuulustettavaksi hyväksytään. koska Adolf Nieminen ei ole näyt tänyt, että kysymyksessä oleva torppa olisi ollut Anna Heikintyttären vityisessä hallinnossa, katsoo Keisarillinen Senaatti, ettei Adolf Nieminen muutenkaan ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti: Julius Mummelin. L. Winkman Julius Hummelin. L. Wiikanan Julius Hummelin. L. Wiikanan Edvard Pardani. Eeran Lejander. Edvard Pardani. Eeran Lejander. D. F. Mölli. 563
Joulukuun 3. päivänä 1906. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa velkomisjutussa, jossa ovat Teknikko Antti Toinisen, Huittisten pitäjän Aitsän kylästä, konkurssipuän toimitsijamies Kruununnimismies Johan Nikolai Hjoelman, Tyrvään pitäjästä, hakijana sekä ensinmainitussa pitäjässä toimiva Osakeyhtiö Piintz e Itvastaajana: Annettu Oikeusosaa tossa 3. päivänä Joulukuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itsellenja esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saaneet tietää seuraavaa: Huittisten, Vampulan ja Punkalaitumen pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Kruununnimismies Hjortman lausunut, että Osakeyhtiö Piintje Kn omistaman Ailiän villa - ja behuutehtaan isännöitsija Leipuri Toivo Läsnä: J. A. H. T. - 6. P. W. R. No 1126 Pag. 177. R. D. 1906.
Aleksander von Schrowe oli mainittua tehdasta varten vuonna 1901. lainannut Antti Toiniselta hänen silloin omistamastaan Ilmakosken villaja kehruutehtaasta, Ruskealan pitäjässä, kahdeksan vaalia villoja painoltaan yhteensä 5,000. kiloa ja arvaltaan 11,500. markkaa; ja kun Antti Toininen ei ollut saanut samaa määrää villoja takasin tahi niiden arvoa, on Kruununnimismies Hjortman vaatinut, että Osakeyhtiö Printz e At velvoitettaisiin Antti Soinisen konkurssipejälle suorittamaan villojen edellä mainittu arvo korkoineen ynnä korvausta jutussa olloista kulungeisla. Osakeyhtiö Printz e Kn vastustettua kannetta, on Kihlakunnanoikeus 18. päivänä Syyskuuta 1903. julistamassaan päätöksessä katsonut kyllä selvitetyksi, että Antti Soinisen ja Osakeyhtiö Printz eiks isännöitsijän Toivo Aleksander von Pehronen kesken 19. päivänä Syyskuuta 1901. tehdyn kirjallisen välipuheen mukaan oli Ilmakosken tehtaalta joku aika sen jälkeen lähetetty mainitulle yhtiölle puheena olevia volloja neljätuhatta yhdeksänsataa yhdeksantoista ja puoli kiloa; mutta koska sen ohessa oli selvitetty, että nuo villat saman välipuheen mukaan lankeisivat Osakeyhtiölle Pintz e It, ellei Antti Soininen yhden huukauden kuluessa sen jälkeen suosittaisi yhtiölle yhdeksäntuhatta yhdeksänsataa kaksikymmentäseitsemän markkaa neljäkymmentä penniä hänellä yhtiölle olevan velan maksuksi, sentähden ja kun näyttämystä puuttui siitä, että tuo määrä olisi yhtiolle suoritettu tai että yhtiö olisi jollakin muulla tavalla tullut samasta saatavastansa hyvitetyksi, on Kihlakunnanoikeus hyjännyt Kruununnimismies Hjortmanin asiassa ajaman hänteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kruununnimismies Hjortman oli 665
vetoamalla saattanut jutun, on 27. päivänä Kesäkuuta 1906. antamallaan tuomiolla vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen, samalla velvoittaen Kruununnimismies Hjortmanin Toivo Aleksander von Schrowelle, joka Osakeyhtiö Printz e Kn puolesta oli Hovioikeudessa esiintynyt asiassa Hjortmanin pyynnöstä toimitetussa suullisessa kuulustetussa, korvaukseksi siitä suorittamaan kymmenen markkaa. Hovioikeuden tuomioon on Kruununnimismies Hjortman hakenut muutosta perustelmalla, johon Orakeyhtiö Piintz e. It on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutki nut tämän jutun ja katsoo, ettei Kruununnimismies Hjortman och esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväisekirminkä ohessa Kruununnimismies Hjortman, ylläsanotussa toimessaan, velvoitetaan suorittamaan Osakeyhtiölle Printz e. It, yhtiönlä asiasta täällä olleiden kulunkien korvaukseksi, kuusikymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Julius Hummelm Edvard Pardani. A. Men. hvarmanEdara Lisander. 666
Joulukuun 6. päivänä 1906. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, häätämistä koskevassa jutussa, jossa Talolliset Simo ja Martti Hermaninpojat Laisi, molemmat Säkkijärven pitäjän Loismiemen kylästä, ovat hakijoina sekä samassa kylässä asuneen, nyttemmin kuolleen Torpparin Tahvo Heikinpoika Laisin vaimo Valpuri Laisi ynnä heidän poikansa Israel Laisi vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 6. käivänä Joulukuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Haastatettuaan muitten muassa Tahvo, Valpuri ja Israel Laisen Säkkijärven pitäjän käräj �äkunnan Kihlakunnanoikeuteen ovat Simo ja Martti Laisi lausuneet, että he ja heidän sisarensa Maria Laisi ynnä tämän mies Otto Peltola 11. päivänä Elokuuta 1898. yhteisesti olivat perinnöksi ostaneet neljänLäsnä: R. A. W. C. J. F. - C. A.- A. G. /5. Pros 667 No 1142. Pag. 26. R. D. 1906.
neksen tilasta No 1. Loismiemen kylässä minkä jälkeen Simo ja Martti Laisi oli vat Maria Laisilta ja Otto Peltolalta kauppakirjalla 9. päivältä sitä seuraavaa tokakuuta ostaneet näiden osan tilanneljänneksestä, jonka Ulkonmäki nimiselle maapaiholle Tahvo Laisi, Wiipurin läänin Kuvernöörinviraston 3. päivänä Kesäkuuta 1800. antaman päätöksen oikeuttamana, oli sitä ennen perustanut torpan; mutta koska Tahvo Laisi ja hänen asiakumppaninsa mainittua torppaa hallitessaan eivät olleet sitä lainmukaises ti rakentaneet ja viljelleet eikä Tahvo Laisin ynnä hänen asiakumppaniensa oikeus torpan nautintoon enää ollut viimassa Simo ja Martti Laisiin nähden kun nämät olivat oston kautta saaneet osan tilasta, ovat Simo ja Martti Laisi vaatineet, että Tahvo Laisi ja hänen asiakumppaninsa, jotka 15. päivänä Joulukuuta 1902. olivat tuosta torpasta irti sanotut, velvoitettaisiin viimeistään 18 päivänä Maaliskuuta 1904. poismuutta maan torpasta sekä luovuttamaan se 3 mo ja Martti Laisin vapaasti nautittavaksi, minkä ohessa Simo ja Martti Laisi ovat anoneet korvausta oikeudenkäyntikuluistaan Asiassa kuulustettuina, ovat Tahvo Laisi ja hänen asiakumppaninsa vastustaneet kannetta; jonka jälkeen Kihlakunnanoikeus on 26. päivänä Lokakuuta 1903. julistamassaan päätöksessä mainitsemillaan perusteilla velvoittanut Tahvo Laisin ja hänen asiakumppaninsa 14. päivänä Maaliskuuta 1904. muuttamaan kysymyksessä olevasta torpasta sekä jättämään sen tiluksineen Simo ja Martti Laisin vapaa seen hallintaan kuin myös neljällä kymmenellä markalla korvaamaan Simo ja Martti Laisille heidän oikeudenkäyntikulunsa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Tahvo ja Israel Laisi, edellinen sekä omasta puolestaan että Valpuri Laisin edusmiehenä, olivat vetoamalla saattaneet jutun, on 16. päivänä Joulukuuta 1905. antamassaan tuomiossa katsonut, etteivät Simo ja Martti Saisi olleet näyttäneet sellaisia perustei368
ta olevan olemassa, jotka lain mukaan oikeuttaisivat Simo ja Martti Laisin häätämään Tahvo Laisin ja hänen asiakumppaninsa puheenalaisesta torpasta, jonka vuoksi Hovioikeus, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, on kyljännyt Simo ja Martti Laisin Tahvo, Valpuri ja Israel Laisia vastaan asiassa ajaman kanteen Hovioikeuden tuomioon ovat Simo ja Martti Laisi anoneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Valruri ja Israel Laisi ovat säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, etteivät Simo ja Martti Laisi ole esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi; ja velvoitetaan Simo ja Martti Laisi suorittamaan Valpuri ja Israel toisille, korvaukseksi heillä asiassa täällä olleista kuluista. kuusikymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset nouNans Salmros dattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: R. A: Brede. C. J. Timgren Karl Kungirik. A. W. Granström 669
Den 8. December 1906. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsätt sessionsskilling, från Vasa Hofrätt inkommit fordringsmål emellan Stenhuggaren Johan Myntti, från staden Nikolaistud, sökande, och Vicekonsuln Wilhelm Schauman, från staden Jakobstad, svarande: Elfven uti fastitiedefartementet den 8 December 1906. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhämtat följande: Till Rådstufvurätten i Jakobstad har Johan Myntti anfört, att han under åren 1900 och 1901 vid Piekonsula Sekanderns i sagde stad uppförda sockerfabrik verkställt särskilda arbeten, fri hvilka Johan Myntti tillförde i enättning, enligt räkning, sammanlagdt vatiosjutusen tvåhundra sexton mark sextiofem penni, men att Johan Myntti af Vicekonsuln Schauman fått uppläin endast sextioettusen sexhundra mark, och bör Johan Myntti förty yrkat Virkonsuln Schaumanen förOsa R. A. O. J. F. C. H. B. 670 No 1150. Pag 227. R. B. 1905
pliktande att till honom utbetala femtusen sexhundra sexton mark sextiofem penni jämte ränta och godtgörelse för rättegångsummgälderna. Isaken hörd, har Tillkonsuln Schanman påstått, att Johan Myntti af honom erhållit inalles sextiotvåtusen ett: hundra mark samt att Ticckonsuln Sekallman dessutom tillkomme i ersättning för reparation af Johan Myntti tillhöriga vaktyg tvåhundra fyratiosex mark sextiosex penni, hvarhos Vicekonsulle Schauman äfven i öfrigt framställt särskilda anmärkningar emot johan Mynttis förberörda räkning; och som Vicekonsuln Schauman, jämlikt en af honom uppgjord kontokurant, hos Johan Myntti hade ett tillgodohofvande af ettusen niohundra tjugufyra mark sjuttioen penni, har Mickonsula Sehausen emotsett förkastunde af Johan Mynttis talan samt, på tagen genstämning, yrkat Johan Mynttis åläggande att till Vicekonsuln Schauman utgifva nästnämnda belopp med ränta. Sedan af parterne utsedda personer den 8. Maj 1903 verkställt syn å en del af ifrågakomna arbeten samt Johan Myntti för tillfället frångått sina anspråk på godtgörelse för planning af sabrikstomten sexhundra mark och för bortsprängning af en klippa ettusen sexhundra mark, sistnämnda anspråk såvidt detsamma öfverstige tvåhundra mark tjugufem penni, har Rådstufvurätten, hvarest parterne ömsesides anhållit om godtgörelse för sina rättegångsummgälder, medels den 8 därpåföljande Juni afsagdt utslag utlåtit sig; och jämte det yttrande om ersättning för fåbikstomtens planning fått förfalla samt den Johan Mynttitillkommande godtgörelsen för grundningen och öfriga arbeten för en arbetare. tostad fastställts till tretusen femhundra mark, med hvilket belopp Mynttiförklarat sig åtnöjas, har Rådsteg. errätten funnit det Johan Mynttiåtagit sig att för en summa af tiotusen mark på entreprenad utföra grunder och socklar till Ticckonsuln Schallmares anseckningarne och fäbryksbyegnadt jämte samtligen funderant intill 371.
golflinion samt Myntti förty icke tillböra särskild godtgörelse för fundamenten till en torkugn och i fabvikens siräpuum, lika litet som för pånn grunden såvidt anspråket härutinnan öfverstige af Vicecken sula Schauman till betalning medgifna tvåhundra mark, hvilket belopp Rådstufverätten alltså tillerkänt Myntti, hvaremot Rådstufvurätten ansett inrättandet af en graf i pånnrummet och tröskilstenar till detsammas dörrar icke åligga Johan Myntti på grund af berörda intrespenad aftal samt vid sådant förhållande tilldömt honom den för grafven fordrade ersättningen etthundra åttio mark äfvensom för tröskelstenarna etthundra nittiotre mark åttio penni, till hvilhet belopp sistsagda arbete vid omordade syne uppskattats, hvarhos Rådstufvurätten, med underkännande af Vieikonsuln Schauman ommärkning däom att Johan Myntti skulle för inmurning af tegel påfört honom etthundra trettiotvå mark mera än vederbort, tillagt Myntti denna summa, likasom Rådstufvurätten, vidkommande trappan till en kållare och öfriga till källaren sig härförande arbeten, för hvilka Johan Myntti fordrat ettusen mark, min Tuckensuln Schauman velat betala endast tvåhundra mark, funnit Mynttiberättigad till det belopp af femhundra sextionio mark, som vid oftanämnda synpröfvats skäligt, samt tilldömt honom skilnaden med tvåhundra trettioen mark; och som Vicehonnula Schauman ej gittat till fullo styrka sin anmärkning emot en i Johan Mynttis räkning upptagen post å åttio mark för ändring af en stammbrunn, har Rådstufvurätten tillerkänt Myntti sistsagda belopp, jämte det Rådstufvurätten, då Johan Myntti förklarat sig vilja för bortsprängningen af omordade kirpa, för hvilket arbete han först fördrat ettusen sexhundra mark, men tirekonsuln Schauman velat erlägga blott tvåhundra mark, för tillfället tnöjas med tvåhundra mark tjugufene penni, tillagt Myntti skilnaden mellan nästnämnda tvänne belopp med tjugufem penni, hvarutom Rådstufvurät672
ten, hvad slutligen anginge en förledning, mår Tuckensulm Schauman icke ådagalagt att Johan Mynttis anspråk på hyra för ett pumpverk och godtgörelse för hans eget besvär vore oskäligt höga, förklarat Myntti berättigad till hela det af honom för sagda rörledning fordrade beloppet tiotusen trehundra tjugu mark åttiofem penni samt förty tilldömt honom skilnaden emellan denna summa och de af Mickensalm tehemman till betalning medgifna niotusen femhundra fyratioåtta mark femton penni med sjuhundra sjuttiotvå mark sjuttio penni; och som sammanlagda beloppet af hvad Rådstufvurätten sålunda tillagt Johan Myntti utgjorde ettusen Juhundra åttionio mark sjuttiofem penni samt Vicekonsulm Schauman icke styrkt att han till Myntti erlagt mera än denne erkänt sig hafva bekommit, men Vuckensuln Schauman däremot egde tillgodoräkna sig tvåhundra fyrubiosaa mark sextiosex penni för reparation af Myntti tillhöriga verktyg, har Rådstufvurätten ålagt Vicekonsuln Sonaman att emot hville till Johan Mynttistgifva ettusen femhundra fyratiotre mark nio penni jämte sex procents årby ränta därå från rättegångens början den 14 Juli 1902 tills full betalning följde samt att med ettusen mark godtgöra Johan Myntti dennes umgäller i målet. Hofrätten, under hvars pröfning inväl Johan Myntti som Vicekensuln Sehausan i väderag dragit målet, har medels dom den 11 Augusti 1905 fastställt Rådstufvurättens utslag såvidt ej mindre Johan Mynttis anspråkpå särskild ersättning för fundamenten till torkugnen och i virapsummet förkastats samt de af honom fordrade beloppen för pånngranden, grundningen och öfriga arbeten för arbetarebosta. den, treskelstanar till derrarna, inrättan det af trappa till hällaren och andra i sammanhang därmed utförda arbeten, öfvensom bortsprängningen af en klippå nedsälls till tvåhundra mark för pann grunden, tretusen femhundra mark för arbetena för arbetseskostaden, etthundra nittiotre mark åttio penni för tröskelstenar373
na, femhundra sextionio mark för källartrappan och öfriga till källaren sig hänft rande arbeten samt tvåhundra mark tjugufem penni för bortsprängningen af om ordade klippa, än Tuckensuln Schanmans anmärkningar emot de uti Johan Mynttis räkning upptagna ersättningsseloppen för inrättandet af en graf i pannrummit, ändring af en stammboerne och byggandet af förberörda rörledning blifvit underkända samt Vicekonsuln Schanman tilldömts tvåhundra fyratiosex mark sextiosex penni för reparation af Mynttitillhöriga verktyg, hvaremot Hofrätten, enär vid förenämnda den 8. Maj 1903 förrättade syn följande arbeten uppskattats till nedanupptagna belopp, nänligen: grunden till en smedja till etthundra femton mark, sockeln till samma smedja till etthundra trettiotvå mark, socken till en brunne till etthundra tjuqven mark åttio penni och trappan till kontorsbyggnaden till etthundra attio mark, samt parterne förklarat sig tillerkänna synemännens värdering fullt vitsend, pröfvat rättvist, med beaktande jämväl däraf att Vickonsaln Schauman varit villig att för sockeln till smedjan betala etthuntra fyratiosju mark och för sagda kappå tvåhundra femtio mark, nedsätta de af Johan Myntti för nyssuppräknade år heten fordrade beloppen till etthundra femton mark för grunden till smedjan, ett hundra fyratiosju mark för socken till lensamma, etthundra tjuguen mark åtta penni för sockeln till brunnen och tvåhundra femtio mark för kontorskappan, jämte det Hofrätten funnit Virekonsuln Schauman hafva genom i Hofrätten upptedda styrkta afskrifter af koitton, emot hvilka Johan Myntti icke framställt någon anmärkning, visat att Nyntti i afräkning å hvad honom för samtliga ifragavarande arbeten tillkomme uppburit sextiotvåtusen etthundra mark; och enär vid sådant förhållan de samt i betraktande däraf att Johan Myntti för tillfället frångått sitt anspråk på ersättning för planning af fubrikstomten och att Vicekonsulue Ehenman icke sökt ändring i Rådstufvurättens 374