Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
koon, että Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasalon Reino Armas Honkasalon jälkeen perimä osa siitä heille erotet taisiin, minkä kanteen johdosta Kihlakunnanoikeus oli 1 päivänä Maaliskuuta 1905 julistamallaan, lainvoiman saaneella päätöksellä, kataen jaon pitämisen mahdolliseksi, velvoittanut Meklinin kahdessa kuukuudessa sen jälkeen luovuttamaan pesän mainitunlaiseen jakoon, jom moista ei kuitenkaan sitten oltu toimitettu, koska Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasalo samoin kuin Kruununnimismies Meklinkin olivat olleet tyytyväisiä ennen pidettyyn ja koon. Tähän nähden ja kun kysymyksessä olevassa testamentissa ei nimenomaan sanottu, etteivät Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasalo, lasten sa huollessa, voisi saada perintöä heidän jälkeensä, ja moitteenalainen jako siis ainakin niihin olosuhtei hin katsoen, jossa se oli toimitettu, oli oikea ovat Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasalo anoneet kannetta hyljättäväksi ja pyytäneet korvausta oikeudenkäyntikuluistaan. Sittenkun Kruununnimismies Meklin, joka oli haastettu asiaan kuulta vaksi, oli yhtynyt Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasalon asiassa antamaan vastuuseen, on Kihlakunnanoikeus 8 päivänä Maaliskuuta 1909 julistamassuan päätöksessä, hyljäten Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasalon vuitteen että kanne olisi myöhään nostettu, katsonut että, koska kysymyksessäolevan testamentin velvan määräyksen ja tarkotuksen mukaan siinä mainittu omaisuus oli lankeava Eliisa Honkasalon lapsille, sekä silloin jo elossa olevalle tyttärelle Hertta Elli Honkasalelle etlä myöskin vastedes ehkä syntyville. lasten välillä tasan jaettavaksi, puheenalaisella perinnönjaolla oli laukattu sen jälkeen syntyneen Lyyli Anrikki Honkasalon ynnä Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasalolle vastedes ehkä syntyvien lasten oikeutta, minkä vuoksi ja kun jaossa ei oltu noudatettu Perintökaaren 12 luvun 4 ja 5 SS:n mää1024
räyksiä jaettavan omaisuuden panemisesta samanarvoisiin osiin ja esien arpomisesta, vaikka pesässä oli alaikäisiä osakkaita, eikä pesässä oltu toimitettu mitään jakoa Kihlakunnanoikeuden edelläkerrotun päätöksen perusteella, Kihlakunnanoikeus on julistanut moitteenalaisen jaon ja Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasatolle sen perusteella annetut lainhuudot ja kiinnekirjan mitättömiksi sekä velvoilta nut Armas Vilhelm ja Eliisa Honkaralon luovuttamaan kaiken jaossa heille erotetun ja heidän sen nojalla haltuunsa ottamansa kiinteän ja irtaimen omaisuuden Kauppias Pakari selle, hänen holhoojatoimessaan, noudattamalla kuitenkin puheenaolevan testamentin määräyksiä Eliisa Honkasalalle siinä pidätetystä hallinta oikeudesta; mutta oikeudenkäyntikirlut on Kihlakunnanoikeus asian laatuun nähden kuitannut asianosais ten kesken. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasalo olivat vetoamalla saattaneet jutun, on 9 päivänä Syyskuuta 1910 antamallaan tuomiolla, koska Kauppias Pakarinen oli Perintökaaren 12 luvun 4 SS:ssä ja Kuninkaallisessa selityksessä 14 päivällä Toukokuuta 1805 myönnetyssä ajassa vireille pannutkantaensa puheena olevan jakotoimituksen sekä Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasalon siihen perustuvan saannon moiltimiseksi eikä kysymystä jaon lailli muudesta oltu ratkaistu Kihlakunnanoikeuden edellämainitulla päätöksellä 1. päivältä Maaliskuuta 1905, jättänyt asiannäissä ja muissakin kohdin, jaon ollessa Kihlakunnanoikeuden mainitsemista syistä ennenaikaisen, Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan. Hovioikeuden tuomioen ovat Armas Wilhelm ja Eliisa Honkasalo anoneet muutosta perustelmalla, jonka kaksoiskappaleen Varatuomari Iivari Haldemar Fröjd man on Kauppias Pakarisen antaman valtakirjan nojalla täättä ottanut; min kä jälkeen Hovioikeudenauskultantti Arvo Anton Haveri on tänne vastare rustetmana jättänyt erään kirjoituksen 1025
Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja samalla kuin Keisarillinen Senaatti jättää huomiotta mitä edellämainitussa, Hovioikeudenauskultantti Haverin tänne antamassa kirjoituksessa on Kauppias Pakarisen puolesta lausuttu, koska Hovioikeuden auskultantti Haveri ei ole näyttänyt olevansa valtuutettu käyttämään Kauppias Pakarisen puhevaltaa jutussa, katsoo Keisarillinen Senaalli, etteiväl Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasalo eli esittäneet syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Armas Vilhelm ja Eliisa Honkasalo suorittamaan. Kauppias Pakarinelle maksut hänen kappaleestaan. Keisarillisen Senaatin luomiota seitsemänkymmentäyksi markkaa viisikymmentäkaksi penniä. Iitä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Walter Andersin. Alfred Liaksiala. Walter Andersin. Alfred Liaksiala. Johannes Pesonen. K. R. Helanen Joulukuun 8 päivänä 1914. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa velkomisjutussa, jossa Talollinen Johan Wäänänen Kuopion pitäjän Kolmisopen kylästä, on hakijana sekä Turun kaupungissa asuva Talonomistaja August Hellman vastaajana: Annettu Oikeusosustossa 8 päivänä Joulukuuta 1914. Keisarillinen Senaatti on itsellen esittelyttänyt jutun asiakirjat ja niistä, mikäli nyt on kysy myksessä, saanut seuraavat tiedot. Turun kaupungin Raastuvan oikeudessa on Johan Wäänänen lausunut, että hän oli 15 päivänä Maaliskuuta 1904 tehdyllä välikirjalla August Hellmanille myynyt oikeuden neljän vuoden aika na Kolmisopen kylässä olevan Poroharju nimisen perintötalon Pitäjämäeksi kutsutulta metsäpalsLäsnä: W. F. B. K. R. A. B: K. l. K. O. L. T. SS: 1709. Pag. J. K. 1910
talta hakata kaikki konka, potiijä - ja närepuut, jotka seitsemän metrin korkeudelta maasta täytti vät seitsemäntoista senttimetriä läpimitaten, 7000 markan hinnasta, josta oli maksettava 4500 mark kaa heti kaupanteen jälkeen ja jäännös 2500 markkaa metsän hakkuuta aljettaessa; ja että Wäänanen osi 19 päivänä samaa Maaliskuuta Hellmanilta saanut 5000 markan rekselitunnusteen, minkä jälkeen metsää oli rusttu kaatamaan 2 päivänä Tammi kuuta 1905, mutta kun loppuhinta 2000 markkaa vielä oli makaamatta, on Johan Wäänänen vaatinut, että August Hellman velvoitettaisiin Wäänäselle suorittamaan sanottu loppuhinta 2000 markkaa kuuden prosentin korolla 2 päivästä Tammikuuta 1905; minkä ohssa Johan Wäänänen on anonut korvausta oikeuden käyntikuluistaan Kanteesta kuultuna on August Hellman väittänyt päättäneensä puheena olevan kaupan Helsingin kaupungissa asuvan Kauppiaan Karl Lagerströmin puolesta, jonka kanssa Johan Wäänänen oli kaupan aikaisemmin sopinut ja jolle Walman 10 päivänä Syyskuuta 1904 oli välikirjan siirtänyt ja joka myöskin oli puut metsästä ottanut, minkä vuoksi Hellman on vastusta nut kannetta Raastuvanoikeus on 19 päivänä Syyskuuta 1906 julistamassaan päätöksessä katsonut selvitetyksi, että Johan Wäänänen ja August Hellman olivat keskenään 15 päivänä Maaliskuuta 1904 kirjallisesti tehneet semmoisen metsän kaupan kuin Wäänänen oli kunteessaan ilmoittanut ja että August Hollman 10 päivänä seurannutta Syyskuuta oli siirtänyt saman välikirjan kaikkine etuineen ja oikeuksineen Kauppias Lager strömille, joka sittemmin 2. päivä nä Tammikuuta 1905 oli alkanut hakkuuttaa myytyjä puita; mut1027
ta kosk´oi August Hellman kerrotulla siirrolla ollut voinut päästä vapaaksi puheena olevassa viilikirjassa vastattavikseen ottamistään maksusitoumuksista eikä myös kään oltu toteen näytetty, et tä Wäänänen oli vapauttanut skemanin näistä, on Raastuvanoikeuskatsonut August Hellmanin velvelliseksi vastaamaan Kauppias Logerströmin hakkauttamien puit ten hinnasta sekä sen vuoksi velvoittanut August Hellmanin kuitia vastaan Johan Wäänäselle he ti suorittamaan vaaditun vielä maksamatta olevan jäännös hin nan kaksituhatta markkaa kuuden prosentin vuotuisine karkeinna 2 päivästä Tammikuuta 1905 sekä sitä paitsi kahdellasadalla markalla korvaamaan Wäänäsen kulut jutussa. Herioikeus, jonka tutkittavaksi August Hellman oli veteomalla saattunut jutun, on 14 päivänä Maaliskuuta 1910 antamassaan tuomiossa katsonut selvitetyksi että Johan Wäänänen puheenakista välikirjaa tehtäessä oli sitentunut Kauppias Lagerströmiltä perimään myydyn metsän jäännös hinnan kaksituhatta markkaa ja vapauttanut August Hillmanin sanotun määrän suorit tamisesta siinä tapauksessa että sama välikirja tulisi, kuten sittemmin oli tapahtunutkin, Kauppias Lagerströmille siirrettyksi, mihin nähden ja kun August Hellman siis ei enään ollut mainitun jäännöskinnan maksamisesta vastuunalainen, Hovioikeus on, kumaten Raastuvanoikeuden päätöksen, hyljännyt Johan Wäänäsen kanteen. Hovioikeuden tuomioen en Johan Wäänänen anonut muutesta perustelmalla, johon August Hellman on vastannut Keisarillinen Senaatti en tutkinut tämän jutun; ja koska August Hellman puheenalaises1028
sa 15 päivänä Maaliskuuta 1904 saaditussa välikirjassa on sitoutunut maksamaan Johan Wäänäselle tältä ostamansa metsän hinnan seitsemäntuhatta markkaa eikä Hell man ole voinut vastoin Wäänäsen kieltoa todistaa, että Wäänänen saanttua välikirjaa tehtäessä olisi vapanttanut August Hellmanin välikirjan mukaisesta maksuvelvollisuudesta, varsinkaan kun saman välikirjan 9 kohdassa on nimenomaan vakuutettu, ettei asianosaisten välillä ole olemassa mitään muu ta välipuhetta tästä metsäkaupasta kuin mitä välikirja sisältää, sentähden ja kun samaisen välikirjan oikeellisuutta ei ole kullettykään, harkitsee Keisarillinen Senaatti näillä ja Raastuvanoi keuden muutoin mainitsemilla perusteilla oikeaksi kumoten Hovioikeuden tuomion, jättää asian Raastuvanoikeuden jutussa julistaman loppupäätöksen varaan. Tätä kaikki asianomaiset noudatta koot. Keisarillinen Suomen Senaatti Walter Andersin. Johannes Pesonen. Walter Andersin. Johannes Pesonen. K. R. Helanen. P. W. Lillström. K. R. Helanen. A. W. Lillstrand. K. Auer. Valteros Parviainen 2029
Joulukuun 9 päivänä 1914. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tullessa, vahingonkorvausta koskevassa nostajutussa, jossa Työmies Karl Salonen Turun kaupungista, on hakijana, sekä Taratumavakuutus - Osakeyhtiö Kullervi, Helsingin kaupungista vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 9 päivänä Joulukuula 1914. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt julun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot tapatumavakuutus - Osakeyhtiölle Kullervalle toimituttamansa haasteen nojalla on Karl Salonen Turun kaupungin Raastuvanoikeudessa vaatinut että kun hän ollessaan 21 päivänä Helmikuuta 1906 työssä sikäläisen Puutcollisuus Osakeyhtiön uudiseakennuksella samassa kaupungissa, oli tapahinnaisesti satuttanut päänsä kattokirteen ja saLäsnä: F. S. W. 1. R. A. A. A. R." S: 1719. Pag 242 R. D. 1910.
notun tapaluoman johdosta joutunut viiden kuukauden ja kahden kymmenenkahden päivän ajaksi lyöshön kykenemättömäksi, Tapatumavakuutus Osakeyhtiö Kullervo, jossa uudisrakennuksella ollut työväki oli tapatuman varalla vakuutettu, velvoitettaisiin Taloselle vahingon korvaukseksi mainitulta työkyvyttömyysäjältä maksamaan kuusikymmentä prosenttia siitä kolmen markan kahdenkymmenen pennin päiväpalkasta, joka Salosella tapahinnan lupahtumiseen asti oli työstään ollut, sekä korvaamaan Talosen oikeuden. käyntikulut. Kanteesta kuulusteltuna on Tapaturmavakuutus-Osakeyhtiö Kullervo väitlänyt että Karl Salosta oli puheenalaisessa tilaisuudessa kohdannut liovempi halvous eikä silloinen tapatunna, josta työnantaja ensi kädesä ja sitten Tapahinnavakuutus - Osakeyhtiö Kullervo työnantajan puolesta 5 päivänä Joulukuuta 1895 annetun, lyönantajan vastuunalaisuutta lyöntekirjaa kohtaavasta ruumiinvummasta koskevan lain1 SS:n mukaan oli velvollinen vastaa maan, mihin nähden Tapatumana kuulus-Osakeyhtiö Halleni on anonut kannetta hyljättäväksi. Raastuvanoikeus on 19 päivänä Elokuuta 1907 julistamassaan päätöksessä lausunut selvitetyksi, että Karl Salosta joka 22 päivästä Tammikuuta 1906 eli työskennellyt Turun kaupungessa olevan Puutollisuus Osakeyhtiin tehdasrakennuksessa, oli 21 päivänä seurannulta Helmikuuta lyössä kohdannut sellainen lopalumma että Salomon eli loukannut päänsä kulleen ja hänen vasen kylkensä halvaantunut minkä johdesta Talonen, lääkärin antaman ledestuksen mukaan oli joulunut työhän kykenemät tomaksi aina seuranneen Elokuun 13 päivään asti; ja koska TapahinnavakuutusOsakeyhtiöön Kulleen oli Puulcollisuus Osakeyhtiön kanssa tekemänsä sopimuksen mukaisesti viimeksi mainitun yhlien puolesta vastattava puheenalaisesta Karl Salosta kohdannesta uumiin vammasta, joka ei ollut parantunut 1031
sadan kahdenkymmenen päivän kuluessa tapahuman tapahtumisesta, on Raastuvanoikeus, jossa Karl Salosen keskimääräinen työänsiö Pentellisuus Osakeyhtiön työssä on laskettu kahdeksi markaksi seitsemäksikymmeneksisatai mäksi penniksi päivää kohti ja hänen vuositulensa arvioitu nousivaksi aina kin seitsemäänsataan kahlenkymmenen narkkaan, edellämainitun 5 päivänä Joulukuuta 1895 annetun lain 8 ja 9 SS säännösten nojalla katsonut Tapatumavakuutus - Osakeyhtiön Kullinen velvolliseksi antamaan Karl Saloselle korvausta tapaturman jälkeisestä seitsemännestä päivästä alkaen sadan kolmentoista päivän ajalla kuusikymmentä prosenttia ylläsanotusta keskimääräisestä päivän tyiänsiosta kullakin päivältä eli sata kahdeksankymmentäseitsemän markkaa viisikymmentäkahdeksan penniä ja sadannen yhdennenkolmatta päivän alusta lähtien kunnes tulinen jälleen oli laveeksi tullut eli viidenkymmenenkahden päivän ajalla kuusikymmentä prosenttuhänen yllämainitun vuositulamäärän mukaan lusketusta lyööannöstaan eli kuusikymmentäkaksi markkaa neljäs kymmentä penniä sekä sen vuoksi velveillanut Tapaluimavakuutus-Osakeyliön Kullavan kuittia vastaan Karl Saloselle suorittamaan yhteensä kaksisa laa neljäkymmentäyhdeksän markkaa yhdeksänkymmentäkahdeksan penniä kuin myös sadalla neljättäkymme nellä markalla korvaamaan Karl Salosen oikeudenkäyntikulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Tapatumana vakuutus Osakeyhtiö Krittu jo oli veliamalla saattanut jutun, on 20 päivänä Kesäkuuta 1811anta massaan tuomiossa katsonut, että Karl salonen ollut voinut tolemmänttää että häntä puheena ollassa tilaisuudessa olisi kohdannut sellainen työs sa sattunut lopatumana, josta työnäntä ja lainmukaisesti oli velvollinen vahingenkonvausta suorittamaan, minkä vuoksi Hovioikeus on, kumolen Raastuvanoikeuden päätöksen, hyljännyt Karl Salosen kanteen 1032
Hovioikeuden tuomion on Karl Salonen anonut muutosta perustelmalla johan Tapahinnavakuutus - Osakeyhtiön Kullervon puolesta on vastattu Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja harkitsee oikeaksi kumaten Hovioikeuden tuomion, jättää asian Raastuvanoikeuden jutussa julistaman päätöksen varaan. Tätä kaikki asianomaiset noudattakolKeisarillinen Suomen Senaatti: tius Isaankoski Winter Heideren. B. Anneberg. A. N. Ruusuvaara Joulukuun 10 päivänä 1914. Keisarillisen Suomen Senaalin tuomio maksuitta Keisarillisesta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, pakkohunastusta koskevassa jutussa, jossa Suomen Tie - ja vesirakennusten Ylihallitus, toisella, sekä Savonlinnan kaupunki, toisella puolen, vuoroin ovat hakijoina ja Ylihallitus saapuville tulleena, mutta Tavonlinnan kaupunki, tulemalta jääneenä vastaajana Annettu Oikeusosastossa 10 päivänä Joulukuuta 1914. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: Sittenkuin Hänen Keisarillinen Majesteetinsa oli 11 päivänä Tammikuu ta 1904 antanut Armollisen Käskyn rautatien rakentamiseen Savonlinnan kaupungista Karjalan radalla olevat li Elisenvaaran rautatieasemalle sekä sanottua rautatietä varten Savonlinnan kaupungin alueesta tarvittavat Läsnä: F. S. - A. L. B. A. - t. R. 1033 No 1737. Pag. 124 R. D. 1911.
maa- ja vesialueet oli kiinteän omaisuuden pakkohunastuksesta yleiseen tarpeeseen 14 päivänä Heinäkuuta 1898 annetun lain säätämässä järjestyksessä paalutettu ja saman lain 25 ja 26 SS:n mukaisesti asetettu lautakunta antanut lausuntonsa sanotuista aluista suoritettavista korvauksista ja muista sen yhteydessä olevista sekoista, on Mikkelin läänin Kuvernööri päätöksellään 21 päivältä Toukokuuta 1907 vahvistanut pakkolunastettavien aluei den pinta-alat ja lautakunnan lausunnon mukaan määrännyt, muun muassa, että Suomen valtion tuli Savonlinnan kaupungille korvaukseksi lunastetusta vesialueesta, joka oli 10,807 hehtaarin suuruinen, suorittaa 3000 markkaa hehtaarilla eli yhteensä 52421. markkaa; että kaupungilla oli valta vastaisuudessa vaatia korvausta valtiolta, jos kustannukset lauttukulun ylläpitämisestä Kyronsalmessa sen yli rakennettavan rautatiosillan jehdosta suurensivat; ettei rautatie saanut käyttää vesialuetta Savonlinnan rautatiiaseman luona muihin lastauksiin kuin omiin tarpeisiinsa; sekä et tä Kalkunniemelle oli laitettava katu ja lauttalaiturille rakennettava eri ti pitkin Kyrönsalmen rantaa nykyisen kadun vieran Tyytymättömänä Kuvernöörin päätökseen on Suomen Tie- ja vesirakennusten Ylihallitus vallion puolesta Savonlinnan kaupungille toimitetun kirjallisen haastun nojalla sanotun kaupungin Raastuvanoikeuden istunnossa 13 päivänä Marraskuuta 1907 lausunut, että kaupunki oli lisätyn valtuuskuntansa 7 päivänä Tammikuu ta 1897 ja 18 päivänä Syyskuuta 1900 tekemillä päätöksilla sitoutunut lunustuksetta luovuttamaan kaiken kaupungille kuuluvan, rautatista ja kaupungin rautatieasemaa varten tarpeet lisen maan, mikä sitoumus oli ymmärrettävä siten, että kaupungin vesiatut lukin oli ilmaiseksi rautatielle luovuteltava, varsinkin kun osa pakkolunastetusta vesiahuesta oli käytetty rauta tiiaseman laajentamiseksi vesialuettu 1034
täyttämällä; että valtuuskunta viimeksimainitulla päätöksellään niinikään oli luopunut vaatimasta korvausta rautatien oikeuttamista hän kaluuksista, joten kaupungilla ei myös kään ollut oikeutta vastaisuudessa vaatia korvausta niistä hankaluukrista, jotka Kyronsalmen yli rakennet tava rautatiosilta mahdollisesti voisi matkaansaattaa lauttakululle valmessa; että Savonlinnan rautatiease man luona olevaa vesiäluetta tarvittiin muun muassa rahtitavaran valittämistä varten rautatiettä luivaliikenteeseen ja painvastoin, mutta ettei tätä tarvetta voitu tyydyttää, jos Kuvernöörin määräys rautativaseman luona olevasta vesialueesta pysytettäisiin voimassa; että sanottu alue oli lunastettu sillä edellytyksellä, ellei sen nautinto-oikeutta missään suhteessa rajoitettaisi ja että nautintooikeuden rajoittaminen sitä paitsi oli ristiriidassa edellämainitun lain 3 SS:n kanssa; ettei valtiota, siihen nähden ettei Kalkunniemeltä ennen ollut ollut mitään katua, voitu pitää velvollisena rakentamaan sinne katua ja että Kuvernöörin määräys uuden tien tekemisestä Kyrönsalmen kadun viereen oli yhtä kohtuuton, koska lauttalaituri oli entisellä paikallaan ja sitä oli haitalta käytetty kuten ennenkin, sekä että Ylihaltitus oti teittänyt yheksiin metriä leviän alikäytäväsillan siihen paikkaan, mihin tulevaisuudessa huultavasti katu tulisi tehtäväksi, minkä ohessa alikäytävän lähitionsota oli tasoitettu, joten siitä voitiin ajaa hevosella, vaikka ennen rautaliin tekemistä ainoastaan jalan kulkijat olivat voineet sitä käyttää; ja on Ylihallitus sen vuoksi vaatinut, että valtio vapautettaisiin Savonlinnan kaupungille maksamasta korvausta pakkolunastetusta vesiuluesta, ja että Kuvernöörin muut edellämainitut määräykset kumottaisiin. Kannettu vastustaen on Savonlin nan kaupungin puolesta muistutettu, ettei kaupunki ollut sitoutunut kor1035
vauksetta luovuttamaan rautatien tarvelta varten mitään vesialuotta; että Kyrönsalmen yli rakennotusta rautatiesillasta voi syntyä hankaluuksia paitsi kaupungille myöskin laajan ympäristön ylöstä liikettä välittävälle, kaupungilta suuria kustannuksia vaativalle kulkunenvolle, joten Kuurnöörin määräys että kaupungillä oli valta vastaisuudessa vaatia korvaus ta siitä, että rautatiosillan vuoksi kustannukset lauttakulun ylläpidosta ehkä enenisivät oli oikeuden mukainen; että kaupungin Ylihallituksen kehoituksesta ja vallion avustuksella kaupungin sisällä olevaan Haislahteen rakennuttamalla kallisarvoisetla satamalla laiturineen ei lähes kään saavutettaisi, mitä sillä eli tarkoitettu, jos yksityistä liikettä jallittaisiin aseman rannassukin, ja ettei pakkohunastuslautakunnan kokouksissa oltu Ylihallituksen puolesta vastustettu kaupungin vaatimus ta puheenaolevan vesiälueen käyttämisen rajoittamisesta, jolle rajoittami selle Ylihalliluksen mainitsema lain kohta ei ollut estänä; sekä että Kyransalmen yli vievän rautatiosillan suunta ja siltaa varten rannalle sakennettu maatuki niin suureessa määrassa olivat ehkäisevästi vaikuttaneet muuta liikennetta koskeviin olosuhtoisiin tällä paikalla, että lauttalaiturin muuttaminen toiseen paikkaan ja sille johtavan eri tien todtäminen kävivät välttämättömiksi. Raastuvanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat anoneet korvausta oikeudenkäyntikuluistaan, en 31 päivänä Maaliskuuta 1909 julistamallaan päätöksellä siinä mainituilla perusteilla nyt kysymyksessä olevitta kohdin hyljännyt kanleen ja velvoittanut Ylihattituksen kahdellatuhannella markalla korvaa maan Savonlinnan kaupungin kulut asiassa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi asianosaiset molemmin puolin olivat vitöamalla saattaneet jutun, on 2 päivänä Maaliskuuta 1911 antamassaan 036
tuomiossa lausunut selvitetyksi, että Savonlinnan kaupungin lisätyt valtuusmiehet olivat kokouksissaan 7 päivänä Tammikuuta 1897 ja 18 päivänä Syyskuuta 1900 päättäneet, että kaupunki, jos kysymyksessä oleva rautatie rakennettaisiin, valtiolle lunastuksetta luovuttaisi kaiken rautatieta ja rautatiisemää varten tarvittavan, kaupungin omistaman maan, ja viimeksi mainitussa kokouksessa sitä paitsi, että kaupunki vaatisi mitään korvausta rautatien oikeuttamista hankaluuksista, mitkä sitoumukset olivat käsitettävät siten, että kaupungin omistama, rautatista ja asemaa varten tarvittava alue yleensä luovutettaisiin ilmaiseksi ja että kaupunki ei vaatisi korvausta niistä käiin hankaluuksista, jotka Kyrönsalmen yli rakennettava rautatiesilta ehkä voisi oikeuttaa lautta kululle salmessa, johon nähden ja kun oli selvittämättä rautatien rakentamisen tehneen tarpeelliseksi kadun teettämistä Kalkunniemelle, missä sitä ennen ei ollut olemassa mitään katua, sekä rautatien oli katsottava olevan oikeutettu ilman kaupungin vaatimaa rajoitusta käyttämään edellämainittua vesiäluetta, kun Ylihallituksen ei oltu näytetty pakkohunastuksessa suostuneen siihen että rautatien käyttämisoikeutta vesiaineseen pupistettaisiin, Hovioikeus on, muuttaen Raastuvanoikeuden ja Kuvernöörin päätöksiä, varauttanut Tie - ja vesirakennusten Ylihallituksen suorittamasta Savon linnan kaupungille edellämainittua. kolmenkymmenenkahdentuhannen neljänsadan kahdenkymmenenyhden markan korvausta pakkoby nastetusta vesialueesta sekä kumennut ja poistanut yllä kerrotut määräykset, että kaupungilla oli valta vastaisuudessa vaatia valtiolta korvausta niistä hankahuuksista, jotka Kyrönsalmen yli rakennettava rautatiosilta mahdollisesti voisi matkaansaattaa lauttakulutle val1037
messa, että rautatie saisi käyttää rautatiiaseman luona olevaa vesialuetta ainoastaan yllämainitulla rajoituksella, sekä että Kalkunniemelle oli valtion kustannuksella rakennet tava katu, mutta mikäli Tie - ja vesi rakennusten Ylihallitus oli velvoitet tu rakennuttamaan eri tio pitkin Kyrönsalmen rantaa, on Hovioikeus jättänyt asian Raastuvanoikeuden päätöksen varaan. Sen ohessa on Ylihallitus asian laatuun nähden vapautettu suorittamasta Kaastu vanoikeuden tuomitsemaa oikeuden käyntikulujen korvausta kahtatuhatta markkaa. Hovioikeuden tuomioon ovat Tieja vesirakennusten Ylihallitus sekä Savonlinnan kaupunki anoneet muutosta; minkä jälkeen Ylihalli tus on kaupungin muutoksenhakemukseen vastannut, mutta Savon linnan kaupungin puolesta ei ole Ylihallituksen muutoksenhakemukseen vastattu. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska yllä kerrottu määräys, jolla Tie - ja vesira kennusten Ylihallitus on velvoitettu rakennuttamaan eri tio kaupungin maalle pitkin Kyrönsalmen rantaa, ei ole lakiin perustuva, harkitsee Keisarillinen Senaatti oikaaksi, Ylihallituksen muutoksenhakemuksen johdosta, muut taen Hovioikeuden tuomiota sekä Raastuvanoikeuden ja Kuvernöörin päätöksiä, kumota ja poistaa sanotun määräyksen. Näin oikaistuna Hovioi keuden tuomio, jonka muuttamiseen muissa kohdin syytä ei ole esitetty, jää voimaan. Tiitä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti tern IsorehorkAlfred Kiuksiala. B. Annberg. A. J. L. Lullmanie. Allan Dahlbeck 1038