Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Toukokuun 13. päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, parempaa oikeutta vesivoimaan koskevassa jutussa, jossa Talolliset Lautamies Vihtori Toikka, Konstantin Hara ja Konstantin Kokkola ynnä Talollisenleski Matilda Kurikka, viimeksi mainittu oikeudenkäynnin kestäessä kuolleen miehensä Talollisen Alfred Kurikan kanssa siittämien alaikäisten lastensa holhoujana, kaikki Wesilahden pitäjän Kaakilan kylästä, ovat hahijoina sekä Talollinen Oskari Tyyry ja Mylläri Akseli Mäkinen, sanotun pitäjan Hinsalan kylästä, vastaajina Annettu Oikeusosastossa Toukokuun 15. päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itsellensä aityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niis tä saanut tietää seuraavan: Oskari Tyrylle ja Akseli Mäkiselle toimituttamansa kirjallisen haasteen pojalla ovat Vihtori Toikka, Alfred Kurikka, Konstantin Hara ja Konstantin Kokkola lempäälän ja Wenilahden piläsnä: A. K. - V. E. L. - W. H. J. I. /B. T. M. No 463. No 463. Pag. 196. R. D. 1904.
täjäin sekä Tottijärven kappelin käräjåkunnan Kihlakunnanoikeudessa, ilmoittaen että asiallisista omistivat Vihtori Toikka Toikan ja Rassan rälssitalot ynnä Rönkin perintötalon, Alfred Kurikka Kurikan perintötalon, Konstantin Hara Haran ja Seppälän perintötalot ynnä Konstantin Kokkola Kokkolan perintötalon, kaikki ylläsanotussa Kaakilan kylässä, sekä Oskari Typpy Typyn perintötalon edellämainitussa Huusalan kylässä, lausuneet, että Kaakilan ja Hinsalan kylien taloilla, jotka ennen olivat kuuluneet samaan jakokuntaan, oli vanhastaan ollut yhteinen verollepantu kotitarvemylly ja myllyraikka Säijärvestä Säljänselkään laskevan Säijänjoen varrella näille kylille yhteisesti kuuluneella Säijänmaa nimisellä ulkopalstalla sanotussa Wiilahden pitäjässä; että Tyryn talo oli Hinsalan kyläkunnassa aikoinaan tapahtuneessa isossajassa muutettu Hinsalan emäkylästä Säijänmaan ulkopalstalle ja tälle talolle annettu peltoja ja niittymaita sanotun myllyn vierestä, vaan ei itse mylyä eikä myllypaikkaa, jotka jaossa päivastoin jätettiin, kuten ennenkin olivat olleet, yhteisiksi jakokunnalle, jolle edelleen niinikään jäi kuulumaan muita, osittain järvenjättömaan luontoisia tiluksia Säijänjoen ja Säijärven rannoilla; että Oika ri Tyyry Marraskuun 22. päivänä 1898. oli Akseli Mäkiselle vuokrannut Toijänmaan ulkopalstalle muutettuun Tyyn taloon kuuluvata maata eräästä niemekkeestä Säijänjoen varella, samalla oikeuttaen Mäkisen rakentamaan tämän joen varrelle mainitulle vuokramaalle myllyn, sekä että Akseli Mäkinen oli sen jälkeen Vihtori Toikan ja hänen asiakumppaniinsa hiillosta huolimatta kaivattanut kasavan sanotun niimekkeen poikki ja, siten johdit tuaan veden Säijänjoen luonnollisesta uomasta sanottuun kanavaan, tämän känävan alasuun reunalle rakentanut myllyn, joka täten tuli sijaitsemaan hinkkaisen alempana Vihtori Toikan ja hänen asiakumppaniensa edellämainittua myllypaikkaa; ja kun Akseli Mäkinen näin oli matkaansaattanut että Vihtori 392
Toikan ja hänen asiakumppaniensa käytettävä vesivoima Säijänjoessa, johon vesivoimaan heillä säännösten mukaan Rah. R. 20. luvun 1. SS:ssä oli laillinen oikeus, oli viitamainitun känävan kaivamisen kautta, niittei kokonaan luilta riistetty, ovat Vihtori Toikka ja hänen asiakumppaninsa vaatineet Okari Tyryn ja Akuli Mäkisen velvoittamista julkemaan puheenalaisen känävän ja laskemaan Paijanjoen veden jälleen kulkemaan luonnollista nomaansa. Kanteesta kuultuina ovat Oskari typpy ja Akseli Mäkinen vastustanut hannetta pääisiallisesti sillä perusteilla että Oskari Tyyry, koska Paijanjoki kysymyksessä olevalla paikalla juoksi kokonaan Oskari Tyryn maillen sisälla, näinmuodoin rannan omistajana oli pidettävä myöskin Säijänjoen vesivoiman omistajana ja siis oikeutettuna siitä yksin määräämään sekä Helleivat Vihtori Toikka ja hänen asiakumppaninsa olleet näyttäneet että heillä oli vanhastaan mitään oikeutta siihen paikkaan Säijänjoken, johon Mäkinen oli myllynsä rakentanut. Kihlakunnanoikeus on Syyskuun 9. päivänä 1902. julistamassaan päätöksessä katsonut jutussa tosen selvitetyksi, että Vihtori Toikan ja hänen asiakumppaniensä esittämässä otteessa vuosina 17/1. ja 1782. laaditusta isonjaon kartästä löytyi merkittynä mylly jotenkin sillä paikalla, jossa Akseli Mäkisen kaivaina kanava täski toijanjäkun vaan koska Vihtori Toikan ja hänen asiakumppaniensa niinikään esittämästä, vuonna 1791. pidetyssä isosrajaossa syntyneestä toimituskirjasta ei käynyt ilmi, että Vihtori Toikan ja hänen asiakumppaniensa omistamille taloille sittenkun Tyryn talo oli muutettu Säijänmaan ulkopalstalle, olisi pidätetty yhteinen myllypaikka Säijänjoessa ja että kysymyksessä oleva paikka ja notussa joissa olisi tuoksi myllypaikaksi määrätty, vaan päinvastoin samassa asiakirjassa mainitaan ainoastaan yhdestä myllystä, jolla Kihlakunnanoikeus katsoi tarkoitetun joen suussa 393
olevaa, niinkutsuttua Fribergin myltypaikkaa, sekä Vihtori Toikka ja hänen asiakumppaninsa siis eivät olleet voineet laillisesti toteennäyttää väittämäänsä oikeutta puheenalaisen vesiputouksen vesivoimaan, niin on Kihlakunnanoikeus, siihenkin nähden että rantoja molemmin puolin tätä putousta voitu pitää minään vesijättömaina, hyljännyt Vihtori Toikan ja hänen asiakumppaniensa asiassa ajaman kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi, paitsi muita, Vihtori Toikka ja hänen asiakumppaninsa olivat vetoomalla saattaneet jutun, on Lokakuun 26. päivänä 1904. antamallaan tuomiolla, koska asiassa oli selvitetty että kysymyksessä oleva Säijänjoki puheenalaisella kohdalla kulki hokonaan Oskari Tyryn maan sisällä ja vesivoima siinä siis kuului Oikari Tyrylle, hatsonut ettei Vihtori Toikan ja hänen asiakumppanienja vetokirjelmä oikeuttanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen oikaisua, jonka päätöksen varaan asia siis jäi. Hovioikeuden tuomioon ovat Vihtori Toikka, Konstantin Hara ja Konstantin Kokkola sekä Matilda Kurikka hakeneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Oskari Tupjy ja Akuli Mäkinen ovat säädetyssa järjestyksessä vastannet, minkä jälkeen suullinen kuulustelu asiassa täällä on toimitettu, kuten siitä tehty pöytäkirja osoittaa. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja kosk eivät Vihtori Toikka ja hänen asiakumppaninsa ole esittäneet luotettavaa näytöstä siitä että heidän ynnä Oikari Tyryn omistamilla ylempänä luteltuilla taloilla olisi vanhastaan yhteinen myllypaikka Säijänjoessa sellaisessa kohdassa jokea että Ähseli Mäkisen kysymyksessä oleva känävarakennus ja mylly voisivat tuolle paikalle rakennettävalta vesilaitokselta riistää vesivoiman tai muutoin tuottaa sille vahinkoa, sen
tähden ja kun Vihtori Toikalla ja hänen asiakumppaneillaan ei myös kään ole todistettu olevan muutakaan oikeutta puheenalaisen joen vesivoimaan, mikäli tuo joki kulkee Oskari Tyryn maan halki, har kitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi jättää sen lopputuksen pysyväksi johon tuomioistuimet ovat jutussa johtuneet; minkä ohessa Vihtori Toikka ja hänen asiakumppaninsa velvoitetaan suorittamaan Oskari Tyrylle ja Akseli Mäkiselle, heillä jutussa täällä olliden hakijen borvaukseksi, kahdeksankymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: A; Nummi. Evem, Sjelmmen Km Lujellad Johannes Littnig S. F. Mölle Toukokuun 16 päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, vekselin takaisin saamista koskevassa jutussa, jossa ovat Läkkiseppa Karl Herman Aaltonen ja Kauppias Karl Vihtor Johansson, Porin kaupungista, hakijoina; sekä Kauppias Bruno Juselius, samasta kaupungista, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Toukokuun 16 päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Säkkiseppä Aallonen ja Kauppias Johansson ovat Kauppias Juseliukselle toimituttamansa haasteen nojalla Porin kaupungin Raastuvanoikeudessa lausunut että Kauppias Juselius oli asianomaisten kesken tehdyssä välikirjassa Helmikuun 11 päivältä 1902. sitoutunut Kelloroppa Emil Modenin kohdakkoin sen jälkeen tapahtuvassa pakkohuutokaupassa huutamaan talon ja puolen tonttia No 37 Porin kaupungin ensimäisessä osassa siiSämä J.GS - RG - Joh B - K. M. E J A. År ett skrift söka - derom ver 395 No 472 Pag 32 R. D. 1905.
nä tapauksessa että tämä kiinteistö jäisi Juseliukselle siihen kiinitetystä velkasummasta 45000 markasta tahi sitä halvenmasta, ja sittemmini myymään kiinteistön Läkkiseppä Aaltoselle ja Kauppias Johanssonille 55,000 markan hinnasta, mikä oli suoritettava muun muassa tätä välipuhelta tehtäessä Juseliukselle annettavalla ja annetulla Kauppias Johanssonin asettamalla ja Laikkisep nä Aaltosen tunnustamalla viidentuhan nen markan vekselillä, joka oli Kauppi as Juseliuksen, ellei hän saisi taloa mainitulla hinnalla, annettava Aalloselle ja Johanssönelle takasin, sekä että Kauppi as Juselius oli Huhtikuun 28 päivänä sanottuna vuonna toimitetussa huutokaupassa 4000 markan hinnasta ostanut puheeksi tulleen talon ja kauppaehdot täytettyänsä seuraavan Toukokuun 29 päivä vänä saanut kaupalle Porin kaupungin Maistraatilta myyntikirjan; ja koska täkkiseppä Aallonen ja Kauppias Johans jon olivat ennen kosketeltua huutokauppaa Kauppias Juseliukselle ilmoittaneet ett eivät he huolineeet useinmainitusta talos ta sekä kiettäen Juseliusta sitä Aallonen ja Johanssonin laskuun huutamasta pyytäneet ylläsanottua Juseliukselle antamaansa vekse siä takasin, ja edellämainittu Helmikuun 11. päivänä 1902 asianosaisten kesken tehty välipuhe näin ollen ei voinut velvoittaa Aallos ta ja Johanssonia puheenalaista taloa Jerelukselta ostamaan, eikä Kauppias Juseliuksella ollut muutakaan oikeutta pitää vekseliä hallursaan, ovat Säkkiseppä Aallonen ja Kauppi as Johansson vaatineet että Kauppias Juselius velvoitettaisiin Aaltoselle ja Johanssonille heti jättämään samainen vekseli. Kanteesta kuultuna on Kauppias Juselius, turvautuen asianosaisten sopimukseen ja vaateen sen täyttämistä, vastustanut kannetta, koska Juselius puolestaan oli täyttänyt väli puheen mukaisen velvollisuutensa eikä Lähkiseppä Aaltoen ja Kauppias Johanssonin yksi puolinen välipuheen peruuttaminen voinut vapauttaa heitä noudattamasta välipuheen määräyksiä Todistajiakin kuultuaan on Raastuvanoi keus, jossa asianomaiset puolin ja toisin olivat anoneet kulujensa korvausta, Syyskuun 9 päivä nä 1902 julistamallansa päätöksellä katsonut 390
jutussa selville käyneen että Kauppias Juselius oli edellä sanotun välikirjan kautta sitoutunut Läkkiseppä Aaltoselle ja Kauppias Johanssonille yhteisesti myymään yllämainitun kiinteistön 55000 markasta siinä tapauksessa, että Juselius itse saisi sen huude tuksi siitä hinnasta, mistä kiinteistö oli kiinnitetty eli 4000 markasta tahi sitä halvemmasta, kuin myös että Aaltonen ja Johansson samassa tilaisuudessa olivat antaneet Kauppias Juseliukselle riidan esineenä olevan vekselin sen kaupan varalle, joka taloon nähden asianosaisten kesken vasteles tehläisiin; vaan koska tästä kaupasta ei ollut tullut mitään sekä Läkkiseppä Aaltonen ja Kauppias Johansson sitä paitsi jo ennen huutokauppaa olivat ilmoittaneet ei tahtovansa ostaa useinmainittua kiinteistöä, entähden ja kun Kauppias Juselius ei myös kään ollut voinut väittää että hänellä oli muuta oikeutta puheenalaiseen vekseliin, on Raastuvanoikeus velvoittanut Kauppias Juseliuksen heti kuittia vastaan Läkkiseppä Aaltoselle ja Kauppias Johanssonille antamaan takasin mainitun vekselin, mutta asian laatuun nähden saivat asianosaiset itse kärsiä kulunsa jutussa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kauppias Juselius oli vetoamalla saattanut jutun, ni Tammikuun 17 päivänä 1905 antanut tuomion siinä, ja koska Läkkiseppä Aalto ren ja Kauppias Johansson eivät olleet voineet väittää, vielä vähemmin näyttää että asianosaisten kesken Helmikuun 11 päivänä 1902 tehty välipuhe oli tullut laillisessa järjestyksessä voimattomaksi julistetuksi, sentähden on Hovioikeus, kumoten Raastuvanoikeuden päätöksen, hyljännyt Läkkiseppä Aaltosen ja Kauppias Johanssonin asiassa ajaman kanteen luan aikaisena, sen ohessa että Läkkiseppä Aallonen ja Kauppias Johansson velvoitettiin sadalla yhdelläkolmatta markalla korvaamaan Kauppias Juseliukselle hänen Raas tuvanoikeudessa jutussa kärsimänsä kulut. Asian näin päällyessä jälelliin Säkkiseppä Aaltosen ja Kauppias Johanssonin vaatimus korvauksesta heillä Hovioikeudessa olleista kuluista huomioon ottamatta. Hovioikeuden tuomioon ovat Läkkiseppä Anttonen ja Kauppias Johansson anoneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Kauppias Juselius on säädetyssä järjestyksessä 397
vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, etteivät Säkkiseppä Aaltonen ja Kauppias Johansson ole esiintuordet syytä muuttaa Hovioikeuden yllämainittua tuomiota, joka siis ja kun Kauppias Juselius Hovioi keuteen jättämässään vastauskirjassa on ilmoittanut riidan olevan vireillä Läkkiseppä Aaltoun ja Kauppias Johanssonin velvoittamisesta täyttämään yllä kerrotun Helmikuun 11 päivänä 1902 tehdyn sopimuksen, jää pysyväksi, min kä ohessa Läkkiseppä Aallonen ja Kauppias Johansson velvoitetaan suorittamaan Kauppi as Juseliukselle hänellä täällä olleiden kulujen korvaukseksi yhdeksänkymmentä markkaa Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti. ff. Sokenman. Valentin Summerus ff. Sokenman. Valentin Summerus J. Nämennen A. O. Malin. J. Nämennen A. O. Malin. E. Asikolin. Toukokuun 18. päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, torpan luovuttamista koskevassa jutussa, jossa Talollinen Erland Ollula, Punkalaitumen pitäjän Kanteenmaan kylästä, on hakijana sekä samassa kylässä asuva Torpparinleski Johanna Vilhelmiina Mikontytär Kankaanpää vastaajana Annettu Oikeusosastossa Toukokuun 18. päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäti nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Johanna Vilhelmiina Kankaanpäälle toimituttamansa kirjallisen haasteen nojalla. on Erland Ollula Huttisten, Vampulan ja Punkalaitumen pitäjäin käräjjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut että, sittenkuin mainitussa Kanteenmaan kylässä sijaitsevan Erland Ollulalle nykyään kuuluvan Öllulan talon entiset omistajat Matti Juhonpoika Ollula ja hänen vaimonsa Anna Kristiina Juhantytär 3. päivänä Helmikuuta 1862. tehdyllä kauppakirjalla olivat luovuttaneet sanottuun Läsnä: A. K. - V. L. V. H. - J. I. H. af Hn. No 485. Pag. 19. R. D. 1905.
taloon kuuluvan Kankaanpään torpan vuotuista veroa vastaan nyttemmin kuoleille pojilleon Juho Kustaa ja Samuli Matinpojille yhteisestiheidän ja heidän lastensa elina jaksi sekä Samuli Matinpoika sittemmin oli siirtänyt oikeutensa torppaan Juho Kustaa Matinpojalle, niin oli viimeksi mainitun kuoltua Kesäkuun 11. päivänä 1822. hänen leskensä Johanna Vilhelmiina Kankaanpää hallinnut sanottua torppaa; mutta koska Johanna Vilhelmiina Kankaanpää oli päästänyt torhän rappautumaan niin huoneiden kuin mutten ja aitojenkin puolesta sekä antanut kahdelle vävylleen osan torpan maita viljeltäväksi ja raiskannut torpan alueella kasvavaa metsää siinä määrin, että Johanna Vilhelviina Kankaanpää Kihlakunnanoikeuden Helmikuun 25. päivänä 1901. julistamalla päätöksellä, jonka niin hyvin Turun Hovioikeus kuin sittemmin Keisarillinen Senaatti oli vahvistanut, oli metsänhaaikaaksesta tuomit tu rengaistukseen, sekä vihdoin jättänyt torpan veron vuosilta 1829, 1901. ja 1902. määräajalla Helmikuussa suorittamatta, niin on Erland Ollula anonut että Johanna Vilhelmiina Kankaanpää velvoitettaisiin luovutta maan mainittu torppa huoneineen ja mainan Erland Ollulan vapaaseen hallintaan. Kanteesta kuultuna on Johanna Vilhelmiina Kankaanpää kieltänyt laskensensa kysymyksessä olevan torpan maita ja aitoja  rappiotilaan sekä huomauttanut että se seikka, että Johanna Vilhelmiina Kankaanpää oli metsänhaaskauksesta tuomittu rengaistukseen, kelvannut kanteen perusteeksi, kaikei edelläviitetussa kauppakirjassa siitä oltu mitään mainittu; johon nähden ja kun mainetussa kauppakirjassa ei myötkään ollut määräystä veronmaksun ajasta, Johanna Vilhelmiina Kankaanpää on anonut kannetta kyljättäväksi. Sittenkuin Erland Ollula vielä oli huomauttanut että Johanna Vilhelmiina Kankaankään takset ja vävyt myöskin olivat siihen määrin raiskannut metsää torpan alueella että Kihlakunnanoikeus päätökseltään Syyskuun 10. päivänä 1903. oli tuonunut heidät siitä rangastukseen on Kihlakunnanoikeus Syyskuun 15 päivänä 1903 julistamassaan päätöksessä mainitsemullaan perusteilla velvoittanut 399
Johanna Vilhelmiina Kankaanpään heti väkineen kaluineen muuttamaan useinmainitusta torpasta ja jättämään sen huoneineen maineen Erland Ollulan vapaaseen nautintaan. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Johanna Vilhelmiina Kankaanpää vetoamalla oli saattanut jutun on Joulukuun 31. päivänä 1904. äntamassaan tuomioissa katsonut tosin selvitelyksi, että puheenalaisen Kankaanpään toipan sekä rakennuksissa että tilusten viljelyksessä oli Lokakuun 12. päivänä 1900. tapahtuneessa katselmuksessa havaittu rappautta; mutta koskee Erland Ollula ollut toteuttanut tuota rappeutta niin suuseksi että Johanna Vilhelmiina Kankaanpää sen kautta oli menettänyt hallintaoikeutensa sanottuun torppaan jota, kuten asiakirjoista kävi selville, sekä Juho Kustaa Matinpoika eläessään että hänen kuoltuansa Johanna Vilhelmiina Kankaanpää olivat parannellut, sen vuoksi ja kun muuta laillista syytä Johanna Vilhelmiina Kankaanpään häätämiseen kosketellusta torpa ta ei oltu esiintuotu, on Hovioikeus kumennut Kihlakunnanoikeuden päätöksen ja hyljännyt Erland Ollulan asiassa ajaman kanteen Hovioikeuden tuomioon on Erland Ollula hakenut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Johanna Vilhelmiina Kankaanpää on säädetyssä järjestyksessä vastannut Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Erland Ollula ole esiin tuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi, ja velvoitetaan Erland Ollula suorittamaan Johanna Vilhelmiina Kankaanpäälle häneltä täällä juttuun menneiden kulujen koivaukset si kuusikymmentä markkaa. Tätä kaikki asian omaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: A; Kumlin. Fem. Lycklad. A; Kumlin. Fem. Lycklad. venn Sjelmman Johannes Helsing Haf Hellen 400
Toukokuun 20 päivänä 1905 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, jakamattoman veden nautintooikeuden loukkaamista koskevassa jutussa, jossa ovat Talollisenleski Kristiina Kustaantytär. Sundberg, omasta ja alaikäisten lastensa Emilia, Hilda ja Dagmar Sundbergin puolesta, Talollinen Leonard Sundberg, Talollisentyttäret Elina ja Ottilia Sundberg, Talolliset Wille Juhonpoika Sundberg, Tuomas Antinpoika Sundberg, Matti Kallenpoika Sundberg, Talollisenleski Maria Heleena Sundberg, Talolliset Juhana Wilhelm Eerikinpoika Sundberg, Evald Eerikinpoika Sundberg, Anton Eliaksenpoika Sundberg, Erik Seisti, Tuomas Tuomaanpoika Knuuttila, vanhempi, Tuomas Tuomaanpoika Knuuttila, nuorempi, Wille Knuuttila, Juho Knuuttila, Anton Antinpoika Sundberg, Juhana Antinpoika Sundberg, Wille Antinpoika Sundberg, Otto Antinpoika Sundberg, omasta puolestaan ja Talollisen Matti Sundberg vainajan alaikäisten lasten Säsnä: J G. S. B. - 1869 - K. H - s. N 3 - st SS: 490. Såg 111 Rb 1904
Otto, Maria, Anton, Aina ja Ines Sundbergin holhoojana, ynnä Aleksanteri Sundberg, kaikki Wehkalahden pitäjän Kaarniemen kylästä, hakijoina sekä samassa pitäjässä kotipaikkaa omaavan Syväsalmen Osakeyhtiön toimitusjohtaja Juho Sehtinen vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Toukokuun 20 päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itselleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Pekkalahden ja Sippolan pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa ovat Kristiina Sundberg ja hänen hakukumppaniinsa ynnä mainitussa Kaasniemen kylässä asuva Talollinen Anton Juhonpoika Sundberg Syväsalmen Osakeyhtiölle toimituttamansa kirjallisen haasteen nojalla, ilmoittaen omistavansa osia Kärnäsin perintösäteritalosta No 1. Kaarniemen kylässä ja että tälle talolle kuuluva vesialue oli jakamaton, kertoneet, että Syväsalmen Osakeyhtiö omistamaansa kahdeksastoista osaan sanotusta talosta kuuluvalle maalle rakennuttamaansa, sahalaitosta varten oli, talon muilta osakkailta lupaa siihen hankkimatta, vuonna 1901 talon yhteisen vesialueen pohjaan, sen kapumaan paikkaan. Syväsalmessa, upottanut paaluja ja niiden päälle omalta rannaltaan alkaen rakentanut laiturin ja seuraavana vuonna jonkun matkan päähän siitä niinikään rakentanut laiturin sekä ensiksimainitusta vuodesta alkaen sulkenut osan sahansa edustalla olevaa rantavettä johtopuoneilla tukkien säilytyspaikaksi ja puomien kiinnikkeiksi lyönyt pohjaan viisi paalua sekä puomien sisällä kahden kesän aikana aika ajottain pitänyt tukkia, joista osa oli vajonnut pohjaan, kuin myöskin rinnoilla ja muilla sahanjätteillä täyttänyt osan rannan vierellä olevaa verialuetta, ja kun Kristiina Sundberg ja hänen asiakumppaninsa yhtiön sanotun menettelyn johdosta olivat tulleet kärsimään vahinkoa ja haittaa kalavetensä nautinnossa, ovat Kristiina Sundberg ja hänen asiakumppaninsa 102
vaatineet, että Syväsalmen Osakeyhtiö velvoitettaisiin määrättävän lyhyn ajan kuluessa vesialueelta poistamaan kaikki siihen kiinnittämänsä ja upottamansa laitokset kuin myöskin puhdistamaan vesialu vajonnusta tukuista, puunkuorista ja muista sahanjättuistä Asiassa kuultuna on yhtiön toimitusjohtaja Juho Lehtinen, kieltäen yhtiön heittäneen veteen tukkija tahi muita puumjälteitä, palsonut yhtiön olleen oikeutetun omalle ranta-alueelleen rakentamaan laitureita, semminkin kun muutkin samän tilan osakkaat omia tarpeitaan varten semmoisia olivat tehneet samalle jakamattomalle vesialueelle, kuin myöskin tukkiensa lauttausta varten pitämään vedessä johtopuomia ja paaluja, minkä vuoksi ja kun kysymyksessä oleva vesialue kalastukseen nähden oli vallan arvoton eikä yhtiön rakennuttamista laitureista ja lauttauslaitoksista yhtä vähän kuin rantojen täyttämisestä, mikä yksistään oli tapahtunut louhikkoisen rantamaan tasoittamista varten, muille verialuen osakpaille ollut vähintäkään haittaa tai vahinkoa, yhtiön puolesta kannetta on vastustettu Kihlakunnanoikeus, jossa Kristiina Sundberg ja hänen asiakumppaninsa ovat anoneet korvausta jutussa kärsi. mistään kulutuksista, on 29 päivänä Syyskuuta 1902 julistamassaan päätöksessä antanut lausuntonsa asiasta; ja koska Syvasalmen Osakeyhtiön puolesta oli myönnetty että yhtiö asiallisten yhteisesti omistamaan jakamattomaan kalaveteen oli Kristiina Sundbergin ja hänen asiakumppaniensa luvatta tukkipuomailla ja viidellä eri paalulla muodostanut itselleen tukkien säilytysalueen ja asiassa oli tullut näytetyksi että tämän säilytysalueen pohjaan oli uponnut puiden jälleitä ja että yhtiön rahalaitoksen edustalla olevan veden pohjaan oli vajonnut rinoja, puunkuoria ja lastuja sekä että sahan huna oleva ranta oli yhtiön toimesta peitetty rittoilla ja muilla sahan jätteillä, sentähden ja kun yhtiöllä ei ollut oikeutta käyttää asiallisten yh403