Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
fyra af 3,000. mark, men emedan Fredrik Ahlstrand sedermera i November månad sagda år försått berörda gård till Stenhuggaren A. T. Bergman utan att vid försäljningen förbehålla förman rätt att under den aftalade tiden få innehafva lokalen, ty och då vergman derfia uppsagt kyröskontraktet samt nödgat förman att den 13. April 1901. till hans förfogående upplåta lägenheten, har Ida i Åman da Falck, i sin förenämnda egenskap, yrkat Fredrik Ahlstrands förpligtande att godtgöra förman ej mindre kostnaden för de andringar och förbättringar af likalen förman, under förutsättning att få under den kontraherade tiden tillgodonjuta hyresastalet, emellertid å densamma nedlagt med 51 SS mark 8. penni än utgifterna för afflyttningen derifrån med 438. mark 45. penni eller således till firman utgifva sammanlagdt 951. mark 55. penni jemte fem procents årlig rän ta derå från berörda 15. April 1901. tills full betalning följde äfvensom att godtgöra förman för rättegångsumgälderna Efter det Fredrik Ahlstrand, i saken hörd, anhållit om käromålets förkastande, har Rådstufvurutten, hvarest vittnen i saken blifvit af hörda, medelst den 10. December 1901 afkunnade utslag yttrat sig, att alldenstund Ida Amanda Falck icke gittat styrka, det Fredrik Ahlstrand förbundit sig att, i fall af försäljning af frågavarande gård, göra förbehåll om ett det emellan bemälda förmå och Ahlstrand upprättade hyreskontraktet skulle gälla antemot den nye egaren af gården, försenskull underkände Rådstufvurätten käromålet. Hofrätten, under hvars pröfning Ida Amanda Falok i vadevåg dragit målet, har genom tom den 31. Januari 1903. faststält Rådetufvu rättens utslag samt ålagt Ida Amanda Falok ett godtgöra Fredrik Ahlstrand för dennes emgälder i Hofrätten med fyratiofem mark Uti Hofrättens dom har Ida Amanda talok anhållit om ändring Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande, och emedan stadgandet i 15. SS: 16. kap. J. B. derom, att köp bryter tege
stämma, icke tillika innehåller, att för sådant fall hyresgäst i stad är i likhet med landbo berättigad till ersättning för honom genom legoaftalets bry tande tillskyndad skada, samt Ida Amanda Falok icke ådagalagt några särskilda förhållanden, på grund hvaraf hon i sin ofvanberörda egenskap bor de uti nu föreliggande fall tillerkännas slik ersättning, pröfvar Kejserligade naten rättvist läta bero vid det slut, hvari domstolarne i saken stannat Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: E. Andersin. A; Nummi. Kon Lignblad Valentin hemmans. Werner Hedberg Valentin hemmans. Werner Hedberg J N Bömetrand Johannes Litting. J N Bömetrand Johannes Litting. J. Tingren Den 1. Mars 1904 Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsätt sessionskilling, från Ala Hofrätt inkommit mål emellan Sytningsmannen Karl Wilhelm Strandberg, från Pargas by i Bromarf socken, och Skepparenkan Charlotta Vilhelmina Sjöblom, från Kägra mstaka rusthåll i summa socken, sökande, samt Rusthållareenkan Clara Emilia Strandberg, från berörda rusthåll, svarande, angående klander af testamente: Sifven uti Justi tillstrumentet, den 7 Mars 1904. Kefserliga Senaten här låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dom inhemtat följande: Sedan Clara Emilia Strandberg och hennes den 30. Juni 1800 aflidne man Rusthållaren Johan Fredrik Akandberg i lifstiden genom ett den f derförutgångne April skriftligen upprättadt testamente förordnat, bland annat, att, i kundelse Johan Fredrik Strandberg aflade före Clara Emilia Skandberg, att lösegendom af hvad namn den vara ma kontanter och utestående föreningar Sa ja J. E. S. C.S. H. H 39 N: 285 Pag Å. R. G 1903
samt fastyg och förtygedelar deri inberäknas äfvensom all den säd och de rotfrukter samt lin och trädvardsfrukter, som det kalanderne Johan Fredrik Strandberg aflede skördad eller komme att skördas å Kuuru rusthåll, sedan omtecknade skulder samt begräfnings och boupptecknings kostnader erlagts, skulle med full eganderätt tillfalla Elara Emilia Strandberg, men all å Johan Fredrik Strandberg enskildt till hörige Touko enstaka hemman i Tenula socken vid Johan Fredrik Strandbergs frånfälle befintlig lösegendom af hvad slag den vara må, utom den sedlund som kunde finnas färdighuggen i skatgen och på skranderne, borde likaledes med full eganderätt tillfalla Johan Kalrik Strandbergs fosterdotter Alma Ömsla Stenström, samt Clara Emilia Strandberg sedermera den 21. Augusti 1900 inför Häradsrätten i Pojo, Tenala berg och Charlotta Wilhelmina Johan Similningsligen till deso full betalsåsom Johan Fredrik Thundbergs mina ning följde. maste arfvingar, lidit instämma Clara Emilia Strandberg till nämnda Häradsrätt och derstädes anfört hurusom Clara Emitill Strandberg på grund af omordade testamente gjort anspråk äfven på sex hundrasju famnar till afsades upphuggen nu, som vid Johan Fredrik Strandbergs frånfälle funnits upplagd dels i skogen dels på stränderna å Sauko hemman; men emedan Clara Emilia Strandberg genom omförmälda testamente tillagts lösegendomen endast å Käyri rusthåll, hafva Karl Wilhelm Strandberg och Charlotta Wilhelmina Joblom ansett att ifrågavarande vid bortpå grund af arfsrätt tillfalla dem samt förty yrkat Clara Emilia Israel bergs förpligtande att till Karl Wilhelm Strandberg och Charlotta Vilhelmina sållom utlemna nämnda ved, såvidt densamma icke redan föryttrats, samt och Bamois socknars samt Ekomälägen köpeskillingen för den del af veden, som och Bamois socknars samt Ekomälägen köpeskillingen för den del af veden, som församlings tingslag leenhet hvardat tillgantyrs förvalts, jemte den procents församlings tingslag benomkäl bevärdats tillgångs förvalts, jemte om procents mente, vi hafva Karl Wilhelm Määlin ärlig ränta å sagde köpeskilling från
Häröfver hörd har Clara Emilia Strandberg ansett förberörda testamente måra tydligt och klart derutinnan att ifrågakomna sexhundrasju famnar ved skulle liksem all annan i makarne Stenbergs bo befintlig lösegendom, utom den del deraf, som i förestående måtte tiller han Anders Strandbergs död tillfalla egendom af bered slag den vara må blefve Emilia Stenneberg, hvarför Stom skulle, i händelse Johan Fredrik SkandEmilia Strandberg anhållit om kommera by och de förmin Caron Emilia Skatte förkustande. nu Söklönes talan, ålagt blem Emmälan äfven derom att Maria Emilia la Strandberg att till Karl Wilhelm Ellmström skulle erhålla att å Tenko Stnavalberg och Charlotta Wilhelmina Son hemman vid Johan Fredrik Strandblom gemmanet utlemna Johan Flånbergs frånfälle varande lösegendom ock Strandbergs giftarätt i ifrågakomne med undantag af den enhud, dem vore osuld, men i annat full köpare och på stenneterna, icke kunde lingen för den del af veden, som till jemeliga att brörda vid voro utreda och till skeende full betalning löpande fem procents årlig ränta. Hofrätten, under hvars pröfning Elana Emilia Strandberg i vadevåg dragit saken, har medelst dom den 17 Januari 1903 utlåtit sig, att alldenstund uti frågakomna testamente stadgades, att all kints Anna Emilia Stenström, efter Bden mukaam Strandbergs befintlig löskints Anna Emilia Stenström, efter Bden mukaan Strenelbergs de befintlig leskints Anna Emilia Stenström, efter Bden mukaam Strandbergs befintlig lösberg, med full eganderätt tillfallo Clara Henriksdotter herr medelst den 11. October Strandberg, samt den omsländigtober 1901 afkommalt utslag på uppbuodenten att uti sugder katamente i afvikna skäl, med godkännande af Karl Kadde från antydda allmänna stadgande helm Skunmlings och Charlotta Nyhelm uteblifvande lösegendomen ingånge bestämenlund för de vitt densamma inne kunde funnas färdig huggen i skogen antors blifvit föryttrad, med å någon kan från den Clara Emilia Skatte skilling från förfallodagen uppropa ting i förestående måtte tillerhända
lösegendomen, fördenskull och då Karl Wilhelm Strandberg och Charlotta Wilhelmina Sjöblom i öfrigt icke anfört giltig grund för sin i målet ut förda talan, pröfvade Hofrätten rättvist, med upphäfvande af Häradsrättens utslag, förkasta sagda talan Uti Hofrättens dom hafva Karl Wilhelm Strandberg och Charlotta kolhelmina Sjöblom anhållit om ändring medelst ingifven deduktion, den Clara Emilia Strandberg i Jobeskrifven ordning bemött. Kejserliga Senaten har taget detta mål i öfvervägande samt finner Karl Wilhelm Strandberg och Charlotta Wilhelmina Sjöblom uke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens förenämnda dom, uthvilken förty kommer att bero, jemte det Karl Wilhelm Strandbergs och Charlotta Wilhelmina Sjöblom skyldigkännas att till Clara Emtill Strandberg, i ersättning för hennes härstädes hafda kostnader i målet, utgifva sextio mark. PetSavonius alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland. J. J. Tohman . Andersin. Valentin hemmans. häradohlberg Valentin hemmans. häradohlberg 271
Maaliskuun 7 päivänä 1904 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa Talollisenleski Fredriik ka Wainiotalo, Laitilan pitäjän Kodisjoen kylästä, on hakijana sekä samasta kylästä kotoisin oleva Renki Kustaa Wuorinen poisjääneenä vastaajana Annettu Oikeusosastossa Maalis kuun 7 päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itselleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Fredriikka Wainiotalolle toimituttamansa haasteen nojalla on Kustaa Wuorinen Marraskuun 15 päivänä 1900 Laitilan pitäjän ynnä Kodis joen saarnakunnan, Uudenkirkon pitäjän ja Uudenkaupungin maaverakunnan sekä Tyhämään pitäjän ja Pyhämään luotosurakunnan käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinut että Fredriikka Wainio talo, jonka luona Wuorinen talvesta Läsnä A. K. V. L. E. A. 5. J. E J A. No 286 Såg. 148 R. D. 1903.
1894 17 päivään Lokakuuta 1900 oli työnjohtajana palvellut ilman että asiallisten välillä oli tehty erityistä välipuhetta Wuoliselle tulevasta palkasta, velvoitettaisiin hänelle maksamaan palkkaa ynnä muita saami sia, Oikeuteen jätetyn laskun mukaan, yhteensä kaksituhattayhdeksänsataakahdeksankymmentäkahsi markkaa kahdeksankymmentäviisi penniä, siitä kumminkin lyhentämällä Fredriikka Wainistalon suorittamat seitsemänsataakahdeksankymmentäkuusi markkaa viisikymmentä penniä. Fredriikka Wainiotalon vastattua kanteeseen, on Kihlakunnanoikeus Marraskuun 18 päivänä 1901 julistamassaan päätöksessä katsonut ulvitetyksi, että Kustaa Wuorinen Maaliskuun lopulta vuonna 1894 Lokakuun 17 päivään 1900 oli ollut Fredriikka Wainiotalon palveluksen sa renkivoutina hänen omistamassansa Wainiotalon talossa, josta Oikeus Tammikuun 30 päivänä 1865 annetun palkkanssäännön 40 SS: nojalla harkitsi Wuorisen olevan palkittavan 250 markalla vuodelta eli iis yhteensä 1636 markalla 20 penniljä; että Kustaa Wuorinen mainitulla ajalla oli myydessään eräänn mistamansa myllyn Torppari Juho Haglund'ille pidättänyt FredLiikka Wainiotalolle 20 markaksi arvioidun oikeuden yhden vuoden aikana jauhattaa viljaansa nyllyssä, kuin myös Fredriikka Wainiotalolle lainaksi antanut vuonna 1899 kolmekymmentä markkaa ja vuonna 1900 yhden markan sekä vuonna 1898 puolen tynnyriä siemen rukiita arvoltaan kymmenen markkaa; että Kustaa Wuorinen omilla varoillaan Fredriikka Wainiolalolle oli ostanut kaakelia kahdellakymmenelläkahdella markalla ja vuonna 1895 suorittanut korvausta Torppari Mikko Ahlgren ille Fredriikka Wainiotalon eluklain tekemästä syöttävahingasta antamalla Ahlgrenille neljäksi
toista markaksi arvioidun hyvityksen; sekä että Kustaa Wuorinen 1897. 1898 ja 1899 vuosien kuluessa talolle tehdyistä töistä oli omilla rahoillaan maksanut päiväpalkkoja yhteensä neljäsataa kaksikymmentäviisi markkaa kuusikymmentä penniä, minkä tähden Kihlakunnanoikeus samalla kuin kanne muilta kohtin hyljättiin, velvoitti Fredriikka Wainiotalon Kustaa Wuariselle suosittamaan yllämainitut rahamäärät yhteensä kaksituhattayksisataviisikymmentäkahdeksan markkaa kahdeksankymmentä penniä, Wuorisen siitä lyhennelläväksi myöntämät seitsemänsataakahdeksankymmentäkuusi markkaa viisikymmentä penniä poisluettua, ja niinmuodoin Kustaa Wuoriselle kaikkiaan maksamaan tuhatkolmesataaseitsemänkymmentäkaksi markkaa kolmekymmentä penniäHovioikeus, jonka tutkittavaksi Fredriikka Wainiotalo oli vetoamalla saattanut jutun, on Toukokuun 3 päivänä 1903 antamassaan tuomisa katsonut ettei Fredriikka Wainioalo ollut esiin tuonut syytä muulla avoin muuttaa Kihlakunnanoikeulen päätöstä kuin että Fredriikka Wainiotalo, koska Kustaa Wuorinen i ollut näyttänyt omilla varoillaan ostaneensa puheenalaisia kaakelesta eikä omista varoistaan suorittaneen sa edellämainituista työpalkoista muuta kuin Itselliselle Kustaa Nordlingille kahdeksan markkaa ja Itselliselle Samuel Rosvallille kolme markkaa seitsemänkymmentävii si penniä, vapautettiin velvollisuudesta maksaa Kustaa Wuoriselle kaakeleista kaksikymmentäkaksi markkaa ja sanottuja työpalkkoja nempää kuin vastamainitut kaksi erää yhteensä yksitoista markkaa. seitsemänkymmentäviisi penniä, joten siis Fredriikka Wainiotalon Kustaa Wuoriselle suoritettava rahamää rä teki kaikkiaan yhdeksänsataa kolmekymmentäkuusi markkaa neljäkymmentäviisi penniä. 177
Hovioikeuden tuomioon on Fredriikka Wainiotalo anonut muutostaKeisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo ettei Fredriikka Wainiotalo ole esiintuo nut syytä muuttaa Hovioikeuden yllämainittua tuomiota muun puolesta, kuin että Keisarillisen Senaatin harkinnan mukaan Kustaa Wuriselle tuleva vuosipalkka hänen palveluksestaan Fredriikka Wainietalon luona alennetaan kahdeksisadaksi markaksi, minkä johdosta ja kun Wuoliselle tuleva palkka koko edellämainitusta palvelusajasta täten tekee tuhat kolmesataa kahdeksan markkaa kaksikymmentäviisi penniä, Fredriikka Wainiotalon suoritettavaksi tuomitusta rahamäärästä vähennetään kolmesataa kaksikymmentäseitsemän markkaa yhdeksänkymmentäviisi penniä ja Fredriikka Wainiotalo siis velvoitetaan Kustaa Wuoriselle suorittamaan taikkiaan kuusisataa kahdeksan markkaa viisikymmentä penniä Tätä kaikki asianomaiset noudat akoot Keisarillinen Suomen Senaati A; Niemin. EtForssell. Herr Lignblad Johannes Littnig
No 287. Pag 1 R2. 1904. Maaliskuun 8. päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa konkurssiasiassa, jossa Viipurin pitäjän Rapattilan kylässä asuvan Vapaaherran Magnus Stackelbergin vaimo Iida Stackelberg, velkojana Vapaaherra Stackelbergin konkurssipesä on hakijana ja Vapaaherra Starkelberg sekä hänen muut saamamiehensä tulematta jääneinä vastaajina: Annettu Oikeusosastossa Maaliskuun 5 Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa Wapaaherra Stackelbergin Wiipurin pitäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa käsiteltävänä olleen konkurssin valventi päivänä Huhtikuun 5. päivanä 1903. jolloi, paitsi muita saamamiehiä, Asianpoja Ivar Schroder ja Varatuomari Otto Tannus ovat valvoneet saataviaan, on Tapaaherrätar Stackelberg anonut pesäeroa miehestäiin kuin myös että, koska hän aviohtosopimuksessa 5. päivältä Lokakuuta 1893. läsnä: A. K. V. E. A. F. Efter päivänä 1904.
oli itselleen yksityiseksi omaisuudekseen ja dättänyt pesään tuomansa 5/917. markan 52. pennin arvoisen irtaimen omaisuuden kasvuineen, jota omaisuutta pesässä vielä oli jälellä irtaimistoa 7871. markan 25. pennin arvotta, hänelle myönnettäisiin oikeus resästä itselleen erottaa viimesanottu irtain tavara; minkä ohessa Vapaaherrotar Stackelberg on saatavanaan valvonut jään nöksen mainitun avioehdonalaisen emaisuuden arvoa, 50,046. markkaa 57. penniä, vaatien paitsi muuta, josta ei enää ole kysymystä, sille osalle sanotusta määrästa, joka oli käytetty pesään kuuluvien avipuolisojan yhteisesti ostamien Rapattilan ja Kaukolan tilojen hinnan suorittamiseksi, eli 43,000 markalle 6. prosentin vuotuista korkoa ynnä etuoikeutta näiden tilojen hintaan Kesäkuun 20. päivänä 1903. konkursesta sa julistamallaan tuomiolla on Kihlakunnanoikeus myöntänyt Vapaaherrata stackelbergille laillisen pesäeron miehes tään Vapaaherra Stackelbergista sekä oikaden pesästä itselleen erottaa vielä tallikla olevan avioehdon mukaan hänelle yhtyisesti kuuluvan irtaimen tavaran, joka avioehtosopimuksessa samoin kuin pesaluettelossakin oli arvostettu seitsemääntuhanteen kahdeksaansataan seitsemäänkymmeneen yhteen markkaan kahteenkymmeneenviiteen penniin, minkä ohessa Vapaa peratar Stackelbergille pesän varoista, kunmitään muistutusta hänen valvontaansa vastaan ei oltu tehty, velkojan oikeudella maksettavaksi tuomittiin viisikymmentä tuhatta neljäkymmentäkuusi markkaa viisikymmentä seitsemän penniä, kuin myös kuuden prosentin korko kahdellekymmenelle tuhannelle markalle Joulukuun 13. päivästä 1899. ja kahdellakymmenellekolmelsituhannelle markalle Marraskuun 23. päivästä 1900, joina päivinä vastaavat maksuvät oli suoritettu Rapattilan ja Kauko lan tiloista, sekä tämä yhteensä neljänkymmenenkolmentuhannen markan suurunen osa valvotusta saatavasta määrättiin etuoikeudella otettavaksi mainittujen tilojen myyntikinnasta " Hovioikeus, jonka tutkittavaksi, muiden muassa, Asianajaja Schroder ja Varatuomari Tunner olivat vetoamalla saatta
net jutun, on Marraskuun 4. päivänä 1908. antamallaan tuomiolla jättänyt Kihlakunnanoikeuden tuomion, mikäli sillä oli myös netty Vapaaherratar Starkelbergille pesäero ynnä oikeus erilleen ottaa avioehdon mukaan pesään tuomansa ja vielä tallella oleva irtain tavara, voimaansa, kuitenkin siten, ettäi tämän erilleen ottamisen kautta loukattaisi kolmannen henkilön tuohon samaan tavaraan aviopuolisoiden Asikbergen avioliiton solmimisen jälkeen ehkäsaavuttamaa parenpaa oikeutta; mutta mitä tuli Vapaaherrator Starkelbergin vastikkeen saamista hänelle avioehdon nejalla yksityisesti kuuluneesta, vaan hävitetystä omaisuudesta tarkoittavaan valvontaan, jota Kihlakunnanoikeuden, aviopuolisoiden omaisuus- ja velkasuhteista 15. päivänä Huhtikuuta 1889. annetun tämä 5. luvun 4. SS:n mukaan, elisi pitänyt tutkia veikkakaan väitettä sitä vastaan ei oltu tehty, on Hovioikeus, koska Vapaaherratar Stackelberg ei edes ollut väittänytkään, että puheena oleva irtain omaisuus ilman hänen suostumustaan oli tullut huka tuksi eikä Vapaaherrator Starkelberg inmyöskään, äsken mainitun lain 5. luvun 7 SSn säännöksen mukaan, ollut oikeutettu velkojain vahingoksi saamaan luovutetuista varoista vastiketta, kumoten Kihlakunnanoikeuden tuomion tältä kohdin, hyljännyt sanotun valvonnan, Vapaaherratar Stockeljagille kuitenkin avonaiseksi jätetyllä vallalla saattaa vaatimuksensa tämän koityiseksi väittämänsä omaisuuden suhtun voimaan siinä tiliselvityksessä, jonka konkussipesän toimitsijamiehet, pesän varat rahaksi muutettua ja kaikki luouteluista varoista maksettavaksi tuomitut velat suoritettua olivat velkapäät aviopuolisoiden Starkelbergin välillä tekemään. Konkurssilain 100. SS: mukaan uKihlakunnanoikeuden tuomioon sanotulla tavalla tehty muutos kumminkaan ollut tuleva niiden velkojain hyväksi, jotka ivät olleet muutosta hakeneet, muussa suhteessa kuin että Kihlakunnanoikeuden lausunto Vapaaherratar Stackelbergin valbomälle neljänkymmenenkolmentuhannen markan rahamäärälle korkoineen myönetystä etuoikeudesta kokonaan poistettin, koska Kihlakunnanoikeus sanotulla 181
etuoikeutta kiinteään omaisuuteen koskevalla lausunnollaan oli mennyt konkurssi, tuomioistuimen toimivallan ulkopuolelle. Hovioikeuden tuomioon on Tapaaherratar Stackelberg anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo ettei Vapaaherra tar Stackelberg ole esiintuonut syytä muut taa Hovioikeuden edellä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakolKeisarillinen Suomen Senaatti A; Nummi. Lit Forsell Herr Lignblad Johannes Litting. F. Asiholm Maaliskuun 8. päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuilta Waasan Hovioikeulesta tulleessa, maansaannin moittimista koskevassa nostojutussa, jossa Torppari Jaakko Hermanninpoika KestiWähänkyrön pitäjän Merikaurron kylästä, on hakijana sekä Talolliset Jaakko Erkinpoika Ristimäki mainittu vaimonsa Liisa Juhontyt tären edusmiehenä ja ulkomailla oleskelevan Talollisenpojan FeliksJuhonpoika Postin oikeudenvalvo ti eli Trasti, samasta kylästä, pois jääneinsä vastaajina. Annettu Oikeusosastossa. Maaliskuun 8. päivänä 1904. tyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Sittenkuin Jaakko Kesti ja edellä sanotusta Merikaarron kylästä kotoa oleva Torppari Mikko Juhonpoika Lisjebud, jälkimmäinen vaimonsa Maria ämä 76 S - Eil - 76 - Witt. SS: 28 Saa 191 R d eli Frasti ja Jaakko Mänttä viime jana, ynnä Talollisentyttäret Maria ja Susanna Juhontyttäret SösKeisarillinen Senaatti on itsellensä
Hermannintyttären edusmiehenä, olivat haastattaneet Jaakko Ristimäen Wähänkyrön pitäjän käräj äkunnan 1901. vuoden lakimääräisiin syyskä räjiin, on Jaakko Kesti Kihlakunnan oikeudessa vaatinut että, koska hänen vanhempansa Talollisenvävy Hermanni Matinpoika Kesti ja tämän vaimo Naria Juhontytär välikirjalla Huhtikuun 3. päivältä 1852. olivat Talollisenpoika Juho Mikonpoika Söstille lahjoittaneet Maria Kestille perintönä langenneet yksitoista kaksisataakahdeksankymmentä kahdeksasosaa manttaalia Prastin perintötalosta No 7. Merikaarron kylässä sekä Maria ja Hermanni Kesti sittemmin olivat kuolleet, edellinen Tammikuun 24. päivänä 1857. ja Hermanni Kesti 7. päivänä Tammikuuta 1900., mainittu lahjoitus, M. K.s. luvun 1. SS: nojalla, julistettaisiin peräytetyksi ja Jaakko Ristimäki, jonka hullussa puheeksi tullut talonosuus oli, velvoitettaisiin Jaakko Kestille, joka oli Hermanni ja Maria Kestivaina jain ainoa poika ja jolle Mikko Lisa blad kirjallisesti Elokuun 17. päivänä 1901. oli siirtänyt vaimonsa, mainittujen vainajain ainoan tyttären Maria Hermannintyttären oikeuden sanottuun talonosuuteen, luovuttamaan sama talonosuus huoneineen ja maineen. Kanteesta kuultuna on Jaakko Kirtimäki myöntänyt Hermanni ja Maria Kestin edelläsänotulla välikirjalla luovuttaneen Maria Kestin kysy nyksessä olevan perintöosuuden Trästin talosta Juho Sostille, vaan kun tänä luovutus käsitti laillisen kaupan, jonka vakuudeksi Juho Postille oli annettu lainhuudot ja kiinnekirja, se kä Jaakko Ristimäki, joka kauppakirjalla Tammikuun 9. päivältä 1898. oli laillisessa järjestyksessä ostanut saman talonosuuden Juho Postin perillisittu, edellänimitetyiltä veliks, Maria ja Susanna Sostilta ynnä Jaakko Mäntältä ja tämän vaimolta Liisa Sostilta, tälle saannilleen oli saanut kaksi lain huutoa on Jaakko Ristimäki anonut hän teen hylkäämistö. 100
Asianosaisten molemmin puolin vaadittua korvausta oikeudenkäymiskustannuksistansa ja sittenkuin Jaakko Ristimäen edellänimitetyt asiakumppanit, jotka olivat asiassa kuultaviksi hanstetut, olivat yhtyneet Jaakko Ristimäen vastaukseen, on Kihlakunnanoikeus Marraskuun 21. päivänä 1907. julistamallaan päätöksellä katsonut kylläkin toteen näytetyksi, että Jaakko Kestin vanhemmat Hermanni ja Maria Resti yllämainitulla välikirjalla Huhtikuun 13. päivältä 1852. olivat luovuttaneet Maria Kestin isänsä Jaakko Jaakonpoika Trastin jälkeen perimät yksitoista kaksisa taakahdeksankymmentäkahdeksas osaa manttaalia Prastin perintötalosta Juho söstille ja tämän vaimoksi sittemmin vihitylle Priita Jaakontyttärelle, mutta korka Hermanni ja Maria Resti olivat luovuttaessaan talonosuuden pidättäneet itselleen oikeuden elinaikaraan viljellä erinäisiä, talonosaan kuuluvia muita, joiden arvo välikirjan mukaan oli kakvisataa hopearurtaa, ja luovutus tämän johdosta ei ollut pidettävä lahjana, sen tähden ja kun jo lähes viisikymmentä vuotta oli kulunut siitä kuin puheenalainen talonosuus joutui Juho ja Riita Postille ja he sille olivat saaneet kolme lainhuutoa ja kiinnekirjan sekä sama talonosuus sittemmin kauppakirjalla Tammikuun 9. päivältä 1897. oli joutunut Jaakko Ristimäen ja hänen vaimonsa Susanna Matintyttären haltuun ja nämätkin olivat kaupalleen saaneet kaksi lainhuutoa, on Kihlakunnanoikeus hyljännyt Jaakko Kestin asiassa ajaman kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Jaakko Nesti oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiolla Maaliskuun 28. päivältä 1903. kosk´ei Jaakko Kesti kahdenkymmenen vuoden kuluessa äitinsä Maria Kestin Tammikuun 24. päivänä 1857. tapahtuneen kuoleman jälkeen ollut moittinut kysymyksessä olevan luovutusta, säännön nojalla Kuninkaallisessa selityksessä Toukokuun 14. päivältä 1805. jättänyt asian sen lopputukseen varalle, johon Kihlakunnanoikeus päätöksessään oli johtunut, samalla kuin Jaak101