Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
kä lopullista päätöstäkään, ja koskeivät Matti Jänkälä ja hänen asiakumppaninsa olleet toteensaattaneet sen vahingon suuruutta, jonka he ennenmainitun lauttausväytän rakentamisesta olivat kysymykseen tulleessa suhteessa kärsineet, ei heidänkään muutoksenhakemus oiheuttanut sen loppupäätöksen muuttamista, johon Kihlakunnanoikeus oli jutussa johtunut. Hovioikeuden tuomioon ovat sekä Matti Jänkälä ja hänen asiakumppaninsä että Kruunu anoneet muutosta tänne toimittamillaan perustelmilla, minkä jälkeen Matti Jänikälä ja hänen asiakumppaninsa ovat säädetyssä järjestyksessä vastannet Kruunun muutöksenhakemukseen. Keisarillinen Senaatti on käsitellyt tämän jutun; ja koska Juho Ylimaunu, Hovioikeuden pöytäkirjanotteessa Marraskuun 11 päivältä 1904 antaman, lakiin perustuvan osoituksen mukaan, miten Hovioikeuden tuomioon olisi haettava muutosta, olisi ollut velvollinen, jos tahtoi säilyttää puhevaltansa sitä tuomiota vastaan, joko itse tai laillisesti valtuuttamansa asiamiehen kautta Keisarilliseen Senaattiin antamaan muutoksenhakemuksensa asiassa, mutta Väratuomari Evert Waldemar Waldén, joka on tänne jättänyt Juho Ylimannun ynnä muiden yhteisen muutoksenhakemuksen, ei ole näyttänyt olevansa oikeutettu esiintymään Juho Ylimannin asiamiehenä tässä jutussa, ei Keisarillinen Senaatti ota tutkittavakseen mitä Juho Ylimannin puolesta on lausuttu muutoksen saamiseksi sanottuun tuomioon Mitä sitten tulee Matti Jänkälän ja hänen muiden asiakumppaniensa muutoksenhakemukseen, katsoo Keisarillinen senaatti, ettei se haltijalle asetetun valtäkirjan jäljennös, jonka perusteella Varatuomari Schmaltz on Hovioikeudessa esiintynyt Matti Jänkälän ja hänen äskenmainittujen asiakumppaniensa puolesta, ole oikeuttanut Tohmaltzia Hovioikeudessa ajamaan heidän kannettaan jutussa ja ettei Hovioikeuden siis olisi pitänyt ryhtyä tutkimaan sanottua 179 10
kannetta, minkä tähden ja kun Kihlakunnanoikeuden päätös näitä hakijoita vastaan niin muodoin on saanut lain voiman, sen enempää lausuntoa heidän muutoksenhakemuksestaan ei anneta. Tämän johdosta ei myöskään lausunnon antaminen yllämainituista Kruunun puolesta Kihlakunnanoikeudessa tehdyistä väitteistä ole tarpeen vaatima; ja kun Kruunun muutoksenhakemus pääasian suhteen tarkoittaa ainoastaan tuomion periessytä, jättää Keisarillinen Senaatti varteen ottamatta mitä Kruunun puolesta täällä on asiassa lausuttu. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti. A. J. Kumlin.  Vimbyelläs A. F. Kumlin.  Femligeblad Eremulhelama. Johannes Zittnig Maaliskuun 22. päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin 180 oikeudesta tulleessa, velkomusta koskevassa jutussa, jossa Läksiäin Wilprentimies Otto Mäkinen, Wiipurin pitäjän Suonionsaaren kylästä, tulematta jääneenä vastaajana Annettu Oikeusosastossa Maaliskuun 22. päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itselleen ittelyttänyt juttuun kuuluvat kirut ja niistä saanut tietää seuraa aa: Wiipurin pitäjän käräj �äkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Filppu Nytom, Otto Mäkiselle toimitetun haassen nojalla, lausunut, että Otto Mäkiren oli testament Wilppu Nyströmin ralvelukseensa 1. päivästä Marraskuula 1901. samaan päivään vuonna 1902. ovitusta kolmensadan kuudenkymmenen markan vuosipalkasta, vaan ttä Otto Mäkinen oli ilman laillista nytä kolmen kuukauden kuluttua etämän A. H. - 72 - W H. No 259. Pag. 3. R. D. tuomio nostorahalla Wiipurin Hovipu Nyström, Säkkijärven pitäjän kirkonkylästä, on hakijana ja A1905.
rottanut Wilppu Nyströmin palveluksestaan; ja kun Wilppu Nyströmsen jälkeen ei enää ollut voinut samaksi palvelusvuodeksi saada toista palveluspaikkaa, on WilppuNyström vaatinut, että Otto Mäkinen velvoitettaisiin Nyströmille suorittamaan hänen edellämainittu vuosipalkkansa kolmesataa kuusikymmentä markkaa, siitä kuitenkin vähennettyä maksetut yhdekänkymmentä markkaa, minkä ohessa Wilppu Nyström on anonut korvausta oikeudenkuluistaan. Kanteesta kuulustettuna on Otti Mäkinen vastannut, että hän oli ottanut Wilppu Nyströmin kuukausi palvelukseen kolmenkymmenen markan palkasta kuukaudelta eikä vuosipulvelukseen, minkä vuoksi ja kun Wilppu Nyström niiltä kolmelta kuukaudelta, jotka hän oli ollut Otto Mäkisen palveluksessa, oli saanut täyden maksun, Otto Mäkinen on vastustanut kannetta. Kihlakunnanoikeus on 7. päivänä Marraskuuta 1902. julistamassaan päätöksessä mainitsemillaan perusteilla velvoittanut Otto Mäkisen kuitin vaadessaan Wilppu Nyströmille suorittamaan puheenalaisen vuosipalkan jäännöksen kaksisataa seitsemän kymmentä markkaa ja sen ohessa kuudellakymmenelläviidellä markalla korvaamaan Nyströmin oikeusenkäyntikulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Otto Mäkinen oli vetoamalla saatta nut jutun, on tuomiossa Marraskuun 19. päivältä 1904, kun WilppuSyström vastoin Otto Mäkisen kielEva ei ollut voinut toteuttaa, että Otto Mäkinen oli testament hänet vuosipalvelukseen, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, hyljännyt Vilppu Nyströmin asiassa ajaman kanteen. Hovioikeuden tuomioon on Vilppu syström hakenut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut män jutun ja katsoo, ettei Wilppu Nytröm ole esiintuonut syytä muuttaa 10
Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää voimaansa; Tätä kaikki asianomaiset noudat takoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: A. Kemin.  Hen Lyckläd. A. Kemin. I En Lupblad Kemellhelman Johannes Littio Krono Ojelning Johannes Litting 82 200 No 260. Pag. 21. R.D. 1905. Maaliskuun 23. päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Waasan Hovioikeudesta tulleessa konkurssi- ja pesä erojutussa, jossa Maanviljelijä Antti Robert Jalava, Virtain pitäjän Virtain kylästä, on hakijana sekä Antti Robert Jalavan ja hänen vaimonsa Aina Sofia Jalavan konkurssiin luovutetun pesän velkojat ja Aina Sofia Jalava tulematta jääneinä vastaajina: Annettu Oikeusosastossa Maaliskuun 23. päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itselleen vittelyttänyt juttuun kuuluvat kirat ja niistä, sikäli kuin nyt on kysynyksessä, saanut tietää seuraavaa: Marraskuun 8. päivänä 1903. on tina Sofia Jalava Virtain ja Ähtärin pitäjäin käräjjäkunnan Kihlakunnanoikeuden puheenjohtajalle antämässään hakemuskirjassa pyytänyt että, koska, minun muassa, hänen mainitun miehensä osuus heidän yhteisessä pesässään ja yhsityinen omaisuus eivät riittäneet läsnä: A. K. - V. S. - W. H. - J. I.
Antti Robert Jalavan velkojen suorittamiseen, Kihlakunnanoikeus tuomitiut saa, pesärevon Antti Robert ja Aina Sofia Länsmanen 6. SS:n e kohtuun, määrännyt pesäeroon Antti Robert ja Stina Sofia läännön 6. SS:n i kohtuun, määrännyt Jalavan kesken. Tätä pyyntöä on Antti Robert Jala va vastustanut, vaan on Kihlakunnanoikeus välipäätöksellä 25. päivältä Marraskuuta 1903. päättänyt julkisella haasteella kutsua Jalavan puolisoiden kaikki velkojat senjälkeisiin talvikäräjiin asiasta kuulustettaviksi Helmikuun 5. päivänä 1904. on sitte Arkkitehti Onni Tornqvist Kihl. lakunnanoikeuden puheenjohtajalle korkokuun 2. päivänä, toistaen pe lakunnanoikeuden puheenjohtajalle Ja kakuun 2. päivänä enjätetyssä hakemuskirjassa anonut ja reppyyntönsä, anonut, että pää jätetyssä hakemuskirjassa anonut asianopyyntönsä, anonut, että pään että, koska Aina Sofia Jalava oli en äisuudesta hänelle eroitettaiin ä pesäeroa ja Arkkithtiin on omaisuus, joka avioehin Etellä oli Jalavan puolisojan ajalla Kesäkuun 21. päivältä 1895. maalin omistettaisiin luovuttamaan, join, muiden muassa, Varatuomari ansa velkojiensa tyydyttämiseet Emil Snellman ja Anunioni Oikelia johdosta Kihlakunnanoikeus Heruström valvonut, paitsi muuRobert Jalava tätäkin hakemuto nimotulla 26. päivältä Marraskun vänä 1904. julistamallaan päätöksellä, ojaten voimassa olevan konkurssitti Robert ja Aina Sofia jäännön 6. SS:n kohtaan, määrännyt tti Robert ja Aina Sofia jäännön 6. SS:n kohtaan, määrännyt Jalavan puolisoiden pesän konkursiin luovutettavaksi. Sittekun Kihlakunnanoikeus sanan Helmikuun 29. päivänä toimiEtetussa velkojain kuulustelussa konbussiasiassa oli määrännyt, että in talvikäräjalläkerrottu pesäerohakemus oli käsiteltävä sanotun konkurssiasian yhteydessä, on Aina Sofia Jalava paikalle tulopäivänä seuranneen on puheenjohtajalle toukokuun 2. päivänä, toistaen pe Pitellä oli Jalavan puolisojan jalla Kesäkuun 28. päivältä 1898. Pitellä oli Jalavan puolisojan jalla Kesäkuun 28. päivältä 1898. ojen jalla Kesäkuun 28. päivältä 1895. saatavaa, Antti Robert Ja kuului hänelle yksin; ja ovat silsaatavaa, Antti Robert Ja kuului hänelle yksin; ja ovat silsaatavaa, Antti Robert Ja kuului hänelle yksin; ja ovat silvola velvoitettaisiin luovuttamaan, lain, muiden muassa, Varatuomari vola velvoitettaisiin luovuttamaan, lain, muiden muassa, Varatuomari tekun. Julavan puolisesta oli boa Varatuomari Anellman, Arkkitehti muksesta kuulustettu sekä Antti Bengvisten siirtämän velkakirjan vastustanut, on Helmikuun 15. päiätä 1909., yksitoistatuhatta kuussa183
" taa neljätoista markkaa kuusikymmentäkahdeksan penniä ynnä kuudin prosentin koron kanssa kahdeksastatuhannesta sadasta yhdeksästä markasta kolmestakymmenestäkolmesta pennistä äskensanotusta päivästä, tuhannesta markasta Kesäkuun 1. päivästä 1903., tuhannesta sadastaseitsemästätoista markasta kuudestakymmenestä pennistä Tammikuun 1. päivästä 1904. ja tuhannesta kolmestasadasta kahdeksastakymmenestäseitsemästä markasta seitsemästäkymmenestäviidestä pennistä senjälkeisen Helmikuun 14. päivästä, kumminkin vähennettyä mitä velkakirjan sisällön vakuudeksi kiinnitetystä Virtain kylässä olevasta Uskälin perintötalosta voi velkakirjaa vastaan tulla suoritetuksi, sekä Insinööri Hemström, vaimonsa, Nimismies Kaarle Silander vainajan tyttären Ellen Nina Marian edusmiehenä ja Nimismies Telanderin alaikäisten lasten oikeudenvalvojana, ne kolmetuhatta viisisataa markkaa kuuden prosentin koron kanssa 31. päivästä Joulukuuta 1901., jotka Jalavan puolisot olivat lainaksi saaeret Ellen Aina Maria Hemströmin ja Nimismies Selander - vainajan muitten lasten entiseltä holhoojalta Maisteri August Törngvistillä. Elokuun 12. päivänä 1904. julistamassaan tuomiossa on Kihlakunnanoikeus mainitsemillaan perusteilla myöntänyt Aina Sofia Jalavalle pesäeron, määräten että si omaisuus, joka hänelle perinnön, lahjan tahi testamentin kautta taikka muulla tavalla oli tullut Marraskuun 8. päivän jälkeen vuonna 1903., oli pidettävä hänen yksityisenä omanansa, jota hän jai hallita niinkuin leskivaimo, ja ettei hän ollut velvollinen omaiuudellaan vastaamaan sellaisesta velasta, jonka Antti Robert Jalava oli tehnyt heidän avioliittonsa aikana, ellei Aina Sofia Jalava miehensä kanssa ollut sitoutunut sen 184 27
maksamiseen taikka velka muuten lain mukaan oli hänen velkanaan pidettävä. Mitä koski Aina Sofia salavan anomusta saada nauttia hyväkseen avioehtokirjassa hänelle luvattuja etuja, sääti Kihlakunnanoikeus, 15. päivänä Huhtikuuta 1889. aviopuolisojen omaisuus- ja velkasuhteista annetun lain 3. luvun 5. SS:n nojalla, että hallintooikeus siihen puoleen Herraskosken myllyä ja ne puolet Saarlundin sotilasvirkatalon maalla olevista huoneuksista ja rakennuksista, joista avioehtokirjassa mainitaan, sekä tuon kirjan g. h. ja i kohdissa mainittu irtain omaisuus, mikäli sitä vielä oli tallella, olivat pidettävät Aina Sofia Jalavan yksityisenä omaisuutena, jolla hän ei ollut vastuunalainen muista pesänveloista kuin semmoisista, joiden maksamisen hän oli sitoutunut, taikka jotka muutoin lain mukaan olivat siitä suoritettavat. Mitä taas tuli Varatuomari Snellmanin ja Inimiori Hemströmin valvomiin yllämainittuihin saataviin, on Kihlakunnanoikeus määrännyt ne konkussipesän varoista maksettaviksi, Varatuomari Snellmanin saatavasta kuitenkin lyhennettyä se määrä, joka Uskalin talon hinnasta jo oli tullut tai voi tulla sanotun saatavan perustana olevaa velkakirjaa vastaan suoritetuksi. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Antti Robert Jalava oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa Joulukuun 30. päivänä 1904., samalla kuin Antti Robert Jalavan vaatiumista, että Kihlakunnanoikeuden edellämainittu, Helmikuun 15. päivänä 1904. julistama päätös kumottaisiin, ei voitu tutkittavaksi ottaa, koska päätös Jalavaan nähden ja oli saanut lain voiman, tutkinut oikeaksi, kun Antti Robert Jalavan velat olivat niin suuret, ettei niitä voitu maksaa hänen hallitsemallaan yhteisellä ja hänen ksityisellä omaisuudellaan, ja Sti185 20.
na Sofia Jalava siis, ylläsanotun lain 5. luvun 2. SS:n 1. kohdan mukaan, oli oikeutettu saamaan pesän eron, eikä Antti Robert Jalava ollut esiintuonut syytä Kihlakunnanoikeuden päätöksen muuttamiseen muissakaan kohdin, jättää asian sen loppupäätöksen varaan, johon Kihlakunnanoikeus oli jutussa johtunut. Hovioikeuden tuomioon on Antti Robert Jalava anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ett'ei Antti Robert Jalava ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka niis jää voimaansa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: A; Nummi. Herr Lignblad mtty Genrik silman Johannes Litting. Genrik silman Johannes Litting. Maaliskuun 24. päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa Kultasoppä Berndt Jafet Knuutinen, Kuopion kaupungista, on hakijana ja Helsingin kaupungissa asura entinen Senaattori, Vapaaherra Gustaf Adolf Langenskiöld, Suomen Maanviljelys- ja Teollisuus- Pankki Osakeyhtiön konkurssipesän toimitsijana, vastaajana: Annettu Oikeus osaston Maaliskuun 24. päivänä 1905 Keisarillinen Senaatti on itsellensä sityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymykses ä, saanut tietää seuraavaa: Berndt Josef Knuutiselle ja Leipuri Petter Fridolf Snellmanille toimitetun kirjallisen haasteen nojalla on Suomen Maanviljelys- ja Tottisuus-Pankki Osakeyhtiön konkurssipesän puolesta Kuopion kaupungin Raastuvanoikeudessa vaadittu Berndt Jakt Knuutisen ja Petter Fridolf Snellmanin velvoittamista takaussitoumuksen perusteella, johon he Läsnä. Aik- W. H. - J. F. Pros H No 266. såg. 148 R. D. 1904
olivat käyneet Toiminimi E. Monsen AEnin pankki-osakeyhtiölle 27. päivänä Toukokuuta 1899. asettaman ja Kesäkuun 7. päivänä 1900 maksettavaksi langenneen velkakirjan sisällön kahdenkymmentuhannen markan ynnä sille juoksevan kuuden prosentin koron maksamisesta; mikäli lainan vakuudeksi pantattu omaisuus ei sen suorittamiseen riittäisiyhteisesti tahi varojensa mukaan maksamaan konkurssipesälle velkakirjan sisällön korkoineen, siitä kuitenkin vähennettyä tuhat kaksisataa kolmekymmentäyksi markkaa kuusikymmentä viisi penniä, jotka oli saatu velan vakuudeksi rantattua omaisuutta 24. päivänä Helmikuuta 1902. myydessä minkä ohessa konkurssipesän puolesta on anottu oikeudenkäyntikulujen korvausta. Berndt Jafet Knuutisen vastustettua kannetta, on Raastuvanoikeus 20 päivänä Toukokuuta 1902. julistanut päätöksensä asiassa; ja samalla kuin konkurssipesän Petter Fridolf Snellmanen vastaan ajama kanne esitetyillä perusteilla hyljättiin, on Raastuvanoikeus, koska Berndt Josef Knuutiselta ei oltu puheenalaista velkaa haettu kahdessatoista kuukaudessa siitä lukien, kun se oli maksettavaksi langennut, Ulosottolain voimaanpanemisesta 3. päivänä Joulukuuta 1895 annetun asetuksen 24. SS: nojalla katsonut Berndt Jakt Knuulisen olevan vapaan takaussitoumuksestaan ja sen vuoksi hyljännyt Knuutista vastaan ajetun kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi juttu edellämainitun konkurssipesän puolesta vedon kautta oli saatettu muutoksen hakemuksella, jossa oli anottu sellaista oikaisua Raastuvanoikeuden päätökseen, että Berndt Jafet Knuutinen velvoitettaisiin konkurssipesälle suorittamaan ainoastaan puolet vaaditusta rahamäärästä, on Heinäkuun 23. päivänä 1904. antanut siinä tuomion; ja koska Berndt jälet Knuutisen takaus käsitti sitoumuksen vastata siitä määrästä puheenalaisen velkakirjan jäältöä, mikä mahdollisesti uupuisi, kun saman velan vakuudeksi pantat87 20
tu omaisuus ensin oli sen suoritukseen käytetty eikä Berndt jälet Knuutinen niin muodoin ollut täannut velkasitoumuksen maksamisesta velkakirjassa mainittuna lankeamispäivänä; sentähden ja kun velkomus kanne Knun tista vastaan siis ei ollut vanhemteunut, eikä Knuutisen puolelta oltu esiin tuotu muitakaan syitä, jotka vapauttaisivat hänet takaussitoumuksestaan on Kovioikeus, kumoten Raastuvanoikeuden päätöksen, velvoittanut Berndt Jafet Knuutisen, säännön mukaan Helmikuun 24. päivänä 1873. annetun takausmiehen vastuuvelvollisuuden tarkempaa määräämistä koskevan asetuksen 2. SS:ssä, heti Suomen Maanvilje lys- ja Teollisuus-Pankki Osakeyhtiön konkursipesälle kuittia vastaan suorittamaan puolet siitä summasta, joka jäisi, kun puheenalaisen velkakirjan sisällöstä kahdestakymmenestä tuhannesta markasta kuuden prosentin korkoineen lukien 7. päivästä Joulukuuta 1899. ensin lyhennettäisiin velan vakuudeksi pantatun omaisuuden myynnillä 24. päivänä Helmikuuta No 2. saadut tuhat kaksisataa kolmekymmentäyksi markkaa kuusikymmentäviisi penniä; minkä ohessa Berndt Jafet Knuutinen velvoitettiin kahdeljasadalla viidelläkymmenellä markalsa korvaamaan konkurssipesälle tälsä Raastuvanoikeudessa asiassa ollat oikeudenkäyntikulut. Hovioikeuden tuomioon on Berndt Jafet Knuutinen hakenut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, Johan Kapaaherra Langenskiöld on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo ettei Berndt Jalet Knuutinen ole esiintuonut syytä nuuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi; minkä ohessa Berndt Josef Stuun tinen velvoitetaan Kapaaherra Langen skiöldille, hänen mainitussa toimessaan, maksamaan korvaukseksi hänen täällä kärsimistään kuluista sata kaksikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudatta 188 200
koot. Keisarillinen Suomen Senaatti: A; Nummlin. H Em Lujeblad Cann Ojelmma Johannes Ketting. Cann Ojelmma Johannes Ketting. Frans Salmeds Maaliskuun 27 päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Waasan Hovioikeudesta tulleessa, konkurssissa valvotun saatavan vahvistamista koskevassa jutussa, jossa ovat Varatuomari Bror Tolmar Juvelius, Kemin kaupungista hakijana sekä samasta kaupungista kotoa olevan Kauppiaan Juho Kontilaisen konkussipesän toimitsijamiehet Kruununnimismies Kaarle Heikki Säisä ja Kauppias Karl Ludvig Östring, niinikään Kemin kaupungista, tulematta jääneinä vastaajina. Annettu Oikeusosastossa, Maaliskuun 27 päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itselleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Sittenkuin Varatuomari Juvelius oli paikalletulopäivänä Juho Kontilaisen Renin kaupungin. Maastuvanoikeudessa vireillä olleessa, Toukokuun 1 päivänä 1902 lkaneessa konkurssissa valvonut, paitsi läsnä: J. G. S. - R.G. B. - J. D.  R. N. R. (K. B. 189 No 274. Tag. 8. R. D. 1905.
muita saamisia, Juho Kontilaisen ja Stuolajärven pitäjästä kotoa olleen, nyttemmin kuolleen Talollisenpojan Olli Piisilän väleistä tehdyn ja Koutilaisen alle kirjoituksella hänen antamakseen merkityn konttokurantin mukaan Tammikuun 21 päivältä 1902 Olli Piisilän hyväksi jääneen saldon, jonka Piisilä oli siitänyt Varatuomari Juveliukselle, yksitoistatuhatta sataneljäkymmentäkolmetmarkkaa kymmenen penniä ja Olli Pisilän Juho Koutilaiselle antaman laskun nojalla Maaliskuun 2 päivältä 1902. johon laskuun oli merkitty Juho Koutilaisen hyväksyminen ja jonka sisällykssen Piisilä sittemmin oli siirtänyt Taratuomari Juveliukselle, tuhatseitsemänsataa kaksikymmentäkuusi markkaa kuita sikymmentäneljä penniä sekä Raastuvan oikeus, jossa oli vastustettu Varatuomari Juveliuksen edelläkerrottua vaatimusta ja sen ohessa ilmoitettu Juho Kontilaisen ennen sanottua paikalletulopäivää poistuneen maasta, puheeksi tulleessa konkurssissa Lokakuun 13 päivänä 1902 julistamallaan tuomiolla oli oikeuttanut Varatuomari Juveliuksen eri oikeudenkäynnillä toteen saattamaan mainitut valvomansa saatavat ja tuominnut ne konkurssipesän varoista maksettaviksi niillä määrillä, mitkä siinä oikeudenkäynnissä vahvistettaisiin, niin on Varatuomari Juvelius, Kruununnimismies Säisälle ja Kauppias Östringille heidän edelläsanotussa toimessaan annetun haasteen nojalla, mainitussa Raastuvanoikeudessa vaatinut, että ylläsanotut saatavat, koska niiden perusteena olerat konttokurantti ja lasku elivat oikeat sekä Juho Kontilaisen hyväksymät ja omakätisesti allekirjoittamat, vahvistettaisiin Koutilaisen konkurssipestä maksettaviksi ja että sen ohessa Taratuomari Juveliukselle tuomittaisiin kavausta hänen oikeudenkäyntikuluistaan. Kruununnimismies Säisän ja Kauprias Östringin vastustettua hannetta toteennäyttämättömänä, on Raastuvanoikeus Maaliskuun 2 päivänä 1903 julistamassaan päätöksessä katsonut, ettei Varatuomari Juvelius ollut voinut toteennäyttää puheenalaisia, Kruununnimismies Saisan ja Kauppias Östringin kieltämiä saa190 20
muita saamisia, Juho Koutilaisen ja Kucklajärven pitäjästä kotoa olleen, nyttem min kuolleen Talollisenpojan Olli Piisilän väleistä tehdyn ja Koutilaisen alle kirjoituksella hänen antamakseen merkityn konttokurantin mukaan Tammikuun 21 päivältä 1902 Olli Piisilän hyväksi jääneen saldon, jonka Piisilä oli siirtänyt Varatuomari Juveliukselle, yhsitoistatuhatta sataneljäkymmentäkolme markkaa kymmenen penniä ja Olli Pisilän Juho Kontilaiselle antaman laskun nojalla Maaliskuun 2 päivältä 1907 johon laskuun oli merkitty Juho Koutilaisen hyväksyminen ja jonka sisällykssen Piisilä sittemmin oli siirtänyt Taratuomari Juveliukselle, tuhatseitsemäensataa kaksikymmentäkuusi markkaa kautsikymmentäneljä penniä sekä Raastuvan oikeus, jossa oli vastustettu Varatuomari Juveliuksen edelläkerrottua vaatimusta ja sen ohessa ilmoitettu Juho Voutilaisen ennen sanottua paikalletulopäivää poistuneen maasta, puheeksi tulleessa konkurssissa Lokakuun 13 päivänä 1902 julistamallaan tuomiolla oli oikeuttanut Varatuomari Juveliuksen eri oikeudenkäynnillä toteen saattamaan mainitut valvomansa saatavat ja tuominnut ne konkurssipesän varoista maksettaviksi niillä määrillä, mitkä siinä oikeudenkäynnissä vahvistettaisiin, niin on Varatuomari Juvelius, Kruununnimismies Säisälle ja Kauppias Östringille heidän edelläsanotussa toimessaan annetun haasteen nojalla, mainitussa Raastuvanoikeudessa vaatinut, että ylläsanotut saatavat, koska niiden perusteena olevat konttokurantti ja lasku olivat oikeat sekä Juho Kontilaisen hyväksymät ja omakätisesti allekirjoittamat, vahvistettaisiin Koutilaisen konkurssipestä maksettaviksi ja että sen ohessa Taratuomari Juveliukselle tuomittaisiin kavausta hänen oikeudenkäyntikuluistaan. Kruununnimismies Säisän ja Kauppias Östringin vastustettua hannetta toteennäyttämättömänä, on Raastuvanoikeus Maaliskuun 2 päivänä 1903 julistamassaan päätöksessä katsonut, ettei Varatuomari Juvelius ollut voinut toteennäyttää puheenalaisia, Kruununnimismies Toivan ja Kauppias Östringin kieltämiä saa190 200