Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Wiklund förty yrkat Arkilekten Schulmans åläggande att till Handlanden Wiklund utbetala nästnämnda belopp jemte ränta. 1 saken hörd har Arkilekten Sekulman uppgifvit, att parterne sig emellan träffat aftal, hvarigenom Arkitekten Schulman åtagit sig att i enlighet med af honom gjorda beställningar för Handlanden Wiklunds räkning i kommission försälja dennes redoisleder i Nystedts stad ch att Schulman på grund af detta aftal sedermera fått af Handlanden Wiklund emottaga de i kontokurantrakningen upptagna veloisudena, af hvilka en, benämnd Polumbia och i värde upptagen till fyrahundra fyratio mark, tillsändts Sekul man, utan att han derom anhållit, men att Arkitekten Schulman, hvilken fått af Handlanden Wiklund emottaga, förutom nämnda Columbia, velaipelfvel, velvelfeder och tillbehör till sådana för ett värde af nalles tvåtusen sjuhundra nittiosju mark sextiosju penni samt häremot erlagt medelst två växelägeter sammanlagdt ettu sen niohundra nittiofem mark, af sagda varor sedermera såsom osalda återsändt till Handlanden Niklund nämndaAdam bia velcripad och två andra vekripades af kallas Fabrikat, hvilka sistnämndas pris utgjort sammanlagdt femhundra kextiofem mark, hvarföre Arktiekten Schulman, med förmälan att Handlanden Wiklund väl till honom ånyo öfversändt nyssnämnså två velvesfader, men att dessa hos Skkulman stode till Handlanden Wiklundssor fogande, förklarat sig villig att till Handlanden Wiklund erlägga de tvåhundra sextiosje mark sextiosju penni, som Arbirekten Schulman sålunda vore Wiklund skyldig. I anledning af svaromålet har Handlanden Wiklund, vidhållande att Nikitekten Sekulman i fast räkning tillhandlat sig de veloenfader, han af Wiklund emottagit, väl medgifvit att ehdekten Schulman till honom återsändt förenämnda två Pallas veloiseder, men bestridt ett Arkilekten Schulman återsåndt förkrörda Carolina velofvel, hvarföre och som Handlanden Wiklund, på grund af parternes aftal, saknat anledning att återtaga omförmälda Pallas veloiseder och förty 268
ånyo tillhandakållit Aikilekten Sekulman desumma, Handlanden Wiklund återhemlat käromålet. Derefter har Rådstufvurätten medelst utslag den 18 Juli 1899 utlåtit sig i saken och funnit utredt vara, att Arkilekten Schul man, som jemlikt parterne emellan träffad öfverenskommelse åtagit sig att, i egenskap af Handlanden Wiklunds ägens i Nysdotts stad försälja Handlanden Wiklund tillhöriga velaepeder och ulofiedtillbehör, för vidant ändamål fått af Handlanden Wiklund emottaga år 1896, bland annat en såkallad Solumbia redovifred till ett slutligen aftaladt pris af fyrahundra fyratio mark samt lyktor och spännen för tjugu åtta mark trettiofem penni äfvensom år 1897 veloisveder och tillbehör för samman lagdt tvåtusen sjuhundra sextionio mark trettiotvå penni, uti hvilket sistnämnda belopp ingått priset för två såkallade Pallas velvoisveder med femhundra trettiofem mark, hvarföre och som Arkilakten Sekulman, hvilken af Handlanden Wiklund uti en den 16. Februari 1897. afläten skrifvelse berättigats att senast den 18. påföljande Augusti till Handlanden Wiklund återställa de redviipedes, hvilka då varit osälda, icke styrkt att Handlanden Wiklund omhänderfått förenämnda Calumlia och två Pallas redoisades och ej heller kunnat påstå att han å Handlanden Wiklunds, i grund af dennes omförmälda försändelser, hos Akkitekten Schulman egande fordran tretusen tvåhundra trettio sju mark sextiosju penni erlagt maa än af Handlanden Wiklund medgifna ettusen niohundra nittiofem mark, Rådstufvurätten dagt Arkilikten Schulman att, emot qvitto till Handlanden Wiklund utgifva fordrade ettusen tvåhundra fyratiotvå mark sextiosju penni med fem procents årlig ränta derå från rättegångens början den 1 Mars 1898 tills full betalning följde. Hofrätten, under hvars pröfning parterne i väderäg dragit målet, har genom dom af den 17 Mars 1900 funnit utredt vara, att sedan Antekten Schulman fått af Handlanden Wiklund i afseende å försäljning emottaga de velvelfver och velaefudtillbehör, hvilkas pris Handlanden Wiklund i ofvannämnda kontaku169
anträkning påfört, Antekten Schulman, hade Schulman uti en till Handlanden Wiklund aflåten skrifvelse för den 4. Mars 1897 godkänt ett af Wiklund uti skrifvetse af den 16 förutgångne Februari åtSehulman framstäldt förslag att Schulman finge till Wiklund återsända de velaiseder, som hos Tehalman befunnes osålda, då de af Handlanden Wiklund å nämnda varois pris utstälda och af arkitekten Schulman arefterade växlar för fölle till intösen; och som Arkitekten khulman, hvilken Hofrätten med afseende härå ansett pligtig att till Handlanden Wiklund ansvara för sådana från denne emottagna varors pris, hvilka icke blifve inom den sålunda öfverenskomna tiden till Handlanden Wiklund återsända icke styrkt att han å aftalad termin återsändt till Handlanden Wiklund förberör da Calumtill vederiped eller ofvannämnda Pellas velvoisveder, har Hofrätten, enär det förty ålegat Arkitekten Tehulman att till Handlanden Wiklund ansvara, för utom för de af Schulman i sådant afseende medgifna tvåhundra sextiosjumark sextiosju penni, jemväl för nästnämnda tre veloipeders pris, utgörande sammanlagdt niohundra sjuttiofem mark, sålit bero vid Rådstufvurättens motvädjade utslag: Uti denna Hofrättens dom har Askitekten Schulman i underdånighet anhållit om indring genom ingifven deduktion, den Handlanden Wiklund i föreskrifven ordning bemält. Hvad sålunda förelupit samt handlingarna i målet vidare innehålla har Kejserliga Senaten tagit i öfvervägande och finner Arkiteklen Schulman icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens som, vid hvilken fördenskull kommer att förblifva, jemte del Arkitekten Sekulman, kännes skyldig att med fyratiofem mark ersätta Handlanden Wiklund dennes i Kejserliga Senaten runda kostnader i målet. Det alle, som vederbör, till underlånig efterrättelse länderHans Rosarliga Majestäts Högnet under Dess Senat för Finland Henr. Arenius. E Johnsson Emil Forsman. Julius Hummelin. Emil Forsman. Julius Hummelin. Andersin. Lars Homén. Adolf Aminoff
Toukokuun 7 päivänä 1901. Keisarillisen Majesteetin Korkeassa Nimessä, Hänen Suomen Senaattinsa tuomio nostorahalla Waasan Hovioikeudesta tulleessa, omistusoikeutta talonosaan koskevassa jutussa, jossa Kauppias, Filosofian Maistori Johan Gustaf Pentzin, Oulun kaupungista, on hakijana, sekä Talolliset Paavo Moilanen ja Johan Mathias Westerlund ynnä entiset Talolliset Tuomas ja Antti Huotari, kaikki Sotkamon pitäjän Tipasojan kylästä tulomatta jääneinä vastaajina: Annettu Keisarillisessa Suomen Senaatissa ja Sen Oikeusosastossa, Helsingissä, Toukokuun 7 päivänä 1901. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: Paavo Moilaselle, Johan Mathias Westerlund. ille sekä Tuomas ja Antti Huotarille toimitetun kirjallisen haasteen nojalla, on Kauppias Pentzin Sotkamon pitäjän käräjjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut, että Tuomas ja Antti Huotari olivat aikanaan yhdessä omistaneet Räätäniemen Läsnä: A af N - H. B - E J. J.  J. N - E. B. E. A. /M./ 77 No 624. Pag 154. R. D. 1900
perintötalon No 10. Tipasojan kylässä, joka talo siihen aikaan oli kiinnitetty, paitsi läkkeestä ja nautintooikeudesta, koko talo Tokakuun 16 päivänä 1889 uudistetulla kiinnityksellä tilan edellisen omistajan Tammikuun 8 päivänä ja Huhtikuun 1 päivänä 1879 sekä Syyskuun 24 päivänå 1884 antamien ja sittemmin Kauppias Pentzinille siirrettyjen kolmen velkakirjan jälellä olevan sisällön kahdeksansadan kahdeksankymmenenneljän markan viidenkymmenenneljän pennin ynnä koron maksamisesta sekä kaksi kolmannesta mainittua taloa Syyskuun 26 päivänä 1895. Tuomas Huotarin edellisen Tammikuun 19. päivänä Kauppias Pentzinille viidestätuhannesta markasta ynnä korosta antaman velkakirjan sisällön suorittamisesta. Sanotusta talostaan olivat Tuomas ja Antti Huotari sittemmin myyneet: al kauppakirjalla Huhtikuun 14 päivältä 1876, Kauppias Pentzinin suostumuksella, Johan Mathias Westerlundille neljänneksen tuhannen kahdensadan markan suuruisesta kauppahinnasta, joka oli Westerlundin suoritettava Pentzinille tämän taloon kiinnitettyä saamista vastaan; ja b) kauppakirjalla lähinnä seuranneen Joulukuun 23 päivältä, ilman sellaista suostumusta, Paavo Moilaselle kolmannen osan, yhtä suuresta kauppahinnasta. Tämän jälkeen oli Oulun läänin Kuvernööri, Kauppias Pentrinin hakemuksen johdosta, Tammikuun 30 päivänä 1907 antamallaan päätöksellä velvoittanut Tuomas Huotarin Pentzinille maksamaan, muun muassa, edelläsanotut viisituhatta markkaa korkoineen ja asianomainen ulosottomies, pannakseen täytäntöön tuon päätöksen, seuranneen Kesäkuun 22 päivänä pakkohuutokaupalla myynyt sitä varten ulosmitatut Tuomas Huotarin omistamat, kaksi kolmatta osaa puheena ollasta talosta, sekä Kauppias Pentzin, joka huutokaupassa oli valvonut myös yllämainitun kahdeksanradan kahdeksankymmenneljän markan viidenkymmenenneljän pennin suuruisen saamisensa, huutanut äskensanotut tulonosuudet. Mutta koski Kauppias Pentzin, jo mainitusta syystä että Tuomas ja Antti Huotari olivat talosta sitä ennen myyneet Johan Mathias Wester472
lundille neljännen osan ja Paavo Moilaselle kolmanneksen, ollut saanutkaan haltuunsa koko ostamaansa osuutta, vaan ainoastaan viisi kahdettatoista osaa talosta, on Kauppias Pentzin vaatinut että Paavo Moilanen, koska tämä laittomasti hallitsi jälellä olevia kolmea kahdettatoista eli neljättä osaa talosta, velvoitettaisiin luovuttamaan se Pentzin. ille tisästä kuulustettuna on Paavo Moila. nen väittänyt, että se kolmannes Räätaniemen talosta, jonka hän Joulukuun 23 päivänä 1596 oli ostanut, osi ollut kiinnityksistä vapaa, mistä Tuomas ja Antti Huotari kauppakirjassa olivat men. neet vastuusen, jota vastoin Johan Mathias Westerlundin ostama osuus oli Kauppius Pentzinin saamisesta kiinnitetty, ja on Moilanen sen vuoksi vaatinut kanteen hylkäämistä littekun Johan Mathias Westerlund oli vastustanut Paavo Moilasen väitteitä sekä Tuomas ja Antti Huotaria kuulustettu asiasta, kuin myös todistajain kuulustelu toimitettu, on Kihlakunnanoikeus Maaliskuun 17. päivänä 1899. julistamassaan päätöksessä katsonut näytetyksi: että Tuomas ja Antti Huotari olivat omistanut koko Räätäniemen tilan; että Kauppias Pentzinillä oli ollut kiinnityksiä, koko tilaan kahdeksansadan kahdeksankymmenenneljän markan, korkoineen, ja kakteen kolmanneksan viidentuhannen markan, myös korkoineen vakuudeksi; että Tuomas ja Antti Huotari sitten olivat Huhtikuussa vuonna 1896, Kauppias Pintginin suostumuksella, myyneet neljännen osan talosta Johan Mathias Westerlundille ja Joulukuussa samana vuonna, ilman sellaista suostumusta, kolmanneksen siitä Paavo Moilaselle; sekä että Kauppias Pentzin oli hakenut kaksi kolmannesta talosta myytäväksi ja sitä varten toimi tetussa pakkohuutokaupassa huutanut ne etselleen, mutta saanut haltuunsa aino. astaan viisi kahdettatoista osaa Räätäniemen talosta; jonka tähden ja koska Paavo Moilanen ei ollut saanut Kauppias Pentzinin suostumusta kauppaansa, Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Moila. sen heti jättämään Pentzinille neljännen 173
osan useinmainitusta talosta, mutta kuiten. kin oikeuttanut Paavo Moilasen täten kärsimänsä vahingon johdosta Tuomas ja Antti Huotarilta vaatimaan korvausta, jos luulisi syytä siihen olevan Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Paavo Moilanen oli vetoamalla saattanut jutun, on Huhtikuun 7 päivänä 1900. siinä amallaan tuomiolla lausunut, että koska asiassa esiintuotuun selvitykseen nähden ei ollut toteennäytetty että se kolmannes Räätäniemen talosta, minkä Paavo Moilanen kauppakirjalla Joulukuun 25 päivältä 1876 oli ostanut Tuomas ja Antti Huotarilta, oli kiinnitetty Kauppias Pentzinin edellämäini tun viidentuhannen markan suuruisen saamisen vakuudeksi ja sillä perusteella pakkohuutokaupalla myyty saman saamisen suorittamiseksi, niin Hovioikeus, humolen Kihlakunnanoikeuden päätöksen, kylkäsi Kauppias Lentzinin asiassa ajaman kanteen. Hovioikeuden tuomioon on Kauppias Pentzin alamaisesti anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän asian ja koska Kauppias Tervzin ei ole väittänytkään että hän, sittenkuin kaksi kolmannesta ylempänä mainitusta Räätäniemen talosta, ulosmitattuina Pentzinillä Tuomas Huotarilta olleen, kahteen kolmannekseen talosta kiinnitetyn viidentuhannen markan saatavan ynnä sen koron maksamiseksi, on julkisessa huutokaupassa Kesäkuun 22 päivänä 1897 myyty Pentzinille, olisi laillisessa järjestyksessä lohkaisuttanut itselleen osansa sanotusta talosta eikä myöskään että Paavo Moilanen hallitsisi jotakin määrättyä osaa Pentzinille siten erotetusta tilusaluesta, sen vuoksi ja Kauppias Pentzinin jutussa ajaman kanteen laatuun nähden, patsoo Keisarillinen Senaatti, ettei Kauppias Pentzin ole esiintuonut syytä muuttaa sitä loppupäätelmää, johon Hovioikeus on ylempänä sanotussa tuomiossansa asiasta johtunut ja joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asiano maiset alamaisuudessa noudattakootKeisarillisen Majesteetin Korkeassa Nimessä, Hänen Suomen Senaattinsa: A af Nyborg. E Johnsson F. Andersin. Henr. Berenius. Julius Hummelin. Lars Homén, Michael Pogvalin 274
1901 Toukokuun 14 päivänä "Hänen Suomen Senaallensa tuomionaja jutussa, jossa entinen Torppari Kaarlo Augusti Akman, Kuhmoisten pitäjän Lästelän kylästä, on hakija na sekä Talollisel Kaarle Walfrid Juhonpoika Uusipaateri, sanotusta kylästä, ovat vastaajina: Annettu Kusarillisessa Suomen Senaalessa ja son Oikeusenastossa Helsingissä, Toukokuun 14 päivänä 1901. Keisarillinen Senaatti on Itselleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa Syyskuun 24 päivänä 1831 tehden kirjallisen kontrahdin kautta on Talollinen Penjamme Simonpoika Saateri Lästilän kylässä sijaitsevan puolen Paaterin siihen eikään kruununluontoisen talon haltija ra, veljensä Juho Simonpojan sekä tamän vaimon, lasten ja jälkeentulevaes vaksi luovuttanut sanotun talonpuolisSS: 657 Suu 36. R.D. 1900. Keisarillisen Magistulen Korhanna Simonsin torahalla Turun Hovioikeudesta tullessa, torpan luovuttamista koskevas Wilhelminpoika Wankapaateri ja Juho ten ikuisesti viljeltäväksi ja nautetta Sama 40. R. B. — 53 1/3 41 - 1/16 - El
kon maalla olevan Mustasalon torpan 30 pankkiseteliruplan hinnasta sekä velvollisuudella suorittaa torpasta vuotista veroa, Juho Simonpojan elinkautena 1 riksiä 32 sillinkia ruotsin pankkirahaimutta hänen kuoltua kymmenen riksiä samaa rahaa, ja tehdä haltuavun joka älvi. Sittenkun Penjärvi Simonpoika oli dokuun 15 päivänä 1838. saanut asianmukaisen perintökirjan talon puoliskolle ja Tammikuun 4 päivänä 1842 siitä myynyl 1/3 pojalleen Joonas Penjaminpojalle on Kihlakunnanoikeus Syyskuun päivänä 1847, myöntäessään Joonas Penjaminpojalle mainitun oston nojalla toisen lainhuudon, sen yhteydessä Juto Simonpojan pyynnöstä ja Joonas Benjaminpojan suostumuksella vahvista vit silloisen hallijan oikeuden Musta ulon torppaan, mikäle laki myönsi ja sisälse. Kun Talollinen WilhelmiJuhonpoika Taateri ilmoittaen olevan å Taaleen tulon omistaja, sittemmen oli Juho Simonpojan poikaa Jako Juhon poikaa vastaan, joka isänsä vuonna 1832 tapahtuneen huolemaan jälkeen oli ottanut haltuunsa Mustasalon torpan, Kihlakunnanoikeudessa nostanut riidan Juho Juhonpojan velvodtamisesta luopumaan sanotusta torpasta, niin riitakumppa nut ovat tehneet sellaisen sovinnon, että Wilhelmi Juhonpoika sitoutui edelleen pitämään Juho Juhonpojan puheena oli jan torpan hallinnossa, jota vastan ja ho Juhonpoika suostui elinaikansa torpasta tekemään vuotista veroa Wilhelm Juhonpojalle 26 hopaa ruplaa ja yhden rottivuoron, ja on Kihlakunnanoikeus päätöksessä Syyskuun 5 päivältä 1860 vahvistanut tämän sovinnon sillä tapaa että Juho Juhonpojalle tervattiin oikeus ilinaikansa hallita Mustasalon torppaa kaikkine sen alla silloin olevine maineen ehdolla, muun muassa, että hän suorittaisi suostumansa korkeamminen ron; jonka jälkeen ja sittenkeen Juho Juhonpoika oli Maaliskuun 9 päivänä 1867. kuollut ja hänen leskensä Eeva Kristiina Juhontytär jäänet, hällelsemanKustasalon loppaa Talollinen Iisakki Rauhamäki, Talollisen Juho Tanelinpoika Päätän vainajan alaikäisten lasten hol478
hoojana, ja heidän äitensä Talollisenlöski Heta Penjamintytär, joka lapsinensa omisti 1/3 Paaterin talosta, ynnä ja mainettu Wilhelmi Juhonpoika, saman talon jälellä olevain 2/3 omistajana osal Kihlakunnanoikeudessa vaatinut Eva Kruotuna Juhontyttären velvoittamista Iisakki Ruuhamäelle Helena Penjamintyttä relle ja Wilhelmi Juhonpojalle luovutta maan vieläsanotun torpan; jonka hän teen johdosta Kihlakunnanoikeus on Jailukuun 4 päivänä 1867 julistetussa päätöksessä katsonut selvitetyksi, että Eeva Kristiina Juhontyttären mies Juho Juhonpoika oli Wilhelmi Juhanpojan danssa Syyskuun 5 päivänä 1800 tehnyt välipuheen saada elinkautensa hallita Mustasalon torppaa; mutta koska Wilhelmi Juhonpoika oli omistanut ainoastaan 2/3 osaa torpasta eikä lain voimaista välikirjaa torpanarennista ottu voitu näyttää olevan olemassa torpan jälettäoleviin osan omistajan kanssa ja Eeva Kristiina Juhontytär, M. K. 16 luv 2 SSn mukaan, saisi kyväkseen nauttia miesvainajansa elin kaalesta vuokraa niin kauvan kuin Eva Kristiina Juhontytär oli leskenä eikä häntä siis vielä eroittaa hallitamasta 2/3 osaa torpasta on Kihlakunnanoikeus velvollanut Eeva Kristiina Juhonlella ren kohta luopumaan Iisakki Rauha mäen holhottien ja Hela Penjamintyttä ren omistamasta torpan kolmannekses Nyt esillä olevassa jutussa ovat la Kaarle Walpid Wanhapaateri ja Juho Uusipaaten Elokuun 31 päivänä 1897 Hämen läänin Kuvernörivirastossa alkaneet ja, sittenkun asia oli riitaise na lykätty asianomaisen tuomioistui mäen, Kihlakunnanoikeudessa, Kaarle teckusle Åhmanille toimitetun haasteen nojalla, jatkaneet sellaista kannetta että koska Kaarle Aukusti ilman joEwa Kristiina Juhontyttären hallitossa Uuslagalon torppaa, joka sijaitsee Kaarle Halfrid Wanhapaäterin omistaman Wanhapaaterin talon ja Juho Uusipää terille kuuluvan Uusipaaterin talon maalla Lästilän kylässä, ole muutta nut asumaan torppaan, mutta - Ähman277
la ei ollut mitään oikeutta hallita selä Eeva Kristiina Juhontyttären Joulukuun 6 päivänä 1870. tapahtuneen kuoleman jälkeen, Åhman määrättäisiin perheineen ja kaluineen häädön uhalla kohta muuttamaan pois Mustasalon torpasta ja luovuttamaan se Kaarle Walfrid Wanhapaaten ja Juho Uusipaateen vapaasti nautittavaksi kuin myös korvaamaan heidän kuluensa anassa Tästä kuulluna on Kaarle Aukusti Åhman selittänyt olevansa naimisesisja ennenmainitun Juho Simonpojan toisen pojan Matti Juhonpojan tyttären Eeva Kristiina Matintyttären kanssa, minkä vuoksi ja kun Mustusalon torppa oli yllämainitulla välikirjalla Syyskuun 24 päivältä 1836 luovutettu Juho Simonpojalle ja hänen jälkeläesilleen ikuiseksi ajoiksi sen perintöoikeuden vusteneeksi joka Juho Simonpojalla oli puoleen Suaterin talon, sekä Matti Juhonpoika, joka ole kuollut Kesäkuun 9 päivänä 1890, oli perinyt torpan uljensä Juho Juhonpojan jälkeen, Kaarle lukusti Åhman on pyytänyt, että kun me oikeudottomana nytjättäisiin, orittäenkin siihen nähden ettei Juho Juhon poika ollut oikeutettu Wilhelmi Juhonpojan kanssa tekemään sitä sovontoa jonka Kihlakunnanoikeus oli vahvasta nut Syyskuun 5 päivänä 1860, koska Juho Juhonpojan kanssaperillisten oikeettä sen kautta oli loukattu Tämän johdosta ovat Kaarle Walfrid Wanhapaateri ja Juho Uusipuoti ri muistuttaneet, ettei Tengemi Simon poika ollut oikeutettu, kuten hän oli tehnyt, kontrahdin kautta Syyskuun 24 päivältä 1831, määräämään Mustasalon torpan hallintooikeudesta kuosekse ajeiksi, koska puoli Taaterin taloa silloin vila oli kruununluontoinen ja siihen aikaan voimassa oleva lainsäädäntä sitä paitei ei myöntänyt vuokravälipuheen te kemestä maasta kuusummuksi aikaa kuin vuokranottajan elinäjäksi tahi nideksikymmeneksi vuodeksi, jota vastan Kaarle Aukusti Åhman taas on valtsänyt, että mainittu kontrakti Syyskuun 24 päivältä 1831 oli hyväksytty puolen 478
Paaterin talon perinnöksiaston jälkeen ja että Juho Simonpojan torpasta suorittama kauppahinta, joka oli käytetty Parterin taloa perinnöksi lunastettuin ra, oli maksettu sillä nimenomaisella ehdolla että kontrahti oli hyväksyttävä perinnöksiaston jälkeen Kihlakunnanoikeus on Lokakuun 28 päivänä 1898 julistamassaan päätöksessä lausunut, että koskee Kaarle Aukusti Åhman ollut venut näyttää itsellään olevan laillista oikeutta asaa ja hallita puheena olevaa Wanha ja Uusipaaterin taloihin kuuluvan Mustasa lon torppaa sentähden ja kun Åhman yllä viitatun Kuvernöörinvirastossa tehdyn lainhuun kautta oli katsuttava tullan on nen Tuomaanpäivää 1897 irtisanotuksi torpasta, velvoitettiin Ähman hän sumsen uhalla perheineen ja kaluineen muuttamaan pois Mustasalon torpasta viimeestään Maaliskuun 14 päivä nä 1899 sekä luovuttamaan torpan huoneineen ja tiluksineen Kaarle Walfrid Wanhapauteren ja Juho Uusipuaterin vapaasti nautettavaksi. Hovioikeus jonka tutkittavaksi Kaarle Aukusti Åhman oleamalla on saat tanut asian, on Joulukuun 20 päivänä 1899 antanut tuomionsa ja, koska kysymyksessä oleva puole Paaterin taloa Syyskuu24 päivänä 1831. kun sen alle kuuluva Mustasalon torppa edellämainitun kontrahden kautta luovutettiin Juho Simon pojalle ja hänen jälkeläisilleen ikuisesti veljeltäväksi ja nautattavaksi, vielä oli kruununluontoinen, eikä Kaarle Aukusti Åhman ollut voinut näyttää, että sama kontrakti sittemmin talon puoleskon tultua perinnöksi ostetuksi olisi hyväksytty, jättänyt asian sen loppupää telmän varaan, johon Kihlakunnanoikeus päätöksessään ole tullut Hovioikeuden tuomioen on Kaarle tukusti Åhman alamaisesti anonut määlosta länne jättämältään perustelmalla, johon Kaarle Walfrid Wanhapaaten ja Juho Uusipauteri ovat vastannest Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän asian ja katsoo ettei Kaarle Aukusti Ähman ole esiintuoneet syytä muut taa Hovioikeuden yllämainittua tuomista, 479
joka siis jää pysyväksi, ja velvoitetaan Kaarle Aukusti Abraman suorittamaan Kaarle Walfrid Wanhapaaberille ja Juho Uusipaaterille yhteisesti heidän täällä asiassa kärsimistänsä kuluista viisikymmentä markkaa. Nätä kaikki asianomaiset alamaisuudessa noudattakootKeisarillisen Majestoden Korhassa Simessö Hänen Suomen Senaallinsa: Henr. Berenius J; Wetel E. Andersin. Emuli Forsman. A; Nummi. Palo Hömen. 480 No 658. Saa 150 - R. s. 1900 Carl Standertskjöb Toukokuun 14 päivänä 1901. Keisarillisen Majastgetin Korkeassa Simessä, Hänen Suomen Senaattinsa tuomionostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa Talollinen Eerikki Antinpoika Simon suuri, Anjalan pitäjän Ummeljoen kylästä, on hakijana sekä Elimäen pitäjän Wilppulan kylässä asuva Maakauppias Kaarle Petter Naukkarinen, sanotusta Unmeljoen kylästä olevan Maakauppiaan Taavetti Roobert Knaappilan ja hänen vaimonsa Maria Antintyttären konkurssiin luovutetun resän toimitsijana, tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Keisarillisessa Suomen Senaatissa ja len Oikeusosastossa, Helsingissä, Toukokuun 14 päivänä 1901. Keisarillinen Senaatti on Itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Elimäen ja Anjalan pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Kaarle Petter Naukkarinen yllämainitusSäsna: H. B. - E. F. - J. E. H. - A. B.- C. A.