Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
taja Juho Keskisen Ylihärmän Vaivaisrahastosta velkakirjaa vastaan mainitulta päivältä saaman, vielä suorittamatta olevan neljänsadan markan suuruisen lainan ynnä sille määrätyn kuuden prosentin koron maksamisesta, velvoitettaisiin sanotulle rahastolle maksamaan mainitut neljäsataa markkaa kuuden prosentin koron kanssa luettuna velkakirjan antopäivästä kuin myös korvaamaan Kaivaishoitohollituksen oikeudenkäyntikulungit Asiasta kuulustettuna, on Kristian Lööpar väittänyt, että Juho Keskinen vuonna 1901. oli luovuttanut omaisuutensa velkojiensa tyydyttämiseksi; ja kun Väivaishoitohallituksen puolesta ei oltu näytetty, että Vaivoisrahaston puheenalaista saatavaa olisi valvottu Juho Keskisen konkursissa eikä samaa saatavaa, vaikkakin tuollainen valvominen olisi asianmukaisessa järjestyksessä tapahtunut, oltu takausmiehiltä uloshaettu yön ja vuoden kuluessa konkurssin päättymisestä, on Kristian Sööpar vastustanut kannetta Kihlakunnanoikeus on 25 päivänä Helmikuuta 1905. julistamassaan päätöksessä, koska Kristian Lööpar oli myöntänyt takaussitoumuksen oikeaksi, velvoittanut Kristian Lööparin, alkuperäistä velkakirjaa vastaan kuitattuna, Ylihärmän kunnan Kaivaisrahastolle maksamaan vaaditut neljäsataa markkaa ynnä kuuden prosentin vuotuisen koron kanssa 1 päivästä Tammikuuta 1899, kunnes täysi maksu tapahtui, ja sen ohessa kuudellakymmenellä markalla palkitsemaan Caivaishoitohallitukselle jutusta oikeutuneet kulungit. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kristian Lööpar oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa 2 päivänä Maaliskuuta 1907 katsonut Kristian Lööparin tosin myöntäneen puheenalaisen takaussitoumuksen oikeaksi; mutta kun Väivaishoitohallitus ei ollut, vastoin Loöparin kieltoa, asianmukaisesti selvittänyt
että kysymyksessä oleva saaminen oli laillisesti valvottu Juho Keskisen konkurssissa, on Hovioikeus, 1 SS:n mukaan 24 päivänä Helmikuuta 1873 annetussa asetuksessa takausmiehen vastuuvelvollisuuden tarkemmasta määräämisestä, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, hyljännyt Vaiväishoitohallituksen jutussa ajaman kanteen. Hovioikeuden tuomioon on Vaivainhoitohallituksen puolesta anottu. muutosta Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska Vaivaishoitohallituksen kysymyksessä oleva saatava, muutoksenhakemukseen liitetyn selvityksen mukaisesti, on laillisesti valvottu Juho Keskisen konkurssissa ja konkurssipesän varoista myöskin maksettavaksi määrätty, sentähden ja kun Kristian Rooparin väitteettä puheenalaisen vaatimuksen vanhentumisesta ei ole tukea laissa, harkitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi, kumoten Hovioikeuden tuomion, vahvistaa Kihlakunnanoikeuden päätöksen asiassa Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti Juhris Nummelin L. Wiuskauden Juhin Nummelin  L. Wiuskauden Fredr. Lundenius. Edvard Sandani. Fredr. Lundenius. Edvard Sandani. Fredr. Lundenius. Edvard Sandani. A. h. Granskom.
No 68. Såg. 94. SS: 2. 1907 Tammikuun 23 päivänä 1908. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa Maakauppiaat Pekka Seppänen, Kerimäen pitäjän Yläkuonan kylästä, ja Heikki Korhonen, sanotun pitäjän Kumpurannan kylästä, ovat hakijoina sekä Kauppias Emil Liljeblad, Savonlinnan kaupungista, vastaajana: Annettu Oikeusosas tossa 23 päivänä Tammikuuta 1908. Keisarillinen Senaatti on itselleen sittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Savonlinnan kaupungin Maastuvanoikeudessa ovat Pekka Seppänen ja Heikki Korhonen lausunut, että Nauppias Liljeblad 11 päivänä Joulukuuta 1903 asianosaisten kesken tehdyssä kontrahdissa oli sitoutunut hänkki maan Pekka Seppäselle ja Heikki Korhoselle neljätuhatta sahatukkia, jotka Liljelladen tuli vedättää Saimaan rannoille ennen Helmikuun loppua vuenSäsnä: H. S. - C. F. - 6. et. - 8.50.
na 1904; mutta koska Kauppias Liljeblad, joka tuota sopimusta tehtäessä oli saanut käsirahana sata markkaa ja sanotussa kontrahdissa sitoutunut siinä tapauksessa, ettei hän täyttäisi hankintavelvollisuuttaan, suorittamaan Pekka Seppäselle ja Heikki Korhoselle vähingon korvauksena markan jokaisesta puuttuvasta tukista, oli jättänyt sitoumuksensa kokonaan täyttämättä, ovat Pekka Seppänen ja Heikki Korhonen vaatinut, että Kauppias Liljeblad velvoitettaisiin maksamaan heille niin hyvin mainitut sata markkaa kuin myös vahingonkorvausta neljätuhatta markkaa eli siis yhteensä neljätuhatta sata markkaa korkoineen sekä sitä paitsi korvaamaan Seppäselle ja Korhoselle heidän oikeudenkäyntikustannuksensaAsiasta kuulustettuna, on Kauppias Liljeblad vastannut, että hän täyttääkseen puheenalaista sitoumustansa oli Tammikuun kuluessa vuonna 1904 vedättänyt riittävän määrän tukkia Sulkavan pitäjässä olevan Kaartilan kylän alle Saimaan rannalle sekä niinikään mainitussa kuussa knitsunut Pekka Seppäsen ja Heikki Korhosen tukkia vastaanottamaan, mittaamaan ja leimaamaan, mutta että tukkia mitattaessa Seppäsen ja Korhosen asiamies ei ollut suostunut noudattamaan kontrahtia tehtäessä asianosaisten kesken ollutta suullista sopimusta, että, jos tukin paksuus oli korkeintaan puoli tuumaa täyden tuumahuvan yli, tuumanosat tukin paksuutta määrättäessä olivat jätettävät bevista pois, jota vastoin puolta tuumaa suuremmat tuumanosat olivat laskettavat seuraavaan täyteen tuumaan, minkä vuoksi tukkien mittaus oli keskeytynyt; ja kun Kauppias Liljeblad siis ei ollut rikkonut kysymyksessä olevaa kontrahtia, on hän vastustanut kannetta. Raastuvanoikeus on 28 päivänä larraskuuta 1904 julistamassaan päätöksessä mainitsemillaan perusteilla velvoittanut Kauppias Liljebladin joka ei ollut toimittanut Pekka Seppäselle ja Heikki Korhoselle puheen9
na 1904; mutta koska Kauppias Liljeblad, joka tuota sopimusta tehtäessä oli saanut käsirahana sata markkaa ja sanotussa kontrahdissa sitoutunut siinä tapauksessa, ettei hän täyttäisi hankintavelvollisuuttaan, suorittamaan Pekka Seppäselle ja Heikki Korhoselle vähingon korvauksena markan jokaises. ta puuttuvasta tukista, oli jättänyt sitoumuksensa kokonaan täyttämättä, ovat Pekka Seppänen ja Heikki Korhonen vaatinut, että Kauppias Liljellad velvoitettaisiin maksamaan heille niinhyvin mainitut sata markkaa kuin myös vahingonkorvausta neljätuhatta markkaa eli siis yhteensä neljätuhatta sata markkaa korkoineen sekä sitä paitsi korvaamaan Seppäselle ja Korhoselle heidän oikeudenkäyntikustannuksensaAsiasta kuulustettuna, on Kauppias Liljeblad vastannut, että hän täyttääkseen puheenalaista sitoumustansa oli Tammikuun kuluessa vuonna 1904 vedättänyt riittävän määrän tukkia Sulkavan pitäjässä olevan Kaartilan kylän alle Saimaan rannalle sekä niinikään mainitussa kuussa knitsunut Pekka Seppäsen ja Heikki Korhosen tukkia vastaanottamaan, mittaamaan ja leimaamaan, mutta että tukkia mitattäessä Seppäsen ja Korhosen asiamies ei ollut suostunut noudattamaan kontrahtia tehtäessä asianosaisten kesken ollutta suullista sopimusta, että jos tukin paksuus oli korkeintaan puoli tuumaa täyden tuumuluvan yli, tuumanosat tukin paksuutta. määrättäessä olivat jätettävät luvusta pois, jota vastoin puolta tuumaa suuremmat tuumanosat olivat laskettavat seuraavaan täyteen tuumaan, minkä vuoksi tukkien mittaus oli keskeytynyt; ja kun Kauppias Siljeblad siis ei ollut rikkonut kysymyksessä olevaa kontrahtia, on hän vastustanut kannetta. Raastuvanoikeus on 28 päivänä Marraskuuta 1904 julistamassaan päätöksessä mainitsemillaan perusteilla velvoittanut Kauppias Siljelladen, joka ei ollut toimittanut Pekka Seppäselle ja Heikki Korhoselle puheen
alaisessa kontrahdissa mainittuja neljäätuhatta tukkipuuta, maksamaan Seppäselle ja Korhoselle vahingon korvauksena yhden markan jokaiselta tukilta eli neljätuhatta markkaa sekä suorittamaan takaisin käsirahana kantumansa sata markkaa eli siis maksamaan Pekka Seppäselle ja Heikki Norhoselle yhteensä neljätuhatta sata markkaa viiden prosentin koron kanssa oikeudenkäynnin alusta 10 päivästä Lokakuuta 1904 lukien sekä sen ohessa sadalla viidelläkymmenellä markalla korvaamaan Seppäselle ja Korhoselle heidän oikeudenkäyntikulunkensa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kauppias Liljeblad oli vetoamalla saallanut jutun, on tuomiossa 27 päivänä Huhtikuuta 1907 antanut lausuntensa asiasta; ja koskeivät Pekka Seppänen ja Heikki Korhonen olleet väittäneet kään, ettei Kauppias Liljeblad olisi toimittanut 11 päivänä Joulukuuta 1903 tehdyssä hankintakontrahdissa mainittua lukua sahatukkia määrätyn ajan kuluessa Saimaan rannoille, sen tähden ja kun oli näytetty, että asianosaisten kesken puheenaolevain tukkien mittauksesta oli tuumaosien laskemiseen nähden suullisesti sovittu niinkuin Kauppias Liljeblad oli asiassa ilmoittanut, mutta että Pekka Sephänen ja Heikki Korhonen tukkia mitattaessa eivät olleet noudattaneet sanotussa sopimuksessa tehtyjä määräyksiä, joten Kauppias Liljebladin asian näin ollen ei voitu katsoa rikkoneen tuota kontrahtia, on Hovioikeus kumonnut Raastuvanoikeuden päätöksen, mikäli Kauppias Liljeblad sen kautta oli velvoitettu maksamaan Pekka Seppäselle ja Heikki Korhoselle vahingonkorvauksena neljätuhatta markkaa sekä korvaamaan Seppäselle ja Korhoselle heidän oikeudenkiyntikustannuksensa sadalla viidelläkymmenellä markalla, jota vastoin sama päätös muuten, eli sikäli kuin Kauppias Siljeblad oli pantu suorittamaan Pekka Seppäselle ja Heikki Korhoselle takaisin heiltä kontrahdin teketilaisuudessa kantamansa sata markkaa, jäi voimaansa 10
Hovioikeuden tuomioon ovat Pekka Seppänen ja Heikki Korhonen anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Kauppias Liljeblad on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, etteivät Pekka Seppänen ja Heikki Korhonen ole esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota muun puolesta, paitsi että Kauppias Liljeblad velvoitetaan puheenalaisista sadasta markasta suorittamaan Seppäselle ja Korhoselle viiden prosentin vuotuinen korko oikeudenkäynnin alusta 10 päivästä Lokakuuta 1904 kunnes täysi maksu toimitetaan, joten oikäistuna Hovioikeuden tuomio siis muilta osilta jää pysyväiseksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: 1. Herr. Svaranall. C. J. Fingren. 1. Herr. Svarman. C. J. Fingren. 1. Herr. Svarman. C. J. Fingren. 1all Kungist wäräkirjander 1all Kungist wäräkirjander 1all Kungist wäräkirjander Tammikuun 25 päivänä 1908. tuomio nostorahalla Waasan Hovioikeudesta tulleessa maapalstan luovuttamista koskovassa jutussa, jossa Raahen kaupungissa asuva Varatuomari Arthur Sagerlöf on hakijana sekä Oulun kaupungissa toimiva osa keyhtiö G. v. C. Bergbom Aktiebolag vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 25 päivänä Tammikuuta 1908. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa Siikajoen, Paavolan ja Rantsilan pitäjäin käråjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on osakeyhtiön Gr C. Bergbom Aktiebolag puolesta lausuttu, että Talollinen Jaakko Nikkilä 30 päivänä Kesäkuuta 1899 oli myynyt Paavolan pitäjän Ruukin kylässä omistamansa Kangas- Rikkilän perintötalon No 4. Talolliselle Sihveri Rikkilälle ja tämän vaimolle Anna Sofia Rikkilälle, mitkä 23 päivänä Syyskuuta 1900 olivat luovuttaneet sen niinsanotulLäsnä: R. A. H. S. C. J. T - C. H - B. K. (O. K. Keisarillisen Suomen Senaatin No 76. Påg 100 R.D. 1907.
le Puukin sahayhtiölle, joka 12 päivänä senjälkeistä Lokakuuta oli siirtanyt omistusoikeutensa mainittuun tilaan nsakeyhtiölle Gr C Bergbom Aktiebolag, sekä että Jaakko Nikkilä 2. päivänä Lokakuuta 1897. tehdyllä kauppakirjalla oli Kangas Rikkilän tilasta eroitettavaksi myynyt rajoihin nähden välikirjassa tarkemmin määritellyn maaalueen, joka sittemmin erinäisten saantion ja siirtojen kautta oli joutunut Varatuomari Lagerlösin haltuun; mutta koska tuota määräalaa ei oltu talosta erilleen ositettu eikä sitä koskevaa luovutuskirjaa jätetty asianomaisen Kihlakunnanoikeuden kiinnityspöytäkirjaan otettavaksi ennenkun yhtiö oli, tietämättä palstakaupasta, jota yhtiö ei jälestäpäinkään ollut hyväksynyt, saanut omistusoikeuden Kangas-Nikkilän tilaan, sentähden ja kun Varatuomari Lagerlöfillä siis ei ollut laillista omistus - tai hallintooikeutta kysymyksessä olevaan palstaan, on yhtiön puolesta vaadittu, että Varatuomari Lagerlöf velvoitettaisiin jättämään. tuo maa-alayhtiön vapaaseen hallintaan. Asiasta kuulustettuna, on Varatuomari Lagerlöf vastannut, että puheenalainen maapalsta jo vuonna 1877 oli laillista tietä eri palstatilaksi eroitettu ja pyykitetty, vaikkei eroittamisasiaa Sihveri Nikkilän valituksen johdosta oltu lopullisesti perille ajettu; ja koska osakeyhtiö G. & C Bergbom Ähtiebolag tahi ainakin sen hallitus ja toimimiehet, ennenkun ostivat Kangas- Rikkilän tilan, olivat tienneet maapalstan kaupasta, on Varatuomari Lagerlöf vastustanut kannetta sekä sen ohessa, vastahaasteen nojalla, vaatinut että osakeyhtiö Grb Bergbom Aktiebolag, jos tuo maapalsta tuomittaisiin sille luovutettavaksi, velvoitettaisiin suorittamaan Varatuomari Lagerlöfille niinhyvin palstan ostohinta kolmetuhatta viisisataa markkaa korkoineen kuin myös tuhat neljäsataa markkaa palstoitus - sekä riitaynnä muiden kustannuksien korvaukseksi 12
Osakeyhtiön. G. C. Bergbom Aktiebolag vastustettua Varatuomari Lagerlöfin vaatimusta, on Kihlakunnanoikeus, jossa myös Jaakko Nikkilää sekä Sihveri ja Anna Sofia Nikkilää on kuulustettu asiasta, 21 päivänä Maaliskuuta 1905 julistamassaan päätöksessä mainitsemillaan perusteilla velvoittanut sekä Varatuomari Lagerlöfin luovuttamaan osakyhtiölle Gr C Bergbom Aktiebolag yllämainitun maapalstan kauppakirjassa 2 päivältä Lokakuuta 1877 tarkemmin määrättyjä rajoja myöten että osakeyhtiön Gmb Bergbom Aktiebolag suorittamaan Varatuomari Lagerlöfille sanotusta maapalstasta kolmetuhatta viisisataa markkaa, kuitenkin ilman korkoa, mutta hyljännyt Varatuomari Lagerlöfin muut vaatimukset Hovioikeus, jonka tutkittavaksi sekä osakeyhtiö G. C. Bergbom Aktiebolag että Varatuomari Lagerlöf olivat vetoamalla saattaneet jutun, on tuomiossa 8 päivänä Toukokuuta 1907 katsonut, ettei Varatuomari Lagerlöf ollut. esiintuonut syytä muuttaa Kihlakunnanoikeuden päätöstä. Mitä sitten tuli osakeyhtiön G. C Bergbom Aktiebolag vetokanteeseen, on Hovioikeus pitänyt selvitettynä, että yhtiö laillisessa järjestyksessä tehdyllä kauppakirjalla oli ostanut Kangas-Nikkilän talon ilman että yhtiö, saadessaan kerrotulla tavalla omakseen tuon tilan, oli sitoutunut noudattamaan edellämainittua 2 päivänä Lokakuuta 1897. laadittua välikirjaa, jolla puheenalainen maa-alue oli myyty tilasta eroitettavaksi, minkä vuoksi ja kun ei äskensanotun välikirjan vakuudeksi oltu haettu kiinnitystä eikä siinä luovutettua maa-alaakaan palstatilaksi laillisessa järjestyksessä eroitettu, Hovioikeus, maatilojen osittamisesta 12 päivänä Kesäkuuta 1895. annetun asetuksen 14 ja 40. SSn nojalla, on velvoittanut Varatuomari Lagerlöfin, jonka hallintaan maa alue erinäisten luovutusten kautta oli joutunut, osakeyhtiön G.r C Bergbom Aktiebolag vapaaseen nautintoon jättä13
mään saman maa-alueen ilman lunastusta tai muuta korvausta. Hovioikeuden tuomioon on Varatuomari Lagerlöf anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon osakeyhtiön G. C. Bergbom Aktiebolag puolesta on säädetyssä järjestyksessä vastattu Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Varatuomasi Lagerlöf ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi minkä ohessa Varatuomari Lagerlöf velvoitetaan maksamaan osakeyhtiölle G. C. Bergbom Aktiebolag, korvaukseksi yhtiöllä täällä asian vuoksi olleista kulungusta, kuusikymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: R. A. Börde. - Adam. hiellmälR. A. Börde. - Adam. hiellmälR. A. Börde. - Adam. hiellmälC. J. Fingren Carl. Stungirtk. Wolaksander. / Oscar Karsten. Såg. 4. R. B. 1907. No 87. Tammikuun 28 päivänä 1908. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, velkomusta koskevassa jutussa, jossa Torppari Juho Juhonpoika Männistö, Kokemäen pitäjän Sonnilan kylästä, on hakijana sekä edesmennoon Talollisen Juho Mäkivakaran leski Amanda Mäkivekara, samasta Sonnilan kylästä, omasta puolestaan ja alaikäisen poikansa Sykö Juhonpoika Mäkivekaran lakimääräisenä holhoojana, tulevasta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 28 päivänä Tammikuuta 1908. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Juho Mäkivekaran perikunnalle toimituttamansa haasteen nojalla on Juho Männistö Kokemäen ja Harjavallan pitäjäin käräj �äkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut, Läsnä: J. N. G. W. - E. P. A. G:
että hän 1. päivänä Tammikuuta 1890 tehdyn vuokravälikirjan nojalla hallitsi Amanda Mäkivakaran ynnä Juho Mäkivekaran muiden oikeudenomistajien yhteisesti omistamaan Mäkivekärän tilaan edelläsä, notussa Sonnilan kylässä kuuluvaa Murron torppaa muun muassa sellaisilla ehdoilla että Juho Manniston tuli vuotuisena verona torpasta suorittaa rahassa 65 markkaa ja tehdä talon ruoassa kaksitoista puovätyötä, mutta kun Juho Mannisto uti sen, minkä hän siten oli ollut velvollinen Juho Mäkivekäran perikunnalle torpanverona suorittamaan, oli tehnyt Mäkivekärän taloon vuonen 1893, 1894, 1895, 1896, 1897. 1898, 1899. 900, 1901 ja 1902 kuluessa yhteensä yhdeksänsataa viisikymmentäkuusi päivätyötä, joista Juho Mannistö ei ollut saaneet mitään korvausta, on Juho kännistä anonut että Amanda Mäkivakara, sekä omasta puolestaan elta Tykö Juhonpojan holhoojana, velvoitettaisiin yhteisesti Juho Mäkivekaran muitten oikeudenomistajien kanssa Juho Mannistolle suorittamaan korvausta sanotuista ylipäivätoista lassiin mukaan yhteensä tuhat yhdeksän kymmentäviisi markkaa kuin myös korvaamaan Juho Mannistolle hanen oikeudenkäyntikulunkinsa. Asiasta kuulustettuna, on Amanda Mäkivekärä vastustanut kannet, ta sekä sen ohessa, ilmoittaen miehensä Juho Mäkivekäran 22 päivänä Kesäkuuta 1891. tapahtuneen kuoleman jälkeen hallinnoonsa Mäkivekaran tilaa 6 päivään Kesäkuuta 1900 eli yli kahdeksan vuotta, Juho Manmistölle toimituttamansa eri haasteen nojalla anonut että, koskei ja ho Männistö ollut vastasanotuilta kahdeksalta vuodelta Amanda Mäkivekaralle suorittanut kysymyksessä olevasta torpasta maksettavaa veroa, Juho Männistö velvoitettaisiin Aman da Mäkivekaralle suorittamaan tuovero Sittenkuin Juho Mannisto puolestaan oli vastustanut Amanda 15
Mäkivekaran kannetta on Kihlakunnanoikeus 4 päivänä Helmikuuta 1904 julistamassaan päätöksessä katsonut toteensaatetuksi, että Juho Männistö ilmoittaminaan aikoina oli ollut Mäkivekäran talossa työssä, josta Juho Männistölle vaatimuksensa mukaisesti oli palkkana tuleva yhteenja tuhat yhdeksänkymmentäviisi markkaa, sekä senvuoksi ja kun Juho Männisto ei ollut voinut näyttää suoriltaneensa Mäkivekärän taloon maksiltavanaan olleen veronsa Amanda Mäsive kärän vaatimitta kahdeksatta Tuodelta, velvoittanut Amanda Mäkivikaran, yhteisesti Juho Mäkivakaran vainajan muiden oikeudenomistajien kanssa, sittenkun Juho Mannistolle tulevasta yllämainitusta palkkamäärästä tuhannesta yhdeksästäkymmenestäviidestä markasta oli vähennetty kahdeksan vuoden maksamaton raha ja työpäivävero, yhteensä kuusisataa neljäkymmentä markkaa, Juho Mannis tölle asianmukaista kuittua vastaan heti suorittamaan jäännöksen neljäsä taa viisikymmentäviisi markkaa sekä viidelläkymmenellä markalla korvaamaan Juho Männistölle hänen asiassa kärsimänsä kustannukselHovioikeus, jonka tutkittavaksi Amanda Mäkivekärä vetoamalla oli saattanut jutun, on tuomiossa 13 päivältä Joulukuuta 1906, koskei Juho Mannisti vastoin Amanda Mäkivekärän kieltoa ollut saattanut näyttää, paljonko ylipäivätoitä Mannisto olisi tehnyt kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen tässä kohden, hyljännyt Juho Männistön asiassa ajaman kanteen, mikä li se oli Hovioikeuden tutkinnon alaisena, sekä vapauttanut Amanda Mäkivikäran omasta ja Tykö Juhonpojan puolesta kaikesta maksuvelvollisuudesta niin pääasiään kuin Mannistolle tuomittai hin oikeudenkäynti kulunkeihin nähden. Näin muutettuna oli sen lakunnanoikeuden päätös muuten eli mikäli Juho Männistä, joka siihen oli tyytynyt, sen kautta oli velvoitettu Amanda Mäkivekarolle maksamaan kuusisataa neljäkymmentä markkaa 16
jääpä voimaan; ja tuli Juho Mannistön siis Amanda Mäkivekaralle suorittaa vastasanottu summa. Hovioikeuden tuomioon on Juho Männistö anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska erinäiset asiessa kuulustetut todistajat ovat yhtä pitävästi todistaneet, että Juho Mannistö on ilmoitettuina vuosina ainakin parhaimpina työaikoina ollut joksenkin yhtämittäisessä työssä Makivekaran talossa, ja näytöstä siten on olemassa siitä, että Juho Mannisto puheena olevina vuosina on Mäkivikaran taloon tehnyt ylipäivätöitä ainakin sen verran, että niiden rahaan vo vastaa niitä kuuttasataa neljääkymmentä markkaa, jotka Kihlakunnanoikeus edellä kerrotussa suhteessa on kuitannut Amanda Mäkivakarelle torhänverona tulevaa yhtä suusta maarää vastaan, senvuoksi ja kun ei ole näytetty, että Juho Männistää olisi muullä tavoin hyvitetty moista päivätoista, harkitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi, kumoten Hovioikeuden tuomion siinä kohdin, vahvistaa sen loppupuätelmän, johon Kihlakunnanoikeus tässä osassa asiata on johtunut, mutta muuten, eli mikäli Juho Männistön Amanda Mäkivekaraa ja Tykö Juhonpoikaa vastaan yli mainittujen kuudensadan neljänkymmenen markan tekemä korvausvaatimus on toteennäyttämältömänä hyljätty samaten kuin myös oikeuden käyntikulunkien suhteen, jää Hovioikeuden tuomio voimaan. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: Julins Nummalmi Julris Nummelm.  Wusman 21 Edvard Sandeni A. W. Granström Edvard Sandeni A. W. Granström Widvard Sandeni A. H. Granström. Asian Schauman 17
Helmikuun 1. päivänä 1908. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa häätämistä koskevassa jutussa, jossa Pietarin kaupungissa asuvat Eversti Petter Dmitrieff ja hänen vaimonsa Batalia "Omitrieff ovat hakijoina sekä Puutavarakauppias Eemil Taananen, Kivennavan pitäjän Joutselän kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 1 päivänä Helmikuuta 1908. Keisarillinen Senaatti on itsellen sä esittelyttänyt asiaan kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Wiipurin läänin Kuvernöörille 28 päivänä. Toukokuuta 1902 antamassaan kirjoituksessa oli Natalia Dmitrieff, ollessaan kuolleen ensimäisen miehensä Asemanäällikko Maximilian Alberten leskenä, vaatinut että, koska Eemil Taananen, joka 8 päivänä Heinäkuuta 1898 tehdyn ja Läsnä: R. A. B. - C. J. T. - 6. t. - N. R. O. K. SS: 107. Pag. 105. R. D. 1907.
Kuvernöörin 2 päivänä Joulukuuta 1899 hyväksymän vuokravälikirjan nojalla viidensadan ruplan vuotuista, puolivuosittain 8 päivänä Tammikuuta ja 8 päivänä Heinäkuuta maksettavaa vuokraa vastaan viljeli Natalia Dmitriettiin silloin hallitsemaa lampuotitaloa No 5 Joutselän kylässä, oli laiminlyönyt suorittaa 8 päivänä Tammikuuta 1902 maksettavaksi joutunan puolen vuoden vuokran kaksisataa viisikymmentä ruplaa, Eemil Päänanen velvoitettaisiin niinhyvin suorittamaan Natalia Dmitriefsille äskensanettu rahamäärä korkoineen kuin myös, koska Eemil Taananen tuon laiminlyömisensä vuoksi, välikirjassa olevan määräyksen mukaan oli menettänyt vuokraoikeutensa, jättämään talo Natalia Dmtruffin vapaasti käytettäväksi. Sittenkun Kuvernööri siihen nähden, ettei Eemil Paananen ollut saanut poismuuttokäskyä, oli hyljännyt Natalia Dmitriéffin häätgänömuksen sekä siirtänyt asian muilta osilta riitaisena Oikeuteen, on Natalia Dmitrieff Kivinnavan pitäjän käräjäkunnan Kihlakunnanoikeuden 1903 vuoden talvikäräjissä vaatinut että, koska Emil Paananen oli laiminlyönyt suorittaa niinhyvin 8 päivänä Tammikuuta 1902 kuin myös 8 päivänä senjälkeistä Heinäkuuta ja 8 päivänä Tammikuuta 1903 maksettavaksi joutuneen vuokran, Paananen velvoitettaisiin suorittamaan Aatalia "Omitrieffille seitsemänsataa viisikymmentä ruplaa korkoineen sekä, tultuaan 13 päivänä Kesäkuuta 1902 irtisanotuksi, heti luopumaan puhana olevasta talosta, jonka Natalia Omitrieff sillä välin oli perinnöksi ostanut, minkä ohessa Katalia Dmitrieff on anonut oikeudenkäyntikulujen korvausta. Asiasta kuulustettuna, on Eemil Paananen väittänyt, että Natalia Omitrieff yllämainitun kontrahdin teen jälkeen oli suostunut rähentämään vuokramaksun kahteensataan viiteenkymmeneen ruplaan vuodelta kym19