Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
att skifte af förson skulle försiggått och att därvid viss andel i forsen skulle utbrutits åt egaren till Anders Gustaf Östs hemmansdel, har Anders Gustaf Östs talan jämväl i denna del, sådan densamma utforts, förkastats Uti Hofrättens dom har Anders Gustaf Öst anhållit om ändring. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Anders Gustaf Öst icke hafva anfört skäl till ändring af Hofrattens dom, vid hvilken förty kommer att bero. Ort alle, som vederbör till efterrättelse länder Kejserliga Senaten för Finland: Walter Andersin. Johannes Pesonens K. R. Helanen. K. Auer. K. R. Helanen. K. Auer. F. 6. tilius. Kesäkuun 9 päivänä 1915. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisasta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, lahjakirjan mitättömäksi julista mista koskevassa jutussa, jossa Taipalsaaren pitäjän Niemisen kylästä olleen Talollisen Gabriel Kursaa - vainajan konkurssiin luovutetun pesän toinitsijamies Kaupunginkamreeri Aukusti Juhani Edvard GestrinLappeenrannan kaupungista, on hakijana ja samassa Niemisen kylässä asuva Talollisenleski IdaMaria Kurkaa, alaikäisten tyttäriensä Rauha Ire Maria ja Laina Adolfiina Kuraan holhoojana, tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 9 päivänä Kesäkuuta 1915. Keisarillinen Senaatti on itselleen sittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: Lemin ja Taipalsaaren pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Läsnä: T.S. - A. L. A. R. S. K. No 1026. Pag. 158. R. D. 1914.
Kaupunginkamreeri Gestrin vaatinut, että 20 päiväksi Tammikuuta 1908 pälvätty lahjakirja, jolla Gabriel Karkaa - vainaja muka olisi lahjoittanut yllämainituille Rauha Irene Maria ja Laina Adolfiina Karkaalle 97/216 osaa perintötaloa No 1. i dellämainitussa Niemisen kylässä, kolme mökkiä " Sirkka" nimisen höyryvenheen sekä kaiken muun Gabriel Kuraalle kuutuneen irtaimiston, paitsi pianiinoa ja Tattarinmäen tilalla sanotussa Niemisen kylässä olevaa uutta ja vanhaa asuin. rakennusta, kun se oli vasta Gabriel Korkaan kuoleman jälkeen tekaistu eikä niinmuodoin tämän tekemä, julistettaisiin mitällömäksi sekä Ida Maria Kurkaa velvoitettaisiin, kerrotussa toimessaan, konkurssipesän hallintaan luovuttamaan mainittu talonosa samoinkuin kaikki mainittujen alaikäisten hallussa kerrotun lahjakirjan perusteella vielä oleva irtain omaisuus; minkä ohessa Kaupunginkamreeri Gestrin on anonut korvausta oikeudenkäyntikuluistaan. Ida Maria Kuraan vastusteltua kannetta, on Kihlakunnanoikeus 16 päivä nä Syyskuuta 1912 julistamassaan päätöksä katsonut selville käyneen, että puheeksitullut Gabriel Kuraan nimiin tehty lahjakirja ei ollut Gabriel Kuraan tekemä, minkä vuoksi Kihlakunnanoikeus on julistanut sanotun lahjakirjan mitättömäksi sekä velvoittanut Ida Maria Kurkaan mainittujen lastensa holhooja na Gabriel Kuraan konkurssipesälle luoriittamaan sanotun talonosuuden ynnä kaiken sen irtaimen omaisuuden, jonka mainitut alaikäiset kysymyksessä olevan lahjakijan nojalla olivat saaneet huostaansa, mikäli se vielä oli heidän hallussaan, jota paitsi Ida Maria Kursaan sanotussa toimessaan tuli kuudellasadalla markalla korvata Kaupunginkamreeri Gestrinin oikeudenkäyntikulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Ida Maria Kuraa, kerrotussa toimessaan, oli vetoamalla saattanut jutun, on 22 päivänä Kesäkuuta 1914 antanut siihen tuomi on; ja kun kysymyksenalaiseen lahja kirjaan vieraiksimiekii merkityt henki löt olivat Kihlakunnanoikeudessa yhtäpitävästi todistaneet sen oikeaksi, eikä 734
Kaupunginkamreeri Gestrin tätä vastaan ollut voinut luotettavasti näyttää räitettään, että lahjakirja olisi vasta Gabriel Kurkaan kuoleman jälkeen tekaistu, on Hovioikeus, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, hyljännyt Kaupunginkamreeri Gestrinin asiassa ajaman kanteen. Hovioikeuden tuomioon on Kaupungin kamreeri Gestrin anonut muutosta Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja harkitsee oikeaksi, kumolen Hovioikeuden tuomion, jättää asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan. Tätä kaikki asianomaiset noudat takoot. Keisarillinen Suomen Senaatti. teris Saankoski. Alfred Luuksiala. A. V. Ollmvaara Samuli Koski. A. V. Kullenvaara Samuels Koski. N. 6. klander. Kesäkuun 10 päivänä 1915. Keisarillisen Suomen Senaatin luomionestorahalla Keisarillisesta Kaasan Hovioikeudesta tullassa, täkaisinvoittaa keskevassa jutussa, jos sa Talolliset. Pekka, Hoikka, Pokka Ylikunnari ja Heikki Ylipulli, Rovaniemen pitäjän Korkalan kylästä, sekä Rätti Edvard Rapakko sanotun pitäjan. Samman kylästä, yhtäsesti ovat hakijoina sekä Suomen Metsähallitus vastaajana: Annettu Oikeusosaston sa 10 päivänä. Kesäkuuta 1915. Keisarillinen Senaatti on itsellen ja esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikä ti nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot; Sittenkun Rovaniemen pitäjässä asunut Kauppias Juho. tappo. Hoikka oli 30 päivänä syyskuuta 1907 valkion tukkipuiden huutokaunassa tehnyt korkeimmat tarjoukset. Rova niemen hoitoalueen valtionmailta leimatus ta 11 273 tukkipuusta ja Pekka. Hoikka ynnä hänen edellämainitut asiakumppaninsa sitten 28 päivänä seurannutta Lokakuuta päivätyssä takaussitoumuksessa olivat men neet omasta ja toistensa puolesta omavel735 Sivu 192. R. D. 1911. No 1042.
kaiseen takaukseen kauppahinnan suorittamisesta ynnä muiden kauppaehtojen täyttämisestä. oli Kauppias. Koikka kuollut ja hänen pesän sä 15 päivänä Huhtikuuta 1908 luovutettu konkurssiin, jossa Metsähallitus oli valvonut kysymyksessä olevien puiden vielä maksamattoman kauppahinnan 40727 markkaa 3 penniä sekä 530 markkaa 75 penniä latvain kärsimis- ja 668 markkaa hakkuun valvontakustannuksia oli yhteensä 41945 markkaa 75 penniä kuuden prosen lin vuotuisine korkoineen 31 päivästä Heinäkuuta 1908. Tämän jälkeen oli Oulun läänin Kuvernööri, Metsähallituksen hakemuksesta, 6 päivänä. Marraskuuta 1908 annetulla päätöksellä velvoittanut Pekka. Hoikan Pekkä Ylikunnarin Heikki Ylipullin ja Matti Edvard kapakon, yhteisesti tahi kellä heistä varoja oli, kerrotun takaussitoumuksen mukaan Suomen valtiolle maksamaan äskenmainitun rahämäärän neljäkymmentäyksituhatta yhdeksansataa neljäkymmentäviisi markkaa seitsemänkymmentäkahdeksan penniä kuuden mosentin vuotuisine korkoineen 31 päivästä Heinäkuuta 1905 täyden maksuu tapahturnsseen, mutta samassa jättänyt heille oikeuden haasteen nojalla hakea asianomaisessa tuomioistuimessa takaisinvoittoa kuudessa kuukaudessa senjälkeen kuin päätös oli saanut lain voiman taikka, jos siitä valitettiin, yhtä pitkässä ajassa siitä kuin valituksesta oli annettu päätös; minkä päåtöksen Keisarillinen Waasan. Hovioikeus päätöksellä 30 päivältä. Huhtikuuta 1909 oli jättänyt voimaan. Tällä väten olivat Pekka Hoikka Pekkä Ylikunaa ri ja Heikki Ylipulli. Rovaniemen pitäjän käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa, johon heolivat haastattaneet Kauppias Koikka-räinajan konkurssipesän toimitsijamiehet Saratuomari. Ali Tornbergin ja Pankinkonttorin hoitaja. Aksel. Heikinheimen, vaatineet että koska Kauppias. Hoikka oli kuollut ennen kuin omistusoikeus puheenaoleviin puihin oli hänelle siirtynyt, eikä konkurssipesä asian tällä kannalla ollen 9 päivänä Marraskuuta 1868 annetun Keisarillisen Ronkius sisäännön 49:3: mukaan ollut olut oikeutettu puita vastaanottamaan muilla ehdoilla kuin täyttä maksua vastaan, mutta konkuessipesä siitä huolimatta oli 21 päivänä Huhtikuuta 1908 ottanut puut vastaan ja myynyt ne, valtiolle kauppahintaa suorittamatta, ja tästä oli ollut seurauksena, että valtio ole ha36
kenut takausmiehiltä tuon hinnan, Kauppias Hoikka-vainajan konkussipesä velvoitettaisiin joko Suomen valtiolle tahi, jos Pekka Heikka ja hänen takauskumppaninsa maksun tapahtuessa jo olivat valtion saatavan maksaneet, heille suorittamaan puiden hinta ynnä latvain karsimis- ja hakkuunvalvontakorvaukset yhteensä 495 markkaa 75 penniä korkoineen; mutta oli Kihlakunnanoikeus 16 päivänä Syyskuuta 1908 julistamallaan päätöksellä kuuteen hyljännyt ja Keisarillinen Korvoikeus tuomiolla 30 päivältä Joulukuuta 1909 jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan Haastatettuaan. Metsähallituksen yllämainittuun Kihlakunnanoikeuteen, ovat Pekka Hoikka ja hänen mainitut asiakumppanin ra siellä lausuneet että koska kysymyksenalaiset puut vasta konkurssin alettua olivat Kauppias Hoikka-vainajan pesään tulleet ja niiden hinta näin ollen olisi ollut menevä konkurssipes astä etuoikeudella, jota Metsähälli tus valvonnassaan kuitenkin oli laiminlye nyt anoa, eikä Metsähallitus myöskään ollut yhtynyt Pekka Hoikan, Pekkä Ylikunnarin ja Heikki Ylipullin Kauppias. Hoikka-vainajan konkurssipesää vastaan ajamaan ylläkerrottuun kanteesan metsänkauppahin nan maksamisesta, Metsähallitus oli minettanyt puhevaltansa takausmiehiä vastaan; ja ovat Pekka Hoikka ja hänen asiakumppanin sa sen vuoksi anoneet, että Kihlakunnanoikeus vapauttaisi heidät suorittamasta valtiolle ennenmainitun lainhakutieta heidän maksettavakseen määrätyn summan Kanteen johdosta on Metsähallituksen puolesta huomautettu, että puut oli myyty. Kauppias Hoikalle ja siis kuuluneet hänen konkurssipesälteen sekä ettei konkurssin alkamisen jälkeen tapahtunulta puitten lukemista voitu pitää minään sellaisena toimena, jonka kautta omistusoikeus puihin olisi luovutettu, tuollai nen lukeminen kun ei tarkoittanut muuta kuin larkastamista ettei liimaamattomia puita eltu hakattu ja vedetty, jonka tähden, ja koska Metsähallituksen puhevalta takausmiehiä vastaan toimitetun valvonnan perusteella oli laillisesti säilytetty Metsi hallitus on vaalinut kannetta perusteettomana hyljättä väksi. Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin myös olivat anoneet korvausta oikeudenkäyntikuluistaan on 737
21 päivänä Helmikuuta 1910 julistamassaan päätöksessä mainitsemillaan perustoilla katsonut Wetsähallituksen menettäneen kaiken puhevaltansa Pekka Hoikkaa ja hänen asiakumppaneitaan vastaan sekä senvuoksi vapauttanut heidät vattiolle suorittamasta kysymyksenä laisten puiden hintaa ja velvoittanut. Metsä hallituksen neljälläsadalla viidelläkymmenellä markalla korvaamaan Pekka Koikan ja hänen asiakumppaniensa oikeudenkäyn tikulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Metsoihallitus oli vetoteitse saattanut jutun on 25 päivänä Huhtikuuta 1911 antamassaan tuomiossa katsonut selville käyneen, että Kauppias Hoikka 30 päivänä Syyskuuta 1907 toimitetussa huutokaupassa oli ostanut puheenaa levat puut ehdolla muun muassa että puiden hakkaus ja ulosotto oli loppuun saatettava ennen 1 päivää Huhtikuuta 1905 sekä niiden hinta ynnä korvaus latvain karsimisesta ja hakkuun valvomisesta suoritettava ennen 1 päivää seurannutta Elokuuta ja etta, jos ostaja jätti ostamansa puut viemättä metsästä, hänen lai hanen takausmiesten ra kuitenkin tuli suorittaa puiden hinta; että Pekka Heikka, Pekko Ylikunnari, Heikki Ylipulli ja. Matti Edvard Rapakko olivat omasta ja toistensa puolesta menneet omavelkaisuuta kaukseen kauppaehtojen täyttämisestä, että Kaupnias Hoikka oli hakkauttanut ja lauttausvasien annoille vedättänyt puut, mutta sittemmin kuolsut ennenkuin puut oli ehditty vallion puolesta hänelle ulosantaa; sekä että puut, sittenkuin. Kaupnias Hoikan perilliset olivat luovuttanut hanen omaisuutensa konkurssiin oli Metsähällituksen määräyksen muikaan jätetty Kauppias Hoikan konkurssipasälle ja niiden hinta ynnä latvain karsimis- ja hakkuunvalvontakustannukset valvottu konkurssissa; ja koska se seikka, että puut oli luovutettu Kauppias. Hoikan konkurssipesälle, vaikkii konkussipesä ollut sitoutunut maksamaan niistä täyttä hintaa, ei vapauttanut Pekka Hoikkaa ja hänen asiakumppaniansa täyttämästä takaussi toumustaan, etenkin kun Pekka, Heikka ja hänen asiakumppaninsa eivät ollut väit täneetkään että he ennen puiden luovutta mista konkurssipesälle olisivat tarjoutu neet vastaanottamaan puut siinä tapauksessa ellei konkurssipesä tahtoisi sitä tehdä maksamalla täyden hinnan, ja Metsähälli738
tus, jos olisi kieltäytynyt jättämästä puut konkurs sipesälle, olisi kadottanut oikeutensa vaatia niistä maksua, on Hovioikeus, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, hyljännyt Pekka. Hoikan ja hänen asiakumppaniensa jutussa ajaman kanteen. "Härvikuuden tuomioon ovat Pekka. Heikka ja hänen asiakumppaninsa anonut nevutosta perustelmalla, johon Suomen Metsähällituksen puolesta on vastattu. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, etteivät Pekka Hoikka ja hänen asiakumppaninsa ole esittäneet syytä nuuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakvol"Keisarillinen Suomen Senaatti: Walter Andersin. Johannes Pesonen. Walter Andersin. Johannes Pesonen. K. R. Helanen R. Auer K. R. Helanen R. Auer Valterosarviainen Kesäkuun 11. päivänä 1915. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa, vahingorkonausta koskevassa jutussa, jossa Tervakoski Aktiebolag -niminen osakeyhtiö. Janakkalan pitäjästä, on hakijana sekä Työmiekereleski Johan na Lundahl, sanotun pitäjän Vähikkälän kylästä. tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 11. päivänä Kesäkuuta 1915. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, miekäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: Hausjärven, Janakkalan ja Vanajan pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Johanna Lundahl lausunut, että hänen miehensä Työmies Otto Wilhelm Lundahl, särkiessään 22. päivänä Joulukuuta 1906. vuudilla kiviä Tervakoski Ahtiebo lagin kivilochirralla Janakkalan pitäjän Tervahosken kylässä, oli tapatuomaisesti kuollut, jättäen oikeudenomistajikseen Johan na Lundahlin ja heidän edellisen Marraskuun 23. päivänä syntyneen poikansa Läsnä: V. A. J. F. R. B. - K. A: (K. I. P. SS: 1041. Pag. 334. R. D. 1911.
Maumo Wilhelm Lundaklin. Korka mainitun kiviloukionon työntekijöitä ei oltu vakuutettu tapahurman varalta, on Johanna Lundahl vaatinut Tervakoski Aktiebolagia velvoitettavaksi toimittamaan hänelle ja hänen sanotulle alaikäiselle lapselleen lain säätämällä tavalla sellainen vuotuineen elinbroko Johanna Lundahlin leskenä ossajaksi ja Mauno Wilhelm Lundahlin viidenteentoista ikävuoteen asti, joka vastasi yhteensä kolmeakymmentä prosenttia Otto Wilhelm Lundahlin viimeisen työvuoden ansiosta seitsemästäsadasta kahdestakymmenestä markasta, eli siis kaksisataa kuusitoista markkaa vuodessa; minkä ohessa Johanna Lundahl on anonut korvausta oikeudenkäyntikulungeistaan. Kanteesta kuultuna on Tervakoski Aktiebolag väittänyt, että Tervakosken ky lässä asuva Muurari August Soila oli ottanut urakalla kuutiometrikaupalla särkeäksensä yhtiölle kiviäyhtiön maala ja työkaluilla sekä maksanut työmiestensä palkat, minkä tähden yhtiö on katsonut, että August Soila oli sen työn antaja, jossa Otto Wilhelm Lundahl oli joutunut tapaturman uhriksi, ja että siis yhtiö oli vapautettava enemmäistä vastineesta. Kihlakunnanoikeus, jossa August Soisaakin on kuultu, on vastakerrotusta räitteestä 24. päivänä Maaliskuuta 1908. lausunut, että 5. päivänä Joulukuuta 1895. annetun, työnantajan vastuumalaisuutta työntekijää kohtaavasta ruumiin vammasta koskevan lain 3. SS:n 1. moment tin mukaan työnvantajana oli pidettävä se, jonka hyväksi työ tehtiin; minkä vuoksi ja koska Tervakoski Ahtiebolag oli myöntänyt, että kysymyksessä oleva kivienpöraustyö oli toimitettu yhtiön maaalueella, aineilla ja työkaluilla sekä että yhtiö oli tästä työstä maksanut palkan kuutsometrin jälkeen August Salalle, jolla työ oli ollut urahalla tehtä vänä, joten työ oli tullut yhtiön hyväksi, eikä kerrotunelautuinen kivien louhimistyö kuulunut sellaisten töiden joukkoon, joiden tekeminen sanotun SS: 2. momentin mukaan voitiin luovut taa toiselle henkilölle siten, että tämä oli katsottava työnäntäjäksi, Kihlakun740
nanoikeus on katsonut, että Tervakoski Aktiebolag oli pidettävä työnantajana esittäolevassa tapauksessa, ja sen takia velvoittanut yhtiön ryhtymään pääasialliseen vastuuseen. Kanteessen vastatessaan on Tervakoski Aktiebolag väittänyt, ettei edellämainittu laki koskenut sellaista työnantajan omaksi kotitarpeekseen toimitta maa kivien poraustyötä kuin puheenalaista, jota ei tehdasmäisesti harjoitettu, ja ettei Johanna Lundahl siis ollut oikeutettu saamaan korvausta miehensä kuoleman johdosta sanotun lain perustodla. Näin ollen ja kun sitä päitsi Otto Wilhelm Lundahl oli itse törkeän huolinattornuuden kautta saanut aikaan kuslemansa, Tervakoski Aktiebolag on, kieltäen Otto Wilhelm Lundahlin vuotuisen tyvänason olleen viittäsataa markkaa korkeamman, pyytänyt kannetta hyljättäväksi. Kihlakunnanoikeus on 29. päivänä Lokakuuta 1908. julistamassaan päätöksessä katsonut näytetyksi, että Otto Wilhelm Lundahl, ollessaan Tervakoski Aktiebolagin teettämässä kivenlouhostyös sä, oli 22. päivänä Joulukuuta 1906. tapaturman kautta menettänyt henekensä; minkä tähden ja kun puheenaoleva kivilouhirvo oli sellainen yvitys, että Terva koski Aktiebolagin olisi tullut turvata siinä työskennelleet työntekirjat tapatun man varalta yllämainitussa laissa sääotetyllä tavalla, mutta yhtiö oli sellaisen velvollisuutensa laiminlyönyt, Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Tervo koski Aktiebolagin toimittamaan senkaltaisen elinkoron Johanna ja Mauno Wilhelm Lundahlille kuin sanottu lakmääräsi eli siis suorittamaan edelliselle hänen koko leskenä olonsa aikana kaksikymmentä prosenttia ja Mano Wilhelm Lundahlille, kunnes hän och täyttänyt viisitoista vuotta, kymmenen prosenttia Otto Vilhelm Lundahlin seitsemäksisadaksi kahdeksikymmeneksi markaksi lasketusta työeasioista hänen viineiseltä työvuodeltaan eli siis vuosittain heille maksamaan yhteensä kaksisataa kuusitoista markkaa; minkä ohessa Kihlakunnanoikeus on määrännyt Terva 741
koski Aktiebolagin kahdellasadalla markalla korvaamaan Johanna Lundahlin oikeuden käyntikulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Tervakoski Aktiebolag oli vetoamalla saattanut jutun, on 20. päivänä Lokakuuta 1911. antamallaan tuomiolla, vahvistaen edeltä kerrotun väitepäätöksen, jättänyt jutun, mikäli siitä nyt on kysymys, Kihlakunnanoikeuden lopullisen päätöksen varaan Hovioikeuden tuomioon on Terva koski Aktiebolag anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Tervahoski Aktiebolag ole esittänyt syytä muut taa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Waler Andersin. K. R. Helanen Johannes Pesonen. K. Auer. Valtero Parviainen. Kesäkuun 11 päivänä 1915 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tullassa korvausta koskevassa jutussa, jossa Tirkata onvuokraaja Frans Markkala Näkkilän pitäjään kuuluvältä osuudelta Lattomerin takamaata, on hakijana sekä Ulvilan pitäjän Suosmuren kylässä asuva Talollisenpoika Kaarle Holgeri vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 11 päivänä Kesäkuuta 1915. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä saanut seuraavat tiedot: Ulvilan ja Takkilan pitäjäin sekä Porin maaseurakunnan käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Kaarle Holgeri lausunut, että hän oli 22 päivänä Helmikuuta 1908 laaditulla kauppakirjalla ostanut Frans Markkulalta vuokraoikeuden tämän hallitsemaan sanotulla Nakkilan pitäjän osuudella Lattomerin takamaata sijaitLäsnä: V. t. J. P. R. H. K.t. No 1046. Sivu 311. R.S. 1911.
sevaan Markkulan sotilasvirkataloon 1600 markan kauppahinnalla sekä suorittanut kaupantekotilaiseen dessa Markkulalle käsirahaksi 100 markkaa ja että asianosaiset oli vat samalla sopineet, että se heistä, joka purkaisi kaupan, maksaisi toiselle 1000 markkaa kaupanrikkojaisiksi. Mutta kun Frans Markkula, joka sittemmin oli purkanut puheenalaisen kaupan, antaen takaisin Holgerille käsirahanei ollut suosiolla suostunut maksamaan sanottua kaupansikkojaissummaa Kaarle Holgerille, on tamä vaatinut Frans Markkulaa velvoitettavaksi hänelle suorittamaan mainitun rahamäärän 100 markkaa korkoineen sekä korvaa maan Helgerin oikeudenkäyntikulut Frans Markkulan vastustettua kannetta, on Kihlakunnanoikeus 9 päivänä Syyskuuta 1909 julistamassaan päätöksessä katsonut selville käyneen, että Kaarle Holgeri ja Kans Markkula tehdessään kauppaa puheenalaisen Markkulan sotilasvirkatalon hallintaoikeuden luovuttamisesta olivat 22 päivänä Helmikuuta 1908 suostunut että sen, joka purkaisi sanotun kaupan, tulisi vastapuolellien maksaa kaupanrikkojaisia tuhat markkaa sekä että Frans Markkula sitten saman Helmikuun 24 päivänä oli kaupan purkanut, minkä tähden Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Frans Markkulan Kaarle Holgerille suorittamaan vaaditut tuhat markkaa viiden prosentin vuotuisine korkoineen oikeudenkäynnin alusta 18 päivästä Helmikuuta 1909 täyden maksun tapahtumiseen sekä sadalla neljälläkymmenellä markalla korvaamaan Kaarle Helge rin oikeudenkäyntikustannukset. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Frans Markkula vetoamalla oli saattanut jutun on 2 päivänä Syyskuuta 1911 antamallaan tuomiolla vahvistanut Kihlakun143
nanoikeuden päätöksen sekä velvoittanut Frans Markkulan suorittamaan Kaarle Holgerille maksut kuusitoista markkaa kahdeksankymmentä penniä hänen kappalees taan Hovioikeuden tuomiota. Hovioikeuden tuomioon on Frans Markkula hakenut muutosta perustelmalla, johon Kaarle Helgeri on vastannut Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jatun ja patsoo jääneen laotettavasti selvittämättä että asianosaisten kesken olisi tehty sitova välipuhe siitä, että se heistä, joka purkaisi kysymyksessä olevan kaupan, maksaisi toiselle tuhatmarkkaa kaupanrikkojaisia, minkä vuoksi Keisarillinen Senaatti harkitsee oikeaksi, kumoten Hovioikeuden tuomion ja Kihlakunnanoikeuden päätöksen, kyljätä Kaarle Kolgerin jutussa ajaman kanteen. Tätä kaikki asianomaiset noudattaValtero. Järviäinen koot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Walter Andersson. Johannes Pesonen Walter Andersson. Johannes Pesonen K. R. Helanen. K. Auer. K. R. Helanen. K. Auer. K. R. Helanen. K. Auer.
No 1059. Pag. 174 R. D. 1914. Den 14. Juni 1915. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, utan erlagda afgifter, från Kejserlige Åbo Hofrätt inkommet revisionsmål emellan Timmermannen Karl August Karlsson, från Helsingfors stad, sökande, samt Landthushållareänkan Karolina Wilhelmina Andersdotter Mattsson, från Lankulla by i Kimito socken, uteblifven svarande, angående klander af testamen te: Gifven i Justitiedepartementet den 14. Juni 1915. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhämtat följande: Vid Häradsrätten i Kimito sockens tingslag har Karl August Karlsson anfört att, sedan hans faderbroder Landthushållaren Gustaf Adolf Mattsson aflidit den 21. Februari 1911, dennes änka Karolina Wilhelmina Mattsson bevakat ett, enligt uppgift, af makarne Mattsson den 23. Februari 1883. upprättadt inbördes testamente, enligt hvilket den efterlefvande komme att sitta Sfde: F. S. A. R. B.S. K. E. Th.
i orubbadt bo och efter hvarderas död Gustaf Adolf Mattssons broders, Boställsarrendatorn August Mattssons bröstarfvingar att ärfva hela kvarlåtenskapen; men emedan sagda testamente icke tillkommit i laga ordning och Gustaf Adolf Mattsson, som efter sin fader ärft hälften af Östergård skattehemman i Lamkulla by, genom testamentet förfogat öfver i gendom af arfvejords natur, har Karl August Karlsson yrkat att berördå testamente måtte förklaras för ogiltigt äfvensom Karolina Wilhelmina Mattsson åläggas att ej mindre öfverlämna boet till sådant skifte att Karl August Karlsson erhölle sin andel i hvarlåtenskapen efter Gustaf Adolf Mattsson utan ock ställa borgen för sagda egendom. I saken hörd, har Karolina Wilhelmina Matlsson motsagt käromälet; därå Häradsrätten, hvarest parterne ömsesides anhållit om ersättning för sina rättegångskostnader, medels den 5. Mars 1913. afsagdt utslag utlåtit sig i målet; och enär makarna Mattsson den 23. Februari 1883. för Häadsrätten förklarat det af dem då till Rätten i laga form inlämnade, samma dag upprättade testamente, utgöra deras yttersta vilja samt Rättens häröfver förda protokoll måste anses utgöra fullt bevis i detta afseende, fördenskull och då Karl August Karlsson icke styrkt att uti ifrågavarande testamente förfogats öfver arfvejord har Häradsrätten förkastat käromålet såsom obefogadt samt ålagt Karl August Karlsson att med femtio mark ersätta Karolina Wilhelmina Mattsson hennes rättegångskostnader. Hofrätten, under hvars pröfning Karl August Karlsson i vadeväg draggit målet, har medels dom af den 18. Augusti 1914. låtit vid Häradsrättens utslag bero, jämte det Hofrätten skyldigkänt Karl August Karlsson att med femtio mark godtgöra Karolina Wilhelmina Mattsson hennes kostnader för målet i Hofrätten. Uti Hofrättens dom har Karl Au45