Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Kuronen asianymmärtävinä ovat olleet saapuvilla ja antaneet lausuntonsa asiasta ja jossa asianosaiset molemmin puolin ovat anoneet korvausta oikeudenkäyntikustannuksistaan, Syyskuun 30. päivänä 1912. julistamassaan päätöksessä katsonut selville käyneen, että Tuomas Piispa, saatuaan keväällä 1912. haltuunsa SimoPölkön hänelle rakentaman laivan, oli pidättänyt sen urakkahinnasta 2000. markkaa, joista hän kuitenkin oikeudenkäynnin alettua oli Kesäkuun 29. päivänä 1912. suorittanut 855. markkaa 45. penniä, ja että Simo Pölkkö oli laivan rakentamiseen käytetyistä yhtöistä Tuomas Piispalta saapa 450. markkaa laivan korottamisesta yli välikirjassa sovitun mitan, 70. markkaa lisäkensselin valmistamisesta, 18. markkaa lastiportin teosta. 32. markkaa koneenalustan rakentumisesta, 30. markkaa näijillallin valmistamisesta, 15. markkaa keskimaston herselin teosta, 70. markkaa kajuuttaan tehdyistä lisärakennuksi seta, 450. markkaa kaksinkertaisten kaarien tekemisestä johtuneista kustannuksista ja 25. markkaa lisävannaspuun asettamisesta eli siis ylitoistä yhteensä 1860. markkaa. Mutta koska Simo Tölkkö oli myöntänyt Tuomas Piisran vaatimista eristä olevansa maklava yhteensä 65. markkaa 68. penniä suomen rahaa ja 13. ruplaa 70. kopeekkaa Venäjän rahaa sekä jutussa oli sen lisäksi tullut selville, että laivu, Tuomas Piispan saadessa se haltuunsa, ei ollut ollus valmiina vesille laskettavaksi ja että Tuomas Piispa oli Simo Sölkön laiminlyötyä lainassa olleiden puutteellisuuksiin korjaamisen saanut suorittaa työpalkkoja yhteensä 174. markkaa 25. penniä sekä hintana hankkimastaan kuudesta kahvelin haarapuusta ja yhdestä tainstuukkipuusta yhteensä 3. ruplaa 40. kopeekkaa ynnä mustohesselistä 5. markkaa 60. penniä, tehden Tuomas Piispalle siten hyväksi luetut erät, Venäjän rahassa mainitut määrät muutettua Suomen rahaksi, kaikkiaan 29 387
markkaa 13. penniä, on Raastuvanoikeus, jyljäten asianosaisten puolin ja toisin tekemät vaatimukset muissa osin näyttämättöminä, velvoittanut Tuomas Piisran suorittamaan Simo Pölkölle kaksituhatta kahdeksansataa kuusikymmentälahdeksan markkaa kahdeksankymmentäseitsemän penniä viiden prosentin vuotuisine korkoineen, lukien oikeudenkäynnin alusta Kesäkuun 5. päivästä 1912. täyden maksuin tapahtumiseen laillisessa järjestyksessä kuitenkin vähentäen Kesäkuun 29. päivänä 1912. suoritetut kahdeksansataa viisikymmentäviisi markkaa neljäkymmentä viisi penniä, sekä kolmellasadalla seitsemälläkymmenelläviidellä markalla korvaamaan Simo Pölkön oikeudenkäyntikulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Tuomas Piispä vetoamalla oli saattunut jutun, on Joulukuun 17. päivänä 1914. antamallaan tuomiolla, koska luomas Piispa ei ollut voinut näyttää toteen väitettään että hän olisi suorittanut Simo Pölkölle korvausta puheenalaisen laivan korottamisesta, näijimallin valmistamisesta ja työnjohtajan palkkaamisesta koneen alustan rakentamiseen, jättänyt asian Ruastuvanoikeuden päätöksen varaan muuten paitsi että koska jutussa oli käynyt selville että Tuomas Piispa oli laivan saattamiseksi sopimuksen mukaiseen kuntoon ja sen vesille laskemista varten, paitsi Raastuvanoikeuden päätöksessä vahvistettuja eriä, saanut vielä suorittaa työpalkkoja 66. markkaa, malmityssistä 20. markkaa, lankyista 4. ruplaa 25. kopeekkaa, pukrehtipuusta 8. markkaa, piestä 5. ruplaa 40. kopeekkaa sekä väkipyörän ja käysien vuokraa 40. markkaa, Raastuvanoikeuden Tuomas Piispan maksettavaksi vahvistamasta 2868. markan 87. pennin määrästä vähennettiin sanotut erät, yhteensä sata kolmekymmentäneljä markkaa Suomen ja seitsemän ruplaa kuusikymmentäviisi kopeekkaa Senäjän rahassa, jääden Raastuvanoikeuden päätös muissa osissa eli mitä tuli korkoon ja oikeudenkäyntiku388
lunkien korvaukseen sekä Tuomas Piispan hyväksi luettaviin, Piispan oikeudenkäynnin aikana suorittamiin kahdeksäänsataan viiteenkymmeneenviiteen markkaan neljäänkymmeneenviiteen penniin, siis voimaan. Kovioikeuden tuomioon on TuomasPiispa anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Tuomas Piispa ole esittänyt syytä muuttaa Kovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Alfredliuksiala. R. Amberg Johannes Pesonen. A. V. Puhlleman K. Auer. ./. Valtero. Parviainen Helmikuun 26 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa vekselijutussa, jossa ovat Rautatallisuus Osuusliika Pyrkijä r. l. niminen osuuskunta, Turun kaupungista, hakijana sekä Yräjän pitäjan Yråjan kylästä kotoisin olleen Maanviljelijän Kalle Sorrin kuolinpesän selvittäjä ja alaikäisten lasten Hulda Maria, Rauha Helena ja Emil Arvid Sorrin holhooja Maanviljelijä Juho Uotila, sanotusta kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Helmikuun 26 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: Juho Uotilalle ja Yräjän kylästä levalle Konekauppiaalle Juho Laineelle toimituttamansa haasteen nojalla on osuuskunta. Rautatullisuus Osuusliike Tyrkijä r. 1. Turun kaupungin Maas Säsnä: A. L. B. t. - J. P. - A. R. - K.t U. S. No 428. Pag. 82. R. D. 1915.
tuvanoikeudessa vaatinut, että Juho Uotila Kalle Sorri vainajan kuolinpesän puolesta sekä Juho Laine velvoitettaisiin yhteisesti tahi mikäli kuolinpesällä ja Laineella oli varoja suorittamaan osuuskunnalle Juho Laineen Marraskuun 11 päivänä 1913 asettaman, Kalle Sorrin eläessään hyväksymän ja osuuskunnalle siirretyn neljän kuukauden vekselin sisällys 2857 markkaa korkoineen, provisionineen ja protestikustannuksineen. Asiassa kuultuna on Juho Uotila kieltänyt Kalle Sorrin hyväksyneen kanteen perusteeksi pantua vekseliä, minkä vuoksi ja kun vekseli sitä paitsi muutonsa puolesta oli vaillinainen, Uotila on vaatinut kannetta hyljättäväksi. Juho Laineenkin vastattua kanteesien, on Raastuvanoikeus Elokuun 1 päivänä 1914 julistamallaan päätöksellä siinä mainituilla perusteilla velvottanut Juho Uotilan hänen edellämainitussa toimessaan ja Juho Laineen yhteisesti tahi mikäli Kalle Sorrin kuolinpesien ja Juho Laineen varat siihen riittivät alkuperäistä vekseliä vastaan kuitattuna suorittamaan osuuskunnalle Rautateollisuus Osuusliike. Pyrkijälle r. l. vekselin sisällyksen kaksituhatta kahdeksansataa viisikymmentäseitsemän markkaa kuuden prosentin korkoineen vekselin erääntymispäivästa Maaliskuun 11 päivästä 1914, kolmannen osan prosenttia vekselimäärästä provisionia ja neljä markkaa protestikustannusten korvausta. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Juho Uotila oli vetoamalla saattanut jutiin, on Helmikuun 26 päivänä 1915 antamassaan tuomiossa katsonut, ettei osuuskunta Rautatcollisuus Osuusluke Pyrkijä r. 1. ollut voinut näyttää Kalle Sorrin hyväksyneen kysymyksessä olevaa vekseliä, minkä vuoksi Hovioikeus on, kumoten Raastuvanoikeuden räätöksen, mikäli se koski Juho Uotilaa hänen holhoojatoimessaan, hyljännyt osuuskunnan Rautateollisuus Osuus liike Pyrkijän r. 1. asian siinä osassa ajaman kanteen. Hovioikeuden tuomioen on osuus300
kunta Rautatcollisuus Osuusliiae Pyrkijä r.l. anonut muutosta perustelmalla, johon Juho Uotila on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei osuuskunta Rautatallisuus Osuusliike Pyrkijä r. l. ole esittänyt syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan osuuskunta suorittamaan Juho Uotilalle hänellä täällä jutun vuoksi olleiden kulujen korvaukseksi seitsemänkymmentäviisi markkaa. Siitä kaikki asianomaiset noudattakoot: Keisarillinen Suomen Senaatti. Afred Luksiala. R. Anneberg. Alfred Luksiala. R Annberg. Johannes Pesonen K. Auer Uno Strömsten. Helmikuun 28 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa pakkolunastuskorvausjutussa, jossa ovat Ilmajoen pitäjän Kokkolan kylästä oleva Talollinen Juho Kuhna, hakijana, sekä Suomen Tie- ja Kesirakennusten Ylihallitus, vastaajana. Annettu Oikeusosastossa Helmikuun 28 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäti nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tieSittenkuin rautatie oli päätetty rakendot: nettavaksi Seinäjoen rautatieas emalta Kristiinankaupunkiin ja Kaskisiin sekä asian mukaisesti kokoonpantu lautakunta oli toinittanut sanottua rautatista varten pakkolunastettavien maa- ja vesialueiden arvoimisen ja antanut lausuntonsa, on Waasan läänin Kuvernööri Toukokuun 23 päivänä 1912 antamallaan päätöksellä mainitun pakkohunastuslautakunnan ehdotuksen mukaisesti määrännyt, muun muassa, että Juho Kuhnalle, Ilmajoen pitäjän KokkoLäsnä: W. A. - J. P. - A. R. B. Å. A. D. 391 No 437. Pag. 216 R. D. 1914.
lan kylässä olevan Koskenkorvan perintö talon omistajana, oli maksettava korvaus ta rautatien piekanottopaikaksi luovutotusta, kartalle kuviolla No 86 merkitystä 1,200 hehtaarin suuruisesta maa-alueesta 3000 markkaa hehtaarilta eli yhteensä 15600 markkaa, tuolla alueella kasvaneesta metsästä 5495 markkaa 25 penniä sekä rauta tien talolle tuottamista viljelyshankaluuksista 1500 markkaa. Tyytymättömänä Kuvernöörin päätökseen on Juho Kuhna Ilmajoen ja Seinäjoen pitajäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa Suomen Tie - ja Kesirakennusten Ylihallitukselle toimituttamansa haasteen nojalla lausunut, ettei pakkohunastetusta maa-alueesta määrätty hinta ensinkään vastannut sen todellista arvoa, vaan että alueesta, jossa oli vähintäinkin 80000 kuutiometsiä erittäin arvokasta hiekkaa, oli laskettava korvaus 8 pennin mukaan kuutimetriltä tai, pintamittaa käyttäen ainakin 2600 markkaa hehtaaril ta; että maa-alueella kasväneen metsän arvo, kun otettiin huomioon myös se tappio, jonka Juho Kuhna oli joutunut kärsimään siitä, että hänen oli täytynyt muuttaa rahaksi netsä, osan siitä vielä ollessa keskenkasvuota, nousi vähintäin 1851 markkaan 87 penniin, että kun matka kartanolta metsäpalstalle ja suurimmille viljelysmäille oli maa-alueen pakkolanastuksesta oikeutuneen tien siirron kautta pidentynyt 434 metrillä ja kun siinä paikassa, missä tio kulki rautatien ylitse, oli ajoa haittaava syvönnys, oli Juho Kuhnalle viljelyshaitasta määrätty korvaus liian alhainen, sekä että vuotuinen haitta nousi vähintäin 1000 markkaan, vastaten 5 prosentin mukaan pää omaksi muutettuna 2000 markkaa, minkä vuoksi Juho Ruhna on vaatinut että hänelle tuomittaisiin lisäkorvausta sen mukaan mitä edellä oli kerrottu sekä korvausta oikeudenkäyntikuluista. Suomen Tie - ja Kesirakennusten Ylihallitus on vastustanut kannetta. Kihlakunnanoikeus on tämän jälkeen Kesäkuun 18 päivänä 1913 julistamassaan päätöksessä lausunut että, mitä tuli pakkohunastettuun maa-alueeseen, joka oli noin 800 metrin päässä Koskenkorvan rautatieasemalta, oli se hiekanottopaikaksi siinä löytyvän tavattoman hietamäärän ja heidän laadun puolesta mitä erinomaisin, mutta ettei sen 392
arvoa määrättäessä voitu hintaperusteeksi asettaa hiekkamaan kuutiosisältöä vaan oli se arvostettava pinta-alan mukaan, sekä että, siihen nähden mitä asiassa oli selvitetty ja Kihlakunnanoikeus oli itse maa-aluetta tarkastaessaan huomannut, 5000 markkaa hehtaarilta oli kohtuullinen korvaus; ettei tällaisessa tapauksessa, jossa maa ja siellä olevat puut oli pakkolunastettu, voitu ottaa huomioon sitä mahdollista hyötyä, mikä luovutetusta metsästä otetuista keskenkasviisista puista olisi tulevaisuudessa voinut olla, kuin myöskin ettei Juho Kuhna ollut näyttänyt metsän arvon luovutustilaisuudessa olleen korkeamman, kuin miksi pakkohunastuslautakunta oli sen äi vioinut; sekä että koska tilan suurimmille viljelysmaille johtava tie oli edellämainitun maa-alueen pakkohunastamisen johdosta pidentynyt 434 metrillä oli 2000 markan korvaus viljelyshaitasta kohtuullinen; minkä vuoksi Kihlakunnanoikeus on, hyljäten muuten Juho Kuhnan kanteen, velvoittanut Suomen Pie - ja Kesirakennusten Ylihallituksen Juho Kuhnalle maksamaan lisäkorvaukseksi mainitusta maa-alueesta 2000 markkaa hehtaarilta eli kymmenentuhatta neljäsataa markkaa ja viljelyshaitasta viisisa taa markkaa eli yhteensä kymmenentuhatta yhdeksänsataa markkaa sekä kahdella sadalla markalla korvaamaan Juho Kuhnan kulut asiasta. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi asianosaiset molemmin puolin olivat vetoamalla saattaneet julun, on Marraskuun 13 päivänä 1914 antamassaan tuomiossa lausunut, että puheenalainen maa-alue siihen aikaan kun se pakkohunastettiin ylläsanotun rautatien tarpeeksi oli sisältänyt vahvan kerroksen hyvää hiekkaa, joka rauta tien valmistuttua oli saanut melkoisen arvon, mutta koskei tuota arvoa kiinte än omaisuuden pakkolunastamisesta yleiseen tarpeeseen Heinäkuun 14 päivänä 1828 annetun lain 2 luvun 8 SS:n 2 momen tin mukaan saatu ottaa huomioon maaalueesta maksettavaa pakkohunastuskorvausta määrättäessä, ja kun Juho Kuhnaei ollut esittänyt näytteitä mainitun hiekkakerroksen suuruudesta eikä siitäkään, missä määrin ja mistä hinnasta hänellä oli ollut mahdollisuus ennen maa-alueen 393
rakkohunastamista siitä myydä hiekkaa, joten tarpeellinen perustus puuttui sen hinnan arvostelemiseen, mikä maa-alueella hiekan ottopaikkana oli siihen aikaan ollut, eikä Hovioikeus voinut antaa Kihlakunnanoikeu din toimittamalle, lähemmin perustelemattomalle arviolle parempaa todistusvoimaa kuin pakkohunastuslautakunnan arviolle, jonka olivat tehneet asianymärtäväiset henkilöt ja minkä mukaan Juho Kuhna oli maa-alueesta saanut parhaan viljelys maan hintaa vastaavan korvauksen, on Hovioikeus, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen siinä osassa, hyljännyt Juho Kuhnan vaatimuksen saada lisäkorvausta sanotusta maa-alueesta, mutta jättänyt mainitun päätöksen pysyväksi, mikäli Suomen Tio- ja Kesirakennusten Ylihallitus oli velvoitettu Juho. Kuhnalle maksamaan lisäkorvausta viljelyshaitasta viisisataa markkaa ja mikä li Juho Kuhman kanne muuten on hyljätty, sekä määrännyt, että Juho Kuhna sai itse kärsiä hänellä jutun vuoksi olleet kulut. Hovioikeuden tuomioon on Juho Kuhna anonut muutosta perustelmatta, johon Suomen Tie - ja Kesirakennusten Ylihallituksen puolesAllan Dahlbeck ta on vastattu. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo ettei Juho Kuhna ole esittänyt syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Waller Andersin. Johannes Pesonen. Waller Andersin. Johannes Pesonen. A. A. Blummaa. K. Auer. 391
Helmikuun 28. päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin kevassa jutussa, jossa Nousiaisten linen Kaarle Kustaa Pilpola on hakijana sekä Talollinen Wille Pankila ja Palstatilallinen Vihtori Mäkilä, samasta kylästä, tulematta jääneinä vastaajina Annettu Oikeusosastossa Helmikuun 28 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itselleen. mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: Markun, Nousiaisten, Wahdon, Raision ja Ruskon pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Kaarle Kustaa Pilpola lausunut, että Nousiaisten pitäjän Alakylässä toimitetun isonjaon täydennyksen kestäessä Syyskuun 5. päivänä 1908. pidetyssä maanmittarinkokouksessa ole suostuttu ulkopalstoille vievistä teistä, ettLäsnä: W. A. J. P - A. R. K. A 195 No 438. Pag. Y. R. D. tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa, oikeutta tien käyttämiseen kospitäjän Alakylästä oleva Talolsittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, A. Dck 1914.
ei kukaan saanut estää toista pääsemästä palstoillensa, kun vaan tämä käytti tiomaata siinä, missä vähin vahinko viljelyksille voi tulla ja ilman erityisiä kustannuksia maanomistajalle, sekä että ajettaessa Kaarle Kustaa Pilpolan mainitussa kylässä omistamasta Pilpolan talosta sen ulkopalstoille oli vanhoista ajoista asti käytetty Wille Pankilan samassa kylässä omistaman Pankilan talon metsäloholle vievää tietä, jota myöten oli sanotusta metsälohosta mukavasti päästy Katernpään maalle ja sieltä sanotuille ulkopalstoille; mutta kun Vihtori Mäkitä, joka oli Wille Pankilalta ostanut Pankilan taloon kuuluvat puheenaolevan tietmään seudut, nähtävästi oikeudella eroittaa ne palstatilaksi, oli Syyskuun alkupuolella vuonna 1910. raivannut viljelysmaaksi mainitun vanhan tiomaan, ja Kaarle Kustaa Pilpolan oli militei mahdotonta muuta tietä päästä ulkopalstoillensa, on Kaarle Kustaa Pilpola vaatinut Wille Pankilaa ja Vihtori Mäkilää velvoitettavaksi avaamaan puheenalainen vanha tie Pilpolan käytettäväksi sekä korvaamaan hänen oikeudenkäyntikulunsa. Wille Pankilan ja Vihtori Mäkilän vastustettua kannetta, on Kihlakunnanoikeus Tammikuun 13. päivänä 1911. julistamassaan päätöksessä lausunut näytetyksi, että asianomaiset tilanomistajat olivat mainitussa maanmittarinkokouksessa tosin teistä sopineet, ettei kukaan saanut estää toista pääsemästä ulkopalstoilleen, kun hän vaan käytti tumaata siinä, missä vähin vahinko viljelyksille ilman erityisiä kustannuksia maanomistajalle voi hoitua, mutta kun myös oli selvitetty, että Kaarle Kustaa Filpola pääsi vaikkei yhtä mukavasti ulkopalstoilleen kartoitettua karjatietä myöten, josta syystä puheenalaisessa lainvoiman saaneessa isonjaon täydennyksessä toimitusmaanmittari ei myöskään ollut suostunut Kaarle Kustää Pilpolan pyyntöön saada ilman vastikettä edelleen käyttää riidanalaista tietä, on Kihlakunnanoikeus hyljännyt kau396
teen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kaarle Kustaa Pilpola oli vetoamalla saattanut jutun, on Maaliskuun 19. päivänä 1914. antamallaan tuomiolla jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan sekä velvoittanut Kaarle Kustaa Pilpolan suorittamaan Wille Pankilalle ja Vihtori Mäkilälle viisikymmentä markkaa korvaukseksi heillä jutun vuoksi Kovioikeudessa olleista kuluistaKovioikeuden tuomioon on Kaarle Kustaa Filpola anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Kaarle Kustaa Pilpola ole esiltänyt syytä muuttaa Kovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomäiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Walter Andersin. Johannes Pesonen Walter Andersin. Johannes Pesonen A.V. Rummaren K. Auer. A. A. Lillman. K. Auer. Allan Dahlbeck. Helmikuun 28 päivänä 1916 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa velkomisjutussa, jossa Nikolainkaupungista oleva Kauppias Gustaf Svanljung on hakijana sekä Helsingin kaupun gista oleva Kalenteri-Osakeyhtiö vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Helmikuun 28 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: Nikolainkaupungin Raastuvanoikeudessa on Kalenteri - Osakeyhtiön puolesta lausuttu, että Kauppias Svanljung oli sitoumuskirjalla Kesäkuun 21 päivältä 1911 sitoutunut yhtiölle suorit tamaan kaksisataa markkaa korvaukseksi siitä, että yhtiö painottaisi kaksi Kauppias Svanljungin liikettä koskevaa ilmoitusta niihin Suomen Kunnallis kalenteri nimisiin maan kahdeksan eri läänin kalentereekin, jotka yhtiö Läsnä: W. A. J.S. - A. R. K. A 19/2 707 No 439. Pag. 143. R. D. 1914.
aikoi julkaista vuodeksi 1912, minkä vuoksi ja kun ilmoitukset olikin sopimuksen mukaisesti niihin painettu, yhtiön puolesta on vaadittu Kauppias Svanljungin velvoitettavaksi yhtiölle maksamaan mainittu rahamäärä korkoineen Kauppias Svanljungin vastustettua kannetta, väittäen että puheenaoleva maksu erääntyi vasta, kun kaikkien kahdeksan läänin kalenterit olivat paimosta lähteneet sekä osakeyhtiö oli täyttänyt Kauppias Svanljungin puheena olevassa sitoumuskirjassa tekemän tilauksen, että yksi kappale kunkin läänin kalenteria lähetettäisiin hänelle ilmaiseksi. Raastuvanoikeus, jossa asianosaiset olivat molemmin puolin anoneet korvausta oikeudenkäyntikuluistaan, on Joulukuun 13 päivänä 1912 julistamal laan päätöksellä siinä mainituilla perusteilla hyljännyt kanteen sekä velvoittanut osakeyhtiön viidelläkymme nellä markalla korvaamaan Kauppias Svanljungille hänen tarpeelliset kulunsä Hovioikeus, jonka tutkittavaksi asian osaiset molemmin puolin olivat vetoamalla saattaneet jutun, on Toukokuun 20 päivänä 1914 antamassaan tuomiossa, koska Kauppias Svanljung oli puheena olevassa sopimuskirjassa sitoutunut korvaukseksi tilaamistaan ilmoituksesta Kalenteri - Osakeyhtiölle suorittamaan kaksisataa markkaa kuukauden kuluessa siitä, kun puheenalaiset kahdeksan kalenteria olivat painosta ilmestyneet, ja Hovioikeudessa ole selvi tetty, että kalenterit, varustettuina mai nituilla ilmoituksilla, olivat painosta lähteneet jo 1911 vuoden lopulla, kumoten Raastuvanoikeuden päätöksen, velvoittanut Kauppias Svanljungin kuitin saadessaan mainitulle osakeyhtiölle maksamaan sanotun määrän viiden prosentin korkoineen Toukokuun 18 päivästä 1912, jolloin haaste oli Kauppias Svanljungille toimitettu, täyden makseen tapahtumiseen, minkä ohessa Hovioikeus on asian näin päättyessä ja kun oli todistettu, että kalen terit oli Kauppias Svanljungin tilauk398
sen mukaisesti hänelle jo ennen oikeudenkäynnin vireille panemista lähetetty, määrännyt, että Kauppias Svanljungin tuli korvata Kalenteri - Osakeyhtiölle sen kulut asiasta Raastuvanoikeudessa kahdellasadalla kolmellakymmenellä markalla ja Hovioikeudessa sadalla kahdellakymmenellä markalla Hovioikeuden tuomioon on Kauppias svanljung anonut muutosta perustelmalla, johon Kalenteri - Osakeyhtiön puolesta on vastattu. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Kauppias Svanljung ole esittänyt syytä muulla tavoin muuttaa Hovioikeuden tuomiota kuin että, koska puheenaoleva osakeyhtiö on ollut muutoksenhakijana Hevioikeudessa, Kauppias Svanljung vapantetaan suorittamasta hänen maksettavakreen määrättyä korvausta osakeytiöllä Hovioikeudessa ollista kuluista sataa kahtakymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti Walter Andersin A. W. Rustman Johannes Pesonen. K. Auer. /Allan DahlleelHelmikuun 29 päivänä 1916. tuomio makuilta Keisarillisessa Suomen Tie - ja Kesirakon jana sekä Savonlinnan kaupunki vastaajana: Anttu Oikeusosastossa Helmikuun 29 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itselniistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: No 440. Pag. 169. R. D. Keisarillisen Suomen Senaatin ta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa, pakkolunastuskorvausta koskevassa jutussa, jos nusten Ylihallitus on hakileen esittelyttänyt jutun kirjat ja Suomen Tie - ja Kesiinkennusten Ylihallituksen puolesta on Savonlinnan kaupungin Raastuvanoikeudessa lausuttu että, sanotun kaupungin lisättyjen valtuusmiesten kokouksissaan Tammikuun 7 päivänä 1897 ja Syyskuun 18 päivänä 1900 sitouduttua Elisenvaaran asemalta Karjalan radalla Savonlinnan kaupunkiin rakennettavaa rautatietä varten luovuttamaan ilmaiseksi Läsnä: F. S. - A. L. B. A. R.S. K. A. Sa. 1915.
kaiken kaupungin omistamaan, siihen tarvittavan maan, oli sanottua rauta tietä varten pakkohunastettu, muun muassa, Savonlinnan kaupungin omistamista taloista No 5 ja 6 Kaartilan eli Kaartilanrannan kylässä, ja No 10 Kosolan kylässä Säämingin pitäjää yhteensä 11,580 hehtaarin suuruinen maa-alue, jonka lunastushinnan pakkohunastuslautakunta oli arvioinut 12110 markaksi 70 pennik. si, ja Mikkelin läänin Kuvernööri Lokakuun 14 päivänä 1907 antamat laan päätöksellä määrännyt Ylihallituksen, jonka toimeksi rautatien rakentaminen oli annettu, maksamaan Savonlinnan kaupungille sanotun rakamäärän 5 prosentin korkoineen lukien Tammikuun 1 päivästä 1905 maksun tapahtumiseen; ja oli Savonlinnan kaupungin puolesta Toukokuusja vuonna 1908 Mikkelin lääninsähastasta nostettu sanottu lunastuskinta Helmikuun 1 päivään 1908 kasvanoine 1851 markan 64 pennin korkoineen eli kaikkiaan 13862 markkaa 34 penniä. Mutta koskei Savonlinnan kaupungille yllämainituista maa-alueista, kaupungin puolesta annetun edelläkerrotun sitoumuksen mukaan, ollut tuleva mitään pakkohunastuskorvausta on Ylihallituksen puolesta vaadittu Savonlinnan kaupunkia velvoitettavaksi maksamaan Suomen Valtiolle takaisin sanotut 13862 markkaa 34 penniä. Savonlinnan kaupungin puolesta: on kannetta vastustettu sekä anottu korvausta oikeudenkäyntikuluista; minkä jälkeen Raastuvanoikeus on Huhtikuun 26 päivänä 1911 julistamassaan päätöksessä katsonut asiassa tulleen selvitetyksi, etteivät Savonlinnan kaupungin lisättyjen valtuusmiesten edellämainitut päätökset, joilla kaupunki oli sitoutunut puheenaa levaa rautatietä varten ilmaiseksi luovuttamaan kaiken kaupungin omistaman, siihen tarvittavan maan, voineet tarkoittaa taloihin No 5 ja 6 Kaartilan kylässä ja No 10 Kosolan kylässä kuuluvia alueita, koskee pu100