Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
Maria Margareta Lindholm bekommit en femtondedel af Östergård kallade sälft af Tvara skattehemman i Grund träsk by och Kyrkslätt socken, hvilken hemmanshälft den 15. April 1852. försälts på utmätningsauktion för så hundra trettio rubel silfver, deraf fyratiotvå rubel tillfallit Sofia Wilpelmina Lindberg, Sofia Wilhelmina Sindberg i ingen händelse varit berätti gad att genom testamente bestämma angående detta vederlag för ärfd Jastighet å landet. Derefter har Frans Viktor Lindberg genmält, ej mindre att påståendet det Sofia Wilhelmina Lindberg vid bestamentets upprättande och bekräftande icke skulle varit vid sina sinnens fulla bruk vore grundlöst och motsades af såväl anteckningen uti förberörda, vid testamentets upprättan de förda protokoll som af Bruno Wilhelmi Hisings, Handlanden Naumoffs och Fabrikanten Sahlstens vid testamentets bekräftande utfärdade vittnesintyg, än äfven att testamente, upprättadt enför domstol, egde laglig giltighet samt att Bruno Wilhelm Hising jemväl varit tillstädes då makarna Lindberg för andra gången i närvaro af Tabekanten Sahlsten upprepat testamentet; och har Frans Viktor Lindberg förty motsagt käromålet, jemte det han bestridt, det Sofia Wilhelmina Lindberg i lifstiden skulle bekommit något af ofvansagda köpeskilling för halfva Två ra hemman, eller att Sofia Vilhelmina Lindberg i öfrigt skulle innehaft egendom, som haft egenskap af arfvejord å landet eller hvarom hon icke egt rätt att fritt förfoga Efter det vittnesförhör i målet egt rum samt Karl Gustaf Lindholm och Frans Viktor Lindberg hvardera gjort an språk på godtgörelse för sina umgäl der i saken, har Rådstufvuratten medelst utslag den 28 Januari 1899 utlåtit sig och funnit, att makarna Lindberg vid Häradsrättens i styrkslätt sockens tingslag sammanträde den 20 Februari 1869 inför protokollet förklarat sin yttersta vilja vara, att den af dem, som 216
öfverlefde den andra, skulle erhålla full eganderätt till allt hvad som till hörde deras bo vid den först aflidande makans död, hvilket förordnande det makarna Lindberg anhållit att få i Rättens minnes bok antecknadt, desse vid upprepandet erkant vara i protokollet riktigt upp fattadt. Och ehuru tvenne gode män icke på sätt i 1 SS 16 kap. Ä Bstad gades, vittnat, att makarna Lindbergs sålunda tillkomna testamente då blifvit gjordt med sundt och fullt förstånd samt af fri vilja, så emedan derom lika fullständig utred ning, som i berörda lagrum åsyttades, meddelats i Häradsrättens protokoll, hvilket, enligt 6 SS 14. kap. R. B. egde vitsord såväl om sjelfva testa mentet som och derom att makar na Lindberg, hvilka, såsom vid liinom tingslaget bosatte lägenhets innehafvare, börde anses hafva varit personligen kunde åtminstone inom Nämnden, af denne och Rättens ordförande å hvilka bedömandet af parts sinnestillstånd och viljefrehet i fråga om dennes egen bekännelse, enligt 36 SS: 17 kap. siståberopade balk, äfven ankomme, befunnits hafva hvardera dervid egt förståndets fulla bruk samt afgifvit förklaringen fri villigt och utan att vara dertill svikligen förledde; ty och som måkärna Lindberg äfven efteråt vid två särskildet tillfällen inför till kallade vittnen vid af dessa intygadt sundt och fullt förstånd samt frivilligt upprepat sitt omförmälda förordnande, har Rådstufvurätten förkastat Karl Gustaf Lindholms i målet utförda talan äfven såvidt fråga vore om utbekommande från må kärna Lindbergs bo af sådan andel i köpeskillingen för försåld arfvejord på landet, hvartill Sofia Wilhelmina Lindberg möjligen kunnat vara berättegad men hvilken icke visats hafva af henne eller hennes man uppburits jemte det rättegångskostnader na i saken i anseende till dess beskaffenhet parterne emellan qvittats. 217
Hofrätten, under hvars pröfning Karl Gustaf Lindholm i vadeväg dra get målet, har genom dom af den 5 December 1899 låtit vid Rådstufvu rättens utslag bero Uti denna Hofrättens dom har Karl Gustaf Lindholm i underdånig het anhållit om ändring genom ingifven dessuktion, den Frans Viktor Lindberg i föreskrifven ordning bemätt Hvad sålunda förelupit samt handlingarna i målet vidare innehålla har Kejserliga Senaten tagit i öfvervägande och finner utredt vara att makarna Lindberg den 20 Februari 1869 inför Häradsrätten i Kyrslått sockens tingslag och sålunda inför flere för ändamålet anlitade personer förklarat sin yttersta vilja vara, att den af dem som öfverlefde den andra skulle erhålla full eganderätt till allt hvad som tillhörde deras bo vid den först af lidande makans död, hvarför och som ej blott i Häradsrättens protokoll intygats utan äfven af annan i målet förestäld bevisning frängår, att makar na Lindberg gjort nämnda förordnande med sundt och fullt förständ samt af fri vilja, Kejserliga Senaten pröfvar rättvist låta bero vid det slut, hvari domstolarna i saken stannat; och kännes Karl Gustaf Lindholm derhos skyldig att ersätta Frans Viktor Lindberg hans i Kejserli ga Senaten hafda kostnader i målet med fyratiofem mark. Det alle, som vederbör, till underdånig efterrättelse länder I Hans Kejserliga Majestäts Höga Namn Dess Senat för Finland Henr. Bromius. A; F; Kemin. And. Forsman. Andersin. Adolf Aminoff 218
Hofrätten, under hvars pröfning Karl Gustaf Lindholm i vädeväg ära get målet, har genom dom af den 5 December 1899 låtit vid Rådstufvurättens utslag bero. Uti denna Hofrättens dom har Karl Gustaf Lindholm i underdånig het anhållit om ändring genom ingifven deduktion, den Frans Viktor Lindberg i föreskrifven ordning bemätt. Hvad sålunda förelupit samt handlingarna i målet vidare innehålla har Kejserliga Senaten tagit i öfvervägande och finner utredt vara att makarna Lindberg den 20 Februari 1869 inför Häradsrätten i Kyrbslått sockens tingslag och sålunda inför flere för ändamålet anlitade personer förklarat sin yttersta vilja vara, att den af dem, som öfver lefde den andra skulle erhålla full eganderätt till allt hvad som tillhörde deras bo vid den först af lidande makans död, hvarför och som ej blott i Häradsrättens protokoll intygats utan äfven af annan i målet förestäld bevisning framgår, att makar na Lindberg gjort nämnda förordnande med sundt och fullt förstånd samt af fri vilja, Kejserliga Senaten pröfvar rättvist låta bero vid det slut, hvari domstolarna i saken stannat; och kännes Karl Gustaf Lindholm derhos skyldig att ersätta Frans Viktor Lindberg hans i Kejserli ga Senaten hafda kostnader i målet med fyratiofem mark. Ort alle, som vederbör, till underdånig efterrättelse länder Hans Kejserliga Majestäts Höga NämnDess Senat för Finland Henr. Bremius. A; Kumin. And. Forsman. Andersin. Adolf Aminoff 218
SS: 1. Den 2. Mars 1901. I Hans Kejserliga Majestäts Higa-Namn, Dess Senats för Finland dem uti ett, utan erlagda afgifter, från Wiborgs Hofrätt inkommet revisionsmål emellan Finska Statsverket, å enaoch Drätselkammaren i Viborgs stadpå andra sidan, ömsom sökande och svarande, angående ersättning för uproprielad mark: Gifven uti Kejserliga Senaten för Finland och "Toss Justitie Departement, i Helsingfors, den 2. Mars 1901. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet Sig föredragas och af dem inhemtat följande: Sedan Ekonomie Departementet i Kejserliga Senaten den 10. Februari 1898. förordnat att sextiosextusen etthundraen hvadratheter Siborgs stad tillhörig, emellan Kyddgårdsgatan i nämnda stadoch Statsjernvägarnes i Finland jordområde belägen mark borde för Statsjernvägarnes behof expropieras, samt såväl å Statsverkets som å Wiborgs stads vägnar utsetts godemän för verkställande af värdering utaf den mark, Wiborgs Elde A. B. - 67. - 6. SS. - J. N. E. A. E. J. A No 300 Pag. 74. R. D. 1900 19
stad sålunda komme att afträda, så och efter det å Wiborgs stads vägnar vid desse godemäns sammanträde den 23. Maj 1898 fordrats i ersättning för en del af den exproaration underkastade marken tio mark för hvadratmetern och för återstoden deraf så mark för hvadrat metern, hafva godemännen, efter verkstäld syn och värdering af marken, uti den 1/24. i sistsagda månad för vederböran, de afkunnadt utlåtande förklarat, att godemännen utan meningskiljaktighet uppskattat all den jord Wiborgs stad komme att afstå till Statsjernvägarna, utgörande i areal sextiosextusen etthundraen hvadratheter, till tre mark femtio penni hvadratintern, hvadan således hela löseskillingen komme att utgöra tvåhundra trettioettusen trehundra femtiotre mark femtio penni. Härefter har Drätselkammaren i Wibergs stad, å nämnda stads vägnar, efter Finska Statsverket ågången stämning, vid Rådstufvurätten dersammastädes yrkat, att emedan vid en den 16. Juni 1898. af Drätselkammaren föranstaltad syn å omförmälda jordomräde tjuguträtusen sexhundra nittiosex hvadratheter af det samma värderats till åtta mark hvadrat intern och återstoden deraf uppskattats till elfva mark hvadratintern eller således till sammanlagdt sexhundra femtioniotusen tjugutre mark, och detta värde med afseende derpå att för en i närheten af det exproprierade området belägen, Wiborgs stad tillhörig tomt vid försäljning erhållits tio mark fem penni kvadratintern icke kunde anses vara för högt, Statsverket måtte åläggas att till Wiborgs stad utgifva i ersättning för nu ifrågavarande jordområde fyrahundra tjugusjutusen sexhundra sextionio mark femtio penni utöfver ofvannämnda af godemännen jordområdet åsatta värde. I anledning häraf har å Statsverkets vägnar genmälts, att Wiborgs stad för år 1896. åt Statsverket försåld invid nu ifrågavarande jordomräde belägen mark ej ens fordrat mera än två mark för hvadratintern, och att godemännens förenämnda uppskattning af jordområdet varit enhällig, hvarföre och då det der20
vid området åsatta värdet mäste anses fullt tillräckligt, å Statsverkets vägnar anhållits om käromålets förkastande. Medelst utslag, afkunnadt den 8. Maj 1899., har Rådstufverätten förklarat det väl vara visadt, att ifrågavarande jordområde vid omförmälda af Dratselkammaren föranstaltade syn uppskattats till uppgifna belopp, men deremot. hvarken genom nästnämnda syn eller annorledes tillförlitligen utredt att berörda jord. område vid tiden för dess afträdande, med afseende å de inkomster och fördelar Wibergs stad af detsamma kunnat bereda sig, haft ett högre värde än hvartill det af godemännen uppskattats, hvarföre Rådstufvurätten förkastat käromålet. Hefrätten, under hvars pröfning Drätselkammaren i Niborgs stad å förbehål let vad dragit saken, har medelst dem den 24. Februari 1900. funnit genom den i målet framstälda utredningen styrkt vara, att Wibergs stad för ifrågavarande för Statsjernägarnes behof expropierade jordområde, med afseende derå att detsamma vore beläget i närheten af stadens till tomter indelade mark, kunnat betinga sig ett pris af åtminstone fem mark kradratintern, hvarföre Hofrätten, med förkastande af Wiborgs stads derutöfver sträckta anspråk, ålagt Finska Statsverket att i ersättning för nämnda jordomräde till Wiborgs stad utgifva nittionio tusen etthundra en mark femtio penni utöfver det belopp, hvartill godemännen uppskattat berörda jordområde. Uti Hofrättens dom hafra Finska Statsverket och Prätselkammaren i Wiborgs stad, hvardera för sig, i underdånighet anhållit om ändring, hvarefter parterne i föreskrifven ordning bemitt hvarandras deduktioner. Hvad sålunda förelupit och handlingarna vidare innehålla har Kejserliga senaten tagit i öfvervägande samt finner Finska Statsverket icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens efvanberörda dem och Brätselkammarens deduktion ej föranleda annan rättelse deri, än att, enär den af Hofrätten få ifrågavarande jordstycke faststälda godtgörelsen, efter fem mark hvadratintern, 21
uppgår till trehundra trettiotusen femhundra fem mark, och godemännen uppskattat sagda jordområde till tvåhundra trettioettusen trehundra femtiotre mark femtio penni, Statsverket åligger att till Nibergs stad för jordområdet erlägga, utöfver sistnämnda belopp, nittioniotusen etthundra femtteen mark femtio penni. Det alle, som vederbör, till underdånig efterrättelse länder. I Hans Kejserliga Majestäts Hoga Samn, Diss Senat för Finland: A. af Nyborg. Aeno. Berenius. A. af Nyborg. Aeno. Berenius. E. Johmisari Julias Hammelin C: Amuti Törmän. randersin. E. Asikolin. Den 4. Mars 1901. I Hans Kejserliga Majestäts Höga NamDess Senats för Finland dom uti ett på nedsatt revisionsskilling, från Åbo Hofrätt inkommet mål emellan Handelsägenten August Wilhelm Raunio från Helsingfors stad, sökande, samt Handlanden i samma stad Oskar Lindfors, svarande, angående utlemnande af två vexlar: Gifven uti Kejserliga Senaten för Finland och Dess Justitie Departement, i Helsingfors, den 4 Mars 1901. Kejserliga Senaten har låtit hand lingarna i målet Sig försdragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhemtat följande: Wid Rådstufvurätten i Helsingfors har tgenten Raunio, efter Handlanden Lindfors ågången stämning, anfört, att parterne den 8 September 1898 ingått sådant skriftligt aftal, att Raunio till Lindfors afstått rättigheten att ensam inom Finland försälja, Förmån Chr. Bjelland & bör i staden Stavanger af konungariket Norgeinlagda fiskvaror emot en ersättning af sextusen femhundra mark, å hvilken Gde A. af N. J. B. H.  J. N. L.H. SS 7. No 305. Cap. 30. R. D. 1900.
summa Lindfors tillgodohafvande hos Raunio skulle gå i qvittning, men att Lindfors, sådant oaktadt, vägrat att till Raunio utlemna två af Lindfors utstälda och af Raunio actepterade vexlar, den ena lydande å tvåtusen mark och förfallen till betalning den 1 Augusti 1898 samt den andra vexeln å tvåtusen aderton mark och för fallen den 20 i samma månad; och har Agenten Raunio derföre yrkat Handlanden Lindfors förpligtande att antingen återställa berörde vexlar, behörigen qvittera de, eller och till Raunio betala deras innehåll, fyratusen aderton mark, med sex procents årlig ränta från nämnde 8 September 1898. Öfver käromålet hörd, har Handlan den Lindfors väl erkänt, att han med Ägen ten Raunio ingått förenämnda aftal, men tillika uppgifvit, att dervid muntligen öfver enskommits, det Raunio skulle omedelbart meddela Förman Chr. Bjelland & Co under rättelse om generalägenturens öfverförande å Lindfors och öfverlåta å denne kontrak tet emellan Firman och Raunio angående ägenturen samt utverka Firmans tillstånd till öfverförandet äfvensom oförtöfvadt införa annons om detsamma i landets tidningar samt dessutom hos Firman utverka, att femtiotusen brukar fiskkonrerver genast blefve af Firman för Handlanden Lindfors räkning sånda till wårräntmagasinet i Helsingfors, derifrån Lindfors sedan finge i män af behof uttaga mindre belopp, och att trettio dagars anstånd med betalningen af dessa beviljades. Först sedan anförda vilkor af tgenten Raunio uppfylts, vore denne berättigad att af Lindfors erhålla ifrågavarande två vexlar samt särskildt qvitto öfver slutlig uppgörelse beträffande dem; men uppfyldes vilkoren icke, så vore aflälet parterne emellan ogiltigt. Alldenstund tgenten Raunio emellertid icke fullgjort omordade till grund för aftalet liggande muntliga öfverenskommelse, ansåg Handlanden Lindfors sig ej heller vara bunden af detsamma, hvarföre och då dertill komme, att Raunio genom sagda aftal till Lindfors försålt en rättighet. hvaröfver Raunio icke egt utan Firman Chr. Bjelland & bör bifall förfoga, samt 223
bemälda firma icke godkänt aftalet, Handlanden Lindfors påstått förkastande af Raunios talan Efter det vittnesförhör i målet egt rum, har Rådstufvurätten genom utslag den 8 Februari 1899 utlåtit sig, att som kontraktet af den 8 September 1898 parterne emellan ingåtts under förutsättning, att den derigenom skedda öfverlåtelsen godkändes af firman Chr. Sjelland & Co, samt Handlanden Lindfors endast under detta vilkor förbundit sig att till Ägenten Raunio återlemna ofvannämnda två vexlar, men denna förutsättning icke gått i uppfyllelse, alltså förkastade Rådstufvurätten Agentin Raunios i målet utförda talan. Hofrätten, under hvars pröfning Styrten Raunio i vadeväg dragit saken, har medels dom den 20 December 1899 låtit bero vid Rådstufverättens utslag: Uti Hofrättens dom har Ägenten Raunio i underdånighet anhållit om ändring medels ingifven deduktion, hvar af duplitten af Handlanden Lindfors uttagits, utan att han dock inkommit med bemötande i saken. Hvad sålunda förelupit samt handlingarna vidare innehålla har Kejserliga Senaten tagit i öfvervägande och finner utredt vara, att Ägenten Raunio, vid det han den 8 September 1898 åt Handlanden Lindfors öfverlåtit rättigheten att inom Finland ensam försälja Herman Ehr. Bjilland de bör inlagda fiskvaror, förbundit sig att för återbekommande af ifrågavarande tvenne vedlar, utverka Firmans godkännande af nämnda öfverlåtelse, samt att Finman Chr. Bjelländ & Co, efter det Agenten Raunio uti skrifvelser af den 12 i sagde månad samt den 8 och 13 derpåföljande Oktober hos firman anhållit om dess godkännande af öfverlåtelsen, uti skrifvelse för den 26 i sistberörde månad meddelat Ägenten Raunio, att Firman uti bref till Handlanden Lindfors af samma dag "bekraftat hans ensamförsäljning af omförmälda artiklar, hvilken försäljningsrätt Lindfors obestridt sedermera jemväl utöfvat, hvarföre och som Agentin Raunio sålunda full gjort sitt berörda åtagande, Kejserliga 224.
tenaten pröfvar rättvist, med upphäfvan de af Rådstufverättens utslag och Hofrättens dom, ålägga Handlanden Lindfors att till Agenten Raunio genast antingen återställa ifrågakomna tvenne vaular behörigen qvitterade, eller och utgifva deras sammanlagda innehåll, fyratusen aderton mark, med sex procents årlig ränta från den 8 September 1898 tills full betalning sker. Det alle, som veder bör, till underdånig efterrättelse länder I Hans Kejserliga Majestäts Hoga. NämnDess Senat för Finland: A. af Nyborg. J; Wiesel gars Hömen J. Johnsson. Juhan Hummelin J. Tingren. Den 4. Mars 1901 F. Hans Kejserliga Majestäts Hoga Namn. Dess Senats för Finland dom uti ett råpå nedsatt bevisjonsskilling, från Wiborgs Hofrätt inkommet mål emellan Bonden Anders Pålsson Koljonen. från Kirkkoloppalahti by i Ruskeala socken, sökande, och Konsuln Wilhelm Dippell, från Wiborgs stad, uteblifven svarande, angående eganderätt till jord: Gifven i Kejserliga Senaten för Finland och Dess Justilie Departement, i Helsingfors, den 4. Mars 1901 Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, inhemtat följande Sedan Guvernören i Wiborgs län på Anders Koljonens ansökan förordnat landtmätare att verkställa klyfningsskifte af frälsehemmanet N° 4 i förenämndå Kirkköleppälahti by, hade Anders Koljonen vid af landtmätaren den 10. Augusti 1895 med sakegarene hållet sammanträde yrkat att på grund af Häradsrättens i Ruskeala sockens tingslag den 30. April 1892 at Koljonen utfärdaOfde A af N. & 7. SS: H. f. N. B. Såg. 7/8 No 2. 1900 Finsk öfver sättning af Kejserliga Sinäsens dom med följer, om ginala afhelitionen
de fastebref honom måtte tillskiftas trefjerdedelar af hemmanets egor samt Konsuln Dippell den återstående fjerdedelen, som Anders Koljonen medan han varit egare till hela hemmanet, försålt åt Bonden Thomas Mikkonen och hvilken fjerdedel Mikkonen sedermera öfverlåtit åt Konsuln Dippell. Deremot hä de Konsula Dippell vid nämnda sammanträde, under förmälan att förberör da emellan Anders Koljonen och Thomas Mikkonen afslutade köp omfattade hemmanet tillförande Mustanniemi benämnda utmarksskifte hvilket Konsula Deppell genom köpebref af den 21 Juli 1897, tillhandlat sig af Mikkonen, påstått, att sagda jordomräde vid skiftet skulle till delas Pippell I anledning af dessa emellan hemmansdelegarene uppkomna tvistigheter hade förrättningslandtmätaren genom redannämnde den 10 Augusti meddeladt utlåtande uppskjutet förrätt ningen och uppmanat bemälde delega re att till domstols afgörande hänskjuta frågan om huru storå andelar af hemmånet hvardera egde Härefter har Konsuln Dippell å skriftlig stämning vid Häradsrätten i ofvansagda sockens tingslag yrkat att Emedan Anders Koljonen, såsom egare till hela förenämnda frälsehemman, ge nom köpebref af den 23 November 1891 försålt åt Thomas Mikkonen hemmanet underlydande, invid Jananusjoki å belägna hela Mustanniemi utmarkskifte, om och uti köpebrefvet, då lagfart å det försålda egostycket eljes icke kunnat erhållas, upptagits, att sagda jordom rade motsvarade en fjerdedel af hela hemmanet, samt Konsuln Oippell sedermera på förut anfördt sätt i ego bekommit nämnda åt Mikkonen försålda egolott, Anders Koljonen måtte åläggas att åt Konsulu Dippell öfver låta eganderätten till hela Mustan niemi skifte Öfver käromålet hörd har Anders Koljonen genmält, att han genom köpebrefvet af den 23 November 1891 af sitt att åt Thomas Mikkonen föryttra endast en fjerdedel af ifrågavarande hemman, hvilken del skulle vid skeen226
de intressentskifte utbrytas från Mustan niemi jordomräde, som till storleken öfverstige nästsagda kvottel; och emedan såväl Thomas Mikkonen som Konsuln Dippell i grund af sina köpebref sökt och erhållet lagfart å allenast en fjerdedel af berörda hemman, har Anders Koljonen ansett, att Thomas Mikkonen och Konsuln Dippell derigenom sjelfve erkänt sig ega endast nästnämnda del, för hvilken de äfven erlagt hemmanets utskylder, hvaremot Anders Koljonen ansvarat för tre fjerdedelar af de samma; anhållande Anders Koljonen förty att Konsuln Pippells käromål måtte förkastas. Sedan Thomas Mikkonen äfven blifvit i saken hörd, har Häradsrätten hvarest parterne ömsesides anhållit om ersättning för sina umgälder i må let, uti den 7 Februari 1899 afsagdt utslag förklarat utredt vara, att Anders Koljonen genom ofvannämnda den 23. November 1891 dagtecknade köpebref för rätt åt Thomas Mikkonen hemmanet underlydande hela Mustanniemi jord styrke och att sagda jordstycke genom det emellan Thomas Mikkonen och Konsull Dippell derpå afslutade köpöfvergått i den sistnämndes ego, samt derföre ålagt Anders Koljonen, att genast afstå änsagda jordstycke åt Konsuln Pippell att af honom egas och visittas, hvarhos Anders Koljonen skyldigkänts att med tvåhundra femtio mark ersätta Konsuln Dippills kostna der i rättegången Hofrätten, under hvars pröfning javal Konsuln Dippill som Anders Holsonen i vadeväg dragit målet, har medelst dom den 10. Februari 1900 lätit bero vid Häradsrättens utslag, dock sålunda att, emedan omförmälda öfverlåtelser af Mustanniemi skifte skett i den ordning förordningen af den 19. Februari 1883 angående, bland annat, egostyckning medgåfve Konsuln Dippell borde, derest han ville att beorda köp skulle afse nämnda jord område, på sätt i 428 af förordningen den 12 Juni 1895 stadgas, låta genom laga stjekning från hemma
net utbryta änsagda område till särskild lägenhet Uti Hofrättens dom har Anders Koljonen i underdånighet sökt andring Hvad sålunda förelupit och handlingarna vidare innipalla har Kejserliga Senaten tagit i öfvervägande samt finner Anders Koljonen icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda dom, vid hvilken altså kommer att förblifva. Det alle, som vi derbör, till underdånig efterrättelse lånder. Hans Kejserliga Majestäts i laga Nämn, Dess Senat för Finland A. af Nyborg J; Wienet gars Hömen. E. Johansson. SS: 77. helm Nummelin E. Aschan. Maaliskuun 6 päivänä 1901. Keisarillisen Majestulin Aahrassa Simonsö Hänen Suomen Senaallensa tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tullessa julussa, jossa Talollinen Intti Hänskä, Kuusjärven pitäjän Suomän kylästä on hakijana sekä Eläkemies Heikki Juhonpoika Korhonen ja hänen vaimonsa Johanna Fredrika Mustonen, sanotusta kylästa, tulematta jääneinä vastaajina ja joka julku koskee maksamalon la eläkettä Annettu Keisarillisesja Suomen Senaalissa ja Sen Oikeus osastossa Helsingissä; Maaliskuun 6 päivänä 1901. Keisarillinen Senanolli on Itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksenä, suanut tietää seuraavaa: Sittenkuin Heikki Korhonen, joka osaksi perintökirjalla Toukokuun 23 päivällä 1881 osaksi kauppakirjalla senjälkee sen Heinäkuun 23 päivältä ollessaan naimisissa ensimmäisen vaimonsa Anna Stina Hirvosen kanssa oli ostanut puolen Juhola nimistä perintötaloa No 4 Lämä elaf - Ef-78. k -  1. SS: 10 SS: 323. Tag 6. Rd. 1900