Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
tiläiselle myyneet omistamansa Kantala nimisen neljänneksen Taistikkaan perintötalosta No 2. Käräjärven kylässä, paitsi neljää yhteensä neljän ja puolen tynnyrinalan suuruista maapalstaa, jotka Benny ja Kildur Lees pidättivät itselleen, niin olivat Otto Nordström ja hänen vaimonsa Anna Nordström myöhemmin samana päivänä tehdyllä kauppakirjalla kymmenentuhannen markan hinnasta Otto ja Hilma Pietiläiseltä ostaneet sanotun Otto ja Hilma Pietiläiselle kerrotulla tavoin luovutetun talonosuuden; mutta kun Otto ja Hilma Pietiläinen viimeksimainitusta kaupasta huolimatta olivat Kesäkuun 18. päivänä 1900. laaditulla kauppakirjalla myöneet saman talonosuuden takaisin Hildur Les sille, minkä kaupan Jenny Sess oli hyväksynyt, sekä Jenny ja Hildur Less tahän kauppaan nojautuen olivat saatta neet Otto ja Anna Nordströmin omistusoikeuden puheenalaiseen talonosuuteen riitaiseksi, on Otto Nordström vaatinut että viimeksisanottu kauppakirja julistettaisiin mitättömäksi sekä ylläkerrottu Otto ja Anna Nordströmin ynnä Otto ja Hilma Pietiläisen kesken tehty kauppa pysyväiseksi. Kanteesta kuulustettuina ovat Otto ja Hilma Pietiläinen sekä Rening ja Hildur dess huomauttaneet, että tehtäessä yllämainittua 28. päivänä Marraskuuta 1899. päivättyä myöhempää välikirjaa, johon Otto ja Hilma Pietiläinen ovat merkityt kysymyksessä olevan talonosan myyjiksi, ei tarkoitus ollut luovuttaa sanotun talonosan omistusoikeutta Otto ja Anna Nordströmille, vaan ainoastaan pantata talonosa sanotulle aviopuolisoille sen kymmenentuhannen markan lainan vakuudeksi jonka Otto Pietiläinen oli Otto Nordström ilta saanut ostaessaan talonosan Renny ja Hilden Lessiltä, vaikka välikirja oli tullut kirjoitetuksi kauppakirjan muotoon ja Otto Nordström juotta malla Otto Pietiläisen juovuksiin saanut tämän kirjoittamaan nimensä kauppakirjan alle, minkä vuoksi ja kun Hilma Pietiläinen, joka oli mennyt avioliittoon Otto Pietiläisen kanssa 766
vuonna 1897, ei ollut antanut kauppaan vostumustaan, vaan hänen nimensä oli väärennetty kauppakirjaan, Otto Pietiläinen ja hänen äskenmainitut asiakumpaninsa, ilmoittaen Hilma Pietiläisen saaneen tiedon kaupasta vastaHeinäkuussa vuonna 1900. ovat anoneet kanteen hylkäämistä. Kihlakunnanoikeus, jossa asianojaiset molemmin puolin ovat vaatineet korvausta oikeudenkäyntikuliustaan, on Helmikuun 14. päivänä 1902. julistamassaan päätöksessä antanut asiasta lausuntonsa ja katsonut selvitetyksi, että Otto Pietiläinen ylläsa notulla 28. päivänä Marraskuuta 1899. laaditulla myöhemmällä kauppakirjalla oli myynyt kysymyksessä olevan talonosan Otto ja Anna Nordströmille minkä tähden ja kun Hilma Pietiläinen, jonka oli myönnetty ja Heinäkuussa 1900. tietäneen talonosan luovu tuksesta, ei ollut Huhtikuun 15. päivänä 1889. aviopuolisoiden omaisuus- ja velkasuhteista annetun lain 2. luvun 2. SS:sä säädetyn ajan kuluessa siitä luovutuksesta kantanut, eivätkä Otto ja Hilma Pietiläinen niin ollen 18 päivänä Kesäkuuta 1900. omistaneet mitään osuutta puheenalaisesta talonosasta eivätkä siis myöskään olleet oikeutettu ja tekemään siitä kauppaa, Kihlakunnanoikeus, nojautuen Maakaaren 4. luvun 1. SS:ään on julistanut Kildur Lessin sekä Otto ja Hilma Pietiläisen viimeksimainittuna päivänä sanotusta talonosasta tekemän kaupan mitättömäksi sekä määrännyt että yllämainittu Otto ja Anna Nordströmin sekä Otto Pietiläisen kesken siitä tehty kauppa oli oleva pysyväinen, ja sen ohessa että Jenny ja Hildur Lessin tuli, jos he vielä pitivät hallussaan Otto ja Anna Nordströmin ostamaa osuutta talosta, heti luovuttaa se Otto Nordströmin varaasti hallittavaksi, velvoitettiin Otto ja Hilma Pietiläinen kuudellakymmenellä markalla korvaa maan Otto Nordströmille jutussa johtuneet kulutHovioikeus, jonka tutkittavaksi Otto ja Hilma Pietiläinen sekä Renny ja Hil767
dar Less vetoamalla olivat saattaneet jutun, on Huhtikuun 30. päivänä 1904. antamallaan tuomiolla siinä lausunut; ja sen ohessa että Otto ja Hilma Pietiläisen sekä Renny ja Hildur Lessin Hovioikeudessa tekemä pyyntö saada tilaisuutta vieläkin kuulustuttaa todistajia asiassa. aihettomana hyljättiin, on Hovioikeus vahvistanut Kihlakunnanoikeuden asiassa julistaman päätöksen samalla velvoittaen Otto ja Hilma Pietiläisen sekä Benny ja Hildur Lessin suorittamaan Otto Nordströmille häneltä Hovioikeudes sa juttuun menneiden kulujen korvaukseksi neljäkymmentä markkaa. Hovioikeuden tuomioon ovat Otto ja Hilma Pietiläinen hakeneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Otto Nordström on säädetys sä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja mitä ensin tulee Otto ja Hilma Pietiläisen tekemään pyyntöön asian siirtämisestä takaisin Kihlakunnanoikeuteen saadakseen tilaisuutta siellä todistajina asiassa kuulustuttaa niin hyvin Talollisenvaimoa Anna Hyttigiä, Kauppiaanvaimon Sona Korhosta, Talollista Antti Hyttigeä ja Renki Johannes Eklundia, joita Otto ja Hilma Pietiläinen ja Hovioikeudes sa olivat vaatineet todistajina asi assa kuulustettaviksi, kuin myös Työmiestä Petter Niskasta, jätetään tämä pyyntö varteenottamatta, kun ei neljältä ensiksimainituilta henkilöiltä ole hankittu, ei ainakaan asiakirjoi hin liitetty minkäänlaisia todistuksia, eikä muutoinkuan ole tehty todennäköiseksi että heidän todistuksensa voisi tuottaa asialle lisäselvitystä, ja kun Petter Niskasen antama, muutoksen hakemuskirjoihin liitetty kirjallinen todistus ei si sällä Otto Pietiläisen sekä Otto Nordström in ja hänen vaimonsa kesken 28. päivä nä Marraskuuta 1899. tapahtuneessa tilankaupassa tehtyjä sopimuksia valaisevia talonantoja. Mitä sitten itse asiaan tulee niin on ylempänä mainitussa kauppakirjassä 28. päivältä Marraskuuta 1899. nimen omaan lausuttu ei ainoastaan että Otto 768
ja Hilma Pietiläinen sillä myyvät ja tuovattavat Otto ja Anna Nordströmille Henny ja Hildur Lessiltä ostamansa osan Rantala nimistä tilaa ehdolla että myyjät laisivat lunastaa tilan takaisin suorittamalla Otto ja Anna Nordström ille ne kymmenentuhatta markkaa, joiden maksamisesta Kennes ja Hildur Lessille Otto Nordström samana päivänä oli sitoutunut takaukseen, vaan myöskin että Otto ja Hilma Pietiläinen luovutta vät itsensä ja perillisensä täten myynästaan tilan osasta sekä omistavat en Otto ja Anna Nordströmille omistetovaksi, hallittavaksi ja nautittavaksi laillisesti saatuna omaisuutenaan; johon nähden ja kun Otto ja Hilma Pietilainen eivät ole saaneet aikaan min kaanlaisia näytöksiä, jotka olisivat omisansa vahentamaan tämän Otto Pietiläisen allekirjoittaman kauppakirjan todistusvoimaa, eikä Hilma Pietiläinen, jonka tosin ei ole todistettu itse kirjoittaneen eikä toisella kirjoituttaneen nimeänsä kauppakirjaan ote, saatuaan jo Heinäkuussa vuonna No 6. tiedon kaupasta, aviopuolisoiden omaisuus- ja velkasuhteista 15. päivä nä Huhtikuuta 1889. annetun lain 2 hänen 2. SS:ssä säädetyn ajan kuluessa tehnyt kannella kaupan purkamisesta, harkitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi jättää sen lopputuksen pysyväksi, johon Hovioikeus on asiassa johtunut, jonka ohessa Otto ja Hilma Pietiläinen velvoitetaan suorittamaan Otto Nordström ille hänellä täällä olleiden kulujen korvaukseksi seitsemänkymmentä mark kaa. Tätä kaikki asianomaiset nouLattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: J. G. Pölhmanen C. andersin. J. G. Pölhmanen C. andersin. Valentin Gummerus J Männund Valentin Gummerus J Männund Häf Hellen 769
Den 15 December 1904 Kejserliga Senatais för Finland loin uti ett, på nedsutt reversskilling, från Nusa Hofrätt inkommit mål emellan Rådmannen Albert Nisen, från Nikolaistad, sökande, samt Tördiska i liklutankens för Handel och Industie Wasa kontor, i sagda stad, svarande, angående verdfördran: Afven i fastettedofvartementet den 15 December 1904 Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem inhemtal följande. Efter stämning å Rådmannen Niren har å Nordiska Aklulunkens vägnärvid Rådstufvurätten. Nikolaistad vi kats Nisens förpligtande att på grund af en utaf honom den 4. Maj 100s åtstäld, af Trädgårdsarkitekten Evert Ossian Sunden upptedel tre minaders sela växel å fyratusen femhundra mark, hvaraf banken vore innehafvan, till Nordiska Aklulanken gälda nämnla belopp med ränta samt prosentin och proteckostnadsättning, likväl med ga /33- k. 8. 4 - 1. SS. J. B. blifvitet No 1202 Sag. G. R. B. 1904.
afdrag af nyssagda 4 Maj af Lunden guldne ettusen niohundra femtio tre mark trettioåtta penni. Öfver käromålet hörd har Råd mannen Wesén genmält, att ifrågavarande väl, då densamma af honom den 4. Maj 1005 utställs och indesserats, hvilendast å femhundra mark och, enligt ej till emellan Nisen och Sunden, Carl utaf Sunden användas för omsättning i Föreningsbankens kontor. Nikolaistad af en derstädes samma dag till betalning förfallen, med Nilens och Sundens namnteckningar för sedd vedel om ettusen mark, i hvilket afseende Rådmannen Nisen jemväl skrift ligen befullmäktigat Sunden att desken tera en omsättningsväd" men att hemten efter emottagandet af förstnämnda väet ej allenast förfalskilt densamma sålunda, att vädbeloppet andrets från femhundra till fyratusen femhundra mark, utan äfven, i stred med hvad emellan Nisen och Lunden varit aftaladt och förenämnda fullmakt innehållit, i Fordeska Aktulan kens kontor eliskonterat varda och uppbuet vederbeloppet; i anseende hvartill Karl mannen Nisen ansett sig icke skyldig att ansvara för gäldandet af bankens ifrågavarande fordran samt emotsett förkastande af käromålet. I anledning af genmälet har å lankens vägnar framhållits, hurusom den om ständigheten att uti omförmälda, af häd gårdsärkitekten Sunden vid desskenterne gen af vexeln använda fullmakt legag jats uttrycket omsättningsväxt sä mycket mindre kunde innefatta ett icke beåttegande för banken att köpe vadn som gällande vexellag icke förutsatte innehafvande af fullmakt såsom vilkor för dessentning af vad, hvilken om ränderhades af annan person, än utstäl meri; och var banken anhållit att Räämannen Nisons genmäle i saken måtte lemnas utan afseende. Rådstuvurillen, hvarest parterne msesides tagit i anspråk ersättning joirättegångälderna, har medels utslag den 2 November 1903 förklarat det anjemte ifrågavarande veder tillkomst 771
vara utredt, att sedan Trädgårdsärkillekten Sunden utskapet växeln, som af honom accentsrats, å femhundra mark samt Räd mannen Nisen å densamma lännet sig såsom utställare och försett den med kanco indosumant, Sunden derefter förfalskut vaan sålunda, att han framföre låtit femhundra tillsatt sifrån fyra och framför det ungeungliga bekstufsta let femhundra tecknat förutusen; hvarföre och då förfalsningen, som förefvats efter det Nisen lemnat vardn ifrån sig, öhekunde ochaga denne betalningskyldig het samt i betraktande jemväl deraf att den af Sunden i banken upptedda fullmakten innehållit lemyndigande för honom att i afseende å om sättning eliskentera en ved, och lanken, som vid tiden för diskenteringen icke innehaft någon vad med Tunderas och Nisens namn, förty egt anledning att förrän värin möttegs inhemla upplysning af Rådmannen Wisen, förkastades käromålet och skyldigkändes banken att med etthundratjugu mark godtgöra Rådmannen Risen dennes rättegångskostnader Hofrätten, under hvars pröfning må let å Todiska Aklulunkens vägnar i adning dragits, här medels dom den 30. Hans 1904, enär Rådmannen Nisen von skyldig att vara för betalningen af det belopp, för hvilket han enligt uvelns lydelse, då den af honom påteck nades, iklädt sig ansvarighet, ålagt Rätmannen Nisin att till banken utgifra femhundra mark med sex procents änta från vadns förfallodag den 4. Augusti Björ samt en mark sextiosju henne, motsvarande en tredjedels procent af nämnda summa, i provision äfven som sex mark i protestkostnadserättning, hvaremot Kefrätten lika med Rådstufvurätten förkastade lankens derutöfver Sturcktu fordrings anspråk; och jemte det banken befriades från utgån rande af den Rådmannen Nisen af Rådstufvurätten tilldömda rättegångskost vetservaltning, skulle parterne sjelfve inkännas sina i målet sagda kostnader Elli Hovallens dom har Rådman ren Wesin anhållit om ändring, för 172
son Senatens pröfning, låta bero vid det slut, hvari Rådstufvurätten derutinnan tannut. Det alle, som vederbör, till femättelse länderKejserliga Senaten för Finland J. Tohman Andersin. Valentin Gammelas Nämlund A; Kumlin. Hm Lycktad SS: Fem. Hjelning Johannes Kilting 473 varidt saken derstädes honom emelgått, medels ingifven dertuktion, som af Torliska Aklulunkens för Handel och Andustii Wasa kontor, bemälle Kejserliga Senaten har tagit detta mål i öfvervägande; och emedan Evert Ossian Lunden, hvilken till Sördeskap Aktidankens för Handel och Fredrick Wasa kontor inlemnat ifrågavarande nad i afsunde å disposenting för Rådmannen Nisöns räkning, till stöd för sin behörighet dertill endast fördat en af Rådmannen Nisen åt Bonden utfärdad fullmakt att deskontera inom sättningsväl och härigenom icke visut sig hafva egt uppdrag af Nisen att en nämnda bank dispontera sagda vorel, enär banken då icke varit innehafvan af någon väd med Nisins namn ty finner Kejserliga Senaten lanken icke hafva bort för vadns deskontning godkänna berörda fullmakt än minan på grund af densamma till handen utgifva vadetoloppet samt pröfvar förty rättvist, med ändring af Köparettens dom i hvad saken utgjort förmälVilhelm Blåfield
Joulukuun 13 päivänä 1904 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, ulosmittauksen peräytymistä koskevassa jutussa, jossa Talollinen Juho Maurits Kopo, Kullaan kappelin Paluksen kylästä, on hakijana ja Suomen Yhdyspankin haarakonttori Porissa vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Joulukuun 13 päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itselleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Sittenkuin Porin kaupungin Raupunginnouti Karl Anders Lindén oli Suomen Yhdyspankilla sanotussa kaupungissa asuvalta Kauppiaanvaimolta Ida Wilhelmina Pihliltä olevan, lain voiman saaneella tuomiolla vahvistetun saatavan ynnä ulosottokustannusten ja ulosottopöytäkirjan lunastuksen suorittamiseksi 20 päivänä Maaliskuuta 1902. Ida Wilhelmina Pihliltä, ulosmitannut erikoista lähemmin luettelemäänsä irtainta omaisuutta, on JuSäsnä: A. K. V. B. L. W. H. J. I. SS: 18. No 1223. Pag 75. R. G. 1904.
ho Maurits. Kopo Porin kaupungin Maistaatin luona valittanut sanotusta ulosmittauksesta, vaatien sen peruuttamista, koska Kopo muka oli Kesäkuun 13 päivänä 1901. tehdyllä kauppakirjalla Ida Wilhelmina Tihtila ostanut saman omaisuuden eikä sallinut sitä käytellävan Ida Wilhelmina Pihlin velkojen suorittamiseksi. Toistaiseksi keskeytettyänsä valituksenalaisen ulosottotoimituksen ja saatuaan valituksen johdosta mainitulta pankin haarakonttorilta vaaditun selityksen, on Maistraatti Toukokuun 22. päivänä 1902 antamallaan päätöksellä, koska asia oli joutunut riitaiseksi ja sitä siis ei voitu ulosottotutse ratkaista, neuvonut Juho Maurits Kopon ajamaan kannettansa haasteen nojalla sekä sitä varten asianomaiseen tuomioistuimeen haastattamaan Suomen Yhdyspankin haarakonttorin Porissa ja toimittamaan siitä tiedon Kaupungin vouti Lindénille kolmen kuukauden kuluessa viimeksi mainitusta paivastä lukien, uhalla että ulosmitattu omaisuus muuten käytettäisiin pankin puheenalaisen saamisen maksamiseksi Tämän jälkeen on Juho Maurits Kopo Yhdyspankin haarakonttorille Porissa toimituttamansa haasteen nojalla Porin kaupungin Raastuvanoikeudessa toistanut edelläkerrotun vaatimuksensa Kuulustettuaan asiasta sanottua haasakonttoria ja tämän vastustettua kannetta sekä pyydettyä korvausta oikeudenkäyntikuluistaan, on Raastuvanoikeus päätöksellä Elokuun 15 päivänä 1902, mainitsemillaan perusteilla, kumonnut puheenalaisen ulosmittauksen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Yhdyspankin haarakonttori Porissa oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa Toukokuun 3 päivältä 1904 lausunut, että koskei Juho Maurits Kopo ollut Raastuvanoikeudessa asiaa siellä käsiteltäessä eikä edes Hovioikeudessakaan näyttänyt Kaupunginvouti Lindenille toimittaneensa tietoa jutussa hankitusta haasteesta, sentähden ja kun Juho Maurits Kopo niin muodoin oli laiminlyönyt täyttää mitä Maistraatti edel175
läkerrotussa päätöksessään oli määrännyt, Hovioikeus, äskensanotussa päätöksessä pantuun uhkaan nähden, kumoten Raastuvanoikeuden päätöksen, julisti Juho Maurits Kopon menettäneen puhevaltansa valituksenalaista ulosmittausta vastaan, joka siis lainvoiman saaneena oli laillisessa järjestyksessä loppuun saatettava; minkä ohessa Juho Maurits Kopo velvoitettiin kolmellakymmenelläviidellä markalla Yhdyspankin mainitulle haarakonttorille korvaamaan sillä Maistraatissa ja Raastuvanoikeudessa olleet kulut asiassa. Hovioikeuden tuomioon on Juho Maurits Kopo anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Suomen Yhdyspankin haarakonttori Torissa on vastannut Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja on tosin Juho Maurits Kopo täällä anonut jutun lykkää mistä takaisin Raastuvanoikeuteen saadakseen tilaisuutta, valallisesti kuulustultamalla, paitsi muita, erästä nimitettyä henkilöä, jonka valan velvoituksella antama kirjallinen todistus on Kopon muutoksenhakemukseen liitetty, näyttää toteen että Kaupunginvouti Lindenille oli Maistraatin ylläkerrotussa päätöksessä mainitun määräajan kuluessa toimitettu tieto jutussa hankitusta haasteesta; mutta kun sanottu kirjallinen todistus sisällykseltään ei osota tietoa haasteesta toimitetun Kaupunginvouti Lindénille, Keisarillinen Senaatti on jättänyt varteen ottamatta Juho Maurits Kopon anomuksen jutun lykkäämisestä takaisin alioikeuteen; johon nähden ja kun Juho Maurits Kopo ei muutenkaan ole esiintuonut syytä Hovioikeuden kysymyksessä olevan tuomion muuttamiseen, sama tuomio jää pysyväksi; ja velvoitetaan Juho Maurits Koho suorittamaan Suomen Yhdyspankin haarakonttorille Porissa seitsemänkymmentä markkaa korvaukseksi haarakonttorilla täällä olleista kuluista. Tätä kaikei asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: A; Vilmelin venn Gjelning Bom Lupillas Johannes Litting Vilhelm Blåfield 776
Joulukuun 14 päivänä 1904. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa irtaimen omai uuden kaupan purkamista koskevassa jutussa, jossa Hovioikeudenkanslisti Wäinö Kivi, Turun kaupungista, ja Isännöitsijä Johan Bär, Tampereen kaupungis ta, Metsän Konepajäosakeyhtiön konkurssiin luovutetun pesän toimitsijamiehinä, ovat hakijoi na sekä Talolliset Mikko Ylifärkkilä ja Kustaa Härkälä, kuittisten pitäjän Mommolan kylästä, ynnä Erland Mauriala samassa pitäjässä olevalta Maurialan yksinäistilalta, tulematta jääneenä vastaajina: Annettu Oikeusorastossa Joulukuun 14 päivänä 1904. Keisarillinen Senaatti on itselleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa Huittisten, Wampulan ja Punkalaitumen pitäjäin käräjakunnan KihLäsnä A. K. V. W. H. J. N. B Haf H. maa No 1226. Pag, 107 R. D. 1904.
lakunnanoikeudessa ovat Mikko Ylifärkkilä ja hänen asiakumppanin sa, Hovioikeudenkanslisti Kivelle ja Isannöitsijä Bårille toimittamansa haasteen nojalla, Oikeuden istunnosja Lokakuun 27 päivänä 1902 lausiineet, että sittenkuin Mikko Ylifack kilä ja hänen asiakumppaninsa olivat edellisen Toukokuun 20 paivänä tehdyllä kauppakirjalla MetsänKonepajäosakeyhtiön konkurssipesällä ostaneet lakomobiilin 1825 markan hinnasta, oli tuo lokomobiili huomattiin aivan arvottomaksi ja tarkoitukseen sa eli puimakoneen käyttämiseen helpaamattomaksi siinä jo kauppaa tehtäessä olleen sellaisen sataisen rakennevirheen takia että lokomobulin höyrykattila ei kyennyt varusta maan konetta tarpeellisella määrätlä höyryä; ja ovat Mikko Ylifark kilä ja hänen asiakumppaninsa sen vuoksi vaatineet sanotun kaupan puo kamista sekä Hovioikeudenkansliste Kiven ja Säännöitsijä Barn velvoit tamista, heidän mainitussa toimessaan, Mikko Ylifärkkilälle ja hänen asiakumppaneilleen maksamaan takaisin koneen hinnan 1825 markkaa korkoineen. Kantaesta kuultuina ovat Hovioikeudenkanslisti Kivi ja Isännöitsijä Bör esiintuoneet, että kysymyksessä oleva lakomobiili oli myyty Mikko Ylifärkkilälle ja hänen asiakumppaneilleen sellaisena kuin se asianomaisen koneentarkastajan lausunnon mukaan silloin oli ja konkurssipesän sitoutumatta mihinkään vastuuseen lohomobiihin kelvollisuudesta, minkä vuoksi ja kun lokomobiilissa, jonka konkurssipesä oli myynyt yllä mainitusta halvasta hinnasta syystä etteivät Aetsan Kongrajaosakeyhtiön tecksetolleet saaviittaneet menekkia, ei myöskään myytäessä ollut sellaina salaisia ja oleellisia virkeitä, jotka varsivat vaikuttaa kaupan purkamista, vaan lohomobiili oli Mikko Ylifärkkilan ja hänen asiakumppaniensa luona rikottu taitamat178
tomalla käyttämisellä, Hovioikeuden kanslisti Kivi ja Isännöitsija Bärovat anoneet kanteen hylkäämistä Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat huomauttaneet kulunkiensa korvaamisesta, on Helmikuun 13 päivänä 1903. julistamassaan päätöksessä katso nut selvitetyksi, että puheena olevassa koneessa oli jo kauppaa tehtaessa ollut oleellisia, mutta salairia ja sen johdosta asiallisilta huomaamatta jääneitä virkeitä, min kä tähden ja kun Hovioikeuden kanslisti Kivi ja Isännöitsijä Bärolivat myyneet koneen hankkiman sa ja asiantuntevan henkilön antaman lausunnon mukaan kelpäavänä eivätkä he olleet tahtoneetkään näyttää että kone oli pilaantunut Mikko Ylifärkkilän ja hänen asiakumppaniensa tuona, Kihlakunnanoikeus on julista nut kysymyksessä olevan kaupan puretuksi sekä velvoittanut Hovi oikeudenkanslisti Kiven ja Isännöilsijä Bärin Metsän Konapajaosakeyhtiön konkurssipesän varoista Mikko Ylifärkkilälle ja hänen asiakumppaneilleen suorittamaan takaisin koneen hinnan tuhat kahdeksansataa kaksikymmentäviisi markkaa viiden prosentin vuotuisine korkoineen Lokakuun 27 päivästä 1902. lukien kunnes täysi maksu tapahtuisi sekä sadalla viidellä markalla korvaamaan Mikko Ylifarkkilän ja hänen asiakumppaniensa oikeudenkäyntikulut; tullen Mikko Ylifärkkilän ja hänen asiakumppaniensa puolestaan jättää kone Hovioikeuden kanslisti Kivelle ja Isännöitsijä Bårille vietyään sen omalla kustannuksellaan samaan paikkaan, josta he olivat sen tuoneetkin Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Hovioikeudenkanslisti Kivi ja Isännöitsijä Bör vetoamalla olivat saattaneet jutun, on Toukokuun 31 päivänä 1904. anta mallaan tuomiolla vahvistanut Kihlakunnanoikeuden edelläkerrotun päätök779
sen paitsi että Hovioikeudenkanslisti Kivija Isännöitsijä Bär vapautettiin Mikko Ylifärkkilälle ja hänen asiakumppaneilleen suorittamasta Kihlakunnanoikeuden määräämää korkoa puheena olevasta lohomobiilin hinnasta. Hovioikeuden tuomioon ovat Hovioikeudenkanslisti Kivi ja Isännöitsija Bör anoneet muutostaKeisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, etteivät Hovi oikeudenkanslisti Kivi ja Isännöituja Bår ole esiintuoneet syytä muuttaa, Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakodKeisarillinen Suomen Senaatti. A; Kumlin. David Kulmma Johannes Littnig Hm Lupblad J N hamlund Haf Hellen. Den 16. December 1904. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsatt reversskilling från Wiborgs Hofrätt inkommet mål angående ersättning emellan Byggmästaren Gustaf Wiklund, från staden St Petersburg i Nysaredömet Ryssland sökande, och Handlanden Paul Grigor jaft, från Wiborgs stad uteblifven nu rande: gifven uti Justiliedepartementet, den 16. December 1904. Kejserliga Senaten har låtit handlingar na i målet sig föredragas och af dem inhemtal följande Efter Handlanden Grigerjeff ågången dämning har Byggmästaren Wiklund vid Rådstufvurätten i Wiborg anfört att, utan Handlanden Gregoijeff beslutat låta än dra ett honom tillhörigt inväningsstenhus å tomten N° 35 inom f. d. förtningen i Webergs stad till ett hus uti två väningar hade Byggmästaren Wiklund, på uppdrag af Handlanden Grigoijeff, i sådant afsende under våren och sommaren Joel för Grigerjeff räkning utfört särskilda utnings och andra arlelin, för hvilka Wiklund tillborde i ersättning, enligt särskilgb A. R. W. H. B. 780 No 1241. Pag. 93. R. D. 1904.