Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
efter erhållet telegrafiskt meddelande derom, att ångfartyget skulle ankomma till Frångsund den 30. i samma månad, för transport af den till intagning bestämda lasten, som enligt öfverenskommelse i restepartiet borde fortskaffas till förtygets sida, nästnämnda dag förhyst fyra och påföljande dag ytterligare tre prämar samt lätit i dem insätta det till utskoppning afsedda virket; men emedan nämnda angfartyg emellertid inträffat i Frångsund först den 5. September 1899. och icke ens då, utan först påföljande dag varit färdigt att emottaga lasten, samt Sjökaptenen Palmgren derigenom vällat, att handelshuset nödgats erlägga hyra för berörda fyra prämar under en tid af sju dygn och för tre prämar under sin dygn, efter fem ton mark i dygnet för hvarje präm, med sammanlagdt sexhundranittio mark, så har handelshuset, som den 6. September 1849. i anledning af angfartyget Ålis försenade ankomst anmält protest, yrkat Sjökaptenen Palmgrens förpligtande att personligen afvensom med värdet af nämnda ängförtyg och dess fråkt ersätta handelshuset sagda förlust samt tillika godtgöra handelshuset för dess kostnader å rättegången. Isaken hörd har Sjökaptenen Palmgren genmält, att ifrågavarande angfartygs ankomst till Frångsund den 30. Augusti 1899. förenämnda tiligrafiska meddelande uppgifvits endast såsom sannolik, hvarföre och som förtygets resa fördröjts i två dagar till följd af störm och i fem dagar i anledning deraf, att Kronstadts hemn, som fastyget för lössning anlöpt, under sistsagda tid dels varit upptagen of tidigare ankomna förtyy, dels i grund af vederbörande myndighets förbud stänget för inkommande förtyg, Sjökaptenen Palm gren påstått käromålets förkastande. Derefter har Rådstuvurätten, hvarest Handlanden Karl David Brunila och Sjökaptenen Karl Frithiof Lagercreutz i egenskap af sakkunnige besittare närvarit och afgifvit yttrande, uti utslag den 13. September 1899. utlåtit sig i saken, att emedan Handelshuset A. Ahlström, emot Sjökapte nen Palmgréns bestridande, icke visat, att ingfartyget Nis ankomst till Frängsumt uppgifvits annorlunda än såsom sannolikt uträffande den 30. Augusti 1899., ty ansåg 62
Rådstufvurätten handelshuset icke vara berättigadt till den påyrkade godtgörelsen nu der sagda och två derpåföljande dagar, hvar för handelshusets härom utförda talan af Rådstufvurätten förkastades. Widkomman de sedan tiden från och med den 2. till och med den 5. September, fann Rådstufvurätten det väl vara ådagalagdt, att förtyget i följd af hinder att inkomma i Kronstadts hamn ej kunnat tidigare än den 5. i nästnämnda månad anlöpa Frångsund; men Alldenstund Sjökaptenen Palmgren, som lätteligen härom kunnat underrätta han delshuset, sådant underlåtit och derigenom vållat handelshuset skada, ålades Sjökaptinen Palmgrén att ersätta Handelshuset AAhlström för hyra af sju prämar under nästnämnda fyra dygn, efter femton mark i dygnet för hvarje präm, med tillhopa fyrahundratjugu mark, för hvilken ersätt ning Sjökaptenen Palmgren egde ansvara såväl personligen som, i egenskap af befilhafvare, med förtyg och fräkt, hvarhos Palm gren skyldigkändes att med etthundra mark godtgöra handelshuset för dess kostnader i målet; men ålåg det handelshuset att åt Handlanden Brusila och Sjökaptenen Lagererants utgifva sex mark åt dem hvarderaHofrätten, under hvars pröfning parter ne ömsesides i vädesåg dragit målet, har genom dom af den 31. Mars 1900. funnit Handelshuset A. Ahlström ej hafva anfört skäl till ändring i Rådstufvurättens motsädjade utslag, i hvad detsamma gått handelshuset emot och handels huset derigenom jemväl skyldigkänts att godtgöra Handlanden Brunila och Sjökaptenen Lagercreutz för deras biträde i målet. Beträffande sedan Sjökaptenen Palmgrens vadetalan, så alldenstund, på sätt Rädstufvurätten utsagt, det icke visats, att angfartyget Nis ankomst till Frångsund angifvits med större bestämdhet, än att densamma med sannolikhet skulle inträffa den 30. Augusti 1899., fördenskull och då uppehållet med fartygets ankomst utöfver nyssnämnda dag berött på orsaker, hvartill Sjökaptenen Palmgren ej varit vållande, fann Hofrätten Palmgren ej vara skyldig att ersätta handelshuset den skadadetsamma i förestående måtto åsamkats, samt pröfvade förty rättvist, med ändring 63
af Rådstufverättens motvädjade utslag, förkasta handelshusets talan i dess helhet och i följd deraf frikalla Sjökaptenen Palmgren från all honom i saken åhvälfd betalningsskyldighet. Uti denna Hofrättens dom har Handelshuset A. Ahlström i underdånighet anhållit om ändring genom ingifven deduktion, den Sjökaptenen Palmgren i föreskrifven ordning bemött. Hvad sålunda förelupit samt handlingarna i målet vidare innehålla har Kejserliga Senaten tagit i öfvervägande och finner Handelshuset AAhlström icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda dom, vid hvilken förty kommer att förblifva, jemte det handelshuset ålägges att till Sjökaptenen Palmgren gälda afgifterna för hans exemplar af denna Kejserliga Senatens dom med tjugusex mark. Det alle, som vederbör, till underdånig efterrättelse länderI Hans Kejserliga Majestäts Höga Namn, Dess Senat för Finland: A. af Nyborg. J: E. Heinel Julins Nummelin E. Johansson 99 A; J; Eimlin. Adolf Aminoff Den 31. Okkola 1900 1 Hans Kejserliga Majestäts laga Namn, Tess Senats för Finland dem uti ett, på nedrätt redisionsskilling, från Wiborgs Höfrätt inkommit görrättsmål emellan Handelshuset A. Ahlström, från Norr marks socken, sökande, samt Sjökaplo nen John A. Oleva, från staden Son den i konungarihet Storbritannen, svarande: Gifven uti Kejserliga Sena ten för Finland och Toss Justilie Tepartement, i Helsingfors, den 31. Oktober 1900. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af lem inhemtat följande: Efter stämning å Sjökaptenen Åver har Handelshuset A. Ahlström vid Rådstufvurätten i Wibags stad anfört, att sedan handelshuset medelst gerteparti af den 25. Juli 1899. med redenet för ängfartyget Helm Otto, som förts af Sjökaptenen Oli ver, träffat aftal om påkt af ett parti rävaror från Frångsunds hänen till staden Hull, hvarvid redenet förbundit sig att underrätta handelshuset, när angfartsget, som förmodades vara färdigt att inBde Josef - E. J. E. H. A. B. j. N. J A 64 No 1137. Såg. 137. R. D. 1900 Såg. 137. R. D. 1900
laga last under senare hälften af påföljan de Augusti månad, kunde antagas anlända till lastningshamnen, så hade handels huset efter den 7 Augusti 1899 erhållet till gräfiskt meddelande, att ängfartyget om kring den 28 i samma månad skulle inträffa i Frångsund, nästnämnda dag för kyrt sju prämar och påföljande dag ytter ligare hå prämar och låtit i dem inrätta det till utskoppning afsedda verket, na det detsamma vid Helan Attos ankomst till Frångsund omedelbart vore färdigt att ner påminna inlastas i ängfartsget; men enär sagda ängfartyg emellertid anländt till Frångsund först den 3 påföljande September och Sjökaptenen Öfver derigenom väl lat, att handelshuset nödgats erlägga hyra för berörda sju pråmar under en tid af sex åtygn och för två prämar under fem dygnenligt beräkning af femton mark i dygnet, eller således sammanlagdt sjuhundra åtta tio mark, har handelshuset, som den 4 September i anledning af ängfartyget Holm Ofter försenade ankomst anmält procent, yrkat Sjökaptenen Revers förpligtande att personligen äfvensom med värdet af nämnda angfartyg och dess fråkt ersätta handels huset sagda förlust. I saken hörd har Sjökaptenen Öfvergen målt, att angfartyget Helen Otto ankomst till Tningsund blifvit fördröjd i följd deraf, att staden Kronstadts hann, som angår tyget under dess resa den 24 Augusti 1899 anlöst, samt så upplagen af förtyg, att Sjökaptinen Olivir icke kunnat erhålla plats för verkställande af lösning, utan nödgats för andra förtyget å den yllre udden och fört den 29 i nästnämnda månad kunnat inlöpa i den inne hemman samt att bonning och läsning i sagda hanne i följd af för bud af vederbörande myndighet icke kunrat verkställas den 1 påföljande September och enär tiden för Helen Otto ankomst till Frångsund uti ofvanberörda utografi ska meddelande i öfrigt uppgifvit endast naimuksuis, har sjokaptenen Oleva metsagt käromålet Terefter har Rådstufvurätten hvarest parterne jemväl gjort anspråk på godtgörd se för umgälderna i målet samt Handlanden Karl Daniel Brunela och Sjökaptenen Karl Frithiof Lagercreutz i egenskap af 365
sakkunnige lisiltare närvarit och afgifvit yttrande medelst den 18 September 1899 i saken afkunnadt utslag utlåtit sig, att all denslund Handelshuset A. Ahlström, som erhållit underrättelse om att ängfarten Helen Otto skulle anlända till Kangsund omkring den 28 Augusti, bort vara kredt att afvakta angfartsgets ankomst åtminstone tre dagar. derefter, fördenskull och då Sjökaptenen Elias ehuru ängfartyget flere dagar legal föran brädt utanför Kronsladt, underlåtit att underrätta handelshuset om inträffadt hinder för sin afresa från Kronoladt, fann Råd stufvurätten Sjökaptenen Öfver vara skyldig att ersätta handelshuset hyran för sju pråmar under en tid af tre dygn, efter beräkning af femton mark i dygnet för hage päm, samt ålade förty Tjokaptenen Elias att såväl personligen som med värdel för angfartyget Helena Otto och dess fråkt till handelshuset utgipa trehundrafemton mark äfvensom all med nittio mark godtgöra han delshuset för kostnaderna å rättegången, hvaremot händelshuset skyldigkändes att till Handlanden Brunila och sjökaptenen Lagercreutz utgifva sex mark till dem hvar derå Hofrätten, under hvars pröfning parterne om sesides i väderåg dragit målet, har genom dom af den 24 Mars 1900 deri utlåtit sig och, emedan ängfärtyget Helen Otto ankomst till Transsund för Handelshuset Atillström icke uppgifvits med större bestämd het, än att angfartyget komme att inträffa derslades omkring den 28. Augusti 1899, samt genom den å angfartyget förda skoppsdag söken ådagalagdt blifvit, att angfartsgats ankomst sex dagar efter berörde dag varit föende af under dess resa inträffadt för under, hvartill Sjökaptenen Oleva och varit vållande, funnit Sjokaptenen Åker gvara skyldig att ersätta handelshuset den genom angfartsiget Helin Uttos försonade ankomst uppkomna förlust, samt förty, med ändring af Rådstufvurättens motvädjade utslag, för bastat handelsbudets talan i dess helket och säljd deraf frikallat Sjokaptener Öfver från all honom i saken åhvälsd betalningsskyldighet; och jemte det Sjökaptenen Öfver emellertid, i anseende till sakens beskaffenhet, sjelf fått vidkännas sina deri hafda umgälder, har vid Rådstuf
merättens utslag i öfrigt, eller såvidt Handek huset A. Ahlström skyldigkänts att godtgöra Handlanden Brunila och Sjökaptenen Tagercents för deras närvaro vid Rådstufvarätten, fått bero. Uti denna Hofrättens dom har ländelshuset A. Ahlström i underdånighet anhållit om ändring medelst ingifven deduktion, den Sjökaptenen Olevar i föreskrifven ordning bemött. Hvad sålunda förelupit samt handlingarna i mälet vidare innehålla har Kejserliga Senaten tagit öfvervägande och finner Handelshuset AAhlström icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda dom, vid hvilken förty kommer att förblifva, jemte del handelshuset ålägges all till sjokaptenen Olivir gälda afgifter na för hans exemplar af denna Kejserliga Seralens dem med Tjugusex mark. Pet alle, som vederlor, till underdånig efterrättelse länderI Hans Kejserliga Majestäts Höga Tammi Dess Senat för Finland: A: af Nyborg. J; E; Heikel. Julms Hummela T. Johansson A. Brunin Adolf Aminoff Lokakuun 31 päivänä 1900. Keisarillisen. Majesteetin Kockiassa Timero, Kanon Suomen Senaattinsa tuomio nostorahalla Turun Hovioikoudesta tulleen juttuun, jossa ovat hakijoina Sääksmäen pitäjän Huittulan kylän jakokunnan seuraavat tilanomistajat, nimittäin: Tilalliset Juho Jaafelinpoika Annala, Kaarle Juhonpoika Seppälä eli Witinkilä, Eenok Matinpoika Seppälä eli Witinkilä, Juho Eerikinpoika Ollila, Matti Matinpoika Ollila, Kaarle Selenius Häkärlä, Lennart Carlstedt, Alfred Kustaanpoika Leivola eli Klemola, Kaarle Juhonpoika Lukkarla, Konstantin Juhonpoika Penttilä eli Korkeela, Kustaa Juhonpoika Siunala, Heikki Sundsten Isoanttila, Anton Antinpoika Klemola, Kaarle Kustaan poika Mäsä, Eerik Gret HalLiomaa eli Yrjölä Oskar Lindgren Saarda, Fredrik Aataminpoika Saarela, Heikki Antinpoiläsnä: A. af N. E. J. 76. H. - J. N. Antff. No 1138. Tåg. 54. R.D. 1899
ka Kälkkä ja Kaarle Hartunpoika Suinala, viimeksi mainittu niin hyvin omasta kuin helhettinsa Erika Hartantytär Penttilän puolesta, kuin myös Sääksmäen pitäjän kappalaisvirkatalon haltija Kappalainen HugoGodenhjelm sekä vastaajana on entinen Kansakoulunopettaja Erland Ståhlman, ja joka juttu koskee maan takaisin voittamista: Annettu Keisarillisessa Suomen Senaatissa ja Sen Oikeusostossa, Helsingissä, Lokakuun 31 päivänä 1900. Keisarillinen Senaatti on Itsellensä esityttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksenä, saanut tietää seuraavaa: Kuittulan kylän niittyjen ja metsien isojaka keskustettaessa ja valmistettaissa Elokuun 21 päivänä 1771, Syyskuun 11 päivänä 1776 ja Maaliskuun 31 päivänä 1777 olivat kyläkunnan kaikki osakkaat suostuneet, että Rättäistenrakka ja Henkisuo eli Hongistonsuo nimiset, sanottuun kyläkuntaan kuuluvat rahkasuot joutomaina olivat jätettävät jaossa lukuun ottamatta ja jakamattomiksi, ollen se, joka näillä soilla tahtoisi tehdä viljelyksiä, velvollinen siitä ilmoittamaan naapuroillensa, minkä suostumuksen Sääksmäen pitäjän Maanjakoikeus päätöksellä Maaliskuun 24 päivältä 1778 oli vahvistanut. Sittemmin oli Uudenmaan ja Kameenlinnan siihen aikaan yhteisen läänin Mahesra Marraskuun 18 päivänä 1796 antamallaan päätöksellä, myöntyen Everti Hans Henrik Gripenbergin siitä tekemään anomukseen, sallinut Everti Gripenbergin, joka eli alkanut mainittuja soita viljellä, yksinään jatkaa sanottua viljelystyötä ja verotalon akeudella, vapaana kaikesta verotuksesta noitten soitten puolesta, ikuisesti hallita samoja soita Everti Gripenbergen silloin omistamaan, Kuitulan kylässä sijaitsevaan Tahaanttilan taloon kuuluvina ja sen 568
suuruisina kuin ne mainitussa isossajäossä olivat kelvottomina ja hyödyttöminä jätetyt jaossa lukuun ottamatta. Sen perästä oli Everti Grirenberg Joulukuun 3 päivänä 1802, myydessään Wähäänttilan talon, siitä eroittanut kysymyksessä olevat suetja pidättänyt ne itselleen yksityisesti viljeltävikseen, minkä jälkeen suot ovat Everti Gripenbergin erään toisen talon kanssa joutuneet Tehtaanomistaja Karl Oskar Willgrenin haltuun, sillä aikaa kuin Talollinen Kaarle Eerikinpoika Wähäanttila oli Wähäanttilan talon omistajana. Tamä viimemainittu ynnä useat muut Huittulan kyläkunnan tilanomistajat olivat sitten, haastatettuansa Tehtaanomistaja Willgrenin Kihlakunnanoikeuteen, siellä vaatin eet, että koska Rättäistenrakkan ja Henkisuon suot kuuluivat siltä osalta tun Everti Gripenberg oli ne viljelykseen pannut Wähäanttilan taloon ja muulta osalta Huittulan kyläkuntaan, sanotut suot julistettu siin Wähäanttilan talon ja Huittulan kyläkunnan omiksi ja Willgren velvoitettaisiin niistä luopumaan. Sittenkun Kihlakunnanoikeus päätöksellään oli ratkaissut asian, on Turun Hovioikeus, jonka tutkittavaksi asianomaiset molemmin puolin olivat jutun vedonneet, Helmikuun 12 päivänä 1884 antamallaan tuomiolla, minkä nojalle Keisarillinen Senaatti, jossa muutosta Hovioikeuden tuomioon alamaisuudessa oli haettu, oli tuomiolla Huhtikuun 28 päivälta 1885 jättänyt asian, härkinnut oikeaksi, koska puheenalaiset suotMaarerran edellämainitussa päätöksessä olivat omistetut Everti Gripenbergille hänen hallittavikseen Rahaanttilan taloon kuuluvina sekä näin olivat saman talon omistusoikeutta seuraavat, velvoittaa Tehtaanomistaja Tillgrenin lesken Johanna Wilhelmiina Willgrenin, joka miehensä oikeudenkäynnin kestäesja tapahtuneen kuoleman jälkeen oli viljellyt sanottuja soita, Kaarle 69
Wähäanttilalle Vähåanttilan talon emistajana, heti luovuttamaan samat suot lunastusta vastaan niihin pannusta työstä. Maksettuansa tuon lunastuksen korkoineen ja oikeuden. käyntikuluineen yhteensä 1245. markalla 57 pennillä, oli Kaarle Wähäänttila sittemmin Kesäkuun 22 päivänä 1888 tehdyllä kauppakirjalla seuraaville tilanomistajille Huittulan ja kokunnassa, nimittäin: edellämainituille Juho Annalalle, Kaarle Seppälälle, Eenok. Seppäljille, Matti Oltilalle, Kaarle Seleniuselle, Lennart Carlstedtille, Alfred Leivolalle, Kaarle Lukkarlalle, Kustaa Siunalalle, Heikki Sandsténille, Anton Klemolalle, Kaarle Räsälle, Eerik Greville, Oskar Lindgrenille ja Fredrik Saarelalle, Talollisenleski Anna Stiina FallRäsälle, Talollisen Eerik Heikinpoika Ollilan perillisille, Talollisille Kaarle Hartunpoika Penttilälle, Lukvig Salomoninpoika Korkeelalle ja Harttu Antinpoika Siunalalle sekä Sääksmäen pitäjän kappalaisvirkatalon puolesta valtuutetulle asiamiehelle Tilalliselle Kaarle Fredrik Packalinille suostutusta 2149. markan 35 pennin kauppahinnasta myynyt ne osat Rättäistenrakkan ja Honkisuon soista, jotka toimitettavassa jaossa lankeisivat ostajien Huittulan kylässä omistamille tiloille ja mainitulle kappalaisvirkatalolle, kun suot sanottujen tilojen ja virkatalen sekä Kaarle Wähäanttilan silloin omistamien Vähäanttilan ja Kälkän talojen kesken jaettaisiin manttaalin. suuruuden mukaan ja siten että kappalaisvirkatalon osuus määrättäisiin 1/4 manttaalin jälkeen. Tämän johdosta eli maanmittari vuonna 1892. jakanut kysymyksessä olevat suot Huittulan jakokunnan Häkarlän, Riiliän-, Penttilan, Seprälän, Kalkan, Lukkarlan Annalan, Siunalan, Isoanttilan, Wähääntti lan, Räsän, Ollilan, Harpin, Leivolan, Saarelan, Klemelan ja Yrjälän talojen ynnä niitten eri osten välillä sekä Sääksmäen ja Kalvo576
lan pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeus Maaliskuun 1 päivänä 1893 tuon jakotoimituksen vahvistanut. Tämän jälkeen on Erland Ståhlman, haastatettuansa Juho Innalan, Kaarle Seppälän, Eenok Seppilän; Juho Ollitan, Matti Ollilan, Kaarle Seleniusen, Lennart Carlstedtin, Alfred Leivolan, Kaarle Sukkarlan, Konstan tin Penttilän, Kustaa Siunalan, Heikki Sandstenin, Anton Klemelan, Kaarle Räsän, Eerik Grenin, Oskar Lindgrenin, Fredrik Saarelan, Kaarle Srunalan, Erika Penttilän, Kappalaisen Godenhjelmin, Kaarle Fredrik Packalénin ja Talollisen Erland Hikinpoika Kalkan 1897 vuoden varsinaisiin talvikäräjiin sanotussa käräjäkunnassa, Kihlakunnanoikeulessa vaatinut että, koska Rättäistenrakkan ja Honkisuon suot Keisarillisen Senaatin edelläkerrotun tuomion mukaan kuuluivat Wähäänttilan taloon eikä edellämainitussa jaossa minkäänlaista veroa ollut kantataloon siitä eroitetuista palstoista määrätty, sekä koska Kaarle Vähäanttila, siihen nähden että puheena olevat suot Huittulan kyläkunnassa tapahtuneessa isossajaossa olivat jaosta kokonaan eroitetut ja aineastaan isonjaon alaisia maita voitaisiin palstoittaa, ei ollut oikeu tettukaan palstoittamisella Wähäänttilan talosta eroittamaan samoja siita, Juho Annala ja hänen äskenmainitut asiakumppaninsa, jotka nykyään hallitsivat ylläsanottuja seitä, velvoitettaisiin Erland Ståhlmanille, joka kauppakirjalla Kesäkuun 4 päivältä 1894 eli Kaarle Påhäanttilalta ostanut Wähäänttilan talon, luovuttamaan vielämainitut suot lunastusta vastaan, joka vastaisi edelläkerrottua viljelyskus. tannuksena maksettua rahamäärää, mistä oli poisvedettävä se osuus, joka tuli Wähäanttilan talon osalle. Asiasta kuultuina ovat Juho Innala ja hänen juttukumppaninsa Kihlakunnanoikeudessa väittäneet, että, hos6 ei Erland Ståhlman, jo
ka itse oli kirjoittanut ylläsanotun kauppakirjan Kesäkuun 22 päivältä 1888, yinja vuoden kuluessa sen jälkeen, kun hän oli ostanut Wähäanttilan talon, ollut nestanut kysymykseen tullutta hannetta, Erland Ståhlman säännön mukaan selityksessä Toukokuun 14 päivältä 1805, mikä koskee mitä maan saantoa moitettaessa on vaarinotettava, di liian myöhän alkanut mainitun kanteen, minkä vuoksi Juho Annala ja hänen asiakumppaninsa ovat kieltäytyneet ryhtymästä vastalauseen asiassa, jonka jälkeen Kihlakunnanoikeus, missä Erland Ståhlman och vastaansanonut kerrotun väitteen, päitöksellä Helmikuun 8 päivältä 1897, on tästä lausuntensa antanut ja, koska Erland Ståhlman oli väittänyt Kaarle Wähäanttilan laittomas ti Vähäanttilan talosta eroittaneen maaman, katsonut, nojautuen ANo 4. luvun 9 SS:ään, plakaattiin Hiinäkuun 21 päivältä 1677 ja kirjusen Marraskuun 25 päivältä 1834, ettei Ståhlman, vaikka yö ja vuosi olivat kuluneet siitä, kuin hän eli Tähäanttilan talon ostanut, ollut estetty nostamasta esillä olevaa kannetta, jonka tähden Juho Annala ja hänen asiakumppaninsa velvoitettiin ryhtymään päääasialliseen vastuusen asiassa; mihin päätökseen Juho Innala ja hänen asiakumppaninsa heti ovat ilmoittaneet tyytymättömyyttä, jota heitä on neuvottu yhteydessä muutoksenhåun kanssa itse pääasiassa jatkamaan. Tämän jälkeen ovat Juho Annala ja hänen asiakumppaninsa Kihlakunnanoikeudessa itse asiassa lausuneet, että, koska Kättäistenrakkan ja Honkisuon suot Wähäanttilan talon veroa laskettaessa olivat jätetyt lukuun ottamatta ja sitä paitsi Uudenmaan ja Hämeenlinnan yhdistettyjen läänien Maaherran edellä rerrotussa päätöksessä julistetut varaiksi verosta, kysymyksessä oleva Kesäkuun 22 päivänä 1885 tehty kaupra sanotuista soista ei ollut riidasja M. N: 4 luvun 9 SS:n kanssa, 72
joka kielsi ainoastaan veronalaisen maan vähentämistä, minkätähden ja kun asetus Kesäkuun 12 päivältä 1895 maatilojen osittamisesta ei kieltänyt sellaista kauppaa sekä puheena olevat suot maanmittarin kautta jo olivat jaetut asianosaisten kesken, Juho Annala ja hänen asia. kumppaninsa ovat pyytäneet kanteen hylkäämistä oikeettomana, mutta jos nämät suot kuitenkin tuomittaisiin Erland Ståhlmanille, ovat Juho Innala ja hänen asiakumppaninsa katsoneet Ståhlmanin velvolliseksi Juho Annalalle ja hänen asiakumppaneilleen muun muassa takaisin maksamaan koko soista suoritetun kauppahinnan. Sittenkun myös Kirkkoherra Paul Leivoa Porvoon tuomiokapitulin määräämänä konsistorin asiamiehenä ja Herastuomari Ananias Mikkelax Sääksmäen pitäjän Sinnaisten kylästä, Sääksmäen seurakunnan puolesta seurakuntalaisten valtuuttamana, ynnä Kaarle Wähäanttilaa oli osiassa kuultu sekä asianomaiset molemmin puolin olivat vaatineet kor rausta oikeudenkäyntikustannuksistaan jutussa, on Kihlakunnanoikeus, jossa Erland Ståhlman on huomauttanut, että edellämainitussa kauppakirjassa Kesäkuun 22 päivältä 1888 suostuttuun 2149 markan 35 pennin kauppahintaan julkautui sekä Kaarle Wähäanttilan puheenalaisista suomaista suorittama 1245 markan 57 pennen lunastus, että Kaarle Rahaanttilalla soitten takaisin voittamisesta Wähäanttilan taloon olleitten kustannusten korvausta 913 markkaa 78 penniä, Syyskuun 9 päivänä 1897 julistetussa päätöksessä asiassa lopullisesti lausunut, että koska Rättäistenrakkan ja Honkisuon suotedellämainitulla tavalla olivat julistetut kuuluviksi Wähäanttilan taloen, joka niitten puolesta nautti verovapautta, sekä Kaarle Wähäanttilalla, joka oli voittanut samat suot Wähäanttilan taloon sen jälkeen kuin niitä pitemmän aikaa oli viljelty