Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
sä talvikäräjissä saanut ensimäisen lainhuudon neljännekselle perintötalosta No 1 sanotussa Toikkalan kylässä, jonka Anton Kopsu oli osaksi 2 päivänä Syyskuuta 1897 lunastanut perinnöksi, osaksi kahdella eri kauppakirjalla 20 päivältä Joulukuuta samana vuonna ostanut enoltansa Taneli Aataminpoika Tevalta ja sisareltaan Helena Hepsulta ja tämän mieheltä Taneli Rintulta sekä että Taavetti Nikula kontrahden kautta 16 päivältä Helmikuuta 1898 oli Anton Kepsulta ostanut kahdelta sanottuun Anten ja Amanda Repsulle yhteisesti omistamaan talenneljännekseen kuuluvalta palstalta niilla kasvavan metsän sovitusta kahdentuhannen neljänsadan markan hinnasta, josta Taavetti Nikula kontrahdin teke. päivänä jo oli Anton Kepsulle maksanut kuusisataa markkaa; mutta kun ei Anton Kopru ollut saanut Amanda Kepsun suostumusta sanottuun metsänkauppaan, vaikka Amanda Kepsun suostumus heidän mielestä oli siihen tarpeellinen, koska metsä oli katsettava kuuluvan kiinteään omaisuuteen, niin ovat Anton ja Amanda Kopsu vaatineet, että puheenalainen metsänkauppa piirettäisiin, missä tapauksessa Anton ja Amanda Kepsu olisivat suosturaiset viipymättä Taavetti Nikulalle takaisin suorittamaan metsänhinnasta jo kantamansa kuusisataa markkaa korkoineen. Sittenkuin Taavetti Nikula, kanteesta kuulustettuna, oli sitä vastustanut, en Kihlakunnanoikeus Huhtikuun 5 päivänä 1898 julistamassaan päätöksessä antanut lausuntensa asiasta ja mainitsemainsa perusteiden nojalla julistanut puheenalaisen kaupan voimattomaksi sekä kieltänyt Taavetti Nikulaa sitä hyväksensä käyttämästä, jonka johdosta Anton Kopsu on velvoitettu Taavetti Nikulalle takaisin maksamaan metsän hintaa vastaan 16 päivänä Helmikuuta 1898 kantamansa kuusisataa markkaa kuuden prosentin korkoineen nyt mainitusta päivästä lukien täyden maksun tapahtumiseen asti.
Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Taavetti Nikula oli veteamalla saattanut asian, on Helmikuun 18 päivänä 1899 antanut tuomiensa jutussa ja katsonut että kysymyksessä olevaa metsää Anton ja Amanda Kepsun yhteisesti omistamalla puheenalaisella talonosalla, jos kohta se olisi luettava kiinteistöön sivuetuna kuuluvaksi, ei kumminkaan roida pitää sellaisena kiinteistön osana jota Anton Kapeella ei olisi ollut valtaa myydä, saamatta myyntiin vaimensa suostumusta, minkä vuoksi Hivioikeus, kumdeten Kihlakunnanoikeuden edelläkerrotun päätöksen, hylkäsi Anten ja Amanda Kepsun asiassa ajaman kanteen. Tähän Hovioikeuden tuomisen ovat Anten ja Amanda Kepsu alamaisesti anoneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Taavetti Nikula on säädetyssä järjestyksessä vastannut Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän asian ja katsoo etteivät Anton ja Amanda Kepsu ole esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, jonka varaan asia siis jääpi, minkä ohessa Anton ja Amanda Kysu yhteisesti tai se heistä kella varoja löytyy velvitetaan kuudellakymmenellä markalla korvaamaan Lautamies Nikulan täällä kärsimät kulut. Pätä kaikki asianemaiset alamaisuudessa noudattakootKeisarillisen Majesteetin. Korkiassa Simessä tänen Suomen Senaattensa. Henr. Rosenius. Ernst Herman. Henr. Rosenius. Ernst Herman. Henr. Förenius. Bondebemman. A. Nummi. Andersin.
15 päivänä Joulukuuta 1900. Keisarillisen Majestetin Korkeassa Nimessä, Hänen Suomen Senaattensa tuomio eräässä nostorahalla Turun Hovioikeudesta tullassa velkomusjutussa, jossa Asioitsija Anton Tuurala, Tampereen kaupungista, on kantajana, ja Asivetsija Gustaf Hehtor Waltonen eli Waltanen, Lahden kauppalasta, on vastaajana: Annettu Keisarillisessa Suomen Senautissa ja Sen Oikeuso sastossa, Helsingissä, 18 päivänä Joulukuuta 1900. Keisarillinen Senaatti on Itselleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niis tä saanut seuraavat tiedot Sittenkun Gustaf Hektor Waltonen Kauppakirjalla 5 päivänä Syyskuuta 1894 Anton Tuurulalle oli myynyt Isohiseen ja Tiltin sekä puolet Nikolin ja kolme neljännestä Hisson verotalosta Rutalan kylässä Karhun pitäjää kolmestakymmenestäyhdeksestä tuhannesta viidestä sadasta markasta, jotka olivat suoritet. tuvat siten, että Tuurala maksuisi erityisiä tiloihin kiinnitettyjä velkoja ja näitten muassa Suomen Waltiokonttoristu Läsni: H. B. - E. F - A. K. E. A. No 406. Pag 24. R. D. 1897.
saadun kymmenen tuhannen markan lainan kuoletusmaksuineen ja korkoineen seuraavan Lokakuun 1 päivästä ja lop. puhinnasta eli viidestä tuhannesta markasta antaisi Waltoselle velkakirjan, on Waltonen 9 päivänä Syyskuuta 1895 sanotun ynnä Moulijärven ja Savian pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinut että, koska mainitusta Taltiokonttorin antamasta lainasta kauppaa tehdessä ainoastaan kahdeksan tuhatta kuusisataa seitsemäntoista markkaa kahdeksankymmentäkuusi penniä pääomaa oli ollut maksamatta ja Walto. selle sanotusta kauppahinnasta siten vielä oikeastaan oli tuleva tuhat kolme. sataa kahdeksankymmentäkaksi markkaa neljätoista penniä, Tuurala velvoitettai. siin Haltoselle suorittamaan tämän määrän viiden prosentin vuotuisine korkoi. neen viimeksisanotusta päivästä; jonka jälkeen asia on lykätty käräjäkunnassa pidettäviin 1896 vuoden talvikäräjiin, jolloin Kihlakunnanoikeus kuitenkin puheenjohtajansa esteellisyyden vuoksi ei voinut käsiteltä asiata, joka sen vuoksi jätettiin sillensä. Tämän jälkeen ja Anton Tuuralan muutettua asumaan Tampereen kaupunkiin, on Gustaf Hektor Waltonen haastattanut Tuuralan sanotun kaupungin Raastuvanoikeuteen, jossa Waltonen on toistanut edelläkerrottua vaatimustaan Asiasta kuultuna on Anton Tuurula kyllä myöntänyt, että kysymykseen tullutta kauppaa tehtäessä kerrotusta lainasta ainoastaan ilmoitettu määrä oli suorittamatta, mutta väittänyt, paitsi muuta, kauppakirjassa määrätyksi että, Tuuralan otettua vastatakseen erityisestä lainoista, loput hinnasta viisituhatta markkaa oli tuleva Gustaf Hektor Waltoselle ilman mitään määräystä siitä, että tämä määrä olisi riippuva siitä, että joka kauppakirjassa mainituista lainoista ehk´ei olisi niin suuri kun kauppakirjassa oli otaksuttu, johon nähden Puurala on toivonut kanteen kumoa. mista Raastuvanoikeus, jossa asianosaiset kumpikin olivat anoneet korvausta oikeudenkäymiskuluistuun, on päätöksellä
21 päivänä Maaliskuuta 1898 esiintuotujen perusteiden nojalla hyljännyt kanteen, mutta asian laatuun nähden kuitan. nut oikeudenkäymiskulut asianosaisten kesken. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Gustaf Wiktor Valtonen vetoamalla oli saatta. nut jutun, on 20 päivänä Joulukuuta 1898 antamassaan tuomiossa lausunut, että koska Anton Tuurala edelläkerrotussa kauppakirjassa oli sitoutunut siinä mainituista tiloista Gustaf Hektor Waltoselle maksamaan kolmekymmentäyhdeksän tuhatta viisisataa markkaa, joka määrä oli suoritettava, muun muassa, siten että Tuurala maksaisi erään tiloihin kiinnitetyn Suomen Waltiokonttorin antaman lainan, joka asianosuisten laskujen mukaan kauppaa tehdessä olisi ollut kymmenen tuhatta markkaa, vaikka sitten oli saatu tietää että silloin oli lainasta ollut suorittamatta ainoastuun kahdeksan tuhatta kuusisataaseitsemäntoista markkaa kahdeksankymmentäkuusi penniä, sen vuoksi ja kun Waltonen siis ei ollut hyväkseen saanut koko kauppahintaa, kumosi Hovioikeus Raastuvanoikeuden päätöksen ja velvoitti Anton Tuuralan heti, saadessaan asianmukaisen kuitin, Waltoselle maksamaan äskenmainittujen määrien erotuksen tuhat kolmesataa kahdeksankymmentäkaksi markkaa neljätoista penniä viiden prosentin vuotuisine korkoineen lainhakupäivästä 9 päivastä Syyskuuta 1895 kunnes maksu tapahtui sekä sitä paitsi kuudellakymmenelläviidellä markalla korvaamaan Waltosen oikeudenkäymiskulut Raastuvanoikeudessa. Tähän Hovioikeuden tuomioon on Anton Tuurala alamaisuudessa anonut muutosta kirjallisella perustelmalla, johon Gustaf Hektor Waltonen säädetyssä järjestyksessä on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo että Anton Tuurala ole esiintuonut syytiö muuttaa Hovioikeuden tuomiota, jonka varaan asiasiis jääpi, minkä ohessa Anton Tuurula velvoitetuun seitsemälläkymmenellä markalla korvaamaan Gustaf Hehtor Waltosen Keisarillisessa Senuutessa kärsi
mät kulutukset. Tätä kaikki asianomaiset alamaisuudessa noudattakoot. Keisarillisen Majestutin Korkeassa Nimessä, Hänen Suomen Senaattinsa: Henr. Rosenius. Daniel Forsman. Henr. Rosenius. Daniel Forsman. A. P. Kumlin. Andersin. T Pekman Den 20. December 1900. I Hans Kejserliga Majestäts Höga Namn, Dess Senats för Finland dom uti ett, på nedsatt sessionsskilling, från Åbo Hofrätt inkommet fordringsmål emellan Handelsferman 7. Österblad & Co, från Åbo stad, sökande, och Handelsferman Alfred Barbor 8o, från fria tyska staden Hamberg, svarande: gifven uti Kejserliga Senaten för Finland och Dess Justitie Departe ment, i Helsingfors, den 20. December 1900. Kejserliga Senaten har låtit handlingar na i målet Sig föredragas och af dem, såvidt nu år i fråga, inhemtat följande: Uti ett tyckt erkulär, dagtecknadt Januari 1893., har firman Alfred Parberg Co till salu utbjudit petsolemmotorer för drifvande af båtar samt bland sagda måskinens fördelar framhållit, utom annat: att sådan drifkraft för såväl lyabåtar som last, bögserings och fiskarebåtar vore den billigaste, bästa och enkläste, alldenstund den frambringades med vanlig i handeln förekommande petrofem och egångsättningen kunde ske utan förberidelse inom kortuste tid; att motorornas Ofde H. B. - E. F. - A. K. E. A. No 1413. Pag. 130. R. D.1899.
skötsel kunde med lätthet läras af hvemsom helst; att någon markinist eller eldare ej erfordrades, utan samma person, som styrde båten, äfven kunde betjena maskinen; att besvär genom rök, sot eller hetta ej förekomme och att motorn tjenstgjorde äfven i starkaste fostväder, hvarhos bemälda firma i erkuläret uppgifvit beloppet af mötorernas petroliumförbrukning och upplyst, att förutom motorerna på begäran äfven hvererades fullständiga utvädingsinrättningar med axel, lagergångar och propeller efter Fabrikantens eget system med två skrifvar, så att allt vore komplitt att inbyggas i båt, hvilket skedde på samma rätt som vid ängmäskiner och med iakttagande att markinen stode så djupt som möjligt och i midten af båten. Sedan förmån J. Österbladr Co med anledning af berörda, jemväl firman tillsända erkular med firman Alfred Barber & Co brefverlat beträffande sistnämnda firmas vilkor vid försäljningen af omordade mötorer, har firman 7. Österblad en Co af firman Alfred Barber & 6o bestålt, i skrifvelse för den 30. Mars 1893. en fyra hästkräfters petrolaummator af tvåskrufsystemet komplott färdig att inbyggas i båt, i bref af den 23 Juni samma år en ventelpump för befordrande af petrotium från en till motorn hörande resenbehållare till tryckreserveren och i telegram af den 7. derpåföljande Juli ensignathvista för en notorbål kärefter har förman Alfred Parber Ett på stämning å ferman J. Österblad & Evid Rådstufvurätten i Åbo stad yrkat sistsagda Jormas åläggande att jemlikt en den 6. December 1893. utfärdad räkning, hvari förman 7. Österblad n Co ej mindre på förts för omförmälda modor 2,896. Rucksmark 85. Mennige tyskt mynt, för en pump14. Reichsmark 70. Öfennige, för en sig nälhvissla 26. Reichsmark 55. Penninge, för resepenningar, arbetslön och andra omkostnader för en mantor 194. Ruckmark 85. Kjennige samt för bljett för sagde mäntörs resa emellan staderna Läbeck och Helsingfors 32. Reinksmark eller inalles 3,164. Ruchsmark 95. Finnige, än
godtgjorts två särskilda afbetalningar med 1,000. Ruchsmark hvardera och fem procentsprovision å priset för motorn med 144. Reichsmark 85. Finnige, till firman Alfred Barber & Co utbetala sagda räknings återstående oguldna belopp 1,020. Reinksmark 10 Fennige jemte fem procents årlig ränta derå från berörde den 6. December 1893. tills full betalning följde, hvarhos firman Alfred Barber & Co gjort anspråk på ersättning för umgälderna i målet. Isaken hörd, har firman J. Österblad 2o förmält, att firman icke hade öfvertagit omförmälda petroleummotor med hvad dertill hörde i fast köp, utan med förman Alfred Parber & Co öfverenskommit, att firman 7. Österblad 3o Co skulle emot en åt firman utfäst"provision " af 5. procent af försäljningspriset för finnan Alfred Barter V. Ed räkning föryttra slika protorer och dervid såsom sistnämnda finnas ägent i större eller mindre män förmed la körrespandens emellan samma firma och vederbörande köpare af mötorerna, hvarföre och som förman J. Österblad & Co icke heller hade tagit annan befattning med försäljningen af ifrågavarande motor, hvilken blifvit hos firman Alfred Barter R Co bestäld att användas såsom drifkraft för en båt, den der borde gå med propeller, samt förman 7. Österblad v. Co hvarken iklädt sig delerederansvarighet för mötöins betalning eller borgat att köparen af densamma blefve dermed nöjd, firman J. Österblad & Co ansett firman Alfred Barber N° 6o hafva bort med sitt omförmälda kraf vända sig, icke mot förman 7. Österblad v. Co, utan mot köparen Vicekonsuln Gustaf Adolf Lindblom, äfven från Åbo. Derjemte har firman f. Österblad n Co förklarat, att ifrågavarande mötor, sedan densamma efter särskilda påminnelser under sommaren 1893. anländt till Åbo, blifvit å Äbo bätvarf anbragt i en båt, men befunnits icke mot svara hvad firman Alfred Barber & Ei dess ofvanbeskrifna verkulär om sådana måtorers egenskaper försäkrat, utan varit behäftad med särskilda fel, såsom att svärighet mött att få densamma inpassad och stadigt fast i båt, att densam
ma varit trög att få i gång och ej kunnat skötas af hvem som helst, att densamma icke gått vid kyligare väderlek och ej heller ifall till bränsle begagnades ryskpetroheim, hvilken dock allmänt förekomme i handeln äfven i Tyskland, samt att densamma spridt rök och sot i hög grad äfvensom förbrukat bränsle betydligt utöfver hvad i erkulåret uppgifvits, hvarutom berörda mötor haft en mycket bullersom gång och varit förfärdigad af dåligt material, till följd hvaraf jemväl inträffat, bland annat, att, under en med ofvanomordade båt i Augusti månad 1893 företagen färd, en till motorn hörande vefstake brustit och motorn sedermera icki vidare begagnats. På grund häraf och då sagda motor sålunda varit för det dermed afsedda ändamålet oanvändbar och öfven eljest oduglig samt detta förorsakat att Viekonsuln Lindblom, hvilken såsom köpare af samma mötor å dess pris erlagt de 2,000. Ruchsmark firman J. Österblad & Co enligt förberörda räkning till firman Alfred Parber & Co öfverstyrt, vägrat för densamma jemte tillbehör erlägga vidare betalning och yrkat att så emot återbekommande af sagda 2000. Reicksmark återställa motorn, har firman J. Österblad v. 6o anhållit, att firman Alfred Parbor 6 ås talan, i händelse densamma till pröfning upptages, måtte såsom obefogad förkastas. Med anledning häraf har förman Alfred Barter a 6o anmärkt, att omordade mötor af firman 7. Österblad a 6o inköpts i fast räkning samt att motorn varit i alla afseenden duglig och för erifvande af båt användbar, men att densamma, sedan den båt, som blifvit för sagda motor bygd å Åbo böfvarf, vid värfvet öfvergången brand förstörts, blifvit derstädes intygd i enstör re bål, som ej varit för motorn lämplig att vid dess anbringande i nästberörda båt förfarits felaktigt och oriktigst samt att de personer, som handhaft skötseln af motorn, varit deri okunniga och genom vanvård forderfvat motorn, hvarföre och då denontor, som af förman Alfred Parbor vid skickats till Åbo i af seende a motorns bringande i skick och inöfvande af dess behjening, blifvit, innan
sistsagda ändamål med Montörens resa uppnätts och alla de af mantören beträffande motorn föreskrifna åtgärder vidtagits och försökts, af firman J. Österbladn Co hemsand under förklaring att firman vore med motorn beläten och ej vidare behöfde mentören, äfvensom förman J. Österblad & 6o jemväl i ett till firman Alfred Barber 2o aflåtit bref af den 20. September 1893. förklarat, att förman 7. Österblad & Co vid ett par pröfresor, hvilka firman under bemälde Montors dervaro varit i tillfälle att göra med den båt, som drifvits med berörda Doctor, funnit motorn arbeta dra och att sådant äfven erkänts af de personer, som då närvarit, firman AlFred Parber & Co vidhållit sitt fordringsanspråk under förmälan, att förenämnda vefstake, till hvars sönderspringande firman förmodat orsaken hafva varit den, att motorn icke varit behörigen rengjord eller att densamma blifvit utsatt för annan oförståndig behandling, lätteligen utan vidare men för motorn kunde ersättas med en ny stake, som firman erbjudit sig att lemna. Härå har Rådstufvurätten, hvarest äfven Vicekonsula Lindblom blifvit i målet hörd, medelst den 23. November 1895. afkunnadt utslag funvit firman Alfred Barbern Co icke hafva förebragt utredning derom, att firman J. Österblad 6o skulle i fast räkning köpt ifrågavarande petrolaimmotor, utan tvärtom styrkt vara, att sistnämnda firma i kommission för att försäljas emottagit samma mator, hvarföre firman Alfred Barberg 6de i målet utförda fordringspåståenden af Rådstufvurätten förkastats. Hofrätten, under hvars pröfning förmanAlfred Parber n 6 i vadevåg dragit saken, har genom dom den 25. Februari 1897. utlåtit sig, att emedan förman J. Österblad " E i dess bref till förman Alfred Parber a. C af den 11. Februari 1893., hvarigenom den emellan samma firmor om ifrågakomna slags mötorer förda affärskorrespondensen öppnats, anhållit att af firman Alfred Parber & Co varda underrättad om de vilkor, som nästnämnda firma hade uppstält för återför säljare af slika petrolemmotorer, ty och då firman J. Österblad n 6 sedermera i bref för den 30. nästpåföljande Mars af firman ettred
Barber Bde reqvirerat ifrågavarande mötor utan att omnämna tredje person såsom köpare af motorn eller att sagda reqvisition, i anledning hvaraf förman J. Österblad n Co medgifvit sig hafva fått den sedermera till Kieckonsuln Lindblom såsom slutlig köpare aflemnade motorn sig tillsänd, icke gjordes af firman J. Österblad & Co för dess egen räkning, borde samma firmå anses såsom den ler i första hand inköpt omordade mator och alltså jemväl vara rätter svarande i detta mål, hvarföre och då Rådstufverätten emellertid undandragit sig att ingå i pröfning af förman Alfred Parber n 6de emot förmån 7. Österblad n° 6 i målet anhängiggjorda talan, samt Hofrätten icke kunde ingå i omedelbar pröfning af samma talan, Hofrätten upphäfde Rådstufvurättens utslag och förvisade målet tillbaka till nästbemälde Rätt till förnyad handläggning. Då målet sedermera åter förekommit vid Rådstufvurätten har firman Alfred Barber N Co återhemtat sin förestående talan samt förman J. Österblad & Co upprepat hvad firman tidigare anfört beträffande ifrågavarande modors omvåndbarhet och odug tighet för det dermed afsedda ändamålet, derå Rådstufvurätten, hvarest äfven vittnen blifvit afhörda, genom utslag den 28. Maj 1898. på upptagna skäl förkastat firman Almed Bärber & Co 1 i målet utförda talan Hofrätten, hvars pröfning, bland andra, firman Alfred Parber & Co underkastat äfven detta Rådstufvurättens utslag, har uti dom den 17. Maj 1899. väl funnit utredt vara, att omordade petroluunmotor, sedan densamma å Åbo båtvärf anbragts såsom drifkraft i en båt, arbetat mindre tillfredställande och visat sig i väsentlig män sakna egenskaper, som i förberörda eirkulär tillagts sådana massiner, äfvensom att en till sagda mötor hörande afstake, hvilken intygats hafva varit förfärdigad af otjenligt material,sprunget sönder, medan motorn varit i gång; men emedan Hofrätten, med hänsigt till de stridiga intyganden, som i målet af deri hörda vittnen afgifvits beträffande om ordade måtor, ansett förmån 7. Österblad & Co, hvilken i ett till förman Alfred
Darter & Co afsändt bref af den 20. September 1893. förklarat, ej mindre att berörda metor å tvänne med sagda båt under ofvannämnde mantors vistelse i Åbo i öfvervaro af firman J. Österblad & Co företagna pröfresor arbetat väl, än att sistsagda firma hemsändt mantören innan de persöner han undervisat i motorns skötsel deruti inhemtat nödig insigt, icke hafva tillförlitligen styrkt, att mötorne dåliga gång och afsaknad af egenskaper, som densamma enligt omordade erkular bortega, haft sin grund i sjelfva massinens beskaffenhet och ej kunnat bero på de af firman Alfred Barber n 6o i sådant afseende uti förestående måtte framhållna omständigheter; ty och då firman J. Österblad n Co ej ifrågasatt riktigheten af firman Alfred Parber & Coi uppgift, att förberörda vefstake kunde utan men för motorn ersättas med en ny stake, som af näst nämnda firma åt firman 7. Österblad & E erbjudits, samt det förhållande, att först sagda verstake varit af otjenligt material, förty icke befriade förman 7. Österblad n C från firman Alfred Burbern Co kraf på betalning för motorn, har Hofrätten, med upphäfvande af Rådstufvurättens utslag, ålagt förman J. Österblad R Co, som icke påkallat granskning af de i ofvanberörda räkning af den 6. December 1893. ingående särskilda posterna samt i heller haft något att anmärka mot beräknandet af ränta å räkningens belopp från nyssberörde dag, att till firman Alfred Parber v. Ede emot behörigt betalningsbevis utgifva sagda räknings åter stående oguldna innehåll ettusen tjugu Reieksmark tio Pennige, antingen i nämnda myntslag eller i motsvarande finskt mynt efter vid betalningstiden gällande å vistå kurs, jemte fem procents årlig ränta å de sålunda utdömda medlen från den 6. December 1893. tills full betalning följde, hvarhos förman J. Österblad n C känts skyldig att med ettusen trehundra finska mark hålla förman Alfred Barber Rå skadeslös för dess vid Rådstufvurätten hafda nödigaste kostnader i målet. Uti Hofrättens förenämnda två domar har förmån J. Österblad n Co i underdå
nighet anhållit om ändring medelst ingifven deduktion, den förman Alfred Barber t. Co i föreskrifven ordning bemölt. Hvad sålunda förelupit och handlingarna vidare innehålla har Kejserliga senaten tagit i öfvervägande samt finner förmän 7. Österblad n Co icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda domar, hvarföre vid domen af den 17. Maj 1899. kommer att bero, jemte det förman J. Österblad & Co ålägges att till finnan Alfred Parber & Co, i ersättning för dess i Kejserliga Senaten hafda kostnader i målet, utgifva sextio mark. Det alle, som vedersor, till underdånig efterrättelse länder. I Hans Kejserliga Majestäts Höga Namn, Dess Senat för Finland: Henr. Perenius. Lindströmman. Henr. Perenius. Lindströmman. A; A: Kumlin. Andersin. Den 20. December 1900. Hans Kejserliga Majestäts Hoga NämnDess Senats för Finland dom uti ett, på ned satt revisionsskilling, från Wasa Hofrätt inkommet mål emellan sysslomännen i Handelsförman Hasselblatt et. (mis till konkurs upplåtna bo, Bankkommissarien Nikolai Evert Sundman och Handlanden Matts Haglund, begge från Nikolaistad, sökande, samt Handlanden Lennart Hasselllatt, från samma stad svarande, angående fordran Gifven uti Kejserliga Senaten för Finland och Dess Justilie Departement i Helsingfors den 20. December 1900. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna målet sig föredragas och af dem inhemtat följande: Vid Rådstufvurätten i Nikolaistad hafva Bankkommissarien Sundman och Handlanden laglund efter stämning å Handlanden  Casselblatt, anfört, att Handlanden Hassel blatt, hvilken medelst ett den 4 Januari 1895 upprättadt kontrakt inträdt såsom lyst belagsman uti firman Hasselblatt i Cmed skyldighet att i densamma insätta ett kabetalbelopp af fyratiotusen mark, likväl inbetalt, enligt hvad förmåns böcker utvisade Öfde Auf- E. J- f. H- f N. S. No 1416 ång 1915 R. D. 1900