Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
hundra ättatioen mark åttatiosex penni stgifva nästnämnda belopp jämte ränta Såsom svaromål å denna genståm ningstalan hafva Skepparen Mattsson och Karl Anders Lindström framhållit, att Sjökaptenen Lindholm uraktlåtit att afgifva såväl protert som sjöförklaring öfver ifrågavarande förkada, hvadan Lindholm och rederiet för Kung Oskar redan därigenom försuttit all rätt till skadeersättning, enär jämlikt SS: 45. i Sjöla gen den 9 Juni 1873, sådant detta lagrum lyder i förordningen den 17. December 1888, besålhafvare i fall af dylik för summelse endast röre ursäktad för skada, som annorledes med fulla skäl visades hafva skett utan hans vållande; och då den af Skepparen Mattsson afgifna, utaf särskilda till besättningen å Christina Charlotta hörande penoner med ed fästa de sjöförklaringen borde tillerkännas läga beviskraft beträffande de omständig heter, som föranledt ombordläggningen, åvida icke motsutren blefve med fulla käl bevisad, hafva Skepparen Matts son och Karl Anders Lindström emot sett all det mot dem riktade krafvet skulle såsom i allo obefogadt under kännas. Efter det målet häst den omgång handlingarna däri utvisa samt parterre ömsesides gjort anspråk på rättegångskostnads ersättning äfvensom de Råd stufvurätten till biträde i förältsmål tillkallade iakkunnige afgifvit yttran de i målet, har Rådstufvurätten medels utslag, afkunnadt den 20. Januari 1906, sig utlåtit och funnit utredt vara, att bärkskeppet Kung Oskar den 17 Oktober 1901, medan detsamma under lofal af Sjokaptenen Lindholm varit stadt på färd från staden Sundvall i Noningariket Sverige till staden Werner i Tyska riket, i Östersjön på höjden af Därserot fyr å Tommerska hustru sammanstedt med bärkskeppet Christina Charlotta under Skepparen Mattssons lefäl på resa i larlast från Wismar till staden Mariehamn med påföljd att Christina Charlotta vid sammanet ningen tillfogats särskilda skatte, hvilka uppskattats kunna istundrättas för 95
en kostnad af sammanlagdt ettusen sexhundra nittiosex mark nittio penni; och som vid det förhållande att fartygen vid ifrågavarande till fälle med vinden från sydsydost å sydost till syd nalkats hvarandra, så att fära för omberaläggning kunnat uppstå, Kung Oskar, som stäfvat vestrydventlig kurs och seglat med vinden åtta till nio strick in för båbördskalgar bort jämlikt mom. b. och i artikeln 17 uti kungörelsen af den 22 Juni 1897 angående hvad iakttagas bör för förekom mande af förtygssammansdelande i göre hålla undan för Christina Charlottasom däfvande erinordestlig kursseglat med vinden sju till åtta stock in för sterfordshalsar, men sådant emellertid uraktlåtits, har Rådstufverätten ansett befålet å Stung Oikeu hafva vållat ifrå gavarande omberilläggning samt förty, med förkastande af Sjökaptenen Lind holms och Johannes Ambelas talan" saken, på grund af 154 SS i Sjölägen af den 9. Juni 1873. ålagt Sjökaptenen Lindholm personligen och enligt 17. och 158 SS: SS: i samma lag, förstnämnda lagrum sådant det lyder i förordningen den 11 November 1889. Johannes Amberla i egenskap af hufvudredare för Kung Oskar med värdet af detta förbygoch dess fräkt för ifrågavarande resa så långt gäld därmed betalas kunde ersätta Skepparen Mattsren och Karl Anders Lindström, den förre i egenskap af redare samt Lindström såsom hufvud redare för Christina Charlotta, den skada nästnämnda fartyg vid samman stötningen åsamkats samt att i sådant afseende till dem emot qvitto utgifva ettusen sexhundra nittiosex mark nittio penni med fem procents årlig ränta därå från lagsökningsdagen den 10. Mars 1902. tills skeende full liqvid, uti godtgörelse för lösandet af protesterotsnotokollet sex mark, för protokollet öfver afgifven Joförklaring del mark femtio penni och för besigtningskostnaderna femtio mark samt att derhos med ettusen mark ersätta Mattsson och Lindström umgälderna i målet, hvarutom Lindholm och Amberla, såsom täppande parter, jämlikt 96
235. SS: i Sjölagen skyldigkändes att godt göra förbemälde sakkunnige för uppvaktandet i målet samt för slikt ändamål erlägga åt Sökaptenen Thure Walfrid Bergman etthundra tjugu fem mark, till sedermera aflidne Tjö kaptenen Frans Nordfors sterbhusdelegare trettio mark och åt sjökaptenen Carl Julius Panelius åttatiofem mark. Hofrätten, under hvars pröfning Sjökaptenen Lindholm och Johannes "Amberla gemensamt i väderag dragit målet, har uti dom den 22. Juni 1906. fastställt Rådstufvurättens utslag, jämte det sjökaptenen Lindholm och Johannes Amlerla ålades att med femtiofyra mark ersätta Skepparen Mattsson och Karl Anders Lindström kostnaderna för svarandetalans beräkande i Hofrätten. Oli Hofrättens dom hafva Sjö kaptenen Lindholm och Johannes Amberla gemensamt sökt ändring medels deduktion, hvilken Skepparen Mattson och Karl Anders Lindström i behörig ordning bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande; och alldenstund del med fränsyn till rådande kurs - och vind förhållanden, på sätt Rådstufvurätten i dess utslag jämväl utsagt, enligt inom b och C uti ofvanåberopade kungörelse af den 22 Juni 1897, ålegat befälet å Kung Oskar, hvilken seglat verlrydrest lig kurs för bebordshalsar, all med sitt färtyg hålla undan för Christina Charlotta, som slåfvat ertnerdertlig kurs med vind från styrtordsilda, samt all då sara för ombudläggning syntes föreligga, i tid och offektiol vidtaga nö diga åtgärder för undvikande af sammanstötning, men befälet å Kung Oskarsådant uraktlåtet och med fartyget staf vat så att detsamma lemnat på Christina Charlotta å dess styrbördsleg; fördenskull och då några sådana om ständigheter icke inlupit, hvilka gjorde det sannelikt, att besälet å Christina Charlotta vid berörda tillfälle gjort sig skyldigt till plaktig månövning, pröfvar Kejserliga Senaten rättvist låta bero vid Hofrättens dem, hvarhos Sjökaptenen Lindholm och Johannes Ambela kännas skyl97
dige att godtgöra sina motparter deras kostnader härstädes med åttatio mark. Det alle, som vederbör, till efterrättelse lån der Kejserliga Senaten för Finland: Julois Nurmikki A. N. W. Svers. hemman. Julois Nurmikki A. N. W. Svers. hemman. J. Wuskman Edan klander. Borrd Paldani Asian Karsteg Helmikuun 15 päivänä 1907. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa Hovioikeudennenvos Igor Östling, Nikolainkaupungista, on hakijana sekä Kuopion kaupungin Kahatoimikamari vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 15 päivänä Helmikuuta 1907. Keisarillinen Senaatti on itsellen. sä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Sittenkun Rahatoimikamari oli Kuopion läänin Kuvernööriltä anonut, että Hovioikeudennenvos Östling, joka Tammikuussa vuonna 1886 oli ollut Kuopion läänin varaläärinkamreerina ja jonka siis olisi pitänyt mainituksi vuodeksi ilmoittan. tua Kuopion kaupungissa hengille kirjoitettavaksi, velvoitettaisiin suorittamaan Rahatoimikamarille siltä vuodelta hänen sanotulle kaupungille maksettavaksensa pannut läsnä: R. A. B. - F. S. - C. A.- A. G. 18No 931. Pag. 83. R. D. 1906.
kunnallisverot kaksisataa kahdeksankymmentäkahdeksan markkaa kahdeksankymmentä penniä sekä korvaamaan Rahatoimikamarille sen lainhakukulut, oli Kuopion läänin Kuvernöörinvirasto Hovioikeudenneuvos Östlingin vastustettua hakemusta, päätöksessä, 20 päivältä Heinäkuuta 1889 katsonut Hovioikeudennemros Orttingin velvolliseksi suorittamaan Kuopion kaupungille kunnallisverot vuodelta 1886 sekä siis velvoittanut hänet maksamaan Rahatoimikamarille vaaditun rahamäärän ja kahdellakymmenelläkahdeksalla markalla palkitsemaan Rahatoimikamarin kustannukset asiassa; minkä jälkeen Wiipurin Hovioikeus jossa Hovioikeudennes Östling saamansa osoituksen mukaan eli hakenut muutosta Kuvernöörinviraston kerrottuun päätökseen, oli 19 päivänä Joulukuuta 1889 antamassaan päätöksessä lausunut, että koska Hovioikeudenneuvos Ostting oli pannut Kuvernöörivirastossa riitaan velvollisuutensa maksaa Kuopion kaupungille kunnallisveroja vuodelta 1846 mutta sen asian ratkaiseminen ei ollut Hovioikeuden tehtävä, sentähden ja kun Kuvernöörinviraston siis ei olisi pitänyt osoittaa päätökseen tyytymätöntä hakemaan siihen muutosta Hovioikeudessa, oli Hovtoikeus, poistaen Kuvernöörinviraston mainitun valitusosoituksen, lykännyt asian takaisin Kuvernööriin, jonka tuli antaa päätökseen tyytymättömälle uusi lainmukainen osoitus miten siihen oli muutosta haettava. Tämän jälkeen ja asiassa meneteltyä niinkuin asiakirjat lähemmin osoittavat, on Hovioikeudennenvos Ostling, haastatettuansa Rahatoimikamarin Kuopion kaupungin Raastuvanoikeuteen, lausunut, että Rahatoimikamari oli 26 päivänä Helmikuuta 1890 Hovioikeudennen vos Ostlingiltä, Ulosottokaaren 9 luvun 1 SS:n nojalla, ulosotattanut Kuvernöörinviraston päätöksessä Hovioikeudennennes Ostlingin maksettaviksi määrätyt kunnallisverot ja 99
lainhakukulut; mutta koska jo enemmän kuin kymmenen vuotta oli kutunut siitä kun Hovioikeuden edelläkerrottu päätös oli langennut eikä niin ollen Rahatoimikamarilla, se kun oli laiminlyönyt ilmoittaa asian uudestaan Kuvernöörinviraston käsiteltäväksi, enää ollut oikeutta vaatia Hovioikeudennauvos Östlingiltä noita kunnallisveroja ja huostassaan pitää Hovioikeudennemos Östlingiltä ulosmitattua rahamäärää, on Hovioikeudenneuvos Östling vaatinut, että Rahatoimikamari velvoitettaisiin suorittamaan hänelle kolmesataa kuusitoista markkaa kahdeksankymmentä penniä ynnä kuuden prosentin korko ennensanotusta 26 päivästä Helmikuuta 1890. Asiasta kuulustettuna, on Kähatoimikamari vastustanut kannetta; minkä jälkeen Raastuvanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat pyytäneet oikeudenbäyntikustannustensa palkitsemista, on 18 päivänä Syyskuuta 1903 julistamassaan päätöksessä mainitsemillaan perusteilla hyljännyt Hovioikeudenneuvos Östlingin jutussa ajaman kanteen sekä velvoittanut Östlingin maksamaan Rahatoimikamarille oikeudenkäyntekulunkien korvauksena kymmenen markkaa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Hovioikeudennemoos Östling oli vetoa. malla saattanut jutun, on tuomiossa 24 päivältä Helmikuuta 1906, koska Kuvernöörinviraston 20 päivänä Heinäkuuta 1889 antama päätös, jon ka perusteella kysymyksessä oleva rahamäärä oli Hovioikeudennemvos Ostlingiltä ulosotettu, vielä ole viimassa, vahvistanut sen lopputuloksen, johon Raastuvanoikeus päätöksessään oli asiasta johtunut, samalla kuin Hovioikeudennennes Östling velvoitettiin neljälläkymmenellä markalla korvaamaan Rahatoimikamarille sillä Hovioikeudessa jutun vuoksi olleet kustannukset. Hovioikeuden tuomioon on Hovioikeudenneuros Ostling anonut muu100
tosta tänne toimittamallaan perustelmalla, jonka kaksoiskappaleen Raha toimikamari on perinyt, Rahatoimikamarin kuitenkaan vastaamatta asiaan. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Hovioikeudenneuvos Östling ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi, minkä ohessa Hovioikeudenneuvos Ostling velvoitetaan suorittamaan Rahatoimikamarille maksut sen kappaleesta tätä Keisarillisen Senaatin tuomiota kaksikymmentäkuusi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: R. A. Broder. Isdr. Lundenius R. A. Broder. Fredr. Lundenius Ler: 1 Augvist A. W. Granström 1 Augfart A. W. Granström Helmikuun 16 päivänä 1907 Steisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa maansaannon moittimista koskevassa asiassa, jos sa Talollinen Joroisten pitäjän Järvikeylän kylästä Kustaa Wilhelm Iskanius on hakijana ja Työmies Antti Tuovisen leski Katariina Loviisa Iskanius, Helsingin kaupun gista, vastaajana: Annettu Oikeuso sastossa 16 päivänä Helmikuuta 1907. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niis tä saanut tietää seuraavaa Kustaa Wilhelm Iskaniiselle toinituttamansa haasteen nojalla on Itatariina Loviisa Isoanius Joroisten pitäjan käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinut, että koska asiano saisten 14 päivänä Syyskuuta 1902 kuollut veli Mikko Iskanius, joka 19 päivänä Tammikuuta 1869 tehdyllä myyntikirjalla oli Kustaa Wilhelm Eskanius lle luovuttanut omistamansa kaksi viidestoista osaa perintötalosta No 2. för vikylän kylässä ja yhdeksä n kuudesLäsnä: R A W - F. L - E. A - A. G. No 230. Pag jog R G. 1906
kymmeneskuudes osaa perintötalosta No 5 sanotun pitäjän Ruokojärven kylässä, oli mielenviassa ollessaan tehnyt mainitun kaupan kerrottu kiinteistö jen kauppa, mikäli se loukkasi Hatariina Loviisa Iskaniusen oikeutta, julistettaisiin mitättömäksi ja Kustaa Wilhelm Iskanius velvoitettaisiin luovut tamaan Katariina Loviisa Iskaniuselle niin suuri osa puheenaolevista tiloista kuin Katariina Loviisa Iska niuselle oli Mikko Iskaniusen perintönä tuleva. Asiasta kuulustettuna, on Kustaa Wilhelm Iskanius muistuttanut, että kanne, kun Stustaa Wilhelm Iskanius oli jo 15 päivänä Lokakuuta 1870 saanut kiinnekirjan kysymyksessä oleville tilanosille ja sitä ennen antanut kaupasta tiedon Katariina Loriisa Iskaniuselle, oli liian myökään nostettu sekä muuten vastustanut kanrelta sillä perusteella, että Mikko Iskanius ehkä hän lösin oli ajottain ollut mielenhäiriössä puheenalaista kauppaa tehdessään oli ollut järjeltaan 102 terve. Sittenkuin asianosaiset molemmin puolin olivat anoneet korvausta oikeudenkäyn tikuuluistaan, on Kihlakunnanoikeus 5 päiränä Syyskuuta 1904 julistamassaan päätöksessä, hyljäten Kustaa Wilhelm Iskaniisen väitteen Katariina Loviisa Iskaniisen kannevallan vanhentumisesta, koska Katariina Loviisa, Iskanius oli vireille pannut tämän riidan yön ja vuo den kuluessa Mikko Iskaniusen kuolemasta katsonut selville käyneen, että Mikko Iskaniusta hänen eläessään aina kin ajoittaisin oli vaivannut täydellinen mielensairaus, joka oli jo esiintynyt ennen kysymyksessä olevaa kauppaa, mihin nähden ja kun sellaisen mielen sairauden alaisen henkilön ei voitu katsoa tilapaisestikaan olleen siinä millentilässä että hän olisi voinut täysijärkisenä pennita tekojaan, eikä myös kään oltu näytetty, että Mikko Iska nius olisi ollut järjellään selvenpi tuola kauppaa tehdessään, Kihlakunnanoikeus on kumonnut edellämainitun Mikko Iskaniusen ja Kustaa Wilhelm Jo
kaniisen välisen kiinteistöjen kaupan, mikäli se loukkasi Katariina Loviisa Iska niusen oikeutta periä Mikko Iskaniusta ja velvoittanut Kustaa Wilhelm Iskanius en, kun Mikko Iskanius oli jättänyt jälkeensä lähimpinä perillisinä, pait si Kustaa Wilhelm ja Katariina Loviisa Iskaniusen, sisarensa Anna Leena, Eeva Stiina ja Kustaava Iskaniusen se kä sisarensa Maria Elisabet Iskanius vainajan rintaperilliset, luovuttamaan Katariina Loviisa Iskaniuselle hänen vapaaseen hallintoonsa kuudennen osan Mikko Iskaniusen sanotuista kiinteimistöistä eli siis kaksi yhdeksäskymmenes osaa talosta No 2 Järvikylän kylässä ja yhdeksän kolmassadas yhdek säskymmeneskolmas, oikeastaan kolmassadas yhdeksäskymmeneskuudesosan talosta No 5 Ruokojärven kylässä, minkä ohessa Kustaa Wilhelm Iskaniisen tuli maksaa Katariina Loviisa Iskanius elle oikeudenkäyntikulunkien korvauksi sata markkaa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kustaa Wilhelm Iskanius oli vetoamalla saatta nut asian on tuomiossa 24 päivältä Maaliskuuta 1906 vahvistanut Kihlakunnan oikeuden päätöksen, samalla velvoittaen Kustaa Wilhelm Iskaniusen suorittamaan Katariina Loviisa Iskaniuselle neljäkymmentä markkaa korvauksena hänen Hovioikeudessa kärsimmistään kustannuksista Hovioikeuden tuomioon on Kustaa Wilhelm Iskanius anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Hatariina Loviisa Iskanius on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän asian, ja sen ohessa että Keisarilli nen Senaatti hyväksyy Hovioikeuden yllämainitun tuomion mikäli sen kautta Kustaa Wilhelm Iskaniusen väite Katarii na Loviisa Iskaniisen kannevallan van hentumisesta on hyljätty, katsoo Keisarillinen Senaatti toteensaaletuksi, että Mikko Is kanius ennen puheenalaista kauppaa ja sen jälkeenkin on ollut mielenvikaisena, minkä vuoksi ja kun Kustaa Wilhelm Iskanius ei oli näyttänyt, että Mikko Iskaniussa nottua kauppaa tehdessään olisi ollut 103
täysijärkinen, Keisarillinen Senaatti harkilsee oikeaksi jättää sen loppupäätöksen pysyväiseksi johon Hovioikeus on asiasta johtunut; ja velvoitetaan Kustaa Wilhelm Iskanius maksamaan Katariina Loviisa Iskaniuselle korvaukseksi hänellä vastuupuhevallan valvomisesta Stefanillisessa senaatissa olleista kuluista kolmekymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: R. A. Brode. sed: Sauhmis. 1 Augvitl. A. K. Granström 1 Augvitl. A. K. Granström 1 Augvitl. A. K. Granström O: No 254. Pag. 131. R. D. 1906 T. Jänneflut Helmikuun 20. päivänä 1907. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeu desta tulleessa, testamentin moitti mista koskevassa jutussa, jossa Turun kaupungissa asuva TyömilWilhelm Örell ja hänen vaimonsa Kustaava Matintytär Örell ovat täällä hakijoina sekä Siiden pitäjän Väivaishoitohollitus, tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 20. päivänä Helmikuuta 1907. Keisarillinen Senaatti on itsellen sä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Sittenkun Wilhelm Örell, vaimon sa edusmiehenä, oli 19. päivänä Helmikuuta 1901. tiedon ja Maarian pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa valvonut Kustaava Orellin ensinmainitun pitäjän Harviäisten kylässä 2. päivänä Toukokuuta 1896. kuolleen tädin, entisen Talollisenvaimon Fredrika Juhontyttären 29. päivänä Huhtikuuta 1896. läsnä: J. A. H. S. - G. W. B. J. S.
kirjallisesti tekemän testamentin, jonka mukaan Kustaava Orellin Fredrika Juhontyttären huoltua tuli saada tämän jäämistöstä viisituhatta markkaa, on Siiden pitäjän Waivaiskoitehallitus Fredrika Juhontyttären perillisen vaivaishoitolaisen Amanda Juhontyttären edustajana mainitussa Kihlakunnanoikeudessa vaatinut että, koskei Kustaava Orell ollut valvonut puheenalaista testamenttia laissa säädetyn ajan kuluessa, tuotestamentti julistettaisiin voimalle maksi. Asiassa kuulustettuina ovat Wilhelm ja Kustaava Orell, väittäen saaneensa tarpeellisen tiedon testamentista vasta rahaa ennen kun olivat sen valvoneet, vastustaneet kannetta sekä anoneet korvauta oikeudenkäyntikulungeistaan; minkä jälkeen Kihlakunnanoikeus on 14. päivänä Lokakuuta 1903. julistämässään päätöksessä mainitsenillaan perusteilla julistanut kysymyksessä olevan testamentin voimattomaksi. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Wilhelm ja Kustaava Orell olivat vetoamalla saattaneet jutun, on tuomiossa 26. päivältä Kesäkuuta 1906. antanut lausuntonsa; ja koska näytetty oli, että Wilhelm Orell oli saanut tiedon puheenalaisesta testamentista kohtaFredrika Juhontyttären kuoleman jälkeen ja hänen siis vaimonsa Kustaava Matintyttären edusmiehenä olisi P. Kn 18. luvun 1. SS:n mukaan pitänyt kuuden kuukauden kuluessa Fredrika Juhontyttären kuolemasta ja testamentin olemassa olosta tiedon saatuaan siitä Oikeudelle ilmoittaa, mutta Wilhelm Orell oli tämän laiminlyönyt, niin Hovioikeus vahvisti sen lopputuloksen, johon Kihlakunnanoikeus päätöksessaan oli jutussa johtunut Hovioikeuden tuomioon ovat Wilhelm ja Kustaava Orell hakineet muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koskei ole 105
näytetty, että Kustaava Orell olisi saanut puheenalaisen testamentin haltuunsa tahi että hänellä olisi ollut siitä luotettava tieto ennen Fredrika Juhontyttären miehen Juho Sefanias Antinpoika Wähätalon kuolemaa 18. päivänä Marraskuuta 1900., sen vuoksi ja kun sanottu testamentti on valvottu lain määräämässä ajassa sen jälkeen, harkitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi, kumoten sekä Hovioikeuden tuomion että Kihlakunnanoikeuden päätöksen, hyljätä tiedon pitäjän Vaivaishoitokallituksen asiassa ajamän kanteen, mutta asian laatuun nähden saavat Wilhelm ja Kustaava Orell kumminkin itse kärsiä kulunkinsa siinä. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Julmis Hummel Wilckman Edan kyander. P. Henr. InleumanEdvard Paldain Wavonius. 1907 Helmikuun 22 päivänä. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa ovat Kangasalan pitäjässä asuva Maanviljelijä Vihtori Peltonen, hakijana, sekä Hauhon pitäjän Ökerlan kylästä kotoisin oleva Talollinen Heikki Talola, saman pitäjän Lehdesmäen yksinäisen tilan nyttemmin kuolleen omistajan Kustitilallisen Kustaa Lehdesmäen laillisesti määrättynä holhoojana, ja tämän vaimo Kustaava Lehdesmäki, tulematta jääneinä vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 22 päivänä Helmikuuta 1907. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Haastatettuaan Kustaa ja Kustaava Lehdesmäen Hauhon ja Tuulok sen pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeuteen on Vihtori Peltonen Läsnä: J. B. S. - G. R. - E. P. - W. Kl. F. Pros 06 No 272. Pag. 60. R. D. 1906
siellä lausunut, että Kustaava Lehdesmäki Vihtori Peltosen ostettua 23 päivänä Elokuuta 1901 aviopuolisoitten Lehdesmäen vävyltä Maanviljelijä Tobias Willehad Sainiolta Sainion omistamat nantaeläimet ja hevoset, oli 11. päivänä Huhtikuuta 1902 allekirjoittamassaan sitoumuskirjassa siltä varalta, että mainittu kauppa peruutettaisiin, sitoutunut Vihtori Peltoselle suorittamaan Peltosen sanotuista elukoista maksaman kauppahinnan 25,000 markkaa korkoineen; ja koska Vihtori Peltonen sen jälkeen oli Tobias Willehad Sainiolle takaisin luovuttanut mainitut elukat, niistä saamatta mitään hyvitystä, on Vihtori Peltonen vaatinut, että Lehdesmäen aviopuolisoiden pesästä, sikäli kuin Kustaava Lehdesmäellä oli siihen osaa, tuomittaisiin Peltoselle maksettavaksi 25,000 markkaa korkoineen kuusi sadalta vuodessa luettuna 11 päivästä Huhtikuuta 1902. Kustaa ja Kustaava Lehdesmäen vastustettua Vihtori Peltosen kerrottua vaatimusta, on Kihlakunnan oikeus, jossa Heikki Talolaa hänen edellämainitussa toimessaan myöskin oli kuulustettu, 24 päivänä Elokuuta 1903 julistamassaan päätöksessä mainitsemallaan perusteella hyljännyt kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Vihtori Peltonen oli vetoamalla saat tanut jutun, on 10 päivänä Helmikuuta 1906 antamassaan tuomiossa katsonut kyllä selvitetyksi, että Kustaava Lehdesmäki oli 11 päivänä Huhtikuuta 1902 allekirjoittamassaan kirjassa sitoutunut Vihtori Peltoselle suorittamaan viisikolmattatuhatta markkaa korkoineen siinä tapauksessa, että Kihtori Peltonen luovuttaisi Tobias Villehad Sainiolta ostamansa eläimet takaisin Sainiolle, sekä asiakirjoista myöskin selvinneen, että Tobias Willehad Sainio oli sen jälkeen saanut nämä eläimet Kihtori Peltoselta takaisin omikseen; mutta koskei Vihtori Pelte107
nen ollut voinut edes väittää, että Kustaa Lehdesmäki taikka tämän holhooja olisi suostunut Kustaava Lehdesmäen yllämainittuun sitoumukseen, eikä Kustaava Lehdesmäki, joka 10 päivänä Lokakuuta 1864 oli vihitty avioliittoon Kustaa Lehdesmäen kanssa, onllut ollut laillisesti oikeutettu ilman sellaista suostumusta sitoutumaan kysymyksessä olevaan maksuun, on Hovioikeus vahvistanut sen lopputuloksen, johon Kihlakunnanoikeus päätöksessään oli johtunut. Hovioikeuden tuomioon on Vihtori Peltonen anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Vihtori Peltonen ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi. Tätä kaikki asianomaiset noudat Hans holmias takoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Juhris Nummelin L. Wiesman Evara klander. A. Henr. SnellmanEdvard Pardani. 108
Helmikuun 23. päivänä 1907. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Turun Hovioikeudesta tulleessa, rajankäyntiä koskevassa nostojutussa, jossa Suomen Kruunu on hakijana sekä Talolliset Kaarlo Ahtola, Kaarle Puittu ja Aukusti Ahrola, Hämeenhyrön pitäjän Kalkunmäen kylästä, vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 23. päivänä Helmikuuta 1907. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Sittenkuin Varamaanmittari Fredrik Reinholm, Turun ja Porin läänin Kuvernöörin määräyksen johdosta, oli aukaissut Hämeenkyrön pitäjässä sijaitsevan Laitilan yksinäisen sotilasvirkatalon paikoittain umpeen kasvaneet rajat, ovat Kaarle Ahtola, Kaarle Penttu ja etukusti Ahrola tuosta rajankäynnistä, joka päättyi 15. päivänä Elokuuta 1901., tehneet valituksen Kuläsnä: R. A. H. - C. J. F. - F. B. C.t. - A. 3. ./. A. L. 10 No 273. Pag. 39. R. D. 1906