Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
vihkimisellä päättämästä, Anna Lydia Korhonen julistettaisiin Kalle Kustaa Keinäsen aviovaimoksi sekä heidän mainittu poikansa aviolapseksi, jonka ohessa Anna Lydia Korhonen on anonut korvausta oikeudenkäyntikuluistaan Kalle Kustaa Keinäsen vastustettua kannetta, on Kihlakunnanoikeus 11. päivänä Helmikuuta 1911. julistamassaan päätöksessä siinä esittämillään perusteilla hyljännyt kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Anna Lydia Korhonen vetoamalla oli saattunut jutun, on 31. päivänä Lokakuuta 1912. antamassaan tuomiossa lausunut selville tulleen, että Kalle Kustaa Keinänen aviolupauksin oli maannut Anna Lydia Korhosen seurauksella että Anna Lydia Korhonen oli synnyttänyt edellämainitun poikalapsen, jonka vuoksi, ja kun Kalle Kustaa Keinänen oli kieltäytynyt ottamasta Anna Lydia Korhosta vaimokseen, Hovioikeus on, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, Naimiskaaren 3. luvun 9. ja 10. SS:n ja 5. luvun 1. SS:n säännösten nojalla julistanut Anna Lydia Korhosen Kalle Kustaa Keinä, sen aviovaimoksi ja heidän poikansa Kaar lo Olavin aviolapsi sekä velvoittanut Kalle Kustaa Keinäsen sadalla seitsemälläkymmenelläviidellä markalla korvaamaan Anna Lydia Korhosen Kihlakunnanoikeudessa asiassa kärsimät kulut. Hovioikeuden tuomioon on Kalle Kustaa Keinänen anonut muutosta perustelmalla, johon Anna Lydia Korhonen on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Kalle Kustaa Keinänen ole esittänyt syytä muuttaa Kovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Kalle Kustaa Keinänen suorittamaan Anna Lydia Korhoselle korvaukseksi hänellä täällä ollaista kuluista kuusikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakort. Keisarillinen Suomen Senaatti: Walter Andersin. Johannes Pesonen. K. R. Helanen. K. Auer. Tik. Ylönveu 1000
Den 4 Oktober 1915 Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsatt revisionsskilling från Kejserlige Åbo Hofrätt inkommet fordringsmål emellan Hofrättsauskultanten Axel Zachris Planting, från Tammerfors stad, sökande, samt Kähäradshöfdingarne Helge Hartman och Alfred Holmström, från tbo stad, gemensamt, och Enkekommarädinnan Fredrika Carolina Planting, från residensstaden Kristiania i konungariket Sörge, för sig svarande Gifven uti Justitiedepartementet den 4 Oktober 1915 Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i frågainhämtat följande: Sedan Auskultanten Planting uti en den 9. April 1910 till Magistaten i Åbo ingifven ansökning, hvilken bilagts ej mindre en den 1 derförutgångne Mars dagtecknad afhandling, enligt hvilken EnkeOmb: A. L. B.G.S. Haf H. No 1829. Såg. 265. R. T. 1912
kammarrädinnan Planting åt huskultanten Planting öfverlåtit ett belopp, stort 7000 mark, af den henne efter sin aflidne man Landskamreraren. Kammarrådet Axel Wilhelm Planting tillfallande gratifikationen, än ett den 8 påföljande April utfärdadt intyg, utvisande att Vicehäradshöfdingen Wittiam Tharing föregående dag å Nylands läns landtränteri lyttat Enkekommarradinnan Planting i gratiofikation tilldelade 8750 mark, anhållit att, emedan fara vore förhanden att Enbekämmarrädin nan Planting, som för tillfället vistades i Åbo, men snarligen komme att begifva sig från landet för att måhanda aldrig mera återvända till Finland, förskingrade ofvansagda för hennes räkning uppburna medel, så stor del af henne tillhörig egendom som i värde motsvarade tuskultanten Plantings förenämnda fordran måtte beläggas med hvarstad eller, i händelse egendom till gäldande af fulla beloppet tilläfventyrs icke kunde hos henne anträfjas, Enkekommarrådinnan Planting skulle förbjudas att afresa från orten innan hon gjort rätt för sig, så hade Magistraten berörda 1/9 Anril, vid det ansökningen utställts till Enkekommarrädinnan Klantings besvarande, beviljat den ärkade åtgärden tills vidare och intill dess därom annorlunda förordnades; därå vederbörande utmätningsman, som den 11 merberörda April delgifvit Enkekammarrädinnan Planting ansökningshandlingarna, hvarvid hon befunnits sakna utmätningsbar tillgång, som kunnat med hvarstad beläggas, tillika meddelat henne resförbud, men hade Magistraten sedermera, efter att Enkekommarrådinnan Planting ställt af Vicehåradshöfdingarne Hartman och Holmström den 12 i samma månad undertecknad borgen, hvari desse en 1011
för bäge och bägge för en iklädt sig propruansvarighet för all den kostnad och skada som kunde tillskyndas Auskultanten Planting därigenom att nämnda reseförbud upphäfdes och Enkekammarrådinnan Planting tillstaddes pitt och obehindradt afresa från orten, den 27 ännämnda. April förklarat att emedan Enbekommärädinnan Planting ställt behörigen styrkt borgen och det meddelade reseförbudet således upphört allt yttrande i ärendet jämlikt 12 SS: 7. kap. Utsökningslagen förfölle. På härå tagen stämning å Kähäradshöfdingarne Hartman och Kolmström par Auskultanten Planting vid Rådstufvurätten i åbo anfört, att Enkekommarrädinnan Planting såsnart ofvannämnda resförbud upphört att gälla, förfogat sig ur landet, där hon numera saknade bo och hemvist, och att följden häraf varit icke allenast att en af Auskultanten Planting den 16 April 1910 utverkad stämning å Enkekommarrädinnan Planting att vid Rådstufvurättens sammanträde den 4 därpåföljande Maj genmäla Auskultanten Planting, som da ärnat yrka hennes förpliktande att till honom utbetala förberörda 7000 mark jämte ränta och rättegångskostnadsättning, icke funnat henne delgifvas utan äfven att möjligheten för tuskultanten Planting att ur ofvanberörda af Enkekommarrådinnan Planting i gratiofikation uppburna medel utfåsitt tillgodohafvande omintetgjorts; hvarför tuskultanten Planting, under åberopande af tillhäradshöfdingarne Hartmans och Holmströms omförmälda borgesförbindelse, yrkat deras förpliktande att till honom utgifva änberörda 700 mark med ränta samt att därhos godtgöra honom för hans umgälder i rättegången och tillika ersätta såväl de med ifrågavarande hvarstad och reseförbud förenade kost1012
naderna med 75 mark som de af nästnämnda stämning föranledda utgifterna med 40 mark Vicehäradshöfdingarne Hartman och Holmström hafva hvardera i saken hörde, emotsett käromålets förkastande Sedermera har Auskultanten Ranting förklarat sig föranlåten att emot Enkekammarrådinnan Kanting i sammanhang med förevarande mål utföra talan om hennes åläggande att, gemensamt med Ticchäradshöfdingarne Hartman och Holmström eller den af dem, som tillgång egde till Auskultanton Planting utbetala innehållet af omordade den 1 Mars 1910 utfärdade afhandling eller 7000 mark jämte sex procents årlig ränta. darå från sistsagde dag äfvensom att ersätta Auskultanten Plonting dennes kostnader i saken. Efter det tillhäradshöfdingen Hartman såsom befullmäktigadt ombud för Enkekommarrådinnan Planting motsagt tuskultanten Rantings talan i nyssantydda del samt tuskultanten Planting ytterligare framhållit hurusom Vicehäradshöfdingen Hartman uti sina andraganden begagnat sig af uttryck, hvilka vore för Planting frånkande, och förty, under åberopande af 2. mom 3 SS: och 2. mom 1 SS: 27 kap Stafflagen, yrkat Hartmans fällande till straff för förolämpning och smäddse, har Rädstuvurätten genom utslag, afsagdt den 14 December 1910, jämte det Rådstufvurätten icke kunnat i detta sammanhang till pröfning upptaga tuskultanten Plantings emot Vicehåradshöfdingen Hartman i målet väckta straffpåståenden, utan hänvisat Banting att, i fall af fog, därom börskildt utföra talan, funnit Antultanten Planting icke hafva emot Vicehäradshöfdingarne Hartmans och Holmströms bestridande gittat styrla att Planting tillskyndats någon skada eller kostnad därigenom 1013
att ifrågavarande resesförbud blifvit i följd af deras omförmälda borgen upphäfdt och Enkekammar rådinnan Planting sålunda fått tillfälle att afresa från landet, hvarför Auskultanten Plantings i målet mot Vicehäradshöfdingarne Hartman och Holmström på grund af sagda borgen utförda talan förkastats. Vidkommande sedan Auskultanten Plantings talan emot Enkekommarrådinnan Planting har Rådstufvurätten funnit utredt vara, att Enbekommarrådinnan Planting den 1 Mars 1910 åt Auskultanten Planting skriftligen öfverlåtit ett belopp af sjutusen mark af den henne efter aflidne Kammarridet Planting tillfallna graatifikationen, hvarför och som Enkelammarrådinnan Ränting icke visat att hon blifvit härtill tvungen eller förledd af tuskultanten Planting, Rådstufvurätten ålagt Enkekommarrådinnan Planting att emot behörigt kvitto till Auskultanten Planting erlägga fordrade sjutusen mark med ränta därå efter fem procent från den 7. September 1910, då Auskultanten Klantings talan emot Enbekammarrädinnan Planting blifvit anhängiggjord, hvarjämte Enkekammarrädinnan Planting känts skyldig att med tvåhundra tjugu mark godtgöra Auskultanten Planting umgälderna i målet. Höfätten, under hvars pröfning, tuskultanten Planting i vadeväg dragit målet har medels dom den 30 Augusti 1912 låtit vid Rådstufvarättens utslag bero i öfrigt utom att Enkekommarrådinnan Banting ålagts att till Auskultanten Ränting i ersättning för hans fortnader i saken vid Rådstufvurätten utgifva utöfver hvad Rådstufvurätten i sådant afseende tilllagt honom etthundra fyratio mark. Johättens dom här tuskultanten Planting sökt ändring medels deduktion, den Vicehäradshöfdin1011
garne Hartman och Holmström bemött, hvaremot bemötande af Enkekammarrädinnan Planting icke afgifvits Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner tuskultanten Planting icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens dom, vid hvilken förty skall förblifva och ålägges Auskultanten Planting att till Vicehäradshöfdingarne Hartman och Holmström gemensamt utgifva sjuttiofem mark i ersättning för deras härstädes i målet häfda kostnader äfvensom att till Enkekommarradinnan Planting gälda afgifterna för hennes exemplar af denna Kejserliga Senatens dom med trettiotre mark, Pet alle, som vederbör, till efterrättelse länder Kejserliga Senaten för Finland Alfred Liiksiala. R Annberg Alfred Liiksiala. R Annberg A. J.E. K. W. Wära Sameli KorpiA. J.E. K. W. Wära Sameli KorpiHaf Hellen Sokakuun 5. päivänä 1915. Keisarillisen Suomen Senaatin luomio nostorahalla Keisaril lisesta Turun Hovikuudesta tulleessa, konkurssissa valvotun saamisen vahvistamista koske vassa julussa, jossa Kruununvon ti Carl Fagerlund ja Siikemies Viktor Lindberg molemmat Salon kauppalasta, viimeksimaine tun konkurssiin luovutetun pesän toimitsijamiehenä, ovat hakijana sekä Talollinen Vihtori Heikkilä Laitilan pitäjän Koveron kylästä, vastaajana: Annettu Oikeus, osastossa 5. päivänä Lokakuuta 1915 Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt jutun kirjat ja niis ta, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: Siiksmies Lindbergin Halikon Uskelan ja Perttelin pitäjäin sekä Salon kauppalan käräjäkunnan. Kihla kunnanoikeudessa virallä olleen korkeussejuhin valventapäivänä Kesäkuun 20. päivänä 1911 on Vihtori Heikkilä valläsnä: W. F. P. R. H. K.t. SS: 1834. Pag. 52. R. D. 1915.
vonut a) Laitilan pitäjän Kodisjoen kylässä asuvan Talollisen Kustaa Vilhelm Ylikaron Kesäkuun 11. päivänä 1910. asettaman, lindberoin hyväksymän ja avonaissiinolla Hakkilain haltuun joutuneen kolmen kuukauden vekselin perusteella 8000 markkaa 6. prosentin korkoineen seuranneen Syyskuun 11. päivasta, Vidan Juho Kallion Kesäkuun 5. päivänä 1909. kolmeksi kuukaudeksi asettaman, Lindberoin hyväksymän avonaissiirroilla Heikkiläin haltuun joutuneen vekselin nojalla 5300 mark kaa 6 prosentin korkoineen saman vuoden Syyskuun 5. päivästä; ja ej täytetukauksen perusteella, johon Lindberg oli Tammikuun 17. päivänä 1911. sitoutunut Kustaa Ylikanon ja hänen vaimonsa Maria Ylikanen Joulukuun 6. päivälle 1910. päivättyä velkakirjaa vastaan Vihtori Heikkilältä lainaksi saanan 50000 markan velan korkoineen maksamisesta, 5000 markkaa 6. prosen lin korkoineen viimeksi mainitusta päivästä Konkursinaisissa 2. päivänä Marraskuuta 1911. julistamassaan tuomiosa oli Kihlakunnanoikeus tehtyjen muislutusten johdosta lausunut Vihtori Heikkilan sanottujen saatuvien käyneen riilaiseksi ja osottunut Heikkilän eri oi keudenkäynnillä todistamaan saata vansa, samalla määräten että se, mitä Heikkilälle ehkä tuomittaisiin, oli korkeintaan konkurssissa valvotulla määrällä pesästä suoritettava kuten muutkin etuoikeudettomat saatavat Tämän johdosta on Vihtori Heikkila Kruununvouti Fagerlundille ja tilkemies Lindbergille toimitetun haasteen nojalla Kihlakunnanoikeudessa anonut, että hänen edellämainitut saata vansa määrättäisiin konkurssipesän varoista maksettaviksi, selittiin Heikhela sen ohessa, mikäli koski hänen puheenalaiseen velkakirjaan perustu vaa saatavaansa, että Kustaa Vilhelm Ylikano oli 6. päivänä Joulu kuuta 1910. kirjoitettua velkakirjaa vastaan ja luovuttamalla Heikkilalle velan ynnä sille määrätyn koron suorittamisen vakuudeksi panttaaman1016
sa viisi Keskinäisen Henkivakuutus yhtiön Suomen Ylikamon henoelle antamaa 5000 markan vakuutuskirjaa, kolme Henkivakuutusosakeyhtiö Pennian Ylikanon ja hänen vaimonsa hengelle antamaa 5000 markan henkivakuutuskirjaa, yhden Tapahinnavakuutus yhtio Patron Ylikariolle antaman 5000 markan suuruisen tapahtimavakuu tuskirjan ja yhden Keskinäisen Tapatumavakuutusyhtiön Summan myös Ylikarrolle antaman 4000. markan tapatermavakuutuskirjan saanut kuittaustensa mukaan Heikkilältä osaksi kalaisessa rahassa osaksi Ylikarron puolesta tehtyinä suorituksina Joulu kuun 8. päivänä 1910. 25000 markkaa, saman Joulukuun 11. päivänä 15000 mark kaa ja Tammikuun 3. päivänä 1911. vaamarkkaa, mutta ettei mainittu velka- ja panttauskirja sittemmin viimeksi mainitun kuun 17. päivänä oli, muun muassa siitä syystä ett ei siinä ollut ottut betään takausmietä, uusittu tekemällä toinen asiallises ti samansisältöinen velka - ja pantlauskirja, joka edellisen mukaan oli päivätty Joulukuun 6. päivulle 1910. ja miehen velkakirjaan Viktor Lindberg osi kirjoittautunut täytetakirjaksi Asiassa kuultuina wat Kruunun vouti Fagerlund ja Teikomies Lindberg vastannut, ettei Lindberg ollut edellä mainittuja vaksetutu vastaan saanut mitään vastikettu, mutta että lindberg kuitenkin siitä huolimatta oli Vihtori Heikkilalle lähettänyt on nen niiden lankeamispäivää raho ja, joilla Heikkilä oli lunastunut rekselit jättämättöi mitä sen julkeen Lindbergille lakaisin, minkä vuoksi, ja kun Vihtori Heikkilä, vei daksensa käyttää vekselaitä konkurssivalvonnassa hyväkseen, oli niistä mielivallaisesti ja oikeudettomasti pyykkinyt pois niihen merkitty ja siiloja ja kuittauksia eikä Heikkilaa siis voitu pitää oikeuteen oikeana omistajana, Kruununvouti Fagerlund ja Liikemies Lindberg ovat vastusta neet kannetta, mikäli koski puheen alaisin vekselaitii. Mitä sitten tuli 1017
ylempänä mainittuun velkakirjaan. vat Kruununvouti Fagerlund ja Piika mies Lindberg huomauttaneet, että Kustaa Vilhelm Elikuxo myöskin oli tehnyt konkurssin ja ettei Vihtori Heikkilä oli Ylikamon konkurississa valvonut nyt kysymyksessä olevan velkakirjan perusteella velkakirjan sisällön 5000 mark kaa korkoineen etuoikeudella ylempä na lueteltuihin vakuutuskirjoihin sekä että Kihlakunnanoikeus, jätettyään tehtyjen muistutusten johdosta Heikkilain viimeksimainitun valvennan riituise na eri oikeudenkiinnistä riippuivaksi, oli sittemmin luossa oikeudenkin nissa Marraskuun 6 päivänä 1912 julin telussa, Keisarillisen Turun Hovioikeuden Joulukuun 18. päivänä 1913 sittä kohden vahvistamassa päätöksessä vahvistanut Heikkilän saatavan Ylikamon konkurssipesan varoista suori tettavaksi 5000. markalla 0 prosentin korkoineen 25000. markalle Joulukuun 8. päivästä 1910, 15000. markalle saman kuun 11 päivästä ja 1000. markalle Tammikuun 3. päivästä 1911. konkurssiluomiassa mainätyllä etuoikeudella edellämainittuihin vakuutuskirjoitiin. Ju kun Vihtori Heikkilä ei ollut velkakiran vakuudeksi annettuja panttaja muut tanut rahaksi lain saatimalla talolla vaan oli ne palkuhintaan myynyt edes esittämältä luolettavan lika niis tä rahoista, jotka hän siten oli vakuutuskirjoista saanut ovat Kruununvon ti Fagerlund ja Inkemies Lindberg vaalineet, että Vihtori Heikkilän valven nasta oli viihennettävä, paitsi Ylika ron konkursista saatavat äsinget, myös kin edellämainittujen panttien täydet arvot. Tämän jälkeen on Kihlakunnan oikeus Maaliskuun 23. päivänä 1904 ja listamassaan päätöksessä länen nut selvitetyksi, että Liikemies Lindberg puheenalaisista vekseliistu jotka molemmat olivat Kihteai Heikkilalle nimetet oli saanut ting len vastikkeen sekä että Lindberg oli kirjoittautunut tingtetakaujaksi kysymyksessa olevaan velkakirjaan, minkä vuoksi Kihlakunnanoikeus on vahvis1018
tanut Vihtori Heikkilän Lindbergin konkursissa valvomat ja konkurssi tuomiossa riitaisiksi julistetut saata vat seuraaviksi määriksi, nimittäin: a) kahdeksaksi luhanneksi markaksi huuden prosentin vuotuisine korkoineen Tyyskuun 11. päivästä 1910. lukien Kesäkuun 11. päivänä 1910. asetetun vekselin perusteella, 6 viedeksituhanneksi kolmeksisadaksi markaksi kuuden prosentin vuotuisine korkoineen Syyskuun 5. päivästä 1909. lukien Kesäkuun 5 päi vänä 1909. asetetun vekselin perusteella sekä e) Lindbergin. Kustaa Vilhelm Ylikorron antamaan velkakirjaan merkitsemän takaussitoumuksen perusteella korkeintaan viideksikymmeneksituhat neksi markaksi kuuden prosentin vuotuisine korkoineen kahdellekymmenelleviidelletuhannelle markalle Joulu kuun 8. päivästä 1910., viidelletoistatuhannelle markalle saman Joulukuun 11 päivästä ja kymmenelle tuhannelle markalle Tammikuun 3. päivästä 1911. eli siksi summaksi, mikä lästä mää rästä puuttui, kun siitä vähennettiin a ainoastaan ne ovat, mitkä Vihtori Heikkilä rahaksi muuttamalla saata van vakuudeksi annetut pankt oli hyväkseen saanut tai tuli saamaan, vaan myöskin se asinko, minkä Vihtori Heikkila puheenaolevaa saatavaansa vaslaan yli mainittujen panttien arvon sai Kustaa Vilhelm Ylikanen konkurs vipesästä Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kuununvouti Fagerlund ja Liikemies Lindberg veloamalla olivat suuttaneet ja lun, on 29. päivänä Tammikuuta 1915. antamassaan tuomiossa jättänyt sen Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan sekä velvoittanut Kruununvon ti Fagerlundin ja Liikomies Lindberg in heidän ylempänä mainitussa toimersaan korvaavaan Vihtori Heikki lalli Hovioikeudessa olleet kulut kuutillakymmenellä markalla Hovioikeuden tuomiooon ovat Kruuvenvouti Fagerlund ja liikemies Lindberg anoneet muutosta perustelmalla Johan Vihtori Heikkilä on vastannut Keisarillinen Senaatti on tut1019
kinut tämän jutun ja katsoo, etteivät Kruununvouti Fagerlund ja Lukimies Lindberg ole esittäneet syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiola, joka siis jiiä pysyväksi, ja velvoitetaan Kruununvon ti Fagerlund ynnä liikemies Lindberg jälkimmäisen konkurssipesän toimit sijamiehinä suorittamaan Vihtori Heikkilalle korvaukseksi hänellä jutun vuoksi täällä ollaista kuluista seitsemän kymmentä markkaa Tiitä kaikki asiinomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti Walter Andersson. Johannas Pesonen. K. R. Helanen K. A. K. Relanen K. Auer. Filh; Ylomveu Lokakuun 5. päivänä 1915. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillises tu Turun Hovioikeudesta tulleessa sekselijutussa, jossa ovat Kihlakunnantuomari, entinen Senaattori Julius Bernhard Saraste, Iisalmen kaupungista, hakijana sekä enti nen Maanviljelijä Enok Nehteri Uskelan pitäjästä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 5. päivänä lokakuuta 1915. Keisarillinen Senaatti on itsellensa esittelyttänyt jutun kirjat ja niisla, mikäli enää on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: Enok Nohtori on silloin Helsingin kaupungissa asuneelle Senaattori Saras leelle Toukokuun 17. päivänä 1913. toimitetun haasteen nojalla saman kaupun gin Maastuvanoikeudessa vaatinut Senaattori Tarastettu velvoitettavaksi Taraste å Lindberg nimisen avoimen yhtiön osakkaana Herra Carl Lutligin Tammikuun 3. päivänä 1910. asettaman, yhtiön Saraste u Lindlevin hyväksi, mänja muiden muassa Kohterin siirtäSämä: W. L. B. K. H. R. A¬ 1. K B. F. M. 1000 SS: 1847. lag 156. R. B. 1914
män Syyskuun 1. päivänä 1910. nääntyneen sekä Nohterin seuranneen Marraskuun 4 päivänä, sillä välin tapahtuneen protestin jälkeen, 10901. markalla 82. pennillä lunastaman 8000. Taksan markan vekselin nojalla Nohterille vakselioikeudella suorittamaan mainittu rahamäärä 1091 markkaa 82. penniä korkoineen ja puovisionoineen, tästä kuitenkin vähentämällä. Nehtarin yktion Saraste v Lindbragin konkurssipe sästä konkurssissa tapahtuneen valvinnon perusteella Tekakuun 15. päivänä 1912. nes tama esinko 6175. markkaa 47 penniä. Asiasta kuuttuna on Senaattori Saraste väittänyt että koska hänet oli haastettu jutussa vastaamaan yhtiön Varasten Lindbergin osakkaana, mutta yhtiön osakasta O. K. 10 luvun 6. SS:n mukaan oli haettava siellä, missä yhtiö oli, ja yhtiön Taraste & Lindbergin koti paikka oli Salon kauppala, Raastuvan oikeus ei ollut oikea tuomioistuin puheenalaista vekselijuttua käsittelemään, minkä väitteen johdosta Raastuvanoi keus on vaitipäätöksellä Toukokuun 28. päivänä 1913, siihen nähden ettei yhteSaraste u Lindberg oli lakannut ja Senaattori Sarastettu haettiin saman yhtion entisenä osakkaana, hyljännyt sanotun väitteen sekä velvoittanut Senaat tori Turasteen pääsiassa vastaamaan jonka Raastuvanoikeuden väitipäätöksen Hovioikeus, missä Senaattori Turas te oli tuosta päätöksestä valittanut, oli Elokuun 29. päivänä 1913. antamallaan päätöksellä hyväksynyt Kun juttu tämän jälkeen otettiin uudelleen Raastuvanoikeudessa käsi teltäväksi, on Senaattori Turasti vasti neena jutussa huomauttunut, että kysy myksessä oleva vekseli oli oikeikoikeuden perusteella jo haettu tuomionalaiseksi yhtiötä Turaste vi Lindbergiä vastaan Turun kaupungin Raastuvanoikeudessa ja oli Raastuvanoikeuden tässä vekelijutussa Lokakuun 1. päivänä 1910. julistama päätös voittanut lain voiman sekä ettei puheenalaisella veksella muutenkaan enän ollut vekselioikeutta joten kanne vekselioikeuteen perustettuna siis oli hyljättävä. Sen ohessa on Se naattori Taraste esiintuonut pääsial1021
lisesti: että kun hän ja Kartanonomista ja Vihtor Lindberg, Talon kauppalasta, aikoo naan olivat perustaneet puheena olevan yhtiön, olivat he välisensään yhtiösopimuksessa, mikä asianmukaisesti kauprarekisteriin merkittynä oli katsottava tulleen kolmannen miehen tietoon, suostunut siten, etteivät he ilman edellä kaupaa harkintaa ja kummankin yhtioniehen myöntymystä saattaisi yhtiötä miehinkään tarkeaan sitoumukseen, että Saraste ollut antanut suostumustaan puheenalaisen vekselin hyväksymiseen tahi edes ollut tietoinen sen hyväksy misestä eikä hän vekselin myöhemmin kaan ollut hyväksynyt; ettei sanottua vekselia oltu hyväksylty kaupasta, joka olisi tehty yhtiön puolesta, vaan oli kaupan, johon vekseli kohdistui, tehnyt tehtor Lindberg omalle varalleen ja Serasten jo ollessa yhteestä vasser; sekä ettei yhtiö ollut saanut vekselista mitään vastiketta. Tähän nähden ja kun vekseli kieltämättä oli Lindbergin rikollisen toiminnan tulee ja Enok Nohteri asi assa ei toiminut vilpittömässä mielä sa on Senaallori Saraste katsonut, että nekselletln ollut velvoittavaa voimaa Sarasteeseen nähden Maastuvanoikeus, jossa asianosaiset kumpikin ovat anoneet oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, on Loka kuun 13. päivänä 1913. julistanut päätöksen juttuun; ja koska kysymyksessä ole va vekseli oli yhtiön Taraste v Lindberg in puolesta asianmukaisesti hyväkset ty ja Senaattori Sarasteen oli vekselin antopäivänä 3. päivanä Tammikuuta 1910, siihen nähden ettei ilmoitusta hanen eroamisestaan sanotusta yhtiöstoi vielä silloin oltu tehty kaupparekis lariin, katsottava pysineen yhtiön osakkaana velvoituksella vastaamaan sen sitoumuksista, sentähden ja kun se seikka, että yhtiömiehet heidän välillään tehdessä yhtiäsopimuksessa olivat suostuneet ilman edelläkaupää harkintaa ja kummankin yhtiömiehen myöntymystä olemaan saattamatta yhtiötä mikinkään tarkeaan siten mukseen minkä seikan ei oltu näytetty tulleen Enok Nohtoiin tieteen, ei 1022