Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
samt det af tjenstförrättande Kommissions landtmätaren Herlin gjorda och på Kommissionslandtmätaren Järneselts förrättning stedda förslag om sträckningen af ifrågavarande rå underkänts Hofrätten, det, utom andre, Anders Tuuskas och hans medparter i väderägdragit målet, och hvarest Konsuln Biilön och Ingeniören Nordrum tillstädeskommit med förmälan att de, som genom köpebref af den 30 Mars 1898 tillhandtal sig Stockfors berustade säteri med der under hörande lägenheter, i egenskap af egare till desamma, fullföljde Enkan Tariikoffs och hennes medparters talan har genom dom af den 6. Maj 1899 låtit vid Häradsrättens utslag bero Uti denna Hofrättens dem hafva Anders Tuuskas och hans medparter i underdånighet anhållit om ändring Hvad sålunda förelupit och handlingarna i målet vidare innehålla har Kejserliga Senaten tagit i öfver vägande samt finner Anders Tuuskas och hans medparter icke hafva än fört skäl till ändring i lofrättens by (bom) första tillsi förenämnda dom, vid hvilken alltså kommer att förblifva. Ort alle, som vederbör, till underdånig efterrättelse lander. I Hans Kejserliga Majestäts Högadamm, Dess Senat för Finland: A. af Nyberg. J; Heikel. Pars Homén. E. Sohul by. Julms Hummelm
Den 28. November 1900. ka rusthåll i samma socken, uteblifven svarande, angående ersättning: Gifven uti Kejserliga Senaten för Finland och Dess Justitie Departement, i Helsing fors, den 28. November 1900. Kejserliga Senaten har låtit handlingar na i målet sig föredragas och af dem inhemtat följande: Anders Lindström har, efter stämning å Johan Gustaf Kurkijärvi, vid Häradsrätten i Lampis och Koskis socknars tingslag anfört, att Anders Lindström medelst kontrakt för den 16. December 1890. af Johan Gustaf Kurkijärvi tillhandlat sig öfverkningsrättigheten till alla torra träd å Johan Gustaf Kurkijärvi tillhöriga Rouvila hemman i Anttois by och Padasjoki socken na vilkor, bland annat, att trädens öfverkning och bortsläpning fingo fortga under Och H. R. - E. F. - A. K. - C. A. E. J. A. No 1286. Pag. 12. R D. 1900. Hans Kejserliga Majestifts Höga Namn, Finsk öfverDess Senats för Finland dom uti ett, utan sättning af erlagda afgifter, från Åbo Hofrätt inkom Kejserliga mit revisionsmål emellan förre Smeden An Senatens dom ders Lindström, från Jakkola by i Lampis medföljer och socken, sökande, och Häradsdomaren Johan genala egreGustaf Korkijärvi, från Kurkijärfvi insta ditionen.
tvenne vintrar eller till och med utgången af år 1891., samt att nämnda afverknings tid derefter genom afhandling den 15. September 1891. förlängts med ett år, jemte det Lindström tillika berättigats att under samma tidrymd å berörda hemman fälla jemväl vådande träd af bestämda gemensioner; och emedan Johan Gustaf Kurkijärvi, ehuru omförmälda kontrakt enligt Anders Lindtröms förmenande ännu varit gällande hela vintern 1892. 1893., utan någon rätt under Mars månad 1893 förbjudit Lindström och dennes arbetare all vidare afverkning från hemmanets hemskifte och sålunda hindrat Lindström att derifrån uttaga tvåhundra femtio träd, har Anders Lindström yrkat att Johan Gustaf Kurkijärvi måtte åläggas ersätta Anders Lindström den honom härigenom tillskyndade skada enligt beräkning af tio mark för hvarje träd med sammanlagdt tvåtusen femhundra mark äfvensom godtgöra Lindström för umgälderna i rättegången. Häröfver hörd har Johan Gustaf Kurki järvi genmält, att den Anders Lindström uti ofvanberörda kontrakt förelagda tid för slutförande af afverkningen allaredan utgått, då Kurkijärvi meddelat Lindström omordade förbud, och förty motsagt käromålet; derå och sedan saken haft den om gång handlingarna närmare utvisa, Häradsrätten medelst utslag den 7. Februari 1899. yttrat sig i målet, att alldenstund den tid, under hvilken Anders Lindström varit berättigad att i Rouvila hemmans skog fälla träd, uti kontraktet för den 16. December 1890. faststälts att räcka till utgången af år 1891. och derefter genom afhandlingen den 15 September sistnämnda är förlängts med ytterligare ett år, fördenskull och då namn da öfverkningsrätt vid sådant förhållan de allaredan upphört med utgången af år 1892., samt Anders Lindström icke gittat visa att han på någon annan grund derefter egde rätt till afverkning från nämn da hemmans skog, ansåg Häradsrätten Johan Gustaf Kurkjärvi hafva varit berättigad att efter den sålunda tilländagångna öfverkningstidens utgång förbjuda Anders Lindström all vidare afverkning från hemmans skog samt pröfvade förty rättvist förkasta Anders Lindströms i saken utför
da talan och ålägga Lindström att med femtio mark godtgöra Kurkijärvis rättegångskostnader i målet. Hofrätten, under hvars pröfning Anders Lindström i vadevåg dragit saken, har me delst dom den 5. December 1899. låtit bero vid Häradsrättens utslag samt ålagt Anders Lindström att till Johan Gustaf Kurkijärvi gälda afgifterna för hans exemplar af Hofrättens dom med femton mark åttatio penni. Uti Hofrättens dom har Anders Lindström underdånighet sökt ändring. Hvad sålunda förelupit och handlingarna vidare innehålla har Kejserliga Senaten tagit i öfvervägande samt finner Anders Lindström icke hafva anfört skäl till än dring i Hofrättens ofvanberörda dom, vid hvilken alltså kommer att förblifva. Det alle, som vederbör, till underdång efterrättelse lånder1 Hans Kejserliga Majestäts Höga Namn, Dess Senat för Finland: Henr. Berenius. Emedtorinnan Henr. Berenius. Emot Forsman A; J; S; W: Sinnlin. Andersin. E. Ascholin. Den 30. November 1900. Hans Kejserliga Majestäts Höga Namn, Dess Senats för Finland dom uti ett, pa nedsatt reversskilling, från Åbo Hofrätt inkommet vedelmål emellan Vicehäradshöfdingen Frans Emil Andlman, från Tammerfors stad, i egenskap af förmyndare för Jordbrukseleven Georg Favorin, från Helsingfors stad, sökande, samt Stadsfiskalen i Tammerfors tillhäradshöfdingen Werner Palander, svarande: gifven uti Kejserliga Senaten för Finland och Dess Justitie Departement, i Helsingfors, den 30. November 1900. Kejserliga Senaten har låtit handlingar na i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhemtat följande: Wid Rådstufvurättens i Helsingfors sammanträde den 16. December 1897. har Vicehäradshöfdingen Palander, efter stämning å Vicehäradshöfdingen Snellman, hvilken då för tiden varit bosatt i Helsingfors, och Georg Favorin, yrkat, att tillhäradshöfdingen Andlman, i hans ofvannämnda egenskap, och Georg Favorin måtte förpligtas att, på grund af en utaf Handlanden Ofde H. B. - E. F. - A. K. - C. A. Haf Hellen No 1287. Pag. 22. R. D. 1900.
i Tammarfors Otto Haartman å Georg Favorin dragen, den 11. September 1895. dagtecknad, tre månader efter utställandet betalbar vedel, hvilken af Georg Favorin uppterats samt af Handlanden Haartman äfvensom Handlandene Gustaf Alarik Wehlman och Erik Wilhelm Paul Ståhlbom in blanco endosserats, till Vicehärads höfdingen Palander, såsom egare af sagda vedel, utbetala densammas innehåll sedhundra femtio mark med derå från lagsöknings dagen löpande sex procents årlig ränta. Öfver käromålet hörde, hafva Vicehårads höfdingen Snellman och Georg Favoringen mält, den förre att Georg Favorin, som den 9. November 1895. blifvit stäld under Snell mans förmyndareinseende, för Snellman uppgifvit sig hafva uppterat ifrågavaran de växel den 11. September 1897., hvarföre och som Vicehäradshöfdingen Snellman icke lemnat sitt samtycke till vexelastalet, Snell man motsäge käromålets förkastande, samt Georg Favorin, att han väl ucepterat sagda vedel, men att sådant skett år 1897. om hösten, ehuru Favorin å veden tecknat årtalet 1895. af orsak, som han ej ville uppgifvaEfter det Handlandene Wehtman och Ståhl bom blifvit å vittnesed i saken hörde, har Rådstufvurätten genom utslag, afkunnadt den 19. Februari 1898., deri utlåtit sig, att emedan Handlandene Wehlman och Ståhlbom hvar efter annan intygat, att de utan något kreditaftal på Handlanden Haartmans begäran tecknat sina namn å ifrågakomna vedel och derefter återlemnat densamma åt Haart man, utan att Ståhlbom således öfverlåtit vedeln åt Haartman, än mindre åtgke, radshöfdingen Palander, ty och då Palander vid sådant förhållande, enligt Wenelstadgan af den 29. Mars 1838., icke kunnat blifva egare af veden, hvilken ej heller af Handlanden Haartman genom dennes naminteckning efter Handlanden Ståhl bom öfverlåtets åt Vicehäradshöfdingen Palander, pröfvade Rådstufvurätten, med afseende jemväl derå att endast den, som genom öfverlåtelse in blanco eller en behörigen sammanhängande till honom fortgående följd af öfverlåtelser visade sig vara vedelns rätte egare, enligt 35. SS: i åbero pade vedstadga, vore berättigad att för densamma fordra och uppbära betalning, rättvist förkasta Vicehäradshöfdingen Pa
landers i saken utförda talan, derå Åbo Hof rätt, hvarest Vicehäradshöfdingen Palander pa erlagdt vad sökt ändring i berörda utslag, genom dom den 28. derpåföljande Oktober yttrat sig, att emedan Vicehäradshöfdingen Palander genom å omordade vedet tecknad öfverlåtelse en blanco styrkt sig vara egare af vexeln, Rådstufvurätten icke bort på de af bemälde Rätt åberopade grunder förklara Vicehäradshöfdingen Palander oberättigad att för vanela fordra och uppbåra betalning, hvarföre Hofrätten upphäfde Rådstufvurättens utslag samt visade malet tillbaka till Rådstufvurätten, som egde dermed lagligen förfara. Då saken härå ånyo vid Rådstufvurätten till åtgärd förekommit, har Vicehårads höfdingen Palander upprepat sin omförnälda talan samt Vicehäradshöfdingen Snellman i afseende å vidare genmäle dere anmärkt, att, enär af Handlandene Wehlmans och Ståhlboms i saken afgifna vittnesmål framginge, att desse väl tecknat sina namn å baksidan af änsagda vexel, men emedelbart återlemnat densamma åt Handlanden Haartman, den sistbemälde måste anses såsom vedelns rätte innehafvare och att Haartman med all sannolikhet öfverlemnat vuxeln åt Vicehäradshöfdingen Palander endast för indrifning af densamma, i anseende hvartill Vicehäradshöfdingen Snell nan upprepat sitt yrkande om käromålets förkastande. Genom den 3. December 1898. afkunnadt utslag har Rådstufvurätten sedermera utlåtit sig i målet, att som Hofrätten genom omförmälda dom af den 28. derförutgångne Oktober förklarat tillhäradshöfdingen Pulander hafva genom de å ifrågakomna vesel tecknade öfverlåtelser en blanco visat rig vara egare af densamma, ty pröfvade Rådstufvurätten rättvist, utan afseende å hvad af Vicehäradshöfdingen Snellman emot krafvet invändts, i stöd af 24.,35., 37. och 35. SS: SS: i ofvan åberopade vedelstadga, ålägga Vicehäradshöfdingen Snellman, i egenskap af Georg Favorins förmyndare, att emot utbekommande af originala veden, behörigen qvitterad, vid utmätningsäfventyr till Vicehäradshöfdingen Palander genast utgifva vexelns oguldna belopp sexhundra fem tio mark med sex procents årlig ränta
derå från den 16. December 1897. tills full betalning skedde Hofrätten, under hvars pröfning Vicehåradshöfdingen Snellman i vädeväg dragit målet, har genom dom af den 5. December 1899. yttrat sig, att emedan Richardshöfdingen Snellman icke gittat, emot Vicehäradshöfdingen Palanders bestridande, visa riktigheten af Georg Favorins invändning att Favorin först efter det han blifvit stäld under förmyndarenseende, till betalning augete rat den till grund för krafvet lagda veden, ty och på de af Rådstufvurätten i öfrigt åberopade grunder, föranledde Vicehåradshöfdingen Snellmäns vadeinlaga icke någon andring i det slut, hvari Rådstufvurätten medelst sitt nästnämnda utslag beträffande sjelfva saken stannat. Uti Hofrättens dom har Vicehäradshöfdingen Snellman i underdånighet sökt än kring medelst ingifven döduktion, den Vice häradshöfdingen Palander i föreskrifven ordning bemött. Hvad sålunda förelupit samt handlingarna i målet vidare innehålla har Kejser liga Senaten tagit i öfvervägande; och alldenstund den uti nu ifrågavarande vedel ingående uppgiften, att samma vexel blifvit den 11. September 1895. utfärdad, icke innefattar utredning derom, att Georg Favorins derå tecknade ocept tillkommit vid nämnda tid, men af särskilda i målet förekommande omständigheter kan slutas, att ocepten med delats långt senare, medan Georg Favorin stått under Vicehäradshöfdingen Snellmans förmynderskap; fördenskull och emedan sagda ocept, till hvilken Vicehäradshöfdingen Snellman icke velat lemna sitt samtycke, vid sådant förhållande ej kunnat medföra förpligtelse att infria vexeln, pröfvar Kejserliga Senaten rättvist, med upphäfvande af Hofrättens dom och Rådstufvuräktens utslag, förkasta Vicehäradshöfdingen Palanders i saken utförda talan. Det alle, som veder bör, till underdång efterrättelse länderI Hans Kejserliga Majestäts Höga Namn, Dess Senat för Finland: Henr. Perenius    L. P. Forsman Henr. Perenius    L. P. Forsman A. K. Worslin. Andersin. Haf Hellen
Den 30. November 1900. No 1288. Sog. 5. R. D. 1900. I Hans Kejserliga Majestäts Hög. Anna, Finsk öfver Dess Senats för Finland dom uti ett utansättning af Kejrlagda afgifter, från Åbo Hofrätt inkomserliga Senatens net revisionsmål emellan Torparen dom medföljer Salomon Haggren eller Hakala, från originala egneHassila by i Jämsä socken, sökande, de samt Bonden Jonas Ruusu, från samma by, svarande, angående lattre rätt till torp. Gifven uti Kejserliga Senaten för Finland och Dess Justitia Departament, i Helsingfors, den 30. November 1900. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet Sig föredragas och af dem inhemtal följande: Uti en till Länestyrelsen i Tavastehus inkommen skrift har Salomon Haggren anfört: att Garfvaren Tomas Nordberg samt hans broder Johan Aronsson Hassi eller Norola och dennes svärson Jonas Samuels son Hassi den 6. Oktober 1814. sig emellan skriftligen afslutat förlikning uti ett vid Häradsrätten i orten då anhängigt mål, angående Tomas Nordbergs emot Johan Norola utförda talan att på grund af arfs- och lösningsrätt efter deras aflidne Jde H. B. - E. F. A. E. t. litionen. E J. A.
fader Aron Tomasson tillvinna sig Norola benämnda två niondedelar af Hassi hemman i Hassila by, samt genom berörda, samma dag af Häradsrätten faststälda förlikning öfverenskommit, att Tomas Nordberg afstode från alt vidare anspråk på nämnda Norola hemmansdel mot att Hakala, hemmansdelen underlydande torp med dertill hörande och i förlikningsskriften närmare angifna egoområden upplåtes åt Nordberg och hans efter kommande att af dem mot en viss årlig afgäld till stomlägenheten i evärdeliga tider egas och besittas; att efter Tomas Nordbergs år 1821. timade död hans son Aron Tomasson Nordberg blifvit egare af torpet, hvilket Aron Nordberg emeller tid den 27. Januari 1835. försått åt Inhyringen Josef Jonasson; samt att sagda torp af Josef Jonasson den 28. Mars 1846. öfverlåtits åt Salomon Häggrens föräldrar Jonas Haggren Hakala och dennes hustru Helena Jonasdotter, hvilken sistbemälda vore dotterdotter till förenämnda Johan Norola, samt sedermera afdesse makar den 12. Januari 1882. föryttrats åt Salomon Haggren; och har Salomon Höggren, med afseende derå att ifrågakomna torp utgjorde vederlag för den arfslott Tomas Nordberg tillkommit efter sin fader, anhållit att på grund af 41. SS: i förordningen den 12. Juni 1895. angående delning af jordlägenheter få till sjelfständig lägenhet från Jonas Ruusu tillhöriga Norola hemmansdel utbryta sagda torp Uti häröfver affordrad förklaring har Jonas Ruusu anmärkt att, då Aron Nordberg den 27. Januari 1835. försålt Hakala torp åt Josef Jonasson, såväl Aron Nordbergs som hans efterkommandes arfsrätt till torpet derigenom gått förlorad, hvarför och då Jonas Haggrén sedermera den 9. Maj 1853. med Jonas Ruusus fader Jonas Jonasson ingått ett nytt aftal, hvarigenom Jonas Häggren för en tid af femtio år antagits till torpare å ifrågakomna torp, samt sagda kontrakt, som bestämde andra vilkor för torpets innehafvande ande i ofvanberörda förlikningsskrift om nämnda, måste anses hafva upphäst alla tidigare öfverenskommelser rörande be
sittningsrätten till torpet, Jonas Ruusu emotsett förkastande af Salomon Häggrens omordade ansökning. Sedan Länesstyrelsen medels utslag den 5. Juli 1898 afvisat Salomon Haggrens förenämnda ansökning, men lemnat den ne öppen rätt att, derest han genom laga kraft vunnet utslag styrkte sig ega rätt att utbryta sagda torp till sjelfötändig lägenhet, förnya sin ansökning, har Salomon Haggren, efter å Jonas Ruusu utverkad skriftlig stämning, vid Häradsrätten i Jämsä sockens tingslag anhållit om utsåtande i det afseende Länestyrelsens förberörda utslag vidhandingåfves. Efter det Jonas Ruusu, i saken hörd i alla återhemtat sin ofvannämnda för klaring, har Häradsrätten medels utslag afkunnadt den 16 November 1898, enär uti kontraktet af den 9. Maj 1853 icke uttryckligen utsädes, att Jonas Häggrens och hans hustru Helena Jonasdotters rätt till Hakala torp derigenom förändrades utan blott att afgälden för torpet under femtio års tid utginge efter en annan grund med förkastande af Jonas Ruusus emot käromålet gjorda anmärkning, förklarat Salomon Haggren på grund af 41 SS: i förberörda förordning af den 12. Juni 1895 vara gentemot Jonas Ruusu berättigad att, på det i nämnda förordning föreskrifna sätt, få Hakala torps egor enligt de i Härads rättens protokoll för den 6. Oktober 1814. upptagna gränser utbrutna till en sjelfstanlig lägenhet. Hofrätten, under hvars pröfning Jonas Ruusu i vadeväg dragit målet, har genom den 20 November 1899. deri gifven dom yllrat sig, att emedan Jonas Häggren, sedan han genom afhandling den 28. Mars 1846 fått den Tomas Nordberg och hans efterkomman de genom förlikningen af den 6. October 1814. tillförsäkrade rätt till Hakala torp å sig öfverlåten, den 9. Maj 1853 med då varande egaren till Norola hemmansdel Jonas Jonasson ingått nytt skriftligt aftalrörande besittningsrätten till nämnda torp på femtio år, och alla äldre öfverenskommelser beträffande samma besittningsrätt måst genom detta nya aftal anses upphäfda, ty pröfvade Hofrätten rättvist, med upphäfvande af Häradsrättens utslag, förklara Salomon Hag
gren icke ega annan rätt till Hakala torp än honom såsom sin faders rättsinnehafva re på grund af afhandlingen af den 9. Maj 1853 kunde tillkomma. Uti Hofrättens dom har Salomon Häggren i underdånighet sökt ändring medels ingifven deduktion, som Jonas Ruusu i föreskrifven ordning bemöll. Hvad sålunda förelupit och handlingar na i målet vidare innehålla har Kejserliga Senaten tagit i öfvervägande samt finner Salomon Höggren icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens ofvanberörda dom, vid hvilken förty kommer att bero jemte det Salomon Häggren kännes skyldig att till Jonas Ruusu i ersättning för dennes umgälder i Kejserliga Senaten utgifva femtio mark. Det alle, som vederbör, till underdånig efterrättelse länder 1o Hans Kejserliga Majestäts Höga Namn Dess Senat för Finlands Henr. Borenius A: J. Klemlin. Attest. Forsman. Andersin. V. Asikolin Den 1. December 1900. Hans Kejserliga Majestäts Högaskomn, Dess Senats för Finland dom uti ett, på nedsatt reversskilling, från Åbo Hofrätt inkommet mål emellan Rådhusvaktmästaren Simon Höglund, från Tavastehus stad, sökande, samt Bonden Matts Anttila, från Hyömäki by i Hauho socken, svarande, angående afgifvande af förmyndareredovisning: Gifven uti Kejserliga Senaten för Finland och Dess Justitie Departement, i Helsingfors, den 1. December 1900. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet Sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga inhemtat följande: Sedan i staden San Franeisco uti Nordamerikas förenta stater bosatte förre Formanssonen Johannes Juslin, från Tavastehus, befullmäktigat Matts Anttila att af Simon Höglund utfordra, uppbära och qvittera Justins hos Höglund innestående arfsmedel samt att vid alla rättegångsverk och domstolar föra Justins talan och bevaka hans rätt, så har Matts Anttila, på stämning å Simon Höglund till Nädstufvurättens i Tavastehus sammanGdetaf A. - 67. - 76. k - s. N. 2. K A. Att No 1290. Pag. 149. R. D. 1899.
träde den 23. April 1898., vid bemälde Rätt yrkat, att, enär Simon Höglund, hvilken af Rådstufvurätten den 22. September 1873. förordnats till förmyndare för Johannes Juslin, icke till Juslin, ehuru denne redan flere år varit myndig, afgifvit redovisning öfver sin förvaltning af omordade förmynderskap, Simon Höglund måtte åläggas vid lämpligt vite att inom viss, af Riitten utsätt tid till Matts Anttila i grund af omförmälda fullmakt aflemna slik redovisning Isaken hörd har Simon Höglund invändt, att Johannes Justin allaredan den 23. Juni 1881. uppnått myndig ålder och sålunda för lång tid sedan försuttit sin rätt att af Höglund utfå honom, såsom Håglunds myndling, möjligen tillkom mande medel, i följd hvaraf rättigheten att fordra redovisning jemväl vore försal len, och som härtill komme, att förmyndarenämnden i Tavastehus stad, åt hvars ordförande Höglund för ett tiotal år tillbaka lemnat Johannes Justins medel jemte nödiga verifikat, icke funnit skäl förekomma att ytterligare fordra någon redovisning, har Simon Höglund påstått käromålets förkastande såsom sentida väckt. Efter det Kammarrådet Gustaf Wilhelm Liukkonen på anhållan af Matts Anttila blifvit upplysningsvis i målet hörd samt dervid förmält, att sedan i Tavaste hus bosatte Handlanden Johan Gustaf Grönfors, den der i tiden varit ordförande i förmyndarenamnden derstädes, i November månad 1897. aflidit, så hade Grönfors arfvingar åt Liukkonen, i dennes egenskap af deras peridiska rådgifvare, lemnat, utom annat, en af Tavastehus stads Sparbank utfärdad motbok, hvaraf framginge, att för Johannes Justins räkning i nämnde sparkank insatts sextusen fyrahundra nittiotre mark tjuguåtta penni, äfvensom en af Rusthållaren Johan Kukkola, från Sattula by i Hattula socken, utfärdad skuldsedel å ettusen mark, hvilka Kukkola af Johannes Justin tillhöriga medel till låns bekommit, har Rådstufvurätten, hvarest parterna hvardera gjort anspråk på godtgörelse för sina umgälder i saken, medelst utslag den 16. Maj
1898. i målet sig utlåtit, och emedan rätt att erhålla förmyndareredovisning utgjorde enfordran, som, jemlikt 1. SS i förordningen den 9. November 1868. om priskaption i fordringsmål och årsstämning, borde göras gällande inom tio år efter det samma fordran tillkommit, men Matts Anttila ej ens velat pästå, att Johannes Justin inom tio år från den 23. Juni 1881., då Junlin uppnått myndig ålder, sjelf eller genom behörigen befullmäktigadt ombud af Simon Höglund yrkat utbekommande af redovisning öfver dennes förvaltning af förmynderskapet för Johannes Justin, har Rådstufvurätten förkastat Matts Antti las i saken utförda talan såsom sentida väckt, hvarhos rättegångskostnaderna. målet parterne emellan qvittats. Hofrätten, under hvars pröfning Matts Anttila i vadeväg dragit målet, har genom dom af den 17. Maj 1899. sig deri yttrat, det hade väl Simon Höglund i Hofrätten anmärkt, att Matts Anttila, enär Johan nes Juslin icke uti den af honom åt Matts Anttila utfärdade fullmäkten berättigat Anttila att transportera densamma å annan person, bort sjelf fullfölja målet i Hofrätten och att, då så ej skett, Matts Anttilas ändringsansökning icke bort till pröfning upptagas; men enär Matts Anttila uti berörda fullmakt benyndigats att i ifrågakomna ärende å Johannes Juslins vägnar syssla och Matts Anttila, då rättegång i anledning af detta uppdrag uppstått, icke kunnat förmenas att för dennas sorgfälliga utförande anlita biträde af sökkunnig person, blef Simon Höglunds förberörda invändning af Hofrätten förkastad och målet taget i slutligt öfvervägande; och fann Hofrätten dervid Simon Höglund icke hafva styrkt att han i laga ordning frikallats från skyldigheten att förvalta Johannes sessions ifrågavarande arfsmedel, hvarföre och då Höglund icke ens påstått, att han för sagda förvaltning aflemnat slutlig redovisning till föhännes Justin eller dennes rättsinnehafvare, Hofrätten, med upphäfvande af Rådstufvurättens utslag i denna del, i stöd af 2. och 4. SS: SS: 23. kapÅ B., ålade Simon Höglund vid vite af tvåhundra mark att, inom fyra måna