Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
godtgöra von Knorring och Wulff för deras rättegångskostnader i må let Hofrätten under hvars pröfning Direktören Jansson i vadeväg dragit målet, har medels dom den 30 Juli 1915 afgjort detsamma; och jämte det Kontors föreståndaren von Knorrings och Taterdirektören Wulffs i Hofrätten gjorda anmärkning därom att Höfrätten icke kunde till pröfning upptaga Direktören Jonssons ändringsansökan enär parterne enligt ofvanberörda kontrakt af den 4 Mars 1912 skulle träffat sådan öfverenskommelse att emellan dem i anledning af kontraktet tilläfventyrs uppkommande tvist borde pröfvas och afgöras af Rådstufvurätten i Helsingfors såsom första och enda domstol, af Hofrätten lämnats utan afseende, har Hofrätten med afseende därå att flertalet af de i målet afhörda vittnena, hvilka bivistat flere eller förre af ifrågavarande operellsällskaps föreställningar å Brunnshusteatern under sommaren år 1912, afgifvit oförmänligt omdöme om sällskapets prestationer samt Direktösen Jonsson vid sådant förhållande icke kunde emot sitt bestridande anses vara bunden vid den af honom utlofvade gäranlin som ingåtts endast under förutsättning att den af Kontorsföreståndaren von Knorring och Feåterdirektören Wulff ingagnade operett. truppen skulle vara god och först klössig, med upphäfvande af Råd stufvurättens utslag förkastat von Knorrings och Wälfs i målet utförda talon. Uti Hofrättens dom hafva Kontersföreståndaren von Knorring och Taaterdirektören Wulff anhållit om andling medels deduktion, den Direktören Jonsson bemätt Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Kontersföreståndaren von Knorring och Teuterdirektoren Wulff icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens dem, 582
vid hvilken förty kommer att förblifva; och ålägges Kontorsföreståndaren von Knorring och Tvaterdirektören Wulff att med sextiofem mark ersätta Direktören Jansson hans för målet härstädes hafda kostnader. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: Walter Andersin. Johannes Pesonen. K. R. Helanen. K. Auer. K. R. Helanen. K. Auer. E. Thesleff. Huhtikuun 7 päivänä 1916 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa, maansaannon moitetta koskevassa julussa, jos sa Moukijärven pitäjän Muoron kylässä asuvat Talollinen Wilho Juhonpoika Kökkö omasta puolestaan ja alaikäisten lastensa Wilho Waldemar ja Toini Elisabet Kökon holhoojana ynnä hänen täysi ikäi sel lapsensa Wilho Sakari ja Lyyli Helena Kokko yhtesesti ovat hakijoina sekä Talollinen Kustaa Vihtori Jukonpoika Tiittälä ja hänen vaimonsa Eva Lovisa Juhontytär Hämeenkyrön utajan Heinijärven kylästä, vastaajina: Annettu Oikeusosastossa Huhti kuun 7 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, miuti nyt on kysymyksessä, saanut liitää: Hämeenkyrön pitäjän ja Wiljakkalan Läsnä: H. A. J. P. R. B. K. l. 583 No 675 Pag 242 R. B. 1915.
kappelin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa ovat Wilho ja Wilho Sakari Kökkö lausuneet, että Talollinen Evert oikeastaan Juho Kustaa Mikonpoika Tättälä oli Toukokuun 1 päivälle 1866 päevätyllä asiakirjalla määrännyt eli, kuten sanot siinä kuuluivat, ylösvetänyt omistamansa Tättälän ja Maraukolan yhdysvilje lyksessä olevat perintötalot Heinijärven kylässä vanhemmalle tyttärellen Eva Lovisa Juhontyttärelle ja hänen tulevalle miehellensä, jotka saisivat lojen hallituksen vasta Juho Kustaa Tättälän kuoltua silloin kun hänen leskensä Eva Lovisa Eliaksentytär tahla luopua taloista; että Juho Kustaa Tältälä sitten Tammikuun 14 päivänä 1875 tapahtuneeseen kuolemaansa asti eli pitänyt sanotut talot hallussaan eminansa, minkä jälkeen Eva Lovisa Eliakssentytär oli ryhtynyt talojen hallitukseen ja hallinnut niitä, kunnes hän, Eva Lovisa Juhontyttären mentyä Syyskuun 14 päivänä 1875 naimisiin Kustaa Vihtori Tällälän kanssa, oli näille jättänyt talojen hallituksen, sekä että Eva Lovisa Juhontytär oli miehensä hakemuksesta Marraskuun 19 päivänä 1873 saanut yksinänsä ensimäisen moitteettoman lainhuudon Tallalan ja Alaraukolan taloihin edelläkerrotun, Kihlakunnanoikeuden lahjakirjaksi kutsuman asiakirjan perusteella, josta ruveten Kustaa Vihtori Tättälä ja Eva Lovisa Juhontytär kerrotun, Tuutotettiin saannon nojalla olivat hallin neet sanottuja taloja ja katsoneet olevansa niiden oikeat omistajat. Koskei mainittua asiakirjaa kuitenkaan voitu pitää minään lahjakirjana, syystä ettei sitä tehtäessä kukaan ollut ollit saapuvilla Joulukuun 1 päivänä 1855 syntuneen Eva Lovisa Juhontyttären ilua valvomassa, eikä Juho Kustaa sättälä eläessään ollut antanut asiakirjaa Eva Lovisa Juhontyttärelle tahi jollekulle hänen edustajalleen sekä asiakirja sisäksi ainoastaan määräyksen, että kysymyksessä olevat kiinteistöt lankeisivat tulevaimuudessa Eva Lovisa Juhontyttärelle 584
ja hänen sillaiselle miehellensä, sen vuoksi ja kun ei Eva Lovisa Juhontytär tahi kukaan hänen puolestaan eikä Kustaa Vihtori Tättäläkään ollut valvonut asiakirjaa testamenttina, jommoisena nämä siis eivät olleet tahtoneet saada sitä noudatettavaksi, eikä asiakirjaa voitu katsoa kauppakirjana päteväksi ja kun ei näin ollen mitään laillista saantaa Piltalän ja Alaraakolan taloista ollut syntynyt kysymyksessä olevan asiakirjan kautta sekä Kustaa Vihtori Pättälä ja Eva Lovisa Juhontytär siis ilman laillista oikeutta hallitsevat puheenalaisia taloja kokonansa, vaikka heille kuului vain puolet niistä, ovat WilhoRökkö, joka oli ollut naimisissa Juho Kustaa Tättälän toisen tyttären Joulukuun 21 päivänä 1911 kuolleen Anna Mattda Juhontyttären kanssa, omasta puolestaan ja lastensa Wilho Waldemar ja Toini Elisabet sekä silloin vielä alaikäisen Lyyli Helena Mökin holhoojana, sekä Wilho Pukari Kokko vaatinut, että kysymyksessä oleva asiakirja julistettaisiin mitättömäksi ja voimattomaksi kiinlustön saantokirjana sekä että Kustaa Vihtori Tällälä ja Eva Lovisa Juhontytär velvoitettaisiin määrääjässa luovuttamaan Tallalan ja Alaraakolan talot sellaiseen lailliseen minnönjakoon että Anna Matilda Juhontyttären osalle ja hänen perillisilleen lankaisi puolel taloista. Sittenkuin Kustaa Vihtori Tillätä ja Eva Lovisa Juhontytär olivat vastaneet kanteeeseen, on Kihlakunnanoikeus Huhtikuun 12 päivänä 1913 julistamassaan päätöksessä katsonut selvitetyksi että Juho Kustaa Tällälä oli Toukokuun 1 päivänä 1860 tehdyssä asiakirjassa ylösestänyt Tättälän ja Alarankolan perintötalet Eva Lovisa Juhontyttärelle ja hänen tulevalle miehelleen ehdolla muun muassa, että Eva Lovisa Elias senlytär sai Juho Kustaa Pältälän kuoleman jälkeen hallita taloja niin kanon kuin hän oli naimalon ja muu len näki hyväksi, ja että Eva Lovisa Juhontyttären tuli saatuaan talojen 583
hallinnan, maksaa Anna Matilda Juhontyttärelle, 8000 markkaa kuin myöskin että Juho Kustaa Pällälän kuoleman jälkeen kaikki hänen kuolinpesänsä osakkaat, nimittäin Eva Lovisa Eliaksentytär ynnä Eva Lovisa ja Anna Matilda Juhontyttärel sekä näiden mentyä naimisiin, Eva Lovisa Juhontyttären 14 päivänä Syyskuuta 1875 Kustaa Vihtori Pallalan kanssa ja Anna Matilda Juhontyttären 12 päivänä Huhtikuuta 1887 Wilho Kökön kanssa, Kustaa Vihtori Pöllälä ja WilhoKokko olivat kaikin puolin noudatta neet moitteenalaisen asiakirjan määräyksiä, muun muassa siten, että Eva Lovisa Eliaksentytär oli sanottujen määräysten mukaisesti Helmikuun 6 päivänä 1879 laaditulla välikirjalla luovuttanut Tättälän ja Alarankolan talojen hallinnan Kustaa Vihtori Tollätälle ja Eva Lovisa Juhontyttärelle seuranneen Marraskuun 1 päivästä sekä että sittemmin Wilho Rökkö ja Anna Matilda Juhontytär, Tättälän aviopuolten heille Tammikuun 14 päivänä 1890 maksaessa edellämainitut 8000 markkaa, olivat Toukokuun 1 päivänä 1866 tehdylle asiakirjalle kahden todista jan läsnäollessa kuitaneet sanotun rakasumman kauppahintana; johon nähden ja kun niin ollen Kustaa Vihtari Pättälän ja Eva Lovisa Juhontyttären oli katsottava laillisen kaupan perusteella tulleen Tättälän ja Alaraukolan talojen omistajiksi Kihlakunnanoikeus on hyljännyt kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Wilhoa Wilho Pakari Kökkö olivat vetoamalla saattaneet jutun, on tuomiolla Syyskuun 9 päivältä 1915 jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan. Hovioikeuden tuomioon ovat Wilhoa Wilho Sakari Rökkö sekä tällä välin täysi-ikäiseksi tullut Lyyli Helena Kökkö anoneet muutosta perustelmalla johon Kustaa Vihtori Tättälä ja Eva Lovisa Juhontytär ovat vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo etteivät Wilho Rökkö ja hänen myöläpuolensa ole esittäneet syytä muuttaa Hovioikeuden 586
tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Wilho Kökkö ja hänen myötäpuolensa suorittamaan Kustaa Vihtori Tättälälle ja Eva Lovisa Juhontyttärelle heillä jutun vuoksi täällä olleiden kulujen korvaukseksi, kuusi kymmentäviisi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Walter Andersin. Johannes Pesonen. K. R. Helanen K. Auer E. Thesleff. Huhtikuun 8 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin luomio nostorahalla Keisarillisesta Wiipurin Hovioikeudesta tulleessa velkomisjutussa, jossa Maanviljelijä Johan Mökkönen sanotusta kaupungista, on hakijana ja Varamaan mittari Niklas Järnefelt, Helsingin kaupungista vastaajana: Annettu Oikeuso sastossa Huhtikuun 5 päivänä 1916 Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä mikäli nyt on kysymyksessä saanut seuraavat tiedot. Värdmaanmittari Järnefeltille toimituttamansa haasteen no jalla on Johan Mökkönen Wiipurin kaupungin Raastuvanoikeudessa kertonut, että hän oli tal vella vuonna 1910 antanut Jaramaanmittari Järnefelten omistämän Niklas Järnefeltin Maanmittaustoimista nimisen toimiLäsnä: A. L. B.t. A. R. S. E. J. E. No 681. Pag. 190. R. 1915.
nimen sanotussa kaurungissa olevat le haarakonttorille toimeksi sovittua kahden prosentin palkkiota vastaanmyydä vapaaehtoisella huutokaupalla erinäistä Mökkösen omistamalla, Aniskalan rälssitilalla Wiipurin pitäjässä olevaa irtaimistoa ja että huutokaupassa, jonka Helmikuun 25 päivänä 10 oli toiminimen puolesta toimittanut sanotun haarakonttorin johtaja Agronoomi G. H. Hammarin, oli kertynyt yhteensä 0,252 markkaa 84 penniä, mistä summasta, kun siitä vähennet tiin toiminimelle tuleva palkkio 185 markkaa 6 penniä ja Johan Mökkösen itselleen huutaman apuraattorin hinta se markkaa, toiminimen siis olisi tullut suorittaa Mökköselle 8987 markkaa 78 penniä, mutta toiminimi ole hyvittänyt Mökköstä vain yhteen sä 1015 markalla 76 pennillä johon määrään sisältyi eräs Lautatarhanhoitajan Arvo Sudermanin vekselitunnusta, jättäen siten sekonaan telittämällä jäännöksen 972 markkaa 2 penniä. Tämän vuoksi ja kun Arvo Tudermanilta, jonka mainittu Raastuvanoikeus oli päätöksellään Joulukuun 21 päivältä 1910 Johan Mökkösen hakemuksesta velvoittanut Tulemänin sanotun tunnusteen uudistukseksi Syyskuun 16 päivänä 1910 Mökköselle antaman 500 markan vekselitunnusteen nojalla maksamaan viimeksimaini tun oikealin sisällyksen korkoineen ja kuluineen, oli kahdessa eri ulosottopityksessä havaittu puuttuneen varaja mainitun päätöksen sisällyksen suorittamiseen, on Johan Hokkonen vaatinut Karamaanmittari Järnefeltä velvoitettavaksi puheenaolevan toiminimen omistajana Mökköselle suorittamaan Raastuvanoikeuden kerralalla päätöksellä maksetta vaksi vahvistetun vekselimäärän 800 markkaa kuuden prosentin korkoineen luettuna Joulukuun 19 päivästä 1910 ja tuomistut 588
oikeudenkäyntikulut 15 markkaa sekä ulosottogryksestä menneet palkkiot yhteensä 12 markkaa 20 penniä kuin myös mainitut 972 markkaa 2 penniä laillisine korkoineen jota paitsi Mökkönen on anonut korvausta oikeudenkäyntikuluistaan Kanteesta kuulustettuna on Saramaanmittari Järnefelt väittänyt, että hänen Viipurissa olevan haara liikkeensä toimena Agronoomi Hammärinin kanssa tehdyn sopimuksen mukaan oli ollut yksinä maan kiinteistökauppajen välit täminen minkä vuoksi ja kunnyt kysymyksessä oleva saata oa perustui irtaimiston myyn tiin, jonka Agroniemi Hamma sen sanotun sopimuksen mukaan siihen oikeutettuna oli ottanut yksityisesti toimittaakseen, eikä Varamaanmittari Järnefelt näin ollen ollut vastuumalainen siitä, mitä Agronoomi Hamma ren oli puheenalaisessa tapauksessa tehnyt tai jättänyt teke mättä, Käramaanmittari Järnefelt on anonut kannetta hyljättäväksi Sittenkuin Agronoomi Hamma minkin oli jutussa kuulustettu en Raastuvanoikeus Elokuun 19 päivänä 1911 julistamallaan päätöksella koskee Johan Mökkönen ollut voinut näyttää että kysymyksessä olevan huutokaupan toimit laminen olisi ollut Varamaan mittari Järnefeltin omistaman puheenaolevan haaralickkeen huolena hyljännyt kanteen Hovioikeus jonka tutkittavak si Johan Mökkönen vetoamalla oli saattanut jutun, on Kesäkuun 17 päivänä 1915 antamallaan tuomiolla jättänyt asian Raastuvanoikeuden päätöksen varaan sekä velvoittanut Johan Alokki sen viidelläkymmenellä markalla korvaamaan Varamaanmitta ri Järnefeltin kulut Hovioikeudessa. Hovioikeuden tuomioon on Johan Makkonen anonut muuttas 509
ta perustelmalla, johon Varamaan mittari Järnefelt on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo selvitetyksi, että Agronoomi Hammaren on Niklas Järnefeltin. Laan mittaustoimiston puolesta toimit tanut puheenalaisen huutokaupan, minkävuoksi ja kun Varamaan mittari Järnefelt ei edes ole vad tänyt että huutokaupasta kertyneistä varoista 9,232 markasta 1/64 pennestä olisi Johan Mökkö selle tilitetty muuta kuin mi tä Makkonen on myöntänyt. li 5015 markkaa 70 penniä, eläkkösen itsensä huutamista tava roista 50 markkaa ynnä toimiställe tuleva myyntipalkkio 1855 markkaa 6 penniä harkitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi sen ohessa että kanne, mikä li se koskee Varamaanmittari Järnefeltiltä edellä mainitun viksilin perusteella vaadittua erää koska Johan Mökkönen ottamalla vastaan Arvo Tuder manin tunnusteen sekä uudista malla sen, lyhennysmaksun saadessaan alkuperäistä pienemmälle summalle on katsottava hyväksyneen sanotun rekselin suonituksena saatavistaan toimistalta hyljätään, kumoten Hovioikeuden tuomion ja Raastuvan oikeuden päätöksen velvoittaa Varamaanmittari Järnefelten Johan Mökköselle maksamaan yhdeksänsa taa seitsemänkymmentäkaksi markkaa kaksi penniä viiden prosentin vuotuisine kirkoineen luettuna haaste päivästä Helmikuun 13. päivistä 1911 täyden maksuu tapahtumiseen sekä korvaamaan Mökkösen kulut Raastuvanoikeudessa sadalla viidelläkymmenellä markalla Tätä kaickianani mäiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti. Alfred Liukkiala. B. Amberg Alfred Liukkiala. B. Amberg A. J. Brunmaara Samuli Koski.
Huhtikuun 8 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa velkomusta koskevassa nostojutussa, jossa ovat Torppari Hans Wirtanen, Laitilan pitäjän Kirkonkylästä, hakijana ja saman pitäjän Juhantaan kylästä oleva Itsellinen Frans Sainio vastaajana: Annettu Oikeusosaston. sä Huhtikuun 8 päivänä 1916 Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä. mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: Hans Wirtaselle toimituttamansa haasteen nojalla on Frans Sainio Laitilan, Uudenkirkon Pyhämaan ja Pykäran. nan pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut, että Virtanen oli Kesäkuulla vuonna 1912 toimitetus sa huutokaupassa 384 markan 70 pen nin työpalkasta myynyt Sainion kaivettavaksi kolme osuutta eräästä Laitilan pitäjän Koveron kylän Uudenkartanon ja Pälälån talojen, saman Läsnä: K. t. - R. H. - A. R. K.t. - S. K: B. F. M. No 682. Såg: 199. R. D. 1915.
pitäjän Widilän kylän Junnilan, Vuolan ja Kinnalan talojen sekä Uudenkirkirkon pitäjän Kodjalan kylän Suutilan, Tallan, Seppälän, Sorvolan ja Parkon talojen maiden läpi kulkevasta ojasta; ja kun Frans Sainio huutokaupassa määrättyjen ehtojen mukaisesti oli tehnyt tuon kaivaristyön, mutta Hans Wirtanen oli maksanut Sainiolle siitä tulevasta palkasta vuin 50 markkaa, on Frans Sainio vaatinut Wirtasta velvoitettavaksi maksamaan hänelle suorittamatta oleva osa sanottua palkkaa 534 markkaa 90 penniä kuuden prosentin korkoineen Elokuun 24 päivästä 1912, jolloin kysymyksessä oleva työ paikalla pidetyssä katselmuksessa oli havaittu asianmukaisesti tehdyksi. Kanteesta kuultuna on Hans Nirtanen myöntänyt antaneensa puheenalaiset ojaosuudet Frans Sainiolle kärvettaviksi tämän vaatimasta palkasta; mutta kun Sainio oli kaivanut ainoastaan yhden näistä ojaosuuksista ja jättänyt niistä muut kaivamatta sellaisiksi kuin huutokaupassa oli määrätty, on Wirtanen vastustanut kannetta ja muistuttanut oikeudenkäyntikulunkiensa korvaamisesta. Kihlakunnanoikeus on Huhtikuun 11. päivänä 1913 julistetussa päätöksessä antanut asiasta lausunnon; ja keska Hans Wirtanen, myydessään edellä mainitulla julkisella huutokaupalla kysymykseen tulleet kolme ojaosuutta. kaivettaviksi, oli päääasialliseksi ehdeksi asettanut, että ojaosuudet olivat kauramalla saatettavat sellaiseen kuntoon, että vesi ojassa pääsisi tasaisesti juoksemaan, ja Frans Sainio, joka sanotussa tilaisuudessa oli huutanut mainitut ojaosuudet kaivettavikseen, sitten oli työnsä tuon ehdon mukaisesti suorittanutkin, niin ja kun ei niitä vähäisimpiä puutteellisuuksia, joita puheenalaisessa työssä oli havaittu olevan, saatettu pitää sen laatuisina, että Wirtanen niiden perusteella olisi ollut oikeutettu kieltäytymään suorittamasta Suimolle hänen työstään palkkaa, eikä 991
Wirtasella ollut olut mitään vaaditun palkan määrää vastaan muistutettavana, on Kihlakunnanoikeus velvoittanut Hans Wirtasen, kuitin saadessaan, suorittamaan vaaditut kairanspalkasta vielä maksamatta olevat holmesataa kolmekymmentäneljä markkaa yhdeksänkymmentä penniä kuuden prosentin vuotuisine korkoineen Elokuun 24 päivästä 1912 täyden maksun tapahtumiseen Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Hans Wirtanen oli vetoamalla saattanut jutun, on Heinäkuun 14 päivänä 1915 antamassaan tuomiossa jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan, sen ohessa velvoittaen Hans Wirtasen viidelläkymmenellä markalla kervaamaan Frans Sainiolle hänellä Hovioikeudessa asiasta olleet kustannuksetHovioikeuden tuomioon on Hans Wirtanen anonut muutosta perustelmalla, johon Frans Sainio on vastannut; minkä jälkeen, suullinen kuulustelu on jutussa täällä toimitettu kuten siitä laadittu pöytäkirja osoittaa. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Hans Pirtonen ole esiintuonut syytä muut. taa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Hans Virtanen suorittamaan Frans Sainiolle hänellä jutun vuoksi täällä olleiden kulujen korvaukseksi seitsemänkymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti. Walter Andersin. A. T. Oll Huuvaara Samli Koski. K. R. Helanen K. Auer. O. F. skola 592
Huhtikuun 8. päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuetta Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa, korvausta ynnä muuta koskevassa jutus sa, jossa Ruulutiehallitus on hakija na sekä Talollinen Aukusti Antila lapuan pitäjän kirkonkylästä, vastaajana: Annettu Oikeusesastossa Huhtikuun 8. päivänä 1916. Keisarillinen Senaalle on itselleen sellelyttänyt julun kirjat ja niistii saanut seuraavat tiedot Ruutatiehallitukselle toimituttamansa laasteen nojalla on Aukusti Antila Lapuan ja Nurmon pitäjäin käräjjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa lausunut että, kun noin kilometrin päässä lupuun raututie asemalla pohjoiseen päin olevan rauta lien ylikantävän tila, joka oli valtienrautäleiden kunnossa pidettävä, eli ollut niin huonessa kunnossa ettei situ oltu voitu salkia, oli Aukusti Antetun kaksi lastee mella ollutta hevosta lokakuun 1. päivänä 1912. päässigt rådulle, jossa silloin kulkenut juna oli ajanut herasten yli, niin että ne olivat kuolleet, ja on Aukusti Antila läsnä: H. B. H. K. R. 1. l. f. 533 No 683 Pag 90 Rd 1915.
sen vuoksi vaatinut Rautatiehallilasta velvoitettavaksi maksamaan hänelle korvenuk seksi mainituista hevosista yhteensä kahdeksansataa viisikymmentä markkaa kerkoineen sekä panemaan kerrottu tulee ting teen kuntoon ja sitä vastedes yllupitämään kuin myös keroaamaan. Antilan oikeuden käyntikulungit. Kanteeseen on Ruutatiehallituksen puolesta vastattu, että Oulun rautatista varten toimitetussa jakkolunastuksessa oli määrätty että valtiomantatoisten tuli rakantaa ja ylläpitää tileja ainoastaan yliisten maantuden ja kylänteiden ylikastavella, mutta ettei helat tilus ja harjatoiden olikäytäoilla olivat maanomista uin rakennettavat ja kunnassa pidettä at; että puheenalainen raututien yli johlava tie oli yksityinen tie, joten valteen rautatiden velvollisuus ei ollut pitää siella hilaa, vaikkukin sellainen oli noin vuonna 1899. raetuliiden puolesta sinne rakennettu; sekä ettei päiväynä annettamuuteen oli pidettävä, ettei sen haan aita, jossa Antilan hevoset olivat olleet laitumella, oli ollut rikki niin ettei hevoset oli vat päässöt haasta radan yli johtavalle liselle; ja en näin ollen anottu kannetta hyljättäväksi Kihlakunnanoikeus on Marraskuun 12 päivänä 1913 omistamassaan päätöksessä laununut selvitetyksi, että Rautak hallituksen toimesta rådan ylikäytävän kohdalle puhaaolevan tien poikki rakentama tila, min kä kunnossapila edellämainitussa pakkolunastuksessa Syyskuun 15. päivänä 1884. tehtyjen määräyksien mukaan oli kuulunut vallion rautatoille, koska sanottu tie oli katsetta va kyläntieksi, oli ollut niin rappeutunees ja tilassa ettei Aukusti. Auklan puheenalaiset, kahdeksaansataan viiteenkymme neen markkaan anioidut hevotet olivat ilmoitettuna päivänä hilan kautta päässet radalle seksi siellä joutunut jonan alle ja kuolleet, mihin nähden ja kun Rauta tuhallitus ei ollut näyttänyt että se myökemmin olisi vapautettu tilan kunnossa pitämisestä, ja Rautatuhallitus laimin le omalla täyttää mainitun velvollisuuten on oli luettunut Aukusti. Antilalle puheenalaisen vahingon Kihlakunnanoikeus on velvoittanut Ruutatuhallituksen mak594
ramaan Antilalle vaadikhet kahdeksansa taa viisikymmentä markkaa viehen prosen lin vuotuisine korkoineen kuastopäivästä 4. päivästä Syyskuuta 1913, kuin myöskin määra-ajan kuluessa panemaan kysymyksessä olevan hilan kuntoen ja vastedes sitä yllä pitämään jota paitsi Raulaliskatteksen tuli viidelläkymmenellä markalla koronta tukusti Antilan oikeudenkin ntikulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Rauta tuhalletus oli odoamalla saattanut jutun on Maaliskuun 19. päivänä 1915. antamassaan luopiossa halsoneet selvitetyksi, ettei plimaanenen juna lokakuun 1. päivänä 1912 oli Lupuan raututiemän läheisyy dessi ajanut kahden Aukusti Antilan omistaman hevosen yli niin että hevoset olivat kuollut kuin myöskin että hevoset olivat paaneet radalle ennennäinitulla ylikastavällä olevan tilan kautta, mikä tila oli ollut makunnossa; ja koska kuulatuhalli tus Heinäkuun 14. päivänä 1898. annetun, hin tuin omaisuuden pakkohuudatusta koskevan lain 17. ja 70. SSn mukaan oli velvollinen ylläpitumään ylikastavia larpeellisine hilainen niin hyvin yleisiä kuin yksi tyisiä tietä varten, eikä näin ollen se siikka, että Oulun rautatuta varten toimitetussa pakkohunastuksessa oli Syyskuun 13 päivänä 1884. ilmoitettu ettei maanomistajain tuli kustantaa ja ylläpitää kiloja tilus- ja karjaloiden olikäyläisillä voinut asiaan vaikultaa sentähden ja hän Rautaluhullitussa ollut pitänyt huolta siitä, että kysymyksessäole va valtionsanlalaiden puolesta rakennettu pila oli ollut kunnossa, Hovioikeus on, nojoutuen ylläsanottuihin lainkohteen sekä Helmikuun 19. päivänä 1898 rautatunkylasta oktuvan vahingon vastuusta annetun lain SS:ään, jättänyt asian Kihlakunnanoikeu den loppupäätöksen vieraan ja edvoittunut kantatuhallituksen viidelläkymmenellä markalla korvaamaan Aukusti Antilan Hovioikeudessa kaisimat kustannukset Hovioikeuden tuomioen on Rautalia hallitus anonut muulesta perustelmalla, johon Aukusti Antila on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jäten; ja on läsen rautationomistaja edellä mainitun, pakkohinnasta korkevan lain 17. SS:n mukaan velvollinen, jos raulutii on aslesksi ennen tehdyn liin käyt500