Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
neet ei ainoastaan, että Ananias Halonen ja Anna Liisa Laitinen sekä Daniel Wilhelm Koponen ja Wilhelmina Loviisa Halonen velvoitettaisiin Juhana Korhosen ja Aliisa Halosen vapaasen hallintoon luovuttamaan se osa puheenalaisesta tilasta, joka oli lankeava Aliisa Haloselle perintönä Matti Halosen jälkeen, vaan myöskin että Daniel Wilhelm Koponen velvoitettaisiin Juhana Korhoselle ja Aliisa Haloselle luovuttamaan kauppakirjassa 27. päivältä Marraskuuta 1872. mainittu irtaimisto. Asiassa kuulustettuina ovat Ananias Halonen ja Anna Liisa Laitinen sekä Daniel Wilhelm Koponen ja Wilhelmiina Loviisa Halonen vastustaneet kannetta, jonka jälkeen Kihlakunnanoikeus, jossa asianomaiset molemmin puolin ovat anoneet korvausta oikeudenkäymisku lungeistaan, 28. päivänä Marraskuuta 1902. julistamassaan päätöksessä on antanut lausuntonsa asiasta; ja koska puheenalainen kauppakirja, 26. päivältä Marraskuuta 1872. oli lailliseen muotoon tehty eivätkä Juhana Korhonen ja Aliisa Halonen olleet voineet näyttää, että sanotussa tilankaupassa olisi menetelty laittomasti, senvuoksi ja kun Juhana Korhonen ja Aliisa Halonen, vastoin 27. päivänä Marraskuuta 1872. päivätyn kauppakirjan sanomuotoa, eivät ollut voineet toteuttaa, että samassa kauppakirjassa mainittu irtaimen omaisuuden luovuttaminen oli merkitty kauppakirjaan ilman myyjäin Juhana Korhosen ja Aliisa Halosen suostumus ta, on Kihlakunnanoikeus hyljännyt Juhana Korhosen ja Aliisa Halosen asiassa tekemän kanteen sekä velvoittanut Juhana Korhosen ja Aliisa Halosen kuudellakymmenellä marhalla korvaamaan Ananias Halosen ja hänen asiakumppaniensa oikeudenkäymiskulungit asiassa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Juhana Korhonen ja Aliisa Haloren vetoamalla olivat saattaneet jutun, on tuomiolla 29. päivältä Hei276
nikuuta 1905. vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen sekä velvoittanut Juhana Korhosen ja Aliisa Halosen suorittamaan Ananias Haloselle ja hänen asiakumppaneilleen. maksut heidän yhteisestä kappaleestaan Hovioikeuden tuomiota, viisitoista markkaa kahdeksankymmentä penniä. Hovioikeuden tuomioon on Aliisa Halonen, Juhana Korhosen sillä välin kuoltua, hakenut muutosta tanne toimittamallaan perustelmalla, johon Ananias Halonen ja Anna Liisa Laitinen ovat säädetyssä järjestyksessä vastanneet. Keisarillinen Senaatti on tutkinut jutun ja katsoo, ettei Aliisa Halonen ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden yllämainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi; ja velvoitetaan Aliisa Halonen suorittamaan Ananias Haloselle ja Anna Liisa Laitiselle heiltä täällä juttuun menneiden kulujen korvaukseksi kuusikymmentä markkaa. Tätä kaikHaf Hellen ki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Alex. Kumlin A. Henr. hemman - Alex. C. Edvard Pardani. Erlandsdotter Edvard Pardani. Erlandsdotter Edvard Pardani. Erlandsdotter 277
Toukokuun 11 päivänä 1906 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, torpan luovuttamista koskovassa jutussa, jossa ovat Torpparinpoika Frans Grönlöf Laurin ja Torpparinvävy Kaarle Vihtori. Juhonpoika Laurén, molemmat Ulvilan pitäjään kuuluvatta osuudelta Sattomerin yhteismaata, hakijoina sekä Tilanomistajat Vilho Vanhatalo, Maria Huhtala ja Anton Arouvi, sanotun pitäjän Haistilan kylästä, vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 11. päivänä Toukokuuta 1906 Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Vilho Vanhatalo ja hänen edellänimitetyt asiakumppaninsa ovat Turun ja Porin läänin. Kuvernöörinvirastossa alkaneet ja, sittekun juttu riitaisena oli lykätty tuomioistuimeen, Ulvilan ja Näkkilän pitäjäin käråjäkunnan. Kihlakunnanoikeudessa jatkäneet selloista kannetta että, koska Frans Grönlöf ja Kaarle Vihtori Saurén oikeudetta viljelivät Säsnä: H. S. F. A. K. - E. P. W. K., /F Pco 278 No 489. Tag. 159. R.D. 1905.
niin sanottua Laurénin torppaa, joka sijaitsi Vilho Vanhatalon ja hänen asiakumppaniensa omistamiin Vanhatalon, Huhtalan ja Krouvin taloihin kuuluvalla Lattomeren ulkopalstalla Haistilan kylässä, eivätkä olleet suosiolla torpasta luopuneet, vaikka heidät jo ennen Tuomaanpäivää 1902. oli siitä irtisanottu, Frans Grönlöf ja Kaarle Vihtori Laurén velvoitettaisiin heti jättämään mainittu torppa maineen huoneineen Vilho Vanhatalon ja hänen asiakumppaniensa vapaaseen hallintoon, minkä ohessa Vilho Vanhatalo ja hänen asiakumppaninsa ovat muistuttaneet sekä Kuvernöörinvirastossa että Kihlakunnanoikeudessa kärsimiensä kulujen korvaamisesta. Vastustaen kannetta ovat Frans Grönlöf ja Kaarle Vihtori Laurén väittäneet, että he suullisen välipuheen nojalla olivat jo noin kolmekymmentä vuotta hallinneet puheenalaista torppaa sekä että, koska heille annettu muuttokäsky oli toimitettu yksin Vilho Vanhatalon puolesta, mainittu käsky, varsinkin kunMaria Huhtala vielä jälkeen vuoden 1902 oli suullisesti myöntänyt Frans Grönlöfille ja Kaarle Vihtori Lauröville oikeuden asua kysymyksessä olevaa torppaa, siis ei ollut mistään merkityksestä, ilmoittaen sen ohessa että torpan huoneista 200 markan arvoinen asuinhuoneus, 60 markan arvoinen navettarakennus 100 markan arvoinen navetta - lato- ja vajärivi ynnä 200 markan arvoinen riihi - luuva ja latorivi olivat Grönlösin ja Laurénin omat. Vastineen johdosta ovat Vilho Vanhatalo ja hänen asiakumppaninsa kieltäneet niin hyvin, että Frans Grönlöfin ja Kaarle Vihtori Laurénin kanssa olisi tehty suullista välipuhetta puheenalaisen torpan hallinnosta, kuin myös että yllä luetellut huoneet kuuluisivat Frans Grönlöfille ja Kaarle Vihtori Laurénille, sekä sen lisäksi selittäneet, että Frans Grönlösin ja Kaarle Vihtori Laurénin vaimon Fredrika Wilhelmina Kustaantyttären äitipuoli. Torpparinleski Johanna Heikintytär Grönlöf, jonka miesvainaja Kustaa Adolf Grönlöf eläessään oli Huhtikuun 20 päivänä 1857. tehdyllä välikirjalla saanut nautintooikeuden Lau279
renin torppaan kolmeksikymmeneksi vuodeksi, oli tuon vuokra ajan umpeen kuluttua saanut suullisen sopimuksen nojalla toistaiseksi viljellä sanottua torppaa, mutta että Frans Grönlöf ja Kaarle Vihtori Laurén olivat, Johanna Grönlösin 24 päivänä Tammikuuta 1904 laaditulla välikirjalla luovutettua torpan Vilho Vanhatalolle ja hänen myötäpuolilleen, omavaltaisesti ottaneet torpan haltuunsa Tämän jälkeen on Kihlakunnanoikeus 10. päivänä Syyskuuta 1904 julistamassaan päätöksessä antanut asiasta lausuntonsa; ja koska Frans Grönlöf ja Kaarle Vihtori Laurén oman väitöksensä mukaan olivat Maria Huhtalalta ainoastaan suullisella välipuheella saaneet oikeuden nauttia puheenalaista Saurénin torppaa, mutta tätä sopimusta, jos sellainen olisi ollut olemassakin, ei voitu katsoa päieväksi, syystä kun siihen olisi ollut tarpeen myöskin Vilho Vanhatalon ja Anton Krouvin suostumus sentähden ja kun Johanna Grönlöf oli katsottava torpan haltijaksi Tammi kuun 24. päivään 1904, jolloin hän oli luopunut torpasta, jota hän siihen aikaan suullisen välipuheen nojalla oli hallin. nut, on Kihlakunnanoikeus velvoittanut Frans Grönjölin ja Kaarle Vihtori Laurenin, nautittuaan laillista muuttoaikaa, mikä oli laskettava vasta Maaliskuun 31 päivästä 1904, koskei laillista irtisanomista ollut sitä ennen tapahtunut, häätämisen uhalla ennen Maaliskuun 14 päivää 1906. perheineen ja kaluineen muuttamaan sanotusta torpasta sekä VilhoVanhatalon ja hänen asiakumppaniensa vapaasti hallittavaksi ja nautittavaksi, jättämään sen maineen ja muine huoneineen paitsi kahdeksisadaksi markaksi arvaamaansa asuntohuonetta, kuudeksikymmeneksi markaksi arvaamaansa navettarakennusta, yhteensä sadaksi markaksi arvaamaansa navetta - lato - ja vajäriviä sekä yhteensä kahdeksisadaksi markaksi arvaamaansa riihi, luuvaja latoriviä, jotka Frans Grönlöf ja Kaarle Vihtori Laurén olivat kieltäneet kuuluvan Vilho Vanhatalolle ja hänen asiakumppaneilleen ja joihin nämät 280
eivät olleet tahtoneet näyttää omistusoikeuttaan, mutta asian laatuun nähden kuitattiin oikeudenkäyntikulut jutussa asianosaisten kesken Hovioikeus, jonka tutkittavaksi VilhoVanhatalo ja hänen asiakumppaninsa olivat vetoamalla saattanut jutun, on ratkaissut asian tuomiolla 18. päivältä Toukokuuta 1905; ja koska Frans Grönlöf ja Kaarle Vihtori Laurén, jotka ilman kirjallista välipuhettä olivat viljelleet puheenalaista torppaa, olivat ennen Tuomaanpäivää 1902 tulleet laillisessa järjestyksessä irtisanotuiksi torpan hallinnosta eivätkä olleet voineet näyttää sen jälkeen saaneensa Vilho Vanhatalolta ja hänen asiakumppaneiltaan lupaa edelleen viljellä vielämainittua torppaa, sentähden ja kun Frans Grönlösin ja Kaarle Vihtori Laurénin torpalla olinaika siis olisi ollut päättyvä jo 14 päivänä Maaliskuuta 1904, on Hovioikeus velvoittanut heidät heti luovuttamaan torpan maineen rakennuksineen Vilho Vanhatalolle ja hänen asiakumppaneilleen. Mutta kun Frans Grönlöf ja Kaarle Vihtori Laurén Hovioikeudessa olivat tarjoutuneet näyttämään, että edelläluetellut huoneet kuuluivat heille, niin jätettiin Frans Grönlöfille ja Kaarle Vihtori Laurinille avonäiseksi eri riidalla vaatia Vilho Vanhatalolta ja hänen asiakumppaneiltaan vastamainittuja huoneita, jos luulivat syytä siihen olevan; ja tuli, asian näin päättyessä, Frans Grönlösin ja Kaarle Vihtori Laurinin korvata Vilho Vanhatalon ja hänen asiakumppaniensa Kuvernöörin luona ja Kihlakunnanoikeudessa kärsimät kulungit ja sitä varten heille suorittaa sata markkaa Hovioikeuden tuomioon ovat Frans Grönlöf ja Kaarle Vihtori Saurén hakeneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, jonka kaksoiskappaleen Vilho Vanhatalo ja hänen asiakumppaninsa ovat ottaneet ulos siihen kuitenkaan vastaselitystä antamatta Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, etteivät Frans Grönlöf ja Kaarle Vihtori Laurén ole esiintuoneet syytä muuttaa Hovioikeuden yllämainittua tuomiota, joka siis jää281
pysyväiseksi, minkä ohessa Frans Grönlöf ja Kaarle Vihtori Saurén velvoitetaan suorittamaan Vilho Vanhatalolle ja hänen asiakumppaneilleen maksut heidän yhteisestä kappalustaan tätä Keisarillisen Senaatin tuomiota, kaksikymmentäkuusi markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: A. Wen. hemman¬ Alex. Kumbio A. Wen. hemman¬ Alex. Kumbio Edvard Paldani. Eelain Lejander. Edvard Paldani. Eelain Lejander. (� Nans Palmros. Toukokuun 14 päivänä 1906. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tulleessa, korvausta koskevassa jutussa, jossa osakeyhtiö Sjöblöms Läderindustii Aktiebolag Rauman kaupungissa on hakijana ja Työnjohtaja Johan Rantanen, samasta kaupungista, vastaajana. Annettu Oikeusosastossa 14 päivänä Toukokuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Osakeyhtiölle Sjöbloms Läderindustri Aktiebolag toimituttamansa haasteen nojalla on Johan Rantanen Rauman kaupungin. Raastuvanoikeudessa lausunut, että sittenkun hän kirjallisella kontrahdilla 2 päijältä Marraskuuta 1901 oli otettu työnjohtajaksi samasta päivästä alkaen vastaiseksi, kuuden kuukauden irtisanomisajalla, mainitun yhtiön nyttemmin omistamaan nahkatekSäsnä: C. J. T. - G. B. - F. L. - C. A. V. B. No 500. Pag. 158. R. D. 1905.
taaseen sanotussa kaupungissa sekä hänen palkkansa tuossa välikirjassa määrätty muun muassa 3,500 markaksi ensimmäiseltä vuodelta ja 4,000. markaksi jokaiselta seuraavalta vuodelta, oli Kantanen 6 päivänä Lokakuuta 1902 irtisa nottu kerrotusta toimestaan ja, vaikka hänen niinmuodoin olisi pitänyt siitä luopua vasta 6 päivänä Huhtikuuta 1903, oikeettomasti 25 päivänä Marras kuuta 1902 pakotettu eroamaan yhtiön palveluksesta; minkä vuoksi ja kun Johan Rantaselle hänen puheenalaiselta palvelusajaltaan ei oltu maksettu palkkaa enemmän kuin 2,800 markkaa Rantanen on vaatinut yhtiön velvoittamista suorittamaan hänelle ensimäiseltä palvelusvuodelta maksamatta olevat 700 markkaa ja vahingonkorvausta senjälkeiseltä ajalta 2 päivästä Marraskuuta 1902 seuraaran Huhtikuun 6 päivään asti, 4,000 markan mukaan vuodelta, 1,587 markkaa 67 penniä eli siis yhteensä 2,387 markkaa 67 penniä. Kanteesta kuulustettuna, on osakeyhtiö Sjöbloms Läderindustri Aktiebolag vastannut, että Johan Rantanen 25 päivänä Marraskuuta 1902 oli omasta tahdostaan, jos kohta yhtiön isännöitsijan suostumuksella, poistunut yhtiön palveluksesta ja siis saapa palkkaa ainoastaan viimemainittuun päivään asti; mutta koska Johan Rantanen oli palvelusaikanaan olemalla poissa työstään sekä huolimattomuudesta turme. lemalla ja härittämällä yhtiön vuotia ja aineksia matkaansaattanut yhtiolle ainakin 980 markan vahingon ja yhtiö oli oikeutettu tuon vahingon korvaamiseksi pidättämään vastaava määrä Rantasen palkasta, on yhtiö anonut kanteen hylkäämistä. Raastuvanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat pyytineet korvausta oikeudenkäyntikuluistaan, on 23 päivänä Maaliskuuta 1903 julistamassaan päätöksessä katsonut selvitetyksi, että Johan Rantanen edelläsanotun kontrahdin nojalla oli 2 päivästä Marraskuuta 1901 alkaen ollut osakeyhtiön Sjöbloms Läderindustri Ak283
tiebolag palveluksessa ylempänä mainituilla ehdoilla sekä että Rantanen palkastaan oli saanut kaksituhatta kahdeksansataa markkaa; johon nähden ja kun Rantanen 6 päivänä Lokakuu ta 1902 oli irtisanottu toimestaan ja hänen siis olisi ollut yhtiön palviluksesta lähdettävä 6 päivänä Huhtikuuta 1903, mutta työn jatkaminen yhtiön tehtaassa oli 25 päivänä Marraskuuta 1912 saatettu Rantaselle mahdottomaksi sen kautta, että yhtiön prokuristi silloin oli väkisen ajanut Kantasen pois tehtaasta ja yhtiön isännöitsijä hyväksynyt tämän toimenpiteen, eikä yhtiö vastoin Kantasen kieltoa ollut voinut näyttää, että Rantanen palvelusaikanaan tavalla tahi toisella oli matkaansaattanut yhtiölle vahinkoa, Raastuvanoikeus on velvoittanut yhtiön vaaditussa tarkoituksessa heti kuitin saadessaan maksamaan Johan Rantaselle kaksituhatta kolmesataa kahdeksankymmentäseitsemän markkaa kuusikymmentäseitsemän penniä sekä oikeu denkäyntikulujen konausta kolmesataa seitsemänkymmentäviisi markkaa; Hovioikeus, jonka tutkittavaksi osakeyhtiö Sjöbloms Läderindustri Aktiebo lag oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa 18 päivältä Toukokuuta 1905 vahvistanut Raastuvanoikeuden päätöksen sekä velvoittanut yhtiön viidelläkymmenellä markalla korvaamaan Johan Rantaselle hänellä Hovioikeudessa asiasta olleet kustannukset. Hovioikeuden tuomioon on osakeyhtio Sjöbloms Läderindustri Aktiebolag monut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Johan Rantanen, on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei osa keyhtiö Sjöbloms Läderindustri Aktiebolag ole esiintuonut syytä muut taa Hovioikeuden edellämäinittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi; ja velvoitetaan yhtiö suorittamaan Johan Rantaselle, korvaukseksi hänellä täällä jutun takia olleista kuluista, seitsemänkymmentä markkaa. Tätä kaikki a284
sianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: C. J. Timgren L. Wiiskinen. C. J. Timgren L. Wirkman. Fredr. Luudenius. Carl Kungvist. Fredr. Luudenius. Carl Kungvist. Vinhelm Blåfield Toukokuun 14 päivänä 1906 Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Turun Hovioikeudesta tulleessa, eläkkeen suorittamista koskevassa nostajutussa, jossa entinen Torppari Juho Samulinpoika Hellström eli Kaanaanmaa. Yräjän pitäjön Sevänkylästä, on hakijana ja Kartanonomistaja David Albert Collin, Soimaan pitäjän Mannisten kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 14 päivänä Toukokuuta 1906. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Kartanonomistaja Collinille toimituttamansa haasteen nojalla on Juho Hellström Loimaan ja Alastaron pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa 15. päivänä Huhtikuuta 1902 lausunut, että Juho Hellströmille, hänen ollessaan Kartanonomistaja Collinin Yräjän pitäjässä omistamaan Kartano nimiseen tilaan kuuluvan Kaanaanmaan torpan haltijana, oli asianosaisten kesken sanotun torpan viljelemisestä 17 päiväLäsnä: C J. T - G. W. 72 - C. A. SS: 13. No 501. Pag 164. R. T. 1905.
nä Joulukuuta 1878 tehdyssä välikirjassa vakuutettu oikeus torpan hallinnosta erotessaan saada vuotuista eläkettä, muun muassa, kaksi tynnyriä rukiita, puoli tynnyriä ohria ja perunamaata kahden nelikon kylvöä varten, jos Hellström oli torppaa pitänyt vähintään kaksikymmentä vuotta sekä sitä hyvin viljellyt; ja kun Juho Hellström vuodesta 1862. alkaen siihen asti kun hänet vuonna 1884 erotettiin Kagnaanmaan torpan nautinnosta eli siis kaksikymmentäyksi vuotta oli samaa torppaa moittattomasti hallinnut, mutta Kartanonomistaja Collin kuitenkin oli kieltäytynyt suorittamasta Hellströmille tuota eläkettä, on Hellström vaatinut, että Collin velvoitettaisiin maksamaan Hellströmille puheenalainen eläke 18 päivästä Huhtikuuta 1892 lukien. Kanteesta kuulustettuna, on Kartanon omistaja Collin vastannut, että kysymyksessä olevan eläkkeen nauttimisen ehdoksi määrätty kahdenkymmenen vuoden aika oli luettava edellämäinitusta 17. päivästä Joulukuuta 1878 taikka aikaisintaan vuodesta 1867, jolloin Collin oli haltuunsa saanut Kartanon tilan; minkä vuoksi ja kun Juho Hellström, joka myöhemmin kuin vuonna 1862. oli vastaanottanut Kaanaanmaan torpan hallinnon ja Kihlakunnanoikeuden päätöksellä 14 päivältä Marraskuuta 1883. tuomittu torpasta häadettäväksi rillä perustuksella, ettei hän ollut suorittanut torpanveroa vuodelta 1882, niin muodoin ei ollut hyvin viljellyt sanottua torppaa kahtakymmentä vuotta, Kartanonomistaja Collin on vaatinut kannetta hyljättäväksi Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat anoneet korvausta oikeudenkäyntikuluistaan, on 19 päivänä Marraskuuta 1902 julistamassaan päätöksessä mainitsemillaan perusteilla velvoittanut Kartanonomistaja Collinin suorittamaan Juho Hellströmille hänen vaatimansa eläkkeen, 18. päivästä Huhtikuuta 1892 lukien aina sanottuun 19 päivään Marraskuuta 1902, neljänkymmenenviiden markan mukaan vuodelta, neljättäsadalla seitsemälläkymme286
nelläkuudella markalla kolmellakymmenelläseitsemällä pennillä, minkä ohessa Kartanonomistaja Collinin tuli viidelläkymmenellä markalla palkita Juho Hellströmille hänen asiassa kärsimänsä kustannukset, mutta Hellströmin sitä vastoin suorittaa Collinille kaksikymmentäviisi markkaa korvaukseksi niistä kuluista, mitkä Collinilla oli ollut sen johdosta että Hellström juttua 23 päivänä Marraskuuta 1901 Kihlakunnanoikeudessa käsiteltäväksi otettaessa oli esteettömästi jäänyt käräjistä pois Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kartanonomistaja Collin oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa 15 päivältä Toukokuuta 1905 lausunut, että koska Juho Hellström, joka tosin ennemminkin kuin puheenalainen välikirja 17. päivältä Joulukuuta 1878 tehtiin, oli viljellyt Kaanaanmaan torppaa, ei ollut Kartanonomistaja Collinin omistassa Kartanon taloa hallinnut sanottua torppaa kahtakymmentä vuotta, eikä Hellström myöskään ollut voinut näyttää että välikirjassa mainittuun kahdenkymmenen vuoden aikaan olisi luettava sekin aika, jona Hellström ehkä oli viljellyt tuota torppaa ennenkuin Collin oli tullut Kartanon tilan omistajaksi, sentähden kumottiin Kihlakunnanoikeuden päätös, sikälikuin Juho Hellströmin vaatimukset siinä li hyväksytty, ja hyljättiin hänen kanteensa, jota vastoin sama päätös muuteneli mikäli Hellström sen kautta oli velvoitettu Kartanonomistaja Collinille maksamaan oikeudenkäyntikulujen korvausta kaksikymmentäviisi markkaa, vahvistet. Hovioikeuden tuomioon on Juho Helltiin ström anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Kartanonomistaja Collin on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja patsoo, ettei Juho Hellström ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväiseksi; ja velvoitetaan Juho Hellström suorittamaan Kartanonomistaja Collinille, korvaukseksi hänellä täällä jutusta olleista kuluista kuusikymmentäviisi markkaa. Tätä kaik287
ki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti C. J. Fingren.  W. Wirkman. Fredr. Luudenius. pantsangvisti Fredr. Luudenius. pantsangvisti Fredr. Luudenius. pantsangvisti Vilhelm Blåfield Den 16. Maj 1906 Kejserliga Senatens för Finland dom uti att utan erlagda afgifter från AloHofvill inkommit mål emellan förmägstyrelsen i Finland, sekande, samt Bonden Hjalmar tilén, från Kevo by i Brunby socken, svarande, angående ersättning: Silfver uti Justiliedespartementet den 16. Maj Työ6 Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredra gas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtal följande: Efter Jernvägstyrelsen ågången stämning har Hjalmar Silén vid Häradsrätten i Thusby sockens tingslag anfört, att då ett likaltag den 30 December 1901 på väg från Kerre station till Helsingfors stad passerat Forro by, hvarest Hjalmar Silens egande Jäspilä hemman vore beläget, hade tvänne Ajalmar Silén tillhöriga hästar blifvit af tåget öfverkörda och därvid skalats så illa, att hästarne omedelbart måstat aflifvas; och som hästarne vunnit tillfälle att inkomma på loman i följd Gusta H. S. F.F. R. K. F. Pros 285 5/5 21. Pag. 168. R. G. 1905.
däraf, att en till jernvägens område bedande grind varit aflyftad, samt jemvägstyrelsen sålunda genom sin försummelse i vården om sagda grund vällat, att skadan inträffat, har Hjalmar Silin yrkat, att Järnvägstyrdsen måtte skyldigkännas att ersätta hästares värde och i sådant afseende till Ajalmar Silén utgifva 1000 mark samt därhos godtgöra Silén för umgälderna. målet. Öfver käromålet hörd har Femvägstyrelsen genmält, att skyldigheten att vaka öfver omförmälda grund icke ålegat styrcken, hvarför och då Kjulmar Silén varit sjelf vållande till skadan därigenom, att han vid tiden för tagets annälkande haft sina hästar lösa å en öppen gårdsplan, därifrån hästarne haft fritt tillträde till jernvägens närbelägna omrade, fernvägsstyelsen emotsett käromålets förkastande. Efter det vittnesförhör i målet egt rum, har Häradsrätten medels den 20 November 1902 afkunnadt utslag förklarat utredt vara ej mindre, att tvänne Hjalmar Silén tillhöriga hästår den 13, rätteligen den 30 December 1901 blifvit emellan Kero och Korso stationer öfverkörda af ett lökultig och därvid så illa skadats, ett Hjalmar Silen varit tvungen att omedelbart låta aflifva desamma, än äfven att ifrågavarande hästar, hvil kas sammanlagda värde uppskattats till ettusen mark, inträngt å jern vägsområdet genom en grund, som varit aflyftad och stäld åt sidan samt alldeles insnörd, kommande sagda hästar därvid från Filens gårdsplan, hvarest den ena af dem släpts lös, medan den andra, som fasthållits med en qvinna, sjelf lösslitit sig; i anseende hvartill och då Jerningsstyrelsen, hvilken det jämlikt 17 och 70 SS: SS: uti Exproniuslagen af den 14. Juli 1898 ålegat att under hålla den öfver jemvägens omräde å ifrågavarande ställe ledande vägöfvergången, icke dragit försorg om att grinden till nämnda vägöfver289