Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
ja siitä juoksevasta viiden prosentin vuotuisesta korosta velkakirjan, niin oli Vilho Pesonen Alatornion ja Karungin pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinut, että kerrottu kauppa julistettaisiin peruutetuksi ja annettu velkakirja mitättömäksi sen vuosi, että osa torpan rakennuksista sijaitsi Topan talon maalla sanotussa Kaakamon kylässä ja etteivät tämän ja Alalunkkaan talon omistajat ollut kauppaa hyväksyneet; mutta oli Hovioikeus, jonka tutkittavaksi juttu oli vetoamalla saatettu, lainvoiman saaneella tuomiolla 6. päivältä Joulukuuta 1906. hyljännyt kerrotun vaatimuksen, koske Wilho Pesonen edelleenkin hallitsi torppaa eikä hän ollut voinut väittää, vielä vähemmin toteennäyttää, että Pekka Hildén, mikäli hänestä riippu oli laiminlyönyt asianosaisten kesken Helistön torpasta tehdyn kauppasopi muksen täyttämisen. Tämän jälkeen on Vilho Pesonen, ja ka Oulun läänin Kuvernöörinvirasto 12. päivänä Heinäkuuta 1904. annetulla päätöksellä oli velvoittanut suorittamaan Pekka Hildénille yllämainitun velkakiran määrän korkoineen sekä kaksikymmentäkahdeksan markkaa lainhakukastannusten korvaukseksi ja jolta 15. päivänä Tammikuuta 1907. oli ulosmitattu omaisuutta tuon saamisen ynnä yhdeksään markkaan nousseiden ulosattokulujen maksamiseksi, mainitussa Kihlakunnanoikeudessa vaatinut että, koska Pekka Hildénillä ei ollut oltut laillista oikeutta hallita sitä torppaa, joka puheeksitulleessa kaupassa oli joutunut Vilho Pesosen hallintaan, ja Kihlakunnanoikeus, maanomistajain Vilho Pesosta ja Pekka Hildéniä vastaan ajaman häätökanteen johdosta, 29. päivänä Huhtikuuta 1907. julistetulla päätöksellä, joka on päässyt lainvoimaiseksi, oli velvoittanut Pesosen luovuttamaan usein sanotun torpan maanomistajille, Pekka Hildén, joka näinmuodoin ei ollut voinut vastata kauppaansa, tuomittaisiin maksamaan Vilho Pesoselle takaisin vielämainitun velkakirjan sisällys neljäsataa viisikymmentä mark46
kaa korkoineen viisi sadalta vuodessa, 18. päivästä Lokakuuta 1901. kuin myös korvaamaan edellämainitut lainhakuja ulosottokulut, yhteensä kolmekymmentäseitsemän markkaa. Pekka Hildénin vastustettua VilhoPesosen kerrottua kannetta, on Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset puolin ja toisin ovat pyytäneet korvaukta oikeudenkäyntikuluistaan, päätöksellä 29. päivänä Huhtikuuta 1907. siinä mainitsemillaan perusteilla hyljännyt tuokanteen sekä velvoittanut Pesosen kahdella kymmenellä markalla korvaamaan Pekka Hildénin kustannukset jutussa - Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Viho Pesonen oli vetoamalla saattanut asian, on tuomiossa 18. päivänä Elokuuta 1908. antanut siitä lausuntonsa; ja koskei oltu väitettykään että Pekka Hildén luovuttaessaan Vilho Pesoselle kyseenalaisen torpan rakennuksineen olisi vakuuttanut Pesoselle oikeuden hallita torppaa jonkun määrätyn ajan, joka ei ollut kulunut umpeen silloin kun Pesonen yllämainitulla päätöksellä 29. päivältä Huhtikuuta 1907. tuomittiin siitä luopumaan, eikä Vilho Pesosta, nikäli asiakirjoista kävi selville, oltu velvoitettu maanomistajille luovuttamaan torppaan kuuluvia rakennuksia, ei Pekka Hildén ollut velvollinen maksamaan takaisin torpan hallinnasta ja huoneista sovittua kauppahintaa, minkä tähden ja kun Vilho Pesosen vaatimus, että Pekka Hildén tuomittaisiin korvaamaan hänelle edelläsanotut lainhaku- ja ulosottokulut, ei ansainnut varteen ottamista, Hovioikeus on jättänyt jutun Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan sekä sen ohessa velvoittanut Vilho Pesosen suorittamaan Pekka Hildénille maksut tämän kappaleesta Hovioikeuden tuomiota kaksikymmentä markkaa kahdeksankymmentä penniä. Hovioikeuden tuomioon on Vilho Pesonen anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Vilho Pesonen ole esiintuonut syytä muuttaa Hosioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, 47
joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: J. N. Bäinlund Lauten Saarinen Walter Andersin. A:k. Malin. Alksi KäpyMannes Peltonen Helmikuun 21. päivänä 1910. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa tilan luovuttamista koskevassa jutussa, jossa Rovaniemen pitäjän Ounasjoen kylässä asuva Talollinen Matti Ulrik Witikka on hakijana sekä Tornion kaupungissa oleva osakeyhtiö Tråvaru Aktiebolaget Kolari saapuville tulleena ja Kauppias Karl Erik Nordberg, mainitusta kaupungista, tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 21. päivänä Helmikuuta 1910. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Kauppias Nordberg on, Matti Ulrik Kitikolle ja hänen vaimolleen Briita Alatilda Witikalle toimituttamansa haasteen nojalla. Rovaniemen pitäjän käräjåkunran Kihlakunnanoikeudessa lausunut, että Matti Ulrik ja Briita Matilda Läsnä: J. N. B. - St. M. - S.S. - A. St. W. A. F. No 427. Pag. 146. R. D. 1908.
Kitikka olivat Maaliskuun 21. päivänä 1898. tehdyllä kauppakirjalla luovuttaneet Kauppias Nordbergille kaiken sen oikeuden, mikä heillä saamansa sijoituskirjan perusteella oli ylläsanotussa Ounasjoen kylässä olevaan Salmenkangas nimiseen kuudenneksen manttaalin suuruiseen, silloin kruununluontoiseen taloon No 51., kolmenkymmenen tuhannen markan sittemmin täydel leen suoritetusta kauppahinnasta ja muun muassa sillä ehdolla, että Witti kan aviopuolisoiden tuli omaan nimeensä ostaa talo perinnöksi; ja kun Matti Ulrik Witikka 6. päivänä Syyskuuta 1900. oli saanut Salmenkankaan taloon perintökirjan, mutta Witikan aviopuolisot eivät olleet suostuneet vapaa ehtoisesti luovuttamaan taloa Kauppias Nordbergille, on Nordberg vaatinut Witikan aviopuolisoita velvoitettaviksi niin hyvin Kauppias Nordbergin vapaaseen omistukseen jättämään mainittu talo kuin myöskin hänelle antamaan asianmukainen kauppakirja siihen. Asiasta kuulustettuina ovat Witikan aviopuolisot lausuneet, että puheenalaisen kaupan todellinen tarkoitus oli ainoastaan ollut luovuttaa eräälle ruotsalaiselle puutavarayhtiölle, jonka edustajana Kauppias Nordberg oli esiintynyt, oikeus hakkauttaa Salmenkankaan talon metsä, vaikka tuo luovutus ostajan paremmaksi turvaksi oli laadit tu talonkaupan muotoon, sekä niin ollen ja kun ostaja sittemmin olikin saanut käyttää hakkausoikeuden hyväkseen, vastustaneet kannetta. Sittenkuin osakeyhtiö Trävaru Aktiebolaget Kolari, jolle Kauppias Nordberg oli ilmoittanut luovuttaneensa oikeutensa Salmenkankaan taloon, oli yhtynyt Kauppias Nordbergin ajamaan kanteeseen ja Vitikan aviopuolisot sen johdosta huomauttaneet, että Kauppias Nordbergin kanne oli hyljättävä jo yksistään siitä syystä, ettei hänellä ejää ollut mitään oikeutta Salmenkankaan taloon, ja että osakeyhtiön Trävaru Aktiebolaget Kolarin kanne taas oli jätettävä tutkimatta, koskei yhtiö ollut kaastattanut Witikan aviopuoli- 49
soita asiaan, on Kihlakunnanoikeus 4. päivänä Syyskuuta 1906. julistamassaan väitepäätöksessä, koskei Kauppias Nordberg ollut luopunut jutussa ajamastaan kanteesta ja osakeyhtiö Trävaru Aktiebolaget Kolari oli ainoastaan tuohon kanteeseen yhtynyt, O. Fea 18. luvun 1. SSn nojalla, hyljännyt kerrotun väitteen; minkä jälkeen ja sittenkuin Witikan aviopuolisot, turvautuen perinnöksi ostokirjaansa, olivat toistaneet vastineensa, Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset puolin ja toisin olivat anoneet oikeudenkäyntikulunkiensa korvausta, on 7. päivänä Syyskuuta 1906. julistamallaan lopullisella päätöksellä siinä mainituilla perusteilla velvoittanut Matti Ulrik ja Briita Matilda Witikan, joiden hallussa Salonenkankaan talo vielä oli, heti luovutta maan sen osakeyhtiölle Trävaru Aktie bolaget Stolarille, jolle Kauppias Nordberg oli siirtänyt oikeutensa taloon; minkä ohessa Matti Ulrik ja Briita Matilda Witikan tuli yhteensä neljälläsadalla markalla korvata Kauppias Nordbergille ja osakeyhtiölle Trävaru Aktiebolaget Frolarille näiden oikeudenkäyntikulungit. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Matti Ulrik Witikka oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiolla 4. päivänä Huhtikuuta 1908. hyväksynyt Kihlakunnanoikeuden edelläkerrotun väitepäätöksen; ja koska oli selvitetty, että Matti Ulrik ja Briita Matilda Witikka kauppakirjalla 21. päivältä Maaliskuuta 1898. olivat Kauppias Nordbergille luovuttaneet kaiken sen oikeuden, mikä heillä oli Selmenkankaan silloin kruununluontoiseen taloon, sekä samalla sitoutuneet omaan nimeensä, mutta Kauppias Nordbergin varalle, ostamaan talon perinnöksi, sen tähden ja kun Matti Ulrik Witikka sitten 6. päivänä Syyskuuta 1900. oli saavut Salmenkankaan talon perinnöksi ja omistusoikeuden taloon oli katsottava täten välittömästi siirtyneen Kauppias Nordbergille, on Hovioikeus jättänyt asian sen loppupäätöksen varaan, johon Kihlakunnan oikeus lopullisessa päätöksessään oli asiasta johtunut, sekä sen ohessa velvoittanut Matti Ulrik Witikan viidelläkymmenellä markalla korvaamaan osakeyhtiön 50
Tråvaru Sktiebolaget Kolarin Hovioikeudes sa asian tähden kärsimät kulut, Hovioikeuden tuomioon on Matti Ulrik Witikka anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon osakeyhtiö Trävaru Aktiebolaget Kotari on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Matti Ulrik Witikka ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Matti Ulrik Witikka suorittamaan osakeyhtiölle Tråvaru Aktiebolaget Kolarille, yhtiöllä täällä jutun vuoksi olleiden kulunkien korvaukseksi, seitse mänkymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. "Keisarillinen Suomen Senaatti: J. N. Bönnlund Santeri Saarmien Ako MalinAleksi Käpy. Walter Andersin. Johannes Seltonen Walter Andersin. Johannes Siltonen Uno Strömsten Maaliskuun 2. päivänä 1910. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa velkomusjutussa, jossa ovat Kauppias Matti Wigelius, Tampereen kaupungista, hakijana sekä Maanviljelijänleski Kustaava Koskinen, Messukylän pitäjän Messukylän kylästä, tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 2. päivänä Maaliskuuta 1910 - Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Kustaava Koskinen on Kauppias Wigeliukselle toimitetun kirjallisen haasteen nojalla Tampereen kaupungin Raastuvanoikeudessa lausunut, että Kauppias Wigelius oli Kustaava Koskisen hallitessa Kurun pitäjässä olevaa Keihäslahden virkataloa keväällä vuonna 1903. suullisella välipuheella ostanut Kustaava Koskiselta ne 225. syltä halkoja, eli 50. syltä koivuja ja loput havupuita, jotka silloin olivat olleet pirottuina Keihäslahden rannalla mainiläsnä: J. RB. K M. S.S. Ä:K - W A. 99. U S. No 49. Pag 201 Rd 1908.
tussa pitäjässä, sekä että halkojen hinta, joksi alkuaan oli sovittu 10. markkaa koivu - ja 9. markkaa hava puusyleltä, sitten oli alennettu, 9. markaksi koivupuista ja 8. markaksi hävupuista syleltä; ja kun Kauppias Wilgelius ei ollut puiden hintaa maksanut, on Kustaava Koskinen anonut, että Kauppias Wigelius velvoitettaisiin suorittamaan Kustaava Koski selle sanotuista haloista viimeksi mainittujen hintojen mukaan 1850. markkaa, siitä kuitenkin vähennettyä Kustaava Koskisen käsirahoina saamat 200. markkaa, eli siis kaikkiaan 1,650. markkaa korkoineen. Kanteesta kuultuna on Kauppias Nigelius selittänyt, että hän tosin oli kesällä vuonna 1903. ostanut Kustaa va Koskiselta 225. syltä halkoja, ja ta piti oleman 125. syltä koivuja ja 100 syltä havupuita, kaikki ylivuotisia, käivia ja hyviä; mutta kun halkoja ei olbitkaan ollut ilmoitettua määrää ja nekin, mitkä Kustaava Koskisella oollut, olivat olleet lyhyitä ja märkiä, niin ettei Wigelius ollut suostunut niitä vastaanottamaan, oli alkuperäinen välipuhe peruutettu ja Kustaava Koskinen pyytänyt Wigeliusta kulettamaan halot Tampereelle ja käyttämään ne hyväkseen, sanoen hinnasta sitten Wigeliuksen kanssa sopivansa, minkä johdosta Wigelius oli kuletuttanut halot Tampereette, jossa ne oli mitattu, ja oli niitä silloin havaittu olevan ainoastään 198, 25. metristä syltä; ja kun halot eivät olleet olleeta enemmän kuin 7. marlan arvoisia syli ja Wigelius oli Kustaava Koskiselle niistä tarjennut viineksi mainittua hintaa, Kustaava Koskisen sitä kuitenkaan vastaanottamatta, nan Kauppias Wigelius, joka edelleenkin oli valmis suorittamaan tämän hinnan Kustaava Koskiselle, vaatinut kannetta hyljättäväksi Raastuvanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat anoneet korvaus ta oikeudenkäyntikuluistaan, on 20. päivänä Maaliskuuta 1905. julistamallaan päätöksellä siinä mainituilla perusteilla velvoittanut Kauppias Wigeliuksen kah52
destasadasta kahdestakymmenestäviidestä sylestä halkoja heti kuittia vastaan suorittamaan Kustaava Koskiselle seitsemän markan jälkeen syleltä tuhat viisisataseitsemänkymmentäviisi markkaa, siitä kuitenkin vähennettyä Kustaava Kossa sen käsirahoina nostamat kaksisataa markkaa, eli siis tuhat kolmesataa seitsemänkymmentäviisi markkaa viiden prosentin vuotuisine korkoineen okeudenkäynnin alusta 21. päivästä äkä raskuuta 1904. kunnes täysi maksu täpahtuisi, mutta asian laatuun nähdeoli asianosaisten kummankin itsensä kärsittävä heillä jutun takia olleet kustannukset. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi sekä Kustaava Koskinen että Kauppias Wigelius olivat vetoamalla saattaneet jutun, on tuomiolla 30. päivänä Toukokuuta 1908. ratkaissut asian; ja samasla kun Kauppias Wigeliuksen Hoviokeudessa tekemä anomus todistajain kaulustamisesta puheena olevien halkojen määrästä Tampereella mitattuina jälellä tiin huomioon ottamatta, koska halot asian saisten välipuheen mukaan olivat mitattavat Kurun pitäjässä, eikä mainittu seikka sentähden voinut vaikuttaa asiaan, on Hovioikeus katsonut, ettei Kauppias Wigelius ollut esiintuonut syytä muuttaa Raastuvanoikeuden puheenalaista päätöstä, jotavastoin Hovioikeus Kustaava Koskisen vetokirjan johdosta ja kun Kauppias Wigelius heltämättä alkuaan oli sitoutunut naksamaan kysymyksessä olevista haloista, joissa oli näytetty olleen ainakin 50. syltä koivuhalkoja, kymmenen markkaa koivuista ja yhdeksän markkaa havupuista syleltä eikä hän ollut voinut näyttää Kustaava Koskisen suostuneen alentamaan tätä hintaa vähemmäksi kuin Kustaava Koskinen oli myöntänyt eli yhdeksäksi markaksi koivuista ja kahdeksaksi markaksi havupuista syleltä, on, muuttaen Raastuvanoikeuden päätöstä, velvoittanut Kauppias Wigeliuksen jo maksettujen kahdensa lan markan lisäksi kuittia vastaan heti suorittamaan Kustaava Koskiselle vaaditut tuhat kuusisataa viisikym53
mentä markkaa viiden prosentin vuotuisine korkoineen 21. päivästä Marraskuuta 1904. sekä hänen Raastuvanoikeudessa kärsimiensä oikeudenkäynti kulujen korvaukseksi kaksisataa markkaa. Hovioikeuden tuomioon on Kauppias Wigelius anonut muutosta Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo asiassa selvite tyksi, että, sittenkuin ensimäinen lasti Kauppias Wigeliuksen Kustaava Kosk, selta ostamia halkoja, joita on näytettä kaikkiaan olleen kaksisataa kaksikymmentäviisi metristä syltä, oli saapunut Tampereelle ja Kauppias Wigelius, moittien halkoja huonoiksi, oli Kustaava Koskiselle ilmoittanut, ettei hän suostu si haloista maksamaan enempää kuin seitsemän markkaa metriseltä syleltä, sekä kieltäytynyt muussa tapauksessa ottamasta halkoja vastaan, Kustaava Koskinen oli kehoittanut Kauppias Wigrliusta ottamaan halot ja purkamaan lailtin, sanoen asianosaisten jälkeenpäin lägenlä sopivan halkojen hinnasta, minkä jäikeen Kauppias Wigelius oli ottanut halot vastaan ja kulettanut myös jälellä olevat halot Kurun pitäjästä Tampereelle; johon nähden ja koska Kustaava Koskinen ei ole näyttänyt, että sopimusta halkojen hinnasta olisi asianosaisten välillä sen jälkeen tapahtunut, eikä Kauppias Wigeliusta niin ollen voida katsoa velvolliseksi haloista maksamaan menpää kuin tarjoamansa seitsemän markkaa syleltä, Keisarillinen Senaatti harkitsee oikeaksi, kumoten Hovioikeuden tuomion, vahvistaa sen loppupäätöksen, johon Raastuvanoikeus on päätöksessään johtunut. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: J. N. Barulund Gusteli KarinenWalter Andersin. Akomalin Alksi Käpy. Mannus Peltonen. Uno Strömsten. 54
Maaliskuun 2 päivänä 1910. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa, omistusoikeutta ulosmitattuun omaisuuteen koskevassa jutussa, jossa Kätilö Sanna Wallin, Peräseinäjoen pitäjän Luoman kylästä, Marraskuun 7 päivänä 1907 kuolleen miehensä Mäkitupalaisen Iisakki Jaakonpoika Wallinin jakamattoman kuolinpesän haltijana, on hakijana sekä Torpparinleski Klaara Kaapontytär Ketuutti, Jalasjärven pitäjän Jalasjärven kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 2 päivänä Maaliskuuta 1910 Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Sittenkuin ulosottospulainen Jalasjärven nimismiespiirissä Poliisikonstaapeli Jaakko Kettula oli IiLäsnä: J. N. B. K.M. - S.S. - A. K: W. A. - J. P. No 480. Pag. 207. R. D. 1908.
sakki Wallinin ja Torppari Jaakko Yrjänän eli Yrjösen tuomioilla vahvistetuista saatavista Torppari Salomoni Valentin Fransinpoika Tuomiselta eli Ketuutilta 19 päivänä Maaliskuuta 1906 Rinta Kiviston talon maalla Jalasjärven kylässä olevassa Ketuutin torpassa ulosottoon kirjoittanut hevosen, lehmän, halkoladon ja kaksi luhtalatoa, oli Klaara Ketuutte valittanut tuosta ulosmittauksesta Waasan läänin Kuvernöörille vaatien ulosmittauksen peruuttamista, koska ulosmitattu omaisuus samoinkuin Ketuutin torppa, jossa Salomoni Valentin Tuominen asui torpanhoitajana, kuului Kaura Ketuutille; ja oli Kuvernöörinvirasto välipäätöksellä 6 päivältä Huhtikuuta 1906 keskeyttänyt ulosottotoimi tuksen sekä vaatinut, paitsi muilta, Iisakki Wallinilta sekä Salommi Valon tin Tuomiselta asiaan selitykset, jotka he olivat antaneetkin esiintuoden selityksissään: Iisakki Wallin, että Kaara Ketuutti ja hänen 2 päivänä Helmikuuta 1900 kuollut miehen sä Torppari Salomoni Juhonpoika Betuutti olivat otsakkeilla testamentti" varustetulla välikirjalla 2 päivänä Heinäkuuta 1895 luovuttanut kaiken omaisuutensa Salomoni Valentin Tuomiselle, joka oli heidän kasvattipoikansa, hänen heti vastaanotettavakseen, joten Klaara Ketuutti ei enää omistanut mitään irtainta omaisuutta Ketuuten torpassa, minkä vuoksi Iisakki Wallin oli anonut, että valituksenalainen toimitus määrättäisiin pysyväiseksi, ja pyytänyt korvausta kuluistaan asiassa; sekä Salomoni Valentin Tuominen, että hän edellämainitun luovutuskirjan tekemisen jälkeen tosin oli, edellyttäen että siinä määrätyt ehdot täytettäisiin, pitänyt hoidossaan Ketuutin torppaa sekä Salomoni ja Klaara Ketuutin jakamatonta omaisuutta, mutta että Klaara Ketuutti Marraskuulla vuonna 1904 oli kumonnut tuon luovutuskirjan, syystä ettei Salomoni Talonten Tuominen ollut voinut täyttää sen ehtoja, minkä vuoksi Tuomisella 56
ei enää ollut mitään oikeutta Retuutin torppaan ja siihen kuuluvaan irtaimistoon; jonka jälkeen ja Klaara Betuutin annettua Kuvernöörille vastaselityksen, missä hän oli lausunut että ulosottoon kirjoitettu omaisuus aina ja niinmuodoin vielä ulosmittaustilaisuudessakin oli ollut hänen hallussaan ja ettei puheeksi tullut luovutuskirja, joka oli katsottavatestamentiksi, voinut tuottaa Salomoni Valentin Tuomiselle omistusoikeutta hänelle siinä määrättyyn omaisuuteen ennen Kaara Ketuutin kuolemaa, Kuvernöörinvirasto on 18 päivänä Toukokuuta 1906 antamassaan välipäätöksessä katsonut Kaara Retuutin esiintuoneen todennukaisia perusteita vaatimukselleen ja sen vuoksi Ulosottolain 4 luvun 10 SS:n mukaan, neuvonut häntä haasteen nojalla ajamaan kannetta omistusoikeudesta ulosmitattuun omaisuuteen asianomaisessa tuomioistuimessa. Sen jälkeen oli Jalasjärven piirin Kruununnimismies Aarne Leikkola 16 päivänä Kesäkuuta 1906 Iisakki Wallinin tuomiolla vahvistetun saamisen suorittamiseksi Salomoni Talontin Tuomiselta ulosottoon kirjoittanut hallintaoikeuden Ketuutin torppaan kasvavine niittyrehuineen ja laihoineen; ja oli Klaara Ketuutti; tyytymättömänä ulosmittaukseen, Kuvernöörille antamassaan valituskirjassa anonut että, koska Kaara Ketuutti oli peruuttanut edellä mainitun testamentiksi mainitun asiakirjan syystä ettei Salomoni Valentin Tuominen ollut voinut täyttää siinä hänelle määrättyjä velvollisuuksia, ja ulosmitattu omaisuus siis kuulii Klaara Ketuutille, valituksenalainen ulosmittaus kumottaisiin; minkä johdosta Kuvernööri oli välipäätöksellä 6 päivältä Heinäkuuta 1906 keskeyttänyt ulosmittauksen sekä vaatinut selitykset asiaan Iisakki Wallinilta Salomoni Kalentin Tuomiselta ja Kruununnimismies Leikkolalta, joista Iisakki Wallin ei ollut antanut selitystä ja Salomoni Valentin 17
Tuominen ainoastaan oli toistanut mitä hän edellisen ulosmittauksen johdosta oli lausunut, mutta Kruununnimismies Leikkola esiintuonut, että Salomoni Valentin Tuominen, allekirjoituksellaan hyväksyen edellä mainitun luovutuskirjan, heti oli ruvennut hyväkseen käyttämään hänelle siinä luovutettua omaisuutta sekä siitä lähtien aina 1906 vuoden kerääseen saakka, jolloin häntä velkojat olivat alkaneet ahdistaa, esiintynyt Betuuten torpan isäntänä, myyden torpan tuotteita ja tavaroita, ja että sanotulle luovutuskirjalle kirjoitetulla merkinnällä 24 päivältä Marraskuuta 1904, jonka mukaan Salomoni Talentin Tuominen olisi siirtänyt saamansa omaisuuden takaisin Klaara Ketuutille, ei ollut mitään merkitystä, koska se nähtävästi oli laadittu vasta 16 päivänä Kesäkuuta 1906 toimitetun ulosmittauksen jälkeen, mikä selvisi siitäken ettei puheenalaista luovutuskirjaa oltu sanotussa tilaisuudessa esitetty, vaan Klaara Ketuutti päin vastoin kysyttäessä sanonut sen hävittäneensä; minkä jälkeen ja Klaara Ketuutin vastattua näihin selityksiin, Kuvernööri on 17 päivänä Elokuuta 1906 antamallaan päätöksellä neuvonut Klaara Ketuuttia ajamaan tätäkin valitustaan Kihlakunnanoikeudessa Sittemmin oli Kruununnimismies Leikkola 24 päivänä Heinäkuuta 1906. Iisakki Wallinin viimeksi mainitun saamisen suorittamiseksi julkisella pakkohuutokaupalla myynyt Ketuuten torpan heinämäitten senkesäisen heinänkasvun, perustaen toimensa 16 päivänä Kesäkuuta samana vuonna tehtyyn ulosmittaukseen ja siihen, että kasvava heinä pian pilaantuisi ja menettäisi arvonsa, jollei sitä muutettaisi rahaksi; ja oli Klaara Ketuutti Kuvernöörille antamassaan kirjoituksessa valittanut tästä pakkohuutokaupasta, esiintuoden pääsiallisesti samaa kuin hän Ketuutin torpassa toimitettujen ulosmittausten johdosta oli esittänyt; 58
minkä jälkeen ja Kruununnimismies Leikkolan annettua valituksen johdesta selityksen sekä Klaara Rietuuten tuohon selitykseen vastattua, Kuvernöörinvirasto oli 28 päivänä Elokuuta 1906 antamallaan päätöksella lykännyt tämänkin asian tuomioistuimen tutkittavaksi ja päätettäväksi. Vihdoin oli Kruununnimismies Leikkola 1 päivänä Elokuuta 1906. edellisen Kesäkuun 16 päivänä toimitetun ulosmittauksen nojalla julkisella pakkohuutokaupalla myynyt Betuutin torpan ruislaihon sekä Klaara Ketuutti valittanut tästä Kuvernöörille ja anonut tuon toimituksen kumoamista; ja oli Kuvernööri äskenmainitun kuun 16. päivänä antamallaan välipäätöksellä valituksen johdosta vaatinut Kruununnimismies Leikkolalta selityksen minkä tämä oli antanutkin; minkä jälkeen ja Klaara Ketuutin annettua vastaselityksensä asiaan, Kuvernöörinvirasta oli 17. päivänä Syyskuuta 1906 antamallaan päätöksellä osottanut Klaara Rituuten jatkamaan kannettaan omistusoikeudesta puheenalaisen omaisuuteen asianomaisessa tuomioistuimessa. Haastatettuaan sitten Iisakki Wallinin, Jaakko Yrjänän, Kruu nunnimismies Leikkolan ja Salomoni Valentin Tuomisen Jalasjärven ja Peräseinäjoen pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeuteen, on Klaara Ketuutti siellä vaatinut että Ketuuten torppa ja mitä siihen kuului, siis myös kaikki ylempänä mainituissa neljässä toimituksessa ulosmitattu ja myyty omaisuus, julistettaisiin Kläärä Ketuutin omaksi. Kanteesta kuultuna on Salomoni Valentin Tuominen katsonut velallisena olevansa asiasta syrjässä ja senvuoksi ollut antamatta muuta vastinetta asiaan. Iisakki Wallin, Jaakko Yrjänä ja Kruununnimismies Leikkola ovat toistaneet mitä he olivat Kuvernöörille lausuneet ja vaatineet kun59