Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
sedan Kungliga Svenska Kammar kollegium den 8 Februari 1758, med bifall till dårarande egarenes af Koskis bruk anhållan att bruket till styrka så skatteköpa Ylhäkronohemman i Barharböle by, beslutit att skattebref å hemmanet skulle för sökandene utfärdas på vilkor, bland annat, att å bön å hemmanet och hans af terkommande vore tryggade vid fortfarande besittningsrätt där till så länge de vid hemma nets skötsel fullgjorde sin skyldighet, så hade dåvarande åbön och efter honom hans efter kommande led efter led suttit å hemmanet intill dess att å bom Enkan Kristina Lovisa Iuuksdotter Tallqvist den 4 April 1909 aflidit, hvarefter och sedan hennes son. Karl Wilhelm Tallqvist afträde hennes efterlämnade bo till konkurs, syssloman nen i konkursen Arrendatorn fjertaf Reinhold Wikström medels den 16 Mars 1910 upprättadt kopebref försålt åberätten till Ylhä hemman till Gustaf Wilhelm Pettersson för en köpeskilling af 9200 mark samt denne rätt sig i besittning af hemmanet Då emellertid den besittningsrätt till Ylhä hemman, som på ofvan antydt sätt vid dess inlösen till skatte tillförsäkrats dåvarande åbön och hans efterkommande, vore att likställas med den åbo- och besittningsrätt, som enligt vid tiden för skattebrefvets utfärdan de gällande lagstiftning tillkom kronolemmans åbo, och förty ef ter åbos död tillfälle hans barn eller andra efterkommande, men däremot icke andra skyldemansamt besittningsrätten till Ylhähemman ej heller kunnat af Gusaf Reinhold Wikström medbin dande kraft föryttras, hafva Bergs ingeniären von Julin och Vicehäradshöfdingen von Julin, hvilka såsom egare af Koskis bruk 869
och Ylhä hemman icke vore tningne att å hemmanet täla annan än rätt åbo, yrkat Gustaf Wilhelm Petterssons förpliktande att med husfolk och honom tillhörig egendom genast från hemmanet af flytta och afträda detsamma till Bergsingemären von Julin och Vierhäradshöfdingen von Julin d ler till den de anvisade, hvarhos Bergsingemären von Julin och Viehäradshöfdingen von Julin gjort anspråk på rättegångskostnadserrättning. I saken hörd har Gustaf Wilhelm Pettersson, med förmälan att han vore systersson till Kristina Lovisa Tallqvist och dotterson till en tidigare åbo å Ylhä hemman Ioch Johansson, hufvudsakligast en dast tryggat sig vid den åboer och hans efterkommande i skatteköpebrefvet tillförsäkrade rätt och för ty emotsett käromålets förkastande; därå och sedan jämväl Karl Wilhelm Tallqvist blifvit i saken hörd Häradsrätten medels den 28 Febru ari 1912 afkunnadt utslag i saken ng utlåtit; och alldenstund vid Ylhä hemmans försäljning till skatte åbon å lägenheten och hans efter kommande förbehållits att, vid Abörättigheten theraf warda trygga de så länge the wid hemmans skiötseln, med thet mera, fullgiöra theras skyldighet, fördenskull och då utredt blifvit att Gustaf Wilhelm Pettersson vore dottersson till vordne åbor å nämnda hemman, aflidne Isak Johansson samt Bergingeniören von Julin och Vicka radshöfdingen von Julin ej ens påstått att Pettersson eftersatt sina åboskyldigheter, har Häradsrätten, som ansett sättet huru Pettersson åtkommit besittningen af lägen heten samt den omständigheten, att andra af ifrågavarande efterkommande tilläfventyrs vore när mare till åberättigheten än Pettersson, icke vara i denna rättegång å saken verkanden förkastat Bergs370
ingeniören von Julius och Vicehäradshöfdingen von Julius talan i målet Hofrätten, under hvars pröfning Bergsingeniören von Julin och Vierhäradshöfdingen von Julin i vadeväg dragit målet, har medels dom den 10 Februari 1915 låtit vid Häradsrättens utslag bero, jämte det Borgengemären von Julin och Vicehäradshöfdingen vaJulin ålades att gemensamt eller den af dem, som tillgång egde, med femtio mark ersätta Gustaf Wilhelm Pettersson hans kostnader för målet i Hofrätten Jofrättens dom hafva Bergsingeniören von Julin och Vicehäradshöfdingen von Julin anhållit om ändring medels deduktion, den Gustaf Wilhelm Pettersson bemött. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande samt finner Bergsingeniören von Julin och Vicehäradshöfdingen von Julin icke hafva anfört skäl till ändring Hofrättens dom, vid hvilken förty skall bero; och skyldigkännas Bergningeniören von Julin och Kenhäradshöfdingen von Julin att utbetala åt Gustaf Wilhelm Petters son, i ersättning för dennes härstädes för målet hafda kostnader, åttio mark. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: Johannes Pesonen. K. R. Helanen A W. Kuusuvaara. K. Auer Samuli Koski. T. J.mm blef 871
Toukokuun 26 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tullessa, korvausta koskevassa jutussa, jossa Eläkemiehenlesken Maria Liisa Matintytär Luukkaan holhoojat Talolliset Toivo Mäkelä, Elimäen pitäjän Vilppulan kylästä, ja Evert Paavola, saman pitäjän Napan kylästä. ovat hakijoina sekä mainitussa Vilppulan kylässä asuva Talollinen Anton Lautala poisjäneenä vastaajana: Annettu Oikeusosaston 26. päivänä Toukokuuta 1916. Keisarillinen Senaatti on itsellensä vittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää: Elimäen ja Anjalan pitäjien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa n Anton Lautala lausunut, että Taollinen Erik Tuomaanpoika Luukas ja hänen vaimonsa Maria Liisa Matintytär olivat myydessään kauppaLäsnä: W. t. J. P. R. H. K. A. /70. L. P. No 1100. Såg 253. R. D. 1915.
kirjalla 18. päivältä Kesäkuuta 1892. omistamansa puolen Luukkaan perintötalosta Vilppulan kylässä, joka talon puolikas myöhemmin oli joutunut Lautalan omaksi, pidättäneet itsellensä elinajakseen, muun muassa, yhden lämpöisen asuinrakennuksen ja aitan, mutta että mainitut rakennukset, mitkä olivat olleet vakuutetut tulipalon vaalta Elimäen Paloapmyhdistyksessä 500. markasta, olivat palaneet vuonna 1910. sekä että Toivo Mäkelä Maria Liisa Matintyttären holhoojana oli Paloapuyhdistykseltä nostanut sanotun vakuutussumman. Tähän nähden ja kun Toivo Mäkelä ja Maria Liisa Matintyttären toinen holhooja Evert Saavio la eivät olleet rakentaneet palaneitten sijaan uusia rakennuksia, eivätkä hevuttaneet Anton Lautalalle mainittuja palorahoja, on Lautala vaatinut Mäkelän ja Paavolan velvoittamista Lautalalle maksamaan 500. markkaa kuuden prosentin vuotuisine korkoineen palovakuutussumman nostopäivästä 20 päivästä Heinäkuuta 1911; minkä ohessa Lautala on anonut oikeudenkäyntikulujensa korvausta. Kanteesta kuultuina ovat Toivo Mäkelä ja Evert Paavola, selittäen kysymyksessä olevien 14. päivänä Maaliskuuta 1910. palaneiden rakennusten sijainneen 18. päivänä Kesäkuuta 1892 laaditun kauppakirjan 4. kohdassa Erik Luukkaan itsellensä tai määräämällensä viideksikolmatta vuodeksi pidättämällä, Toutunniemen torpanmaa nimisellä maaLappaleella ja Maria Liisa Matintyt tären asuvan kauppakirjan 2 kohdasla mainitussa huoneustossa, kyllä myöntäneet nostaneensa palaneista rakennuksista vahingonkorvaista 500. markkaa ja suostuansa luovuttamaan mainitun määrän Anton Lautalalle, hänelle oikeastaan kuuluvana, mutta väittäneet että Maria Liisa Matintyttärellä oli Lautalalta vastasaatava sen johdosta että Maria Liisa Matintytär oli ollut ilman sanottuja raken nuksia, joita hän kauppakirjan mukaan oli ollut oikeutettu hyväksensä käyttämään, ja että Lautala oli velvollinen 473
korvaamaan näin Maria Liisa Matintyttärelle oikeutuneen vahingon 14. markalla kuukaudetta, luettuna 14. päivästä Maaliskuuta 1910. Tätä vastasaataraa ovat Mäkelä ja Paavola pyytäneet kuitattavaksi Lautalan saatavaa vastaan. Vastauksen johdosta on Anton Lautala väittänyt Toivo Mäkelän ja Evert Paavolan tekemän korvansvaatimuksen olevan vallan oikeettoman ja Lautalan selvää saatavaa ei voitavan viivyttää tämän riitaisen vaatimuksen takia. Kihlakunnanoikeus on 9. päivänä Lokakuuta 1912. julistamallaan päätöhsellä, koska Toivo Mäkelä ja Evert Saavola olivat myöntäneet nostaneensa kysymyksenalaisen, Anton Lautalalle kuuluvan vakuutussumman, velvoittanut Mäkelän ja Paavolan maksamaan Lautalalle vaaditun summan viisisataa markkaa kuuden prosentin vuotuisine korkoineen 29. päivästä Heinäkuuta 1911, kunnes täysi maksu tapahtui; mutta koska Tontunniemen torpanmaan rakennukset, joita Maria Liisa Matintytär 18. päivänä Kesäkuuta 1892. tehdyn ja Laualan tilaan kiinnitetyn eläkevälikirjan mukaan oli oikeutettu nauttimaan olivat palaneet 14. päivänä Maaliskuuta 1910, ja Maria Liisa Matintytär siten oli kadottanut osan eläke -eduistaan on Kihlakunnanoikeus velvoittanut Anton Lautalan suorittamaan Maria Liija Matintyttärelle puuttuneesta asunuksesta 14. päivän Maaliskuuta 1910. ja haastepäivän, 23. päivin Syyskuuta 1912, väliseltä ajalta eli kolmeltakymmeneltä kuukaudelta yhdeksältä päivältä neljätoista markkaa kuukaudelta eli yhteensä neljäsataa kaksikymnentäneljä markkaa kaksikymmentäkolme penniä, jotka Mäkelä ja Saavola oikeutettiin kuittaamaan ylemränä mainittua summaa vastaan; ja tuli Toivo Mäkelän ja Evert Paavolan korvata Anton Lautalan oikeudenkäyntikulut kolmellakymmenellä markalla. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Anton Lautala oli vetoamalla saattanut jutun, on 30. päivänä Syyskuuta 1915. antamassaan tuomiossa lausunut, etteivät 874
Toivo Mäkelä ja Evert Paavola olleet vastoin Anton Lautalan kieltoa näyttäneet Maria Liisa Matintyttären kärsineen vahinkoa kysymyksessä olevain rakennusten palon johdosta, minkä vuoksi Hovioikeus on, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen siinä kohden, hyljännyt Toivo Mäkelän ja Evert Paavolan edelläkerrotun kuittaisvaatimuksen, mutta jättänyt samoin päätöksen, kun Mäkelä ja Paavola olivat siihen tyytyneet, voimaan sikäli kuin Mäkelä ja Paavola olivat velvoitetut Anton Lautalalle maksamaan viisisataa markkaa kuuden prosentin vuotuisine korkoineen 29. päivästä Heinäkuuta sell ja oikeudenkäyntikulujen korvausta kolmekymmentä markkaa. Kovioikeuden tuomioon ovat Toivo Mäkelä ja Evert Paavola anoneet muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, etteivät Toivo Mäkelä ja Evert Paavola ole esittäneet syytä muuttaa Kovioikeuden tuomiota, Valteros. Parviainen. joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Walle Andersin. Johannes Pesonen. Walter Andersin. Johan K. R. Helanen K. Auer. K. R. Helanen K. Auer. 875
Toukokuun 26 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomionostorahalla Keisarillisesta Turun Hovioikeudesta tulleessa velkomisjutussa, jossa Asunto-osakeyhtiö Saariniemi, Helsingin kaupungista, on hakijana sekä toiminimi A. Miettisen omistaja Johanna Maria Miettinen, Tamperen kaupungista, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Toukokuun 26 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä saanut seuraavat tiedot: Asunto-Osakeyhtiö Saariniemi on Tampereen kaupungin Raastuvanoikeudessa lausunut, että toiminimi A. Miettinen, joka oli merkinnyt yhtiöön 56 osaketta, arvoltaan kukin 625 markkaa, oli laiminlyönyt suorittaa osakkeista määrätyn neljännen ja viidennen maksuerän eli kummallakin kerralla viidennen osan osakkeiden nimellisarvos ta, mitkä maksuerat, yhteensä 1400 markkaa, olivat erääntyneet suoritettaviksi neljäs erä Syyskuun 30 päivänä Läsnä: F.S. A. L. J. P. S.F. 876 No 1108. Pag. 19. R. D. 1915.
1911 ja viides senjälkeisen Marraskuun 23 päivänä, sekä että toiminimi A. Miettisen omistajalle Johanna Maria Miettiselle oli Helmikuun 7 päivänä 1912 haastemiehellä annettu tieto yhtiökokouksen päätöksestä, Joulukuun 20 päivältä 1911, jonka mukaan edellämainitut osakkeet tulivat myytäviksi, ellei hän suorittanut laiminlyömiänsä osakemaksuja kolmenkymmenen päivän kuluessa tiedonsaantipäivästä lukien, mutta ettei Johanna Maria Miettinen kuitenkaan ollut noita osakemaksuja suorittanut, jonka vuoksi sanotut osakkeet oli Huhtikuun 29 päivänä 1912 myyty huutokaupalla Helsingissä ja niistä saatu yhtiön hyväksi 2178 markkaa 40 penniä. Näin ollen on AsuntoOsakeyhtiö Saariniemi vaatinut Johanna Maria Miettistä velvoitettavaksi yhtiölle suorittamaan 14000 markkaa kuuden prosentin korkoineen, luettuna 7000 markalle Syyskuun 30 päivästä 1911 ja yhtä suurelle määrälle seuraavan Marraskuun 23 päivasta, siitä kuitenkin vähennettyä edellämainitut 2178 markkaa 40 penniä, sekä korvaamaan yhtiön kulut asiassa. Kanteesta kuulusteltuna on Johanna Maria Miettinen huomauttanut, että siitä huutokaupasta, jolla puheenalaiset osakkeet oli myyty, oltu ilmoitettu missään paikkakunnan kirkossa ja että myynti siis oli laiton, minkä vuoksi ja kun yhtiölle asiassa kertyneen vahingon määrää siis ei oltu laillisessä järjestyksessä selvitetty, Johanna Maria Miettinen on anonut kanteen hylkäämistä. Raastuvanoikeus on Lokakuun 7. päivänä 1912 julistamassaan päätöksessä siinä mainitsemillaan perusteilla velvoittanut Johanna Maria. Mattisen, toiminimi A. Miettisen omistajana, Asunto - Osakeyhtiö Saariniemelle suorittamaan vaaditut neljätoistatuhatta markkaa kuuden prosentin korkoineen, luettuna seitse mälle tuhannelle markalle Syyskuun 30 päivästä 1911 ja yhtä suurelle määrälle seuraavan Marraskuun 23 päivästä, siitä kuitenkin vähennettyä Huh877
tikuun 29 päivänä 1912 yhtiön hyväksi tulleet kaksi tuhatta sata seitsemänkymmentäkahdeksan markkaa neljäkymmentä penniä, sekä viidelläkymmenella markalla korvaamaan yhtiön oikeudenkäyntikulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Johanna Maria Miettinen vetoamalla oli saattanut jutun, on Joulukuun 14 päivänä 1914 antamassaan tuomiossa lausunut mielensä asiasta; ja kos ka Asunto-Osakeyhtiö Saariniemi käyttäessään hyväkseen yhtiölle Toukokuun 2 päivänä 1895 osakeyhtiöstä annetun lain 20 SS:ssä myönnettyä oikeutta myydä puheenaolevat osakkut, on myyntitäväksi valinnut julkisen huutokaupan, mutta tuota huutokamppaa ei oltu kuulutettu Maaliskuun 22 päivänä 1898 vapaaehtoisista huutokaupoista annetun Armollisen asetuksen 2 SS:n säätämässä järjestyksessä, eikä yhtiö ollut näyttänyt, että osak keista saatu hinta siitä huolimatta oli noussut niiden silloiseen todelle seen arvoon, sentähden Hovioikeus on, kumoten Raastuvanoikeuden päätöksen, hyljännyt Asunto-Osakeyhtiö Saariniemen asiassa nyt kysymyksenalaisella perusteella ajaman kanteenHovioikeuden tuomioon on Asunto Osakeyhtiö Saariniemi anonut muutosta perustelmalla, johon Johanna Maria Miettinen on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska Toukokuun 2 päivänä 1895 annetussa laissa osakeyhtiöistä ei säädetä, että osakkeen myyminen laiminlyödyn osakemaksuin suoritukseksi on sanotun lain 20 SS:n mukaan toimitettava julkisella huutokaupalla, eikä se seikka, ettei huutokaupasta, jossa puheenalaiset osakkeet on myyty, ole kuulutettu Maaliskuun 22 päivänä 1898 vapaehtoisista huutokaupoista annetun Keisarillisen asetuksen 2 SS:ssä säädetyssä järjestyksessä, siis voi tehdä riidanalaista myyntiä mität tomäksi, sentähden ja kun Johanna Maria Miettinen ei ole näyttänyt että kysymyksessä olevista osakkeista 878
jos huutokaupasta olisi kuulutettu sanotun asetuksen määräämässä järjestyksessä, olisi saatu korkeampi hinta kuin mitä niistä on saatu, katvoo Keisarillinen Senaatti oikeaksi, kumoten Hovioikeuden tuomion, jättää asian sen loppupäätöksen varaan, johon Raastuvanoikeus on siinä johtunut. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: tens Joonboki. Alfred Luuksiala. tens Joonboki. Alfred Luuksiala. Johannes Pesonen. Samuli Koski. Pitl: Grönvall Toukokuun 26 päivänä 1916. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa vesialueitten rajankäyntiä koskevassa jutussa, jossa ovat Talolliset Emil Erkkilä ja Juho Järvenpää, Haapajärven pitäjästä, ynnä Antti Låhokangas eli Pekkala, Keisjärven pitäjästä viimeksimainitussa pitäjässä toimivan Kalajan järvisairan osakkaina ja seuran valtuuttamina asiamiehinä, hakijoi na sekä Talollinen Jaakko Ojala, omasta puolestaan ja Reisjärven seurakunnan kirkkoneuvoston ynnä Reisjärven ja Pirttilahden kahden eri jakokunnan asiamiehenä. ynnä Talolliset Matti ja Arvid Kuhma, Niskan jakokunnan osakkaina, kaikki Reisjärven pitäjästä. saapuville tulleina, mutta Suomen Kruunu, poisjääneenä, vastaajinaAnnettu Oikeusosastossa Toukokuun 26 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt jutun kirjat Läsnä: F. A. L. - B. A - A. R. S. Fl. B F. M. 379 No 1104. Pag. 69. R. D. 1915.
ja niistä saanut tietää: Sittenkuin Varamaamittari K. Arvid Andersson asianmukaisen määräyksen nojalla oli toimittanut ja Marraskuun 6 päivänä 1911 lopettanut vesialueitten rajain määräämiset Reisjärven pitäjässä sijaitsevain jakokuntain valilla, ovat Emil Erkkilä ja hänen edellamainitut myötäpuolensa ynnä Talolliset Reisjärven pitäjästä Niilo Wiljamäki, Taneli Kiljala Kalle Leppälä, Vilho Aho, Jaakko Räisälä Mågnus Hirviniemi ja Kasper Leppälä, Kalajan järvisellan osakkaina, Outun läänin Kuvernöörille Joulukuun 19 päivänä 1911 annetussa kirjoituksessa ilmoittaneet tyytymättömyyttä sanottuun rajan - käyntitvimitukseen, esiintuoden muun muassa että toimi tusmaamittari oli toimituksessa mennyt yli toimivaltansa, kun hän saamansa määräyksen nojalla myöskin oli käynyt jakokuntain väliset rajat entisessa Kalajanjärvessä, joka Oulun läänin Kuvernöörin päätöksellä Joulukuun 3 päivältä 1860 annetulla luvalla oli kuivattu eikä siis enää ollut vesialue; ja on Kuvernöörinvirasto sittemmin Syyskuun 12 päivänä 1912 antamassaan päätöksessä osoittanut Emil Erkkilän myötäpuolineen, haastatettuaan vastapuolen, asianomaisessa Kihlakunnanoikeudessa ja niissä käräjissä, jotka kuukauden kuluttua sen jälkeen tähinnä seurasivat, asiaa ajamaan, jos katsoivat etunsa sitä vaativan Sittemmin ovat Emil Erkkilä, Juho Järvenpää ja Antti Lähekangas, Kalajan järvisairan osakkaina ja sanotun järvisviran valtuuttamina asiamiehina, kirjallisesti haastatettuaan 1912 vuoden syyskäräjiin Haapajärven ja Keisjärven pitäjien käräjäkunnassa kaikki Keisjärven pitäjässä olevien perintötalojen omistajat ja kruununtilojen haltijat, Reisjärven seurakunnan kirkkoneuvaston ja Suomen Kruunun Kihlakunnanoikeudessa vaatineet, että puheenalainen vesirajain -käynti, mikäli Kalajan järviniitty oli toimitukseen sisällytetty, heidän Kuvernöörin luona esittämillänsä perusteilla julistettai380
siin mitättömäksi ja kumottaisiin, minkä ohessa Emil Erkkilä ja hänen myötapuolensa ovat anoneet korvausta oikeudenkäyntikuluistaan Tätä kannetta on Jaakko Ojala myötäpuolineen vastustanut; minkä jälkeen ja sittenkuin Varamaamittari Anderssonia oli jutussa kuultu, Kihlakunnanoikeus on Huhtikuun 21 päivänä 1913 julistamallaan päätöksella lausunut ettei Kalajan järvisenra ollut oikeuden käynnissä laillisesti edustettuna, koskee oltu selvitetty että järviseuran kaikki osakkaat olisivat valtuuttaneet Emil Erkkilän ja hänen myötäpuolensa edustamaan asiassa järvisairaa tai että Joulukuun 11 päivänä 1911 pidetty kokous, jossa järvisenra oli valtuusmiehensä välinnut, olisi ollut siihen oikeutettu ja jättäen sen vuoksi tutkimatta järvisenran puolesta ajetun kanteen, on Kihlakunnanoikeus, siihen nähden että Emil Erkkilältä, Juho Jälvenpäällä ja Antti Lähekankaalla sen nojalla että heillä oli osuuksia puheena olevasta järviseuran hallitsemasta niitystä, oli katsottava olevan asiassa itsenäinen kannevalta, ottanut Emil Erkkilän ja hänen myötäpuolensa heidän omasta puolestaan ajaman kanteen tutkiaksensa sekä mainitsemillaan perusteilla kumonnut moitteena laisen rajankäyntitoimituksen, mikälisei Kalajan järviniittyä koski; mutta saivat Emil Erkkilä ja hänen myötäpuolensa, asian laatuun nähden, itse kärsiä kustannuksensa asiasta. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi, paitsi muita, Emil Erkkilä ja hänen myötapuolensa olivat vetoamalla saatta neet jutun, on Helmikuun 12 päivänä 1915 antamallaan tuomiolla hyväksynyt Kihlakunnanoikeuden päätöksen, mikäli siinä Kalajan järvisuuran puolesta nostettua kannetta ei oltu otettu käsiteltäviksi, sekä mitä tuli Emil Erkkilän, Juho Järvenpään ja Antti Lähekankaan, mainitun järviseuran osakkaina, ajamaan kanteeseen, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, hyljännyt heidän kanteensa, 381
koskei oltu väitettykään että järvisen ja manttaaliin pannun maan omistaja na Reisjärven pitäjässä olisi osakas puheenalaisissa jakokunnissa, eikä Emil Erkkilällä ja hänen sanotuilla myötä puolillaan, järvisellan osakkaina, siis ollut kannevaltaa kysymyksessä olevaan rajankäyntiin nähden, joka ei vaikutta nut heidän oikeuteensa järvikuivaan vaan ainoastaan koski välinajoja Keisjärven pitäjään kuuluvassa entisessä Kalajanjärvessä. Hovioikeuden tuomioon ovat Emil Erkkilä ja hänen myötäpuolensa anoneet muutosta perustelmalla, johon Jaakko Ojala sekä Matti ja Arvid Kahma ovat vastannut. "Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, etteivät Emil Erkkilä ja hänen myötäpuolen sa ole esittäneet syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Emil Erkkilä ja hänen myötäpuolensa suorittamaan Jaakko Ojalalle myöläpuolineen heillä jutun vuoksi täällä olleiden kulujen D. F. Löre korvaukseksi kuusikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti: teur Isorikoski B. Amberg. Samuli Koski. Alped Luksiala. A. V. Puumalax 582
Toukokuun 29 päivänä 1916. luomio nostorahalla Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa korvausta koskevassa jutussa, jossa ovat Kauppias Karl Erik Nordberg, Alakylästä, Karl Erik Nordbergen konkussipesän toimitsija mies Kunnallisneuvos Edvard Hirmu, Rehtori Johan Ulrik Nordberg vainajan konkurssipesän toimitsijamies Kansakoulunopettaja K. J Lund, Osakeyhtiö F. C. U. Nordberg Ak. tiebolag" nimisen osakeyhtiön konkussipesän toimit sijamies Hovineuvos Axel MeNordberg - vainajan oikeuden omistajat edellämainittu. Karl Erik Nordberg Emil, Evert, Otto ja Helja Nordberg ynna Elvira Nordberg, alaikäisten Kaarlo Ilmari ja Aili Nordbergin alusmiehenä, yn6. 75. R. H. K. A. U. S. No 118 Pag 42 Rd. 1915. Keisarillisen Suomen Senaalin tormion pitäjän Kivirannen larl, Kauppiaanlesken Maria
nä ulkomailla oleskelevan Konttoristen Maunu Juhana Nordbergin uskottu mies yllämainittu K. J. Lund, kaikki Tornion kaupungista, yhtei sesti hakijoina sekä Kauppi as Karl Jakob Särppä, Yliton nion pitäjän Alkkulan kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Toukokuun 29 päivänä 1916. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut seuraavat tiedot: Sittenkuin Törmon kaupunges ja olevan yhtiön Osakeyhtiö SS: 60. Nordberg Aktiebolagén puolesta 6 ulun läänin Kuvernöörille Joulukuun 14 päivänä 1905 annetussa kirjelmässä oli anottu että, koska osakeyhtiö eräässä Karl Jakob Säipän osakeyhtiötä vastaan Toimen kaupungin Raastuvanoikeudessa nostamassa, saatavaa koskevassa vitussa oli vastakaasteen nojalla Karl Jakob Säipältä vaatinut 328. markkaa 86 penniä ja peljättävä oli että Saippa hukkaisi omaisuuttaan, niin paljon Säipän omaisuut ta, kuin vastaisi osakeyhtiön mainittua saatavaa, pantaisiin takavarikkoon kunnes äskonsanottu juttu oli lopullisesti ratkaistu, se kä Kuvernöörinvirasto seuraavana päivänä annetulla välipäätöksellä oli määrännyt asianomaisen ulosottomiehen hänelle annettavaa pätevää panttia tai takausta vastaan, toistaiseksi ja kunnes toisen määrättiin, panomaan takavarikkoon niin paljon Säipän irtainta omaisuutta, kuin mikä vastasi osakeyhtiön edelläkerrottua saamista, oli asianomainen ulosottomies osakeyhtiön asetettua väli päätöksessä määrätyn takauksen, johon olivat sitoutuneet Rehtori Johan Ulrik Nordberg ynnä Karl Erik Nordberg ja Maria Nordberg, Tammikuun 19 päivänä 1906 Karl Jakob Säipän luona takararikkoen 584