Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
i Allmänna Lifförsäkringsbolaget i stockholm Nris 23. 309 - 23. 311; Johan Anton Ekblom: kommunala och prestäutskylder samt vägunderhålls af gifter för sista och löpande åren 1902 och 1903, tillsammans tvåtusen sjuttio en mark trettioen penni eller så stor del af dessa medel, som ej utgått efter kunnat utgå ur värdet af boets fastigheter; Kaptenen Palander: innestående arfsmedel tretusen niohundra sextiotre mark sju penni med fem procents ränta derå från den 17 Maj 1896; Kejserliga Alexanders Universitetetet högst trettiotusen mark eller så stor del deraf, som ej utgått ur värdet för konkursmassans till säkerhet för Under sitetets fordran intecknade fastigheter; äfvensom förre Hofrättsnotarien Schmitt: så stor del af femtiotusen mark med derå topande sex procents årlig ränta från den 24 Augusti 1903 enligt skuldsedel och af fyratiofyratusen femhundra mark med sex procents ränta derå från den 8. April 1903 jemväl enligt skuldsedel, ef ter afdrag af den 13 Januari 1904 guld na fyratiotusen sjuhundraen mark trettiosju penni, som icke utginge ur de till säkerhet för fordringarna intecknade fastigheternas värde; femhundra sedtioen mark tolf penni ränteskilnad intill den 24 Augusti 1903; samt en half procents ränta å femtiotusen mark, beräkad från sistsagda dag endast till den Oktober 1903, enär enligt 97 SS: i Konkursstadgan den 9. November 1868 högre ränå än sex procent icke finge utdömas af ter konkursens början Hofrätten, under hvars pröfning Vicehåadshöfdingen Aminoff och Kokkolein pektorn Weckman i vadevig dragit må let, har medels den 24 Augusti 1904 deri gifven dom, enär det af förre Hofrättens tarien Schmitt under punkterna b) och bevakade anspråket på ränteskilnad genom Vicehäradshöfdingen Aminoffs vid Häradsrätten deremot gjorda anmark ning blifvit stridigt, härutinnan upphaft Häradsrättens ofvanberörda dom samt hänvisat Seknitt att sitt derom 232
vid Häradsätten gjorda förbehåll likmåtigt, genom skild rättegång styrka riktigheten af sagda anspråk, i hvilket af seende det ålåge förre Hofrättsnotarien schnitt att, vid förlust af rätt till betalning för nyssnämnda ränteskilnad ur konkursmassan, i laga ordning instämma konkursförvaltningen senast till det lag tima ting, som tre månader efter dagen för utgifvandet af Hofrättens förevarande dom i tingslaget först hölles; och har Hofrätten emellertid ur de afträdda till gångarna med den betalningrätt söradsrätten utsagt tilldömt förre Hofrätts notarien Seknitt, hvad uti omförmäl la rättegång kunde varda honom tillerkändt, dock icke utöfver det som sålunda stridigt blifvit, med hvilken ändring, som likväl endast gälde för Vicehäradshöfdingen Aminoff, såväl för egen del som i hans förutnämnda sysslomänndegenskap, och Tölskoleinspektorn Weckman, vid Häradsrättens dom i öfrigt komme att förblifva dock sålunda att den särskilda rättegång. hvarigenom Jurisutriusgvekandidaten Hjelt anvisats att styrka sin fordran, bor de anhängiggöras jemväl senast vid det lagtima ting, som i tingslaget först infölle tre månader efter dagen för utgifvan det af Hofrättens ifrågavarande dom. Uti Hofrättens dom hafva Vicehärads höfdingen Aminoff, för egen del och i sin förenämnda sysslomandegenskap, samt Johobinspektorn Weckman anhållit om indring medels ingifven deduktion, den Jurisutriusgrekondidaten Hjelt i föreskrifven ordning bemölt. Kejserliga Senaten har tagit målet öfvervägande; och enär Kejserliga Aleranders Universitetet icke till Häradsrätten inlemnat den handling å hvilken Underselelets i konkursen bevakade för dran grundade sig och Universitetets fördrengranspråk af sådan anledning blif vit af några fordringsegare målsagdt samt Universitetet under konkursmålets behandling hos Häradsrätten icke heller, på sätt jemlikt 35 och 96. SS: SS: i kon kunnstadgan af den 9 November 1868 likväl ske bort, vid uppropet i konkursen förelell förenämnda fordringsbevis eller 233
då begärt anstånd med bevisnings förete ende eller hos Häradsrätten gjort förbehåll om att genom särskild rättegång så styrka rättmätigheten af sitt kraf, fördenskull och då vid den omständighet att ifrågavarande fordringsbevis enligt anteckning derom i Häradsrättens protokoll af annan borgenar vid bevakningstill lället för Häradsrätten uppvisats så mycket mindre kan fästas afseende till förmån för Unversitetets bevakning som ej heller sagda borgenär vid bevakningskillfället eller senare till Häradsrätten ingifvit fordringsbevi set i original eller afskrift, varder, i stöd af 24 och 29 SS: SS: i ofvannämnda konkursstadga, Kej serliga Alexanders Universitetets ifrågakomna fordringsanspråk af Kejserliga Senaten underkändt. Med denna ändring, som enligt 100 SS: i konkursstadgan likväl skall tillgodo komma endast Vicehäradshöfding Aminoff såväl för egen del som i hans egenskap af sysslomän uti aflidna Enkefru Johanna Charlotta Stenroths konkursbo och Holkskoleinspektorn Weckman, hvilka denna ändring sökt, kommer vid Hofrättens dom i öfrigt, enär Aminoff och Weckman icke anfört skäl till vidare rättelse deriatt förblifva, dock sålunda att de särskilda rättegångar, hvarigenom Jurisutriusguckandidaten Hjelt och förre Hofrättsnotarien Schmitt anvisats att styrka sina fordringar, böra anhängigöras senast vid innevarande års lagtima höstting; och skyldigkännas Vicehäradshöfdingen Aminoff och Folkskoleinspektorn Weckman att till Jurisutriusoverkandidaten Hjelt i ersättning för hans härstädes hafda kostnader utgifna åttatio mark. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder Kejserliga Senaten för Finland J. Tohman Herr Lagerblad SS: J. N. Bönderlund A; Niemin. Gusta Ejelmina Johannes Iittning Karl Sandertskjord 234
235 No 310. Såg. 193. R.D. 1904: Den 1. April 1905. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsatt revisionsskilling från Åbo Hofrätt inkommet fordringsmål emellan Vicehäradshöfdingen Gösta Palmros, från Helsingfors stad, i egenskap af syssloman uti Ryggmästaren August Albert Sunds, från samma stad, konkursbo, sökande, samt Gårdsegaren Frans Wilhelm Hisinger, jemväl från Helsingfors stad, uteblifven svarande: Gifven uti Justitiedepartementet den 1 April 1905 Kejserliga Senaten har låtit handingarna i målet sig föredragas och af dem inhemtat följande: Vid Rädstufvurätten i Helsingfors har Kickäradshöfdingen Palmros, efter Gårdsagaren Hisinger ågången stämning, anfört att Byggmästaren Sund, hvilken på grund af dennes borgenärers vid sammanträde den 11. November 1897 fattade beslut stälts under administration, derförinnan såsom säkerhet för ett af Hisinger till Sundgifvet lån å 8000 mark lemnat Hisinger en af Sund till innehafvaren utfärdad, den 18 Oktober 1897 uti Sund då till6 Skl RGS. R. B.S. W. s. SS. Bn Sok.
höriga villan No 16. vid fjerde linjen af Helsingfors underlydande området Berghåll intecknad förskrifning å 20,000 mark, löpande med sex procents ränta; att sedan Byggmästaren Sunds besittningsrätt till sagda villatomt jemte å densamma uppförda byggnader härå den 26 Januari 1898 tagits i mät för en hos Sundutdömd fordran, hade ifrågavarande villälägenhet blifvit den 25. April 1898 å wekutiv auktion försåld, hvarefter Gärdsigaren Hisinger vid den 6 Juni 1898 å Magistraten i Helsingfors verkstäld fördelning af den vid auktionen influtna köpeskillingen fått uppbära i kapital 20,000 mark med sex procents ränta derå för 259 dagar med 1863 mark 34 penni; och att Gårdsegaren Hisinger, efter det Byggnåstaren Sund emellertid den 21. April 1898. blifvit försatt i konkurs, hvilken, med afseende derå att dag för nyssnämnda auktion tidigare blifvit utsatt, icke kommit att omfatta omordade villalägenhet å inställelsedagen i konkursen bevakat särskilda fordringar, af hvilka Hisinger genom konkursdomen tilldömts 300 mark och emedan Hisinger genom förberörda af lagistraten i Helsingfors verkstälda förledning af omförmälda köpeskilling obehöigen åtkommit i kapital 1,200 mark samt sex procents ränta derå för 459 dagar, har Richardshöfdingen Palmros i sin förenämnda egenskap yrkat Gårdsegaren Hisingers förpligtande att till Byggmästa ren Sunds konkursmassa utbetala nästsagda kapitalbelopp med sex procents ränta derå för jemväl uppgifna antal fagar intill den 6 Juni 1898 samt enahanda ränta å samma kapitalbelopp från sistnämnda dag till dess likvid följde, hvarhos, och jemte det Vicehäradshöfdingen Palmros medgifvit till bevittning de Gårdsegaren Hisinger i Sunds konkurs tilldömda 300 mark, Palmros gjort onspråk på ersättning för rättegångskostnaden. Sedan Gårdsegaren Hisinger, ehuru stämning i laga tid ågått honom, eteblifvit från det af Rådstufvurätten i och för sakens behandling utsatta första sammanträdet äfvensom saken i öfrigt haft den omgång handlingarna i må236
let utvisa, har Gårdsegaren Helsinger, i fullförvaltning underlåtit att inom den i socken hörd undandragit sig att afgifva SS 6 kop Utsökningslagen förskrifna tid va svaromål deri på den grund att tref af sex månad häradshöfdingen Palmros ifrågavarande ta eda auktion lan vore försutten, enär densamma icke blifvit anhängiggjord inom den uti gällande utsökningslag föreskrifna tid af sex månader från den dag ofvannämnda auktion vunnit laga kraft: I anledning häraf har Vicehäradshöfdingen Palmros anmärkt, att berörda invändning blifvit för sent framstäld; derå Rådstufvurätten uti utslag den 14 Januari 1902, jemte det Rådstufvurätten ansett sen af Gårdsegaren Hisinger i saken gjorla invändningen icke vara sentida /bom:/ stäld, på upptagna skäl funnit att byggmästaren Sunds konkursbo, på sätt Gårdsegaren Hisinger anmärkt, försuttit sin rätt till utförandet af ofvanbeskrifna talan, hvarföre densamma icke kunde af Rådstufvurätten till pröfning upptagas Hofrätten, under hvars pröfning Vicehäradshöfdingen Palmros i vadeväg dagit saken, har medels dom den 12 Oktober 1904, enär Byggmästaren Sunds konatt för gaf sex månader från den dag förberörda auktion vunnit laga kraft stämma om återvinning af nu ifrågavarande belopp, funnit Vicehäradshöfdingen Palmros cke hafva anfört skäl till ändring i det slut, hvaruti Rädstufvurätten genom sitt utslag i saken stannat, jemte det beihäradshöfdingen Palmros i sin omförmälda egenskap skyldigkändes att med fyratio mark godtgöra Gärdsegaren Hisinger hans i Hofrätten hafda kostnader i målet Uti Hofrättens dom har Vicehäradshöfdingen Palmros sökt ändring medels ingifven deduktion Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Vicehäradshöfdingen Palmros icke hafva anfört skäl till ändring i Hofrättens förenämnda dom, vid hvilken förty skall förblifva. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder ; Kejserliga Senaten för Finland: fl. Perman Eric Lupblad J N B Joulinen A; Nummlin. 237. Adam Hjelmina Johannes Zittnig. Asian Karsten
Huhtikuun 3 päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Turun Hovioikeudesta tullassa velkomusjutussa, jossa Kauppias Kustaa Nestor Eränen, Ikaalisten kauppalasta, on hakijana ja Talollinen Jooseppi Vanhatalo, Jämijärven kappelin Tykköön kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa, Huhtikuun 3 päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itselleen esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niis tä saanut tietää seuraavaa: Haastatettuansa Kustaa Nestor Eräsen Maalisten pitäjän ja Jämijärven kappelin käräjäkunnan 1901 vuoden lakimää räisiin talvikäräjiin, on Jooseppi Vanhatalo Kihlakunnanoikeudessa lausunut ostaneensa Kustaa Nestor Eräseltä Huhtikuun 30 päivänä 1900 lankkusahan terän kuuden markan viidenkymmenen pennin hinnasta sillä välipuheetla että Vanhatalo kuukauden kuluessa saisi purkaa kaupan ellei sahänderä olisi hyvä, niinkuin Eränen oli vakuuttanut sen olevan; ja kun Jooseppi Vanhatalo sitten, havaittuaan sanoSäsnä: J. G. S. A. K. B. (V. B. 238 No 312. Pag. 212. R.D. 1904.
tun sahanterän tarkoitukseensa kelpaamattomaksi, oli ennen kuukauden kuluttua kaupanteen jälkeen purkanut kaupan, palauttaen sahanterän Eräselle, mutta tämä ei ollut taipunut Vanhatalolle maksamaan takaisin sahan yllämainittua hintaa, on Jooseppi Vanhatalo vaatinut Kustaa Nestor Eräsen velvoittamista Vanhatalolle suorittamaan saman hinnan kuusi markkaa viisikymmentä penniä kuin myös korvaamaan hänen oikeudenkäyntikulunsa. Asiasta kuulusteltuna on Kustaa Nestor Eränen vastustanut kannetta; jonka jälkeen Kihlakunnanoikeus on päätöksessä Maaliskuun 6 päivänä 1902 lausunut, että koskei Jooseppi Vanhatalo ollut näyttänyt että puheena oleva sahanterä laaduttaan ei ollut siksi hyvä, kuin siihen hintaan nähden, jonka Vanhatalo oli sahanterästä suorittanut, voi kohtuudella vaatia, eikä Erästä niin ollen saatettu katsoa velvolliseksi suhanterää takaisin ottamaan, sentähden kysymyksessä olevaa sahanteränkauppaa ei voitu Jooseppi Vanhatalon esittämillä perusteilla julistaa purjetuksi. Mutkoska sanottu sahanterä oli ollut Kusra Nestor Eräsellä käytännössä läheslahden vuoden aikana sen jälkeen kuin Jooseppi Vanhatalo oli sen Eräselle palauttanut, niin Kihlakunnanoikeus katvoi kohtuulliseksi määrätä, että se oli täydellä omistusoikeudella jääpä Kustaa Victor Eräselle, jonka tuli Jooseppi Vanhatalolle suorittaa takaisin sahanterän hinta kuusi markkaa viisikymmentä penniä, ja sai Jooseppi Vanhatalo jutun näin päättyessä itse kärsiä kustannuksensa oikeudenkäynnistä Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Jooseppi Vanhatalo oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiolla Lokakuun 31 päivältä 1904 vahvistanut Kihlakunnan ikeuden päätöksen muuten, paitsi että, koska Jooseppi Vanhatalon kanne oli hyväksytty ja hän siis O.Kn 21 luvun 3 SS: mukaan oli saapa korvausta oikeudenkäyntikuluistaan, Kustaa Nestor Eränen velvoitettiin Jooseppi Vanhatalolle suorittamaan korvaukseksi Vanhatalon kuluista Kihlakunnanoikeudessa kahdeksan239
kymmentä markkaa ja hänen kuluistaan Hovioikeudessa seitsemänkymmentä markkaa. Hovioikeuden tuomioon on Kustaa Nistor Eränen hakenut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon saseppi Vanhatalo on vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut täman jutun ja katsoo oikeaksi, muuttaen Hovioikeuden edellämainittua tuomiota, jättää Kihlakunnanoikeuden jutussa julistaman päätöksen pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti J.  S. hemman J Em Lupblad A; Niemin J N Barnlund Vilhelm Blåfield Huhtikuun 4 päivänä 1905. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahatta Turun Hovioikeudesta tulleessa, häätämistä koskevassa jutussa, jossa Eläkemiehenleski Anna Liisa Juhontytär, Paimion pitäjän Pennaiston kylästä, on hakijana ja Talollinen Juho Matinpoika Pietilä, samasta kylästä, vastaajana: Annettu Oikeusosastossa Huhtikuun 4 päivänä 1905. Keisarillinen Senaatti on itsellensä esityttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Anna Liisa Juhontyttären miesvainaja Jooseppi Mikonpoika oli Lokakuun päivänä 1870 tehdyssä kauppakirjassa, jolla Pietilän perintötalo ylläsanotussa  Pennaisten kylässä oli myyty Jooseppi Mikonpojan tyttärelle Emma Amanda suosepintyttärelle ja hänen tulevalle miehellensä Talollisenpojalle Matti Matinpojalle, pidättänyt itselleen elinkautisena eläke-etuna, paitsi muuta, oikeuden käyttää kauppakirjassa lueteltuja huoneita ja maa-aloja, sekä siinä samalla määrännyt että, jos saoseppi MiSäsnä A. K. V. L. W. H. s 7. B. F. M. No 323. Pag. 147 R. G. 1904.
konpoika, joka silloin oli ollut leskimies, menisi uusiin naimisiin ja kuolisi ennen tulevaa vaimoaan, tämä saisi käyttää Jooseppi Mikonpojalle pidätyjä huoneita ja tiluksia; että Jooseppi Mikonpoika sen jälkeen oli Marraskuun 12 päivänä 1870 vihitty avioliittoon Tilallisentyttären Fredrika Jaakontyttärin kanssa ja tämän 23 päivänä Marraskuuta 1893 kuoltua mennyt Syyskuun 25 päivänä 1894 naimisiin Anna Siisa Juhontyttären kanssa, minkä jälkeen Jooseppi Mikonpoika oli Joulukuun 16 päivänä 1900 kuollut; ja oli Pietilän taloon sillä välin Lokakuun 25 päivänä 1872. vahvistettu sekä Huhtikuun 30 päivänä 1898 viimeksi uudistettu kiinnitys kerrottujen eläke -etujen vakuudeksi. Taimion, Piikkiön ja Kaarinen pitajäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Pietilän tilan nykyinen omistaja Juho Pietilä tämän jälkeen Anna Liisa Juhontyttärelle toimituttamansa haasteen nojalla vaatinut että, koskei puheeksitulleessa Lokakuun 3 päivänä 1870 laaditussa kauppakirjassa määrättyjä eläke-etuja oltu tarkoitettu Anna Liisa Juhontyttärelle, vaan rinoastaan Jooseppi Mikonpojan toiselle vaimolle Fredrika Jaakontyttärelle, Anna Liisa Juhontytär, joka Maaliskuun 21 päivänä 1901 oli irtisanottu noiden etujen nautinnosta, velvoitettaisiin muuttamaan pois Pietilän talosta sekä jättämään mainitut huoneet ja tilukset Juho Pietilän vapaaseen hallin. toon. Asiasta kuulustettuna on Anna SiiJuhontytär vastustanut kannetta. Kihlakunnanoikeus on Huhtikuun 24 päivänä 1902 julistanut päätöksen jutussa; ja kun Jooseppi Mikonpojan tarkoitus, semmoisena kuin se oli lausuttuna usein kosketellussa kauppakirjassa, ilmeisesti oli ollut jälkeensä jäävälle vaimolleen vakuuttaa nyt riidanalaiset eläke - edut eikä Matti Matinpoika kauppakirjaan ollut pannut vastalausettaan siltä varalta, että Jooseppi Mikonpoika menisi kolmanteen avioliittoon, jotenka nimenomainen 241
määräys puuttui siitä että eläke tulisi ainoastaan toisen, vaan ei kolmannen vaimon hyödyksi, sentähden ja koska vielämainittu kauppakirja oli laillisesti kiinnitetty Pietilän taloon on Kihlakunnanoikeus siihenkin nähden mitä säädettiin M. K 16. luvun 2. SS:ssä pyljännyt kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Juho Pietilä oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa Heinäkuun 23 päivältä 1904 lausunut, että koska useinmainitussa Lokakuun 3 päivänä 1870. tehdyssä kauppakirjassa oli Pietilän perintötalosta pidätetty kauppakirjassa majnitut eläke-edut ainoastaan Jooseppi Mikonpojalle ja hänen tulevalle vaimolleen tämän leskeksi jäädessä eikä nimenomaan hänen leskelleen, olipa tämä sitten ken tahansa, on Hovioikeus katsonut ettei sanotulla kauppakirjan määräyksellä oltu voitu tarkoittaa ketään muuta Jooseppi Mikonpojan vaimoa, kuin Fredrika Jaakontytärtä, jonka kanssa Jooseppi Mikonpoika kohta kaupanteen jälkeen Marraskuun 12 päivänä 1870 oli mennyt naimisiin. Tähän nähden ja kun siis Anna Liisa Juhontyttäreltä Jooseppi Mikonpojan myöhäisempänä vaimona ei vietämäinetun kauppakirjan perusteella ollut minkäänlaista oikeutta riidanalaisiin huoneisiin ja maihin, on Hovioikeus, kumoton Kihlakunnanoikeuden päätöksen, velvoittanut Anna Liisa Juhontyttären Juho Pietilän vapaaseen nautintoon heti jättämään puheenalaiset huoneet ja eläkemaat Hovioikeuden tuomioon on Anna Liisa Juhontytär anonut muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Juho Pietilä on säädetyssä järjestyksessä vastannut Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo ettei Anna Siisa Juhontytär ole esiintuonut syytä muuttaa Hovioikeuden ylempänä mainittua tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Anna Liisa Juhontytär sen ohessa suorittamaan Juho Pietilälle häneltä täällä juttuun menneiden kulujen korvauk212
seksi kuusikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: A; Kumlin. Herr Lignblad vena Tio Anna Johannes Iittinge. No:324. Pag 181. RGS: 1904. SS. 5. böin Den 4. April 1905. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett, på nedsatt revisionsskilling, från Åbo Hofrätt inkommit fordringsmål emellan Åbo sammanuhtur Aktiebolag i Åbo stad, sökande, och Ingeniören Otto Tolle, bosatt i samma stad, svarande: Gifven i Justiliedepartementet den 4 April 1905 Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhemtat följande: Efter Åbo sammanuhaktur Aktiebolag ågången stämning har Ingeniören Tolle vid Rädstufvurätten i Åbo stad anlört, att Pölle medels kontrakt af den 17 Juni 1900 blifvit antagen i bolagets tjenst såsom ingeniör och konstruktor från den 1 Oktober sagda år till samma dag år 1905 emot en öfverenskommen årlig aflöning af åttatusen mark, som manatligen skulle erläggas; men emedan Åbo sernmanafaktur Aktiebolag vägrat att till Sölle utgifva dennes tillgodohafvande för April månad år 1903, utgörande sexhundra sextiosex Ofde: A. R. B.S. K. H - J
mark sextiosju penni, har Ingeniören Postle yrkat bolagets förpligtande att utbetala sagda belopp jemte sex procents ränta. derå från den 1 derpåföljande Maj. I saken hördt har Åbo jernmanafaktur Aktiebolag genmält, att Ingeniören Polle, hvilken på grund af åberopade kontrakt emot ofvanomordade löneförmåner haft anställning hos bolaget, den 31 Mars 1903 aflägsnat sig från sitt arbete samt sedan dess utan anmäldt förfall uteblifvit från arbetet, hvarför och då Ingeniören Polle dessutom gjort sig skyldig till sådana handlingar, som enligt lag berättigat bolaget att utan vidare skilja honom från tjensten, bologet emotsett förkastande af käromålet I anledning af svaromålet har Ingeniören Sölle förmält, att han till följd af sjukdom varit förhindrad att ifrågakomna tid infinna sig till arbete hos bolaget, hvarom bolagets verkställande direktör jemväl blifvit underrättad; och har Ingeniören Pölle, under bestridande af svaromålet i öfrigt, förty vidhållit sitt käromål. Rådstufvurätten, hvarest parterne ömsesides gjort anspråk på rättegångskostnads ersättning, har medels den 9 December 1903 afkunnadt utslag, såvidt nu är i fråga, funnit det vara utredt att Ingeniören Celle enligt kontrakt af den 27 Juni 1900 intagits till ingeniör och konstruktör hos Åbo Jernmanufaktur Aktiebolag från den Oktober 1900 till samma dag år 1905. mot en årlig grundlön af åttatusen mark, som månätligen skulle till Pölle utbetalas, men emot Ingeniören Polles bestridande ej vara styrkt att Pölle tillåtit sig sådan handling eller sådant förfarande, som jemlikt förordningen om näringarna af den 31 Mars 1879 skulle berättigat bolaget att utan föregången uppsägning skilja Polle från dennes anställning, än mindre att Pölle derifrån i behörig ordning skiljts, hvarför och då Ingeniören Pelle tillika ådagalagt att han iföljd af sjukdom, hvilken ej visats hafva varit af Pölle sjelf vällad, varit urståndsatt att från den 1. April 1903 handhafva sin befattning hos bolaget, Rådstufvurätten ålagt Åbo san214
manufaktur Aktiebolag att emot qvitto till Ingeniören Pölle utbetala Polles aflöning för sagde April månad med fordrade sexhundra sextiosex mark sextiosju penni jemte sex procents ränta derå från den 1 Maj 1903 samt att med tvåhundra mark ersätta Tolle hans i målet hafda kostnader, jemte det bolaget lemnades öppet att, i fall af fog, särskildt af Ingeniören Pölle söka godtgörelse för det Pölle under berörda April månad icke fullgjort sina åligganden hos bolaget Hofrätten, under hvars pröfning tre Jernmanufaktur Aktiebolag i vadeväg dragit målet, har medels dom den 15. September 1904 faststält Rådstufvurättens utslag, jemte det bolaget kändes skyldigt att med femtio mark ersätta Ingeniören sille dennes rättegångskostnader i Hofrätten. Uti Hofrättens dom har Åbo jernmanufaktur Aktiebolag anhållit om ändring genom ingifven deduktion, som af Ingeniören Tölle i föreskrifven ordning bemötts. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande; och emedan Ingeniören Pelle medgifvit att han efter den 31 Mars 1903 icke skött sin befattning hos Åbo Jernmanufaktur Aktiebolag samt den omständigheten att Ingeniören Pölle för sjukdom varit urständsatt att sedan nämnda tid fullgöra sina åligganden hos bolaget icke grundar för Sölle rätt till den fordrade aflöningen för April månad nästsagda år, pröfvar Kejserliga Senaten rättvist, med upphäfvande af Hofrättens dom och Rädstufvuräxtens utslag, förkasta Ingeniören Polles i målet utförda talan samt frikalla Åbo sernmanufaktur Aktiebolag från all bolaget deri ålagd betalnings- och ersättningsskyldighet. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder Kejserliga Senaten för Finland: A; Niemin. Genr; Sjelmmar Den Lycklad Johannes Littelig Vilhelm Blåfield 215