Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
gust Karlsson anhållit om ändring Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och finner Karl August Karlsson icke hafva anfört skäl till ändring i Kofrättens dom, vid hvilken förty kommer att förblifva. Det alle, som vederbör, till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: Felis Suorikoski Alfred Kiuksiala. A. V. Kullelmikka Samuli Koski. (E. Thesleff. Kesäkuun 14 päivänä 1915. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahoilla Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa velkomisjutussa, jossa Maanviljelijä August Mannila, Saari järven pitäjän Saarijärved kylästä, ja samassa kylässä asuva Kauppias Otto. Heino ovat vuoroin hakijoina ja vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 14 päivänä Kesäkuuta 1915. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä saanut tietää: Kirjallisesti haastatettuaan Otto Heinon Saarijärven ja Uuraisten pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeuteen on August Mannila siellä lausunut, että Saarijärven Säästöpankin hallitus oli kokouksessaan Joulukuun 29 päivänä 1905 valinnut Otto Heinon hallituksen esimieheksi ja August Mannilan kirjuriksi kahden vuoden ajaksi luettuna seuranneen Tammikuun 1 päivästä, jota paitsi säästöpankin rahastonhoito sanotussa kokouksessa oLäsnä: T. - A. L. B. A. I.K. 746 Pag. 72. R. D. 1913. No 1064.
li jätetty esimiehen ja kirjurin asiaksi 1906 vuoden alusta eteenpäin siksi kunnes siitä toisin määrättiin; sekä että Heino ja Mannila, jotka mainittujen kahden vuoden umpeen kuluttua edelleenkin olivat toimineet esimiehenä ja kirjurina, siten yhteisesti hoitaessaan pankin rahastoa vuonna 1909 jostakin erehdyksestä olivat joutuneet säästöpankin rahastoon maksamaan 3,822 markkaa 27 penniä. josta määrästä August Mannila oli maksanut 2979 markkaa 54 penniä ja Otto Heino 842 markkaa 73 penniä vaikka heidän olisi ollut suoritet tava tuo summa puoleksi kummankin ja on August Mannila senvuoksi vaatinut, että Otto Heino velvoitettaisiin suorittamaan hänelle maksamatta olevan osuutensa mainitusta heidän yhteisesti vastaltavastaan summasta 1068 markkaa 40 penniä kuuden prosentin vuotuisine korkoineen Tammikuun 1 päivästä 1911. Kanteesta kuulusteltuna on Otto 737 Heino selittänyt tosin puheeksi tulleena aikana olleensa nimellisesti säästöpankin hallituksen esimiehenä, jossa toimessaan hänen säästöpankin saantöjen mukaan oli pidettävä pankin toista kassakirjaa eli kassakrijaa 33, August Mannilan kirjurina hoitaessa kakkia muita kirjoja, mutta kieltänyt että pankissa olisi ollut mitään vajausta tai että August. Mannilalla olisi ollut säästöpankkiin mainitsemas, saan suhteessa mitään maksamista sillä tilintarkastajat olivat katsellessaan pankin kirjat havainneet niiden olevan kunnossa ja rahoja kassassa kirjain mukaiset määrät; ja on Otto. Heino siis vaatinut kannetta hyljättäväksi sekä sen ohessa August Mannilalle toimitetun vastahaasteen nojalla lausunut, että Mannila Tammikuun 5 päivänä 1910 oli ottanut säästöpankista eräältä Saarijärven kunnan tililtä 900 markkaa ja Heino merkinnyt tuon oten kassakirjan takapuolella olevaan lehteen, josta se sitten tavan mukaan olisi ollut siirret
tävä kassakirjaan senjälkeiselle Joulukuulle; mutta kun mainitun vuoden tilinpäätöksessä kassakirjoja verrättäessa olikin käynyt selville, ettei August Mannila ollutkaan kirjoittanut tuota 900 markan erää kassakirjaan eikä kehoituksista huolimatta ryhtynyt tekemään selvitystä saastopankin kanssa, oli Otto Heino, vaikka August Mannilan, joka hoiti rahastoa, olisi ollut yksistänsä vastattava mahdollisista hyvityksistä pankille, kuitenkin Mannilan pyynnöstä suorittanut pankille 842 markkaa 73 penniä tuon August Mannilan nostaman 900 markan tilittamiseksi; minkä vuoksi ja kun August. Mannila ei ollut tuota määrää Otto Heinolle suosiolla suorittanut, Heino on vaatinut, että Mannila velvoitettaisiin hänelle maksamaan 842 markkaa 73 penniä viiden prosentin korkoineen Tammikuun 1 päivästä 1911. Tähän kanteeseen vastatessaan on August Mannila näyttänyt säästöpankin Saarijärven kunnalle antaman vastakirjan, jonka mukaan säästöpankista Tammikuun kuluessa 1910. ti kunnan laskuun nostettu sanotun kuun 4 päivänä 1000 markkaa, 15 päivänä 500 markkaa ja 20 päivänå 700 markkaa, ja väittänyt ettei Otto Heiron pitämässä kassakirjassa Tammikuun 5 päivälle ollut merkittynä metaan 900 markan ottaa; minkä jälkeen Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset puolin ja toisin ovat anoneet korvausta oikeudenkäyntikuluistaan on Marraskuun 14 päivänä 1911 julistamallaan päätöksellä siinä mainituilla perusteilla hyljännyt. August Mannilan kanteen sekä Otto Heinon kanteen johdosta velvoittanut August Mannilan korvaamaan. Heinolle puolet tämän yksin suorittamasta ylläsanotusta määrästä ja sitä varten kuitin saadessaan maksamaan Otto Heinolle neljäsataa kaksikymmentäyksi markkaa kolmekymmentäkuusi penniä viiden prosentin korkoineen päätöksen julistämispäivästä, kunnes täysi maksu tapahtui, kuin myöskin neljälläkymmenella markalla korvaamaan. Heinon ra748
hakulut jutussa. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi August. Mannila ja Otto. Heino olivat vetoamalla saattaneet jutun, on 14 päivänä Helmikuuta 1913 antanut siihen tuomion ja koskei August Mannila ollut näyttänyt väittämänsä, säästöpankin kassassa olleen vaillingin määrää tahi miten se oli syntynyt, sentähden ja kun ei Mannila myöskään ollut saattanut toteen että han olisi vaillingin täyttämi seksi maksanut enemmän kuin mistä hän oli ollut vastaava, on Hovioikeus pysyttänyt Kihlakunnanoikeuden loppupäätöksen, sikäli kuin se koski August Mannilan kannetta. Kun taas Heino ei ollut näyttänyt, että hänen kanteessaan mainitsemansa rahamäärä oli tullut Mannilan hyväksi, eikä myöskään että sitä muulla perusteella oli pidettävä hänen ja Mannilan yhteisenä velkana, on Hovioikeus, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen tässä kohden, kyljännyt Otto. Heinon jutussa ajaman kanteen. Asian näin päättyessä saivat riitapuolet itse kärsiä siinä olleet kulunkinsa. Hovioikeuden tuomioon ovat. August Mannila ja Otto Heinopuolin ja toisin anoneet muutosta, minkä jälkeen he ovat toistensa muutoksenhakemuksiin vastanneet. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo ettei ole esi tetty syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiötä, joka siis jää pysyväksi. Tätä kaikki asianomaiset, noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: telii Saankoski B. Anneberg Alpto Kiukkala. Samuli Koski. /3. F. Mölse, 49
Den 16 Juni 1915. Kejserliga Senatens för Finland dom uti ett på nedsatt sessionsskilling från Kejserlige Åbo Hofrätt inkommet fordringsmål emellan Handelsfirman Westerlund & Co, från Helsingfors stad sökande, samt Handelsferman Rauonkilde Hn från staden Kopenhamn i Konungariket Bonmark, svarande: Gifven i Justitiedopartementet den 16 Juni 1915. Kejserliga Senaten har låtit handlingarna i målet sig föredragas och af dem, såvidt nu är i fråga, inhämtat följande Efter förman Westerlund Co ågången stämning har firman Ravenkilde r Co vid Rådstufvurätten i Helsingfors stad anfört, att firman Waterlund & Co genom kontrakt af den 20 Augusti 1906 åt firman Ravenkidde & Co försålt 2000 prima, fulltora finska förulliga förskinn utan hufvud och med kerta läggar till ett pris af 2 mark 95 penni kilo af Köpenhamn och för öfrigt emot vilOfver: F. S. til - R.t - A. R.S. 750 No 1080. Pag. 300. R. 1911.
kor, bland annat, att emottagningen af skinnen skulle ske i Hango stad under därpåföljande November och December månader af firmanRavinkilde & Co ombud. I förlitanpå att firman Westerlund & Co skulle fullgöra den öfverenskomna leveransen, hade firman Ravenkilde 6o förbundit sig att leverera samma vara inom Januari månad 1907 till Malmo Handsk i Glacläderfabriks Aktiebolag för ett pris af 2 kronor 70 öre kilo fob. Kopenhamn, men hade firman Westerlund & 6o utan någon som helst giltig orsak brustit i fullgörande af den leverans förman i förestående måtto åtagit sig, i följd hvaraf firman Råvnikilde i Co ej heller kunnat fullgöra leveransen till bemälda aktiebolag. Som finnan Ruonkilde r Co sålunda, enär vigten af förskinn i genomsmitt utgjorde ett kilo hvarje och firman således bortför ifrågavarande 2000 skinn betala 59000 mark eller 42480 kronor, men skulle för dem af Malmo Handek "Gladet fabriks Aktiebolag hafva bekommit 54000 kronor, genom firman Westerlund & Cos kontraktsbrott tillskyndats en förlust i påräknad handelsvinst af 1152 kronor, har firman Ravenkilde & Co yrkat firman Westerlund & Ces förpliktande att i ersättning till firman Ravenkilde & Co utbetala omordade belopp 11520 kronor jämte ränta; hvarhos firman gjort anspråk på ersättning för rättegångskostnaden. Öfver käromålet hörd har firman Westerlund i Co förklarat, att firman, till afräkning på den leverans förman genom förberörda kontrakt åtagit sig, någon dag under senare hälften af December månad 1906 erbjudit firman Ravenkilde & Cos ombud 1500 förskinn, men att ombudet, under erkännande af att varan vore duglig, likväl vägrat emottaga densamma, hvarför och då de återstående till skinnen äfven skulle kunnat af 751
firman Westerlund & Co inom öfverenskommen tid levereras, ehuru något erbjudande af dem icke vidare kommit i fråga vid det förhållande att det till leverans afsedda tidigare partiet icke blifvit emottaget, firman anhållit att käromålet såsom obefogadt måtte förkastas. I anledning häraf har förman Rauppilde & Co anmärkt, att firman Nesterlund C. väl vid ett tillfälle i Helsingfors stad den 30 December 1906 erbjudit dess ombud 1500 fårskinn, men att ombudet, enär detta parti icke bestått af finulliga och sannolikt ej heller af finska skinn samt partiet dessutom funnits i staden Wiborg och icke i Hangö, där leveransen enligt kontraktet bort ega rum vägrat emottaga skinnen; hvarå Rådstuf vurätten medels utslag den 8 April 1908 i målet sig utlåtit och ansett utredt att redan firman Westerlund & Co på grund af kontrakt för den 20 Augusti 1906 åtagit sig att till firman Ravenkilde & Co leverera inom förloppet af November och Pecember månader sagda år virka tjugutusen prima frivilliga förskinemot ett pris af två mark nittiofem penni för kilo af i staden Köpenhamn efter det skinnen af firman Ravenkilde i Cos ombud blifvit för levarans godkända ombudet utan uppgifven anledning vägrat att granska och emottaga partiet, hvilket ställts till firman Barn kilde & Cos och dess ombuds disposition, hvarför och då firman Westerlund & Co sålunda icke kunde anses skyldig till den förlust förman Ravinkilde & Co lidit genom att kontraktet från firman Westerlundsdor sida icke kunnat fullgöras, om ock utredning icke förebragts därom att skinnen varit af kontraktsenlig beskaffenhets, Rådstufvurätten förkastat käromålet. Hofrätten, under hvars pröfning finnan Ravenkilde C i vadeväg 752
dragit målet, har medels den 23. tugusti 1911 gifven dom afgjort detsamma; och emedan förman Westerlund 6o icke fullgjort den leverans af tjugutusen förskinn firman genom kontraktet af den 20. Augusti 1906. åtagit sig, utan att firman kunnat för sin omförmälda uraktlåtenhet förebringa någon giltig anledning, ty och då firman Råonkilde 16o visat att densamma i följd häraf förlorat en handelsvinst af elfvatusen femhundratjugu kronor svenskt mynt, har Hofrätten, med ändring af Rådstufvurättens utslag i nu ifrågavarande del, ålagt frman Westerlunds Coatt emot kvitto till firman Ravenkilde r C utbetala elfvatusen femhundratjugu kronor med fem procents ränta från den 22 November 1907, då stämningen i målet blifvit förman Westerlund i Co delgifven, antingen i berörda myntslag eller i finskt mynt efter vid betalningstiden gällande kurs; hvarjämte förman Westerlund, Co känts skyldig att med fyrahundrafemtio mark godtgöra firman Ravenkilda S. dess vid Rådstufvurätten och i Hofrätten för målet hafda umgälder. Uti Hofrättens dom har firman Westerlund & Co anhållit om ändring medels deduktion, hvilken fismänRavinhilde & Co bemött, hvarefter muntligt förhör i målet härstädes egt rum. Kejserliga Senaten har tagit målet i öfvervägande och pröfvar rättvist, med upphäfvande af Hofrättens dem, fastställa Rådstufvurättens i målet afkunnade utslag. Ort alle, som vederbör till efterrättelse länder. Kejserliga Senaten för Finland: tiin Saariborki Albed Liukkala. tiin Saariborki Albed Liukkala. B. Annelag A. J. Lillmstrand B. Annelag A. J. Lillmstrand Samuli Koski. F. O. Lilius. 755
Kesäkuun 12. päivänä 1915. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Keisarillisesta Viipurin Hovioikeudesta tulleessa kauppakirjojen mitättömiksi julistamista koskevassa nostajutussa, jossa Pielisjärven pitäjän Liksan kylässä asuva entinen Tilanomistaja Anni Tingren on hakijana sekä Talollinen Taavi Vinter ynnä Kauppias Juho Klaren konkurssipesän uskotut miehet Parkirjohtaja Heikki Ignatius ja Kauppias Juho Aho nen, kaikki sanotusta Lieksan by, lästä, vastaajina: Annettu Oikeusosastossa 19. päivänä Kesäkuuta Keisarillinen Senaatti on itselleen osittelyttänyt jutun kirjat ja niistä saa nut seuraavat tiedot: Pielisjärven pitäjän käräJäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Aroni Wingren lausunut, että hän Heinäkuussa vuonna 1909. oli kovassa rahapulassa ollessaan antanut Juho Sturelle ja Taavi Vinterille yhteisesti kauppakirjan omistamistaan verotiloista No 27 2 ja 28 o Pielisjärven pitäjän Läsnä: W. A. J. T. R. B. K. - K. F.  e. K. I. P. hemman 1915. 754 No 119. Pag. 233. R. D. 1912.
Lieksan kylässä sekä Körelle kauppakirjan omistamastaan verotalosta No 45. samassa kylässä vakuudeksi sen rahamäärän, korkeintaan yhdeksäntuhannen markan, takaisin maksamisesta, jolla Kärki ja Vinter olivat ottaneet auttaakseen Anni Vingreniä pulasta. Mutta vaikka asian osaisten välillä oli nimenomaan sovittu, että puheenalaiset kauppakirjat vain olisivat Kären ja Vinterin käsissä panttima ja että Anni Vingren saisi ne takaisin niin pian kuin hän suorittaisi Stärelle ja Vinterille heidän saatavansa, olivat Kärki ja Vinter Pielisjärven pitäjän käräjäkunnan syyskäräjissä vuonna 1909. kankkineet itselleen sanottujen kauppakirjojen nojalla lainhuudot Anni Vingrenin edellämainittuihin tiloihin, minkä vuoksi ja kun jo sekin seikka, että näiden tilojen yhteinen arvo oli kolmekymmen tätuhatta markkaa, osoitti ettei kauppakirjoilla oltu mitään todellista kauppaa tarkoitettu, Anni Tingsen on vaatinut että puheenalaiset kauppakirjat julistettaisiin mitättömiiksi. Juho Ståren ja Taavi Vinterin vastustettua kannetta, on Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin ovat pyytäneet oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, 6. päivänä Maaliskuuta 1911. julistamassaan päätöksessä katsonut selvitetyksi, että Anni Kingren oli selvälbä kauppakirjalla 16. päivältä Heinäkuuta 1909. kuudentuhannen markan kauppa hinnasta myynyt Juho Klärelle ja Tammi Vinterille omistamansa verotilat No 27 8 ja 28 2 Liesen kylässä sekä laillisessa järjestyksessä tehdyllä kauppakirjalla 29. päivältä samaa Heinäkuuta kolmen tuhannen markan kauppahinnasta luovuttanut Juho Stärelle verotalon No 45. samassa kylässä, jonka vuoksi, ja kun tilan kaupassa tehty ehto kaupan peruuttamisesta 20. päivänä Stesä kuuta 1864. annetun Keisarillisen asetuksen 2. SSn säännöksen mukaan oli mitätön, Kihlakunnanoikeus on hyljän nyt jutussa ajetun kanteen perinteettomana ja velvoittanut Anni Kingrenin kolmellasadalla viidelläkymmenellä markalla korvaamaan Juho Staren ja Taavi Vinterin oikeudenkäynti755
kulut. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Anni Wingren vetoamalla oli saattanut jutun, on tuomiollaan 31. päivältä Heiväkuuta 1912. jättänyt asian Kihlakunnanoikeuden päätöksen varaan sekä velvoittanut Anni Tingsenin suorittamaan Juho Tiärelle ja Taavi Vinterille maksut kuusitoista mark kaa kahdeksankymmentä penniä heidän yhteisestä kappaleestaan Hovioikeuden tuomiota Hovioikeuden tuomioon on Anni Vingren anonut muutosta perustelmalla, johon Taavi Vinter sekä Pankin johtaja Ignatius ja Juho Ahonen ovat vastamneet. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun ja katsoo, ettei Anni Vingren ole esittänyt syytä muuttaa Hovioikeuden tuomiota, joka siis jää pysyväksi; ja velvoitetaan Anni Vingren suorittamaan Taavi Vinterille ja hänen asiakumppaneilleen, heillä täällä jutun vuoksi olleiden kulujen korvaukseksi, kuusikymmentäviisi mark— Valterö, Parviainen. kaa. Tätä kaikki asianomaiset noudatta koot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Waler Andersin. Johannes Pesonen. Waler Andersin. Johannes Pesonen. K. R. Helanen K. Auer. 756
Kesäkuun 21. päivänä 1915. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesparempaa oikeutta ulosmitattuun omaisuuteen koskevassa jutussa, jossekä Talollinen Taavetti Poikonen; kylästä, poisjääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 21. päivänä Kesäkuuta 1915. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä, miSittenkuin Karstulan piirin Kruununnimismies Samuel Lindstedt oli Karstulan pitäjän käräj äkunnan Kihlakunnanoikeuden päätökseen 7. päivältä Toukokuuta 1909. perustuvan, Asioitsija Hännisellä Taavetti Poikosen veljeltä Itselliseltä Antti Poikoselta olevan saamisen suorittamiseksi 19. päivänä Lokakuuta 1909. ulosottoon kirjoittanut Korpelan talon Läsnä Wit - B. A - A. R. S.G. No 1223. No 123 Pag. 193. R. D. ta Waasan Hovioikeudesta tulleessa, sa Asioitsija J. E. Hänninen, Helsingin kaupungista, on hakijana, Karstulan pitäjän Vahangan käli nyt on kysymyksessä, saanut tietää: 1912
maalla Karstulan pitäjän samannimisessä kylässä sijaitsevalla sahalaitoksella löytyviä lautoja ja lankkija sekä sahaamattomia tukkipuita, kaikkiaan viidensadan markan arvon, oli Taavetti Poikonen Waasan läänin Kuvernöörille jättämässään kirjelmässä valittanut ulosottotoimituksesta, vaatien sen kumoamista koska hän ja vaimonsa kauppakirjalla 4. päivältä Helmikuuta 1909. olivat Antti Poikoselta ja tämän vaimolta Silja Antintytär Poikoselta ostaneet mainitun sahalaitoksen kaikkine tukkipuineen, sahattuine lankkuineen ja lautoineen sekä ulosmitattu tavara siten oli Taavetti Poikosen omaa; minkä jälkeen Kuvernööri 14. päivänä Joulukuuta 1909. antamassaan päätöksessä oli katsonut Taavetti Poikosen esittäneen todenmukaisia väitteitä vaatimuksensa tueksi sekä sentähden osottanut Taavetti Poikosen asianomaisessa tuomioistuinessa ajamaan kannetta omistusoikeudesta ulosmitattuun tavaraan. Tämän jälkeen on Taavetti Toikonen Asioitsija Känniselle toimituttamansa haasteen nojalla mainitussa Kihlakunnanoikeudessa vaatinut, että ulosmitattu omaisuus hänen Kuvernöörille esittämillään perusteilla julistettaisiin hänelle kuuluvaksi. Asioitsija Härminen on vastustanut kannetta ja anonut korvausta oikeudenkäyntikuluistaan; minkäjälkeen Kihlakunnanoikeus on 30. päivänä Syyskuuta 1910. julistamallaan päätöksellä siinä mainituilla perusteilla julistanut sanotut ulosmitutut puutavarat Taavetti Poikoselle kuuluviksi. Kovioikeus, jonka tutkittavaksi Asioitsija Känninen oli vetoamalla saattanut jutun, on 12. päivänä Kesäkuuta 1912. antamassaan tuomiossa katsonut Taavetti Poikosen ei näyttäneen, että puheenalaiset ulosmitatut uutavarat olisivat sisältyneet siihen kauppaan, jolla hän oli väittänyt Antti Toikoselta ostaneensa Sahalan palstatilan siinä olevine laitokoineen ja 758
omaisuuksineen, eikä muutenkaan todeksi saattaneen väitettyä omistusoikeuttaan riidanalaisiin puutavaroihin; minkävuoksi Kovioikeus, kunoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen, on hyljännyt Taavetti Poikosen kanteen, mutta asian laatuun nähden määrännytettä Asioitsija Hänninen itse sai kärsiä kustannuksensa asiasta. Kovioikeuden tuomioon on Asioitsija Ränninen anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinet tämän jutun ja katsoo selvitetyki, että Antti Poikonen on Pylkönmäen Työväenyhdistykseltä ostanut ne tukkipuut, jotka ynnä niistä sittemmin sahatut laudat ja lankut on ulosmitattu Asioitsija Kännisen puheenalaisesta saatavasta, sekä 1. päivänä Syyskuuta 1909. antanut mainitulle yhdistykselle niiden hinnasta velkakirjan, ja että sanotut tukkipuut Lokakuussa samana vuonna on tuotu jutussa mainitulle sahalaitokselle; minkävuoksi ja kun näin ollen Taavetti Poikoselta on puuttunut aihettä ajamaansa kanteseen, Keisarillinen Senaatti harkitsee oikeaksi velvoittaa Taavetti Poikosen suorittamaan Asioitsija Känniselle, korvaukseksi hänen kuluistaan Kuvernoörinvirastossa ja oikeudenkäyntikustannuksistaan tässä riidassa, kaksisataa kaksikymmentä markkaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Walter Andersson. B. Anneling. A. P. Lillman Samuli Koski. 779
Tämän jälkeen on Taavetti Poikonen Asioitsija Hänniselle toimituttamansa haasteen nojalla mainitussa Kihlakunnanoikeudessa vaatinut, että ulosmitattu omaisuus hänen Kuvernöörille esittämillään perusteilla 760
Kesäkuun 21 päivänä 1915. Keisarillisen Suomen. Senaatin tuomio nostorahoilla Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tullessa metsänhakkuukontrahdin mitättömäksi julistamista koskevassa jutussa, jossa ovat Tilanomistaja Wilhelmina Barck, Aänekassken pitäjän Honkolan kylästä, toisella, sekä sanotussa pitäjässä oleva Aänekoski Aktiebolag -niminen osakeyhtiö, toisellä puolen, vuoroin hakijoina ja vastaajina: Annettu Oikeuso sastossa 21 päivänä Kesäkuuta Keisarillinen Senaatti on itsellen sä esittelyttänyt jutun kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Kirjallisesti haastateltuaan osakeyhtiön Aänekoski Aktiebolagin Saarijärven ja Uuraisten pitäjäin käräjökunnan Kihlakunnanoikeuteen on Wilhelmina Barck siellä lausunut, että hänen miehensä Maanviljelijä Rudolf Remek oli Tammikuun 5 päi vänä 1903 tehdyllä välikirjalla yhteötLiissnä W. A. B. A: A. R. S. K. B. F. M. 1915. 761 No 1128. Pag. 83. R. D. 1914.
le kymmenen vuoden ajaksi luovutta nut hakkuuoikeuden Wilhelmina Barck in yksityisesti omistaman, Honkolan kylässä olevan Tourulan perintötalon No 3 kotipalstalla kasvaviin honkapetäjä - ja kuusipuihin, jotka viiden metrin korkaudella täyttivät vähintäin viisitoista senttimetriä, sekä että väli kirjaan täsin oli kirjoitettu Wilhelmina Karekin nimi ja sen alle niminerkki, mutta ettei Wilhelmina Barck ollut nimeään tahi nimimerkkiään siihen kirjoittanut eikä edes antanut suostumustaan tuon välipuheen tekoon, josta hän vasta miehen sä kuoleman jälkeen oli saanut tiedon; ja koskei Maanviljelijä Barckollut ollut oikeutettu ilman Wilhelmina Barckin myönnytystä myymään metsää Wilhelmina Barckin omistamasta talosta, jota tämä avioehdon nojalla oli itse hallinnulkin, on Wilhelmina Barck vaatinut, että kerrottu välikirja julistettaisiin mität tömäksi, pidättäen sen ohessa itsellen oikeuden eri oikeudenkäynnillä hakea yhtiöllä korvausta yhtiön puheenaa levalta palstalta hakkauttamista puista. Kanteeseen on osakeyhtiön Aänekoski Aktiebolagin puolesta vastattu, että Wilhelmina Barck oli itse pannut nimimerkkinsä kysymyksessäolevaan välikirjaan sekä myöskin jälestäpäin useissa eri tilaisuuksissa hyväksynyt tuonsopimuksen; että Maanviljelijä Barck olisi yksinkin ollut oikeutettu myymään metsää vaimonsa talon maalta; sekä ettei Wilhelmina Barck, jos hän ei ollut välipuheeseen suostunut, kuitenkaan ollut pannut tätä oikeudenkäyntiä vireille lain määräämässä ajassa eli yön ja vuoden kuluessa siitä kuin hän oli saanut välikirjasta tiedon; ja on yhteö siis anonut kannetta hyljättäväksi. Asianosaisten molemmin puolin vaadittua korrausta oikeudenkäyntikuluistaan, on Kihlakunnanoikeus päätöksessään Huhtikuun 19 päivältä 1912 jiinä mainituilla perusteilla katsonut ettei välikirja ollut Wilhelmina Parckas sitova sekä siis julistanut välikirjan, 162