Kansallisarkisto/senate_department_of_justice huggingface dataset:
vaaran metsämaalla kasvavat mäntyja kuusipuut, jotka kuuden jälän korkeudella täyttivät, kuoren alla mitättuina, kaksitoista tuumaa tahi olivat sitä suuremmat, yhden markan hinnasta mäntypuulta ja kaksikymmentä prosenttia vähemmästä hinnasta kuusipuut, minkä kontrahdin Kauppias Kivijärvi oli 29. päivänä Tammikuuta 1899. siirtänyt osakeyhtiölle Aktiebolaget Bergman Hummel i Cote; mutla koska mainittu yhtiö sittemmin li vastoin tuon kontrahdin määräystä Kurkkioniemen metsämaasta hakkauttanut neljätuhatta neljasataa kuusikymmentäkaksi kappaletta kontrahdin mukaista puuta, jotka yhtiö, puiden tultua Matti Kurkkion hakemuksesta takavarikkoon pannuiksi, oli takausta vastaan saanut poiskuljettaa ja hyväksensä käyttää, on Matti Kukkio vaatinut, että osakeyhtiö Aktiebolaget Bergman, Hummel. Co velvoitettaisiin suorittamaan Kurkkiolle korvaukseksi puheeksi tulleista puista, kolmen markan viidenkymmenen pennin jälkeen puulta, viisitoistatuhatta kuusisataa seitsemäntoista markkaa viiden prosentin koron kanssa oikeudenkäynnin alusta 23. päivästä Huhtikuuta 1902. sekä sitä paitsi korvaamaan takavarikon hakemisesta ja oikeudenkäynnistä Kurkkiolle johtuneet kustannukset. Osakeyhtiön Aktiebolaget Bergman, Hummel i Osuolesta on asiassa vaitetty, että Matti Kurkkio, kun hän oli kantanut ennakkorahoja siihen määrään, ettei kontrahdissa mainituista paikoista ehkä voitu saada vastaavaa määrää puita, oli ulotuttanut hakkuuoikeuden ennen sovituilla ehdoilla sellaisiin hänen talonsa metsiin, joita ei oltu tarkoitettu alkuperäisessä kaupassa, minkä tähden ja kun niistä metsistä, joita kauppa alkuaan oli tarkoittanut, ei oltu saatu täyttä kolmeatuhatta mitäntäYttävää puuta eikä yhtiö Kurkkion talon metsistä kaikkiaan ollut ottanut enempää kuin Matti Kurkkion metsäkauppaa vastaan saamia ennakkorahoja vastaavan määrän pui289
ta, kannetta on vastustettu ja yhtiön puolesta pyydetty korvausta sen oikeudenkäyntikustannuksista; mutta siltä varatta että Matti Kurkkio kuitenkin katsottaisiin oikeutetuksi saamaan vaatimansa korvauksen, on yhtiön puolesta muistutettu muun muassa että yhtiön suoritettavasta korvausmäärästä oli poisluettava ne ennakkorahat, mitkä Matti Kurkkio jo oli kantanut puoheenalaisista puista eli yhdeksän velkakirjan mukaan yhteensä neljätuhatta kuusisataa kolmekymmentä markkaa ja tuhat kaksisataa kolmekymmentäneljä kruunua neljäkymmentä äyriä Ruotsin rahaa, kuuden prosentin vuotuisen koron kanssa, luettuna tuhannesta neljästäsadasta markasta 18. päivästa Helmikuuta, seitsemästäkymmenestäkahdesta kruunusta 29. päivästä Maaliskuuta ja tuhannesta markasta 19. päivästä Joulukuuta 1893., kuudestasadasta markasta 29. päivästä Maaliskuuta ja kolmestasadasta markasta 9. päivästä Lokakuuta 1874, seitsemästå sadasta seitsemästäkymmenestä markasta 1. päivästä Tammikuuta ja kuudestasadasta kuudestakymmenestäkahdesta kruunusta neljästäkymmenestä äyristä 24. päivästä Joulukuuta 1895, viidestäsadasta kruunusta 15. päivästä Helmikuuta 1897. sekä viidestäsadasta kuudestakymmenestä markasta 3. päivästä Huhtikuuta 1898. Sittenkuin Kauppias Kivijärvi - vainajan oikeudenomistajia hänen leskiänsä Maria Fredrika Kivijärveä sekä poikiansa Kestikievari Johan Kivijärveä ja Kauppias Karl Wilhelm Kivijärvellä oli kuulusteltu jutussa sekä asia oli ollut asiakirjoista nähtävän käsittelyn alaisena, on Kihlakunnanoikeus päätöksessä 26. päivänä Huhtikuuta 1906 mainitsemillaan perusteilla hyljännyt Matti Kurkkiön jutussa ajaman kanteen sekä sen ohessa velvoittanut Matti Kurkkkiön oikeudenkäyntikulunkien korvaukseksi suorittamaan osakeyhtiölle Aktiebolaget Bergman, Hummel v Colleg tuhat markkaa sekä Maria Fredrika, Johan ja Karl Wilhelm Kivijärvelle sata markkaa 290
Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Matti Kurkkio oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa 19. päivänä Syyskuuta 1908. katsonut toteensaatetuksi, että Matti Kurkkio, tekemättä hintaan nähden minkäänlaisia alkuperäisestä kauppasopimuksesta poikkeavia vaatimuksia, oli oikeuttanut Kauppias Johan Olof Kivijärven, sikäli kuin Kurkkion sanottua kauppaa vastaan kantamat ennakkorahat eivät tulisi suoritetuiksi kauppakontrahdin osottamista metsistä saatavissa olevilla tukkipuilla ottamaan semmoisia lisään siitä Kurkkion talon metsästä, jonka Matti Kurkkio oli kaupasta eroittanut, joten Kukkio oli katsottava luovuttaneen lisäpuut samasta hinnasta kuin ennen oli sovittu; minkä tähden ja kun Matti Kurkkio ei ollut edes väittänytkään, ettei hänen saamiansa ennakkorahoja sanotun puuhinnan jälkeen riittänyt myös puheenalaisten, Kurkkioniemen metsämaasta otettujen puiden suoritukseksi, Hovioikeus on vahvistanut sen loppupäätelmän, johon Kihlakunnanoikeus oli asiasta johtunut Hovioikeuden tuomioon on Matti Kukkio anonut muutosta tänne toimitta. mallaan perustelmalla, johon osakeyhtion Aktiebolaget Bergman, Hummel 6on puolesta on säädetyssä järjestyksessä vastattu. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja katsoo siinä selville käyneen, että Matti Kurkkio, tekemättä hintaan nähden minkäänläisiä alkuperäisestä kauppasopimuksesta poikkeavia vaatimuksia, on oikeuttanut Kauppias Johan Olof Kivijärven, sikäli kuin Kurkkion kantamat ennakkorahat eivät tulisi suoritetuiksi alkuperäisessä sopimuksessa tarkoitetuista metsistä saatavissa olevilla tukkipuilla, ottamaan puita lisää siitä Kurkkion talon metsästä, jonka Matti Kurkkio alkuaan oli kaupasta erottanut, minkä vuoksi ja kun ei Kurkkio ole näyttänyt että alkuperäisessä sopimuksessa tarkoitetuista metsistä olisi voitu saada enemmän 291
mitan täyttäviä puita kuin mitä Osakeyhtiö Aktiebolaget Bergman, Hummel ( Co on myöntänyt saaduksi tai ettei Kurkktion nostamat ennakkorahat ja hänen niistä edellä mainittujen velkakirjain mukaan suoritettavansa korkosanotun puuhinnan jälkeen riittäisi myös kysymyksessä olevain Kurkkioniemen metsämaasta otettujen puiden suosetukseksi, katsoo Keisarillinen Senaatti, ettei Matti Kurkkio ole esiintuonut syytä muuten muuttaa Hovioikeuden ylempänä kerrottua tuomiota kuin että Kurkkio asian epäselvään laatuun nähden vapautetaan maksamasta osakeyhtiölle Aktiebolaget Bergman, Hummel & Co sekä Maria Fredrika, Johan ja Karl Wilhelm Kivijärvelle korvausta heillä jutun vuoksi olleista kustannuksista. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: J. N. Bainlund Aleksi Käyly J. N. Barnlund Aleksi Käpy Walter Andersin B. Anneberg. Heinäkuun 5. päivänä 1910. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa, aitausvelvollisuuden täyttämistä koskevassa nostojutussa, jossa Suomen Rautatiehallitus on hakijana sekä Limingan pitäjän Limingan kylästä kotoisin oleva Talollinen Heikki Arkman eli Riivari tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 5. päivänä Heinäkuuta 1910. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Limingan ja Tyrnävän pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Rautatiehallituksen puolesta lauscettu, että vuonna 1885. toimitetussa pakkaluovutuksessa Seinäjoen rautatienasemalta Oulun kaupunkiin rakennettavaa rautatietä varten oli Heikki Arkmanille myönnetty 158. markan 95. pennin suuruinen korvaus 187. sylen pituisen aidan panemisesta ja vastaisesta kunnossa piLäsnä: S.S - A. K. J. A. L. af 292 No 1063. Pag. 39. R. D. 1909
tämisestä Heikki Arkmanin omistanan ensiksimainitun pitäjän Paikkokylän kylässä sijaitsevan Riivari nimisen perintötalon maitten ja rautalien alueen välisellä rajalla; mutta että Heikki Arkman oli laiminlyinyt sanotun aitaamisvelvollisuutensa äyttämisen sikäli, ellei hän ollut pannut täyttä määrää aitaa sanotuille räjälle eikä pitänyt kunnossa laatällen varselle jo likmäansä aijaa johon nähden Rautaliehallituksen puolesta on vaadittu, että Heikki Arkman sakon uhalla velvoitettaisiin määräajan kuluessa laittamaan aita sille kohdalle, josta sitä puuttuisekä korjaamaan se aita, jonka hän oli pannut, kuin myös vastaisuudessa pitämään puheenalainen aita kunnossa. Heikki Arkmanin vastustettua kannetta, on Kihlakunnanoikeus 15. päivänä Marraskuuta 1907. julistamallaan päätöksellä mainitsemillaan perusteilla hyljännyt Rautatiehallituksen jutussa ajaman kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Rautatiehallitus oli vetoamalla saattanut jutun, on 30. päivänä Joulukuuta 1908. siinä antamallaan tuomiolla lauennut selvitetyksi, että Riivarin talon omistajalle oli puheenalaisessa pakkoluovutuksessa myönnetty korvausta siitä lisääntyneestä eläinten suojolemisen vaivasta, jonka rautatien katsottiin tulevan maanomistajalle tuottamaan; minkä vuoksi ja koskei Heikki Arkman siis ollut ehdottomasti velvollinen saamastaan korvauksesta pitämään aitaa kysymyksessä olevalla paikalla, Hovioikeus on jättänyt asian sen loppupäätöksen varaan, johon Kihlakunnanoikeus päätöksessään oli johtunut Hovioikeuden tuomioon on Rautatiehallitus anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska Rautatiehallitus ei ole, vastoin Heikki Arkmanin kieltoa, näyttänyt, että Heikki Arkman puheeksi tulleessa pakkoluovutustoimituksessa tahi muuten olisi joutunut velvolliseksi panemaan ja ylläpitämään 293
aitaa Riivarin talon tilusten ja rautatien alueen välisellä rajalla, ellei Heikki Arkman katsonut oman etunsa sitä vaativan, katsoo Keisarillinen Senaatti, ettei Rautatiehallitus ole esiintuoneet syytä muuttaa sitä loppupäätöstä, johon Hovioikeus puheenalaisessa tuomiossaan on johtunut ja jonka varaan asia siis jää. Tätä kaikki asianomaiset noudattakootKeisarillinen Suomen Senaatti: Kustori Saarinen Aleksi Käpy Anteri Saarinen Aleksi Käpy Mannes Peltonen. Alfred Kiuksiala. Omantila summan Heinäkuun 5. päivänä 1910. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta nostorahalla tulleessa, talonkaupan moitetta koskevasta jutussa, jossa Kauppias Nestor Ahmberg, Pihtiputaan pitäjän Pihtiputaan kylästä, on hakijana sekä Talollinen samasta kylästä Viktor Juhonpoika Vainikainen vastaajana, Annettu Oikeusosastossa 5. päivänä Heinäkuuta 1910 Keisarillinen Senaatti on itsellensä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Sittenkun Kauppias Ahmberg, joka 24 päivänä Elokuuta 1890. tehdyn kauppakirjan mukaan oli Viktor Vainikaisen isältä Talokas Juho Vainikaiselta ostanut tämän omistamasta kuudennen osan manttaalin suuruisesta Lylylän talosta No 18 Pihtiputaan kylässä puolet, tämän kaupan nojalla 28. päivänä Maaliskuuta 1907. oli hakenut ja saanut ensimäisen lainhuudon sanottuun talonosaan, on Viktor Vainikainen, ilmoittaen kauppakirjalla 18 päivältä Läsnä: J. N. B. A. K. W. A - A. L. 294 No 1066. Pag. 274. R. D. 1908.
Maaliskuuta 1902 Juho Vainikaiselta ostaneensa puolen eli kahdennentoista osan manttaalia sanotusta Lylylän talosta sekä sittemmin tulleensa myöskin toisen puolen omistajaksi siten, että hän 6. päivänä Heinäkuuta 1902. kuolleelta äidittään Juliaana Vainikaiselta oli perinyt sadannenkahdeksannen osan manttaalia ja kahdelta kanssaperillisettään kauppakirjoilla 20. päivänä Syyskuuta 1906 lunastanut kaksi samankokoista osuutta ynnä isänsä Juho Vainikaisen vuonna 1905. kuoltua testaman tin nojalla saanut hänen jälelläolevan osuutensa kahdeksannentoista osan manttaalia, Kauppias Ahmbergille toimitetun, haasteen nojalla Pihtiputaan pitäjän käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa vaatinut että, koska ylläsanottu Kauppias Ahrmbergin ja Juho Vainikaisen välillä tehty kauppakirja todellisuudessa ei ollut tarkoittanut talon kauppaa, vaan panttausta, jollaisena se jo aikoja sitten oli kurkautunut, eikä Ahmberg, jolla oli ollut tilaisuus läheisesti seurata kaikkia niitä vaiheita, joiden alaisena Lylylän talo oli ollut, kunnes se edellämaini tuin tavoin oli kokonansa joutunut Viktor Vainikaisen omaksi, ollut tämän saantoja laillisessa ajassa moittinut, puheenalainen Kauppias Ahrmbergin ja Juho Vainikaisen välinen kauppa julistettaisiin mitättömäksi ja Åhrnberg me nettäneeksi kaiken oikeutensa talonpuoliskoon sekä Ahmberg sen ohessa velvoitettaisiin korvaamaan Viktor Vainikaisen oikeudenkäyntikustannukset Kanteesta kuultuna on Kauppias Ahmberg sitä vastustanut, turvautuen kysymyksessä olevaan kauppaansa, jota hän on väittänyt todelliseksi, sekä kieltäen saaneensa tietoa siitä, että puheenalainen talonpuolikas Juliaana Vainikaisen kuollessa olisi luettu hänen ja Juho Vainikaisen pesään kuuluvaksi ja että se sitten muuten olisi ollut niiden saantojen alaisena, kuin edellä on mainittu Sittenkun todistajankuulusteln oli jutussa toimitettu, on Kihlakunnanoikeus 25 päivänä Lokakuuta 1907 julistamassaan päätöksessä katsonut käyneen selville ettei puheenalainen Kauppias Ahmbergin 295
ja Juho Vainikaisen välillä Elokuun 24 päivänä 1890 tehty talonkauppa ollut todellinen, sekä sentähden julistanut sen mitättömäksi, samalla kun Ahmberg on velvoitettu kahdellasadalla viidellä kymmenellä markalla Viktor Vainikaiselle korvaamaan tällä jutussa olleet oikeudenkäyntikustannukset. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Kaupsias Ahmberg oli vetoamalla saattanut jutun, on tuomiossa 19 päivänä Syyskuuta 1908 vahvistanut Kihlakunnanoikeuden päätöksen, velvoittaen samalla Kauppias Ahrnbergin korvaamaan Viktor Vainikaiselle hänen Hovioikeudessa kärsimänsä oikeudenkäyntikulut viidelläkymmenellä markalla Hovioikeuden päätökseen on kauppias Ahmberg hakenut muutosta perustelmalla, johon Viktor Vainikainen on säädetyssä järjestyksessä vastannut. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja sen ohessa että Keisarillinen Senaatti yhteydessä nyt käsitältävän asian kanssa ei ota ratkaistakseen onko Nestor Akenberg kadottanut oikeutensa, moittia Viktor Wainikaisen saantoa Lylylän taloon, katsoo Keisarillinen Senaatti, ettei Viktor Wainikainen ole luotettavasti näyttänyt että Juho Wainikaisen 24. päivänä Elokuuta 1890. Nestor Ahmbergin kanssa tekemällä, Lylylän taloa koskevalla sopimuksella olisi tarkoitettu muuta kuin mitä samassa tilaisuudessa tehty kauppakirja osottaa, ja harkitsee sen vuoksi oikeaksi, kumoten Kihlakunnanoikeuden päätöksen ja Hovioikeuden tuomion, hyljätä Viktor Wainikaisen asiassa ajaman kanteen Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot Keisarillinen Suomen Senaatti: J. N. Bambund Walter Andersin. Aleksi Käpy. Alfred Liuksiala Olof hikeman 296
Heinäkuun 6. päivänä 1910. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio nostorahalla Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa, takaisinvoittoa koskevassa jutussa, jossa entisen Talollisen Kaarle Koskipään konkurssiin luovutetun pesän toimitsijamiehet Kruununnimismies Johan Volter Saxén, Keuruun pitäjän Suolahden kylästä, ja Talollinen Alfred Juhonpoika Ampiala, saman pitäjän Ampialan kylästä, ovat hakijoina sekä Kaarle Koskipää, hänen vaimonsa Lydia Koskipää ja poikansa Talollinen Aksel Valdemar Koskipää, sanoteen pitäjän Pohjoslahden kylästä, vastaajina. Annettu Oikeusosastossa 6. päivänä Heinäkuuta 1910. Keisarillinen Senaatti on itullensä esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä, mikäli nyt on kysymyksessä, saanut tietää seuraavaa: Haastatettuaan Kaarle, Lydia Läsnä: J. N. B. - A. K. - W. t. - B. A. A. Dble. 2 N: 1072. Pag. 311. R. D. 1909.
ja Aksel Valdemar Koskipään Keuruun ja Multian pitäjien käräjäkunnan 1905. vuoden syyskäräjiin ovat Kruununnimismies Saxen ja Alfred Ampiala sanotun konkurssipesän puolesta Kihlakunnanoikeudessa lausuneet, että Kaarle ja Lydia Koskipää olivat kauppakirjalla 15. päivältä Maaliskuuta 1904. pojälleen Aksel Valdemar Koskipäälle kolmenkymmenenkahdeksantuhannen markan kauppahinnasta myyneet omistamansa Koskipaan perintötalon No 2. Pohjostähden kylässä, muun muassa sillä välipuheella, että talossa löytyvä irtaimisto, eri näisiä tavaroita erottamalla, seuräisi kauppaa sekä että kauppahinnasta kolmekymmentätuhatta markkaa oli maksettava Kaarle Koskipään kuudelle alaikäiselle lapselle heidän tultuaan lailliseen ikään; ja koska se seikka, ettei tälon kauppahintaa oltu määrätty kiinteimistöstä ja irtaimistosta vihseen sekä ettei kauppakirjassa irtaimistoa oltu tarpeellisen tarkasti lueteltu ja määritelty samoinkuin kauppakirjan muutkin epämääräiset määräykset osoittivat, ettei sanottu kauppa ollut todellinen, niin ja kun todistajaksi kauppakirjaan merkitty Herman Lindström ei ollut ollat läsnä kauppaa tehtäessä, vaan vasta syksyllä vuonna 1904. kauppakirjaan kirjoittanut nimensä, joten kauppaa ei tästäkään syystä voitu pitää pätevänä, Kruununnimismies Saxen ja Alfred Ampiala ovat vaatineet, että puheena oleva kauppa julistettaisiin mitättömäksi ja Aksel Valdemar Koskipää velvoitettaisiin Kaarle Koskipään konkurssipesälle luovuttamaan Koskipään talo irtaimistoineen. Sittenkuin Kaarle Koskipäätä ja hänen juttukumppaneitaan oli asiassa kuultu ja Kaarle Koskipään alaikäisten lasten holhooja Talollinen Keuruun pitäjän Suolahden kylästä Viktor Lihjamo myöskin oli haastettu asiassa kuul298
tavaksi sekä Kihlakunnanoikeus välipäätöksessä 6. päivältä Marraskuuta 1907. oli siinä mainitsemistaan syistä katsonut, ettei Kaarle Koskipäätä ja hänen myötäpuoltaan voituvelvoittaa vastaamaan kanteeseen, mikäli se perustui Kruununnimismies Säxénin ja Alfred Ampialan väitökseen, ettei edellämainittu Herman Einsström onlut ollut läsnä kauppaa lehtäessä, on Kihlakunnanoikeus, jossa asianosaiset molemmin puolin olivat anoneet korvausta oikeudenkäyntikirtuistaan, 21. päivänä Huhtikuuta 1908. julistamallaan päätöksellä ratkaisuut asian, ja koskei se neikka ettei kauppakirjassa 15. päivältä Maaliskuuta 1904. oltu erittäin määrätty hintaa irtaimistosta ja kiinteimistöstä tahi ettei irtaimistoa oltu tarkasti lueteltu ja määritetty, voinut tehdä kauppaa olemattomaksi yhtä vähän kuin muutkaan määräykset kauppakirjassa, sentähden ja kun Kaarle ja Lydia Koskipään Joulukuussa vuonna 1904. tapahtuneen konkurssin alkuun oli kulunut enemmän kuin kolmekymmentä päivää siitä kuin riidanalainen talonkauppa tehtiin, on Kihlakunnanoikeus hyljännyt kanteen sekä velvoitta nut Kruununnimismies Saxenin ja Alfred Ampialan neljälläsadalla viidelläkymmenellä markalla borvaamaan Kaarle Koskipäälle ja hänen myötäpuolilleen heidän jutussa kärsimänsä kulungit. Hovioikeus, jonka tutkitta vaksi Kruununnimismies Saxén ja Alfred Ampiala olivat vetoa malla saattaneet jutun, on 14. päivänä Elokuuta 1909. antamalan laan tuomiolla, samalla kuin Hovioikeus mainitsemistaan syistä on kumonnut ja pois tanut Kihlakunnanoikeuden dellämainitun 6. päivänä Marraskuuta 1907. julistaman välipäätöksen sekä ottanut kanteen kaikkine sen tueksi esitettyine perusteineen tutkintoon299
ja, jättänyt asian Kihlakunnan oikeuden loppupäätöksen varaan sekä velvoittanut Kruununnimismies Saxenin ja Alfred Ampialan viidelläkymmenelläviidellä markalla korvaamaan Kaarle Koskipäälle ja hänen myötäpuolilleen asian käsittelystä Hovioikeudessa oikeutuneet kulut. Hovioikeuden tuomioon ovat Kruununnimismies Saxén ja Alfred Anniala anoneet muutosta tänne toimittamallaan perustelmalla, johon Kaarle Koskipää ja hänen asiakumppaninsa ovat säädetyssä järjestyksessä vastannet. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jertun; ja korkei edellämainittuun kauppakirjaan todistajiksi merkityt henkilöt ole kauppaa tehtäessä olleet yhtaikaa saapuvilla, eikä kauppaa siis ole tehty sillä tavoin kuin Maakaaren 1. luvun 2. SS:ssä säädetään, sentähden ja kun kauppaan velkeutuneen irtaimiston hinnasta ei ole näytetty tehdyksi eri sopimusta, joten laillista kauppaa irtaimistoonkaan nähden ei voida katjoa tapahtuneen, harkitsee Keisarillinen Senaatti oikeaksi, kumoamalla Kihlakunnanoikeuden päätöksen ja Hovioikeuden tuomion, julistaa kysymyksessä olevan kaupan mitättömäksi sekä velvoittaa Aksel Valdemar Koskipään Kaarle ja Lydia Koskipään konkurssipesälle luovuttamaan Koskipään talon ja kauppaan sulkeutuneen irtaimiston, minkä ohessa Kaarle Koskipää ja hänen juttukumppaninsa velvoitetaan neljälläsadalla viidelläkymmenellä markalla korvaamaan Kruununnimismies Saxenilla ja Alfred Ampialalla Kihlakunnanoikeudessa olleet kulun300
git. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: J. N. Rönlund Aleksi Käpy. J. N. Bömelund Aleksi Käpy. J. N. Bömelund Aleksi Käpy. J. N. Bömelund Aleksi Käpy. Walter Andersin. B. Anneberg Walter Andersson. B. Anneberg Walter Andersson. B. Amberg. Heinäkuun 11. päivänä 1910. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa, aitausvelvollisuuden täyttämistä koskevassa nostojutussa, jossa Suomen Rautatiehallitus on hakija na sekä Kempeleen kappelin Kumpeleen kylästä kotoisin oleva Talollinen Antti Karppinen tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 11. päiväna Heinäkuuta 1910. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Simingan ja Tynnävän pitäjäin ynnä Tammiksen, Lumijoen ja Kempeleen kappelien käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Rautatiehallituksen puolesta lausuttu, että vuonna 1885. toimitetussa maan pakkohuvutuksessa Seinäjoen rautatienasemalta Oulun kaupunkiin rakennettavaa rautatietä varten oli ylläsanotussa Kempeleen kyLäsnäs S.S. - A. K. J. P. A. L. ./. O. S. No 1106. Pag. 40. R. D. 1909.
lässä sijaitsevan Wäaräoja eli Wäärälä nimisen perintötalon silloiselle omistajalle myönnetty 746. markan 20. pennin suuruinen korvau 574. sylen juluisen aidan panimisesta ja vastaisesta kunnossa pitämisestä mainitun tilan maitten ja rautatien alueen välisellä rajalla, mutta että Antti Karppinen, joka oli sanotun tilan nykyinen omistaja, oli laiminlyönyt maini tun aitaamisvelvollisuutensa täyttamisen; johon nähden Rautatiehallituksen puolesta on vaadittu, että Antti Karppinen velvoitettaisiin tekemaan aita sanotulle rajalle. Antti Karppisen vastusteltua kannetta, on Kihlakunnanoikeus 15. päivänä Marraskuuta 1907. julistamaltaan päätöksellä siinä mainetsemillaan perusteilla hyljännyt Rautatiehallituksen kanteen. Hovioikeus, jonka tutkittavaksi Rautatuhallitus ole vetoamalla saattanut jertun, on 30. päivänä Joulukuuta 1908. siinä antamallaan tuomiolla lausunut selvitetyksi, että Wääräojan talon omistajalle oli puheena olevassa pakkohuovutuksesja myönnetty korvausta ainoastaan siitä lisääntyneestä eläinten suojelemisen vaivasta, jonka rautatien katsottiin tulevan maanomistajalle tuottamaan; minkä vuoksi ja koskee Antti Karppinen siis ollut ehdottomasti velvollinen myönnetystä korvauksesta pitämään aitaa kysymyksessä olevalla paikalla, Hovioikeus on jättänyt asian sen loppuraatöksen varaan, johon Kihlakunnanoikeus oli johtunut. Hovioikeuden tuomioon on Rautatiehallitus anonut muutosta. Keisarillinen Senaatti on tutkinut tämän jutun; ja koska Rautatiehallitus ei ole, vastoin Antti Karppisen kieltoa, näyttänyt, että Wääräojan talon omistaja puheeksi tulleessa pakkohovutustoimituksessa tahi muuten olisi joutunut velvolliseksi panemaan ja ylläpitä302
mään aitaa mainitun talon tilusten ja rautatien alueen välisellä rajalla, eller tilan omistaja katsonut oman etunsa sitä vaativan, katsoo Keisarillinen Senaatti, ettei Rautatiehallitus ole esiintuonut syytä muuttaa sitä loppiipäätöstä, johon Hovioikeus puheenalaisessa tuomiossaan on johtunut ja jonka varaan asia siis jaa. Tätä kaikki asianomaiset noudattakoot. Keisarillinen Suomen Senaatti: Lautui Saarinen Mannes Peltonens. Alk: Käpy. Alfred Liukaiala. Asian Sihannen Heinäkuun 11 päivänä 1910. Keisarillisen Suomen Senaatin tuomio maksuitta Keisarillisesta Waasan Hovioikeudesta tulleessa, aitausvelvollisuuden täyttämistä koskevassa nostjutussa, jossa Suomen Rautatiehallitus on hakijana sekä Linringan pitäjan Limingan kylästä kotoisin oleva Talollinen Juho Pietilä tulematta jääneenä vastaajana: Annettu Oikeusosastossa 11 päivänä Heinäkuuta 1910. Keisarillinen Senaatti on itselleen esittelyttänyt juttuun kuuluvat kirjat ja niistä saanut tietää seuraavaa: Liningan ja Tyrnävän pitäjäin käräjäkunnan Kihlakunnanoikeudessa on Rautatiehallituksen puolesta lausuttu, että vuonna 1885 toimitetussa maan pakkohuovutuksessa Seinäjoen rautatienasemalta Oulunkaupunkiin rakennettavaa rautatietä varten oli ylläsanotussa Limingan kylässä sijaitsevan Pietilä nimisen perintötalon silloisille omisLäsnä: S. S. A. K. J. P. A: L. 302 No 1107. Pag. 45. R. D. 1909