Hans Linde (V):
Vänsterpartiets utgångspunkt i denna debatt är vår solidaritet med det libyska folket, precis som det har varit under de tidigare debatter om utvecklingen i landet som vi har haft under det gångna året i denna kammare. Vår utgångspunkt är hur Sverige bäst kan bidra till att understödja det libyska folkets berättigade krav på demokrati, mänskliga rättigheter och social rättvisa.
Därför var det en självklarhet för oss i Vänsterpartiet att ge vårt stöd till de folkliga protester som bröt ut i Benghazi den 15 februari efter det att människorättsaktivisten Fathi Terbil hade fängslats. Därför krävde vi att världen skulle reagera och agera när regimen i Tripoli vände vapnen mot sin egen befolkning och attackerade fredliga demonstrationer med attackhelikoptrar och stridsvagnar.
Vi kritiserade Carl Bildt när han gjorde sitt numera historiska uttalande om att "Nu handlar det inte om att stödja den ena eller den andra. Det handlar om att försöka få till stabilitet och en rimlig utveckling." Samtidigt dog människor på gatorna i Benghazi, Misrata och Tripoli.
Vi har konsekvent kritiserat hur Sverige och EU gång på gång har satt sina egna intressen av oljekällor, av flyktingmurar vid Medelhavets södra strand och av lojala allierade i det så kallade kriget mot terrorismen före det libyska folkets rätt till mänskliga rättigheter, frihet och demokrati.
Vänsterpartiet var ett av de partier som tydligt och konsekvent kritiserade att Sveriges handelsminister Ewa Björling åkte till Libyen för att kränga svenska övervakningssystem. Herr talman! Just därför att solidariteten är Vänsterpartiets utgångspunkt inte bara när det gäller Libyen utan också i vår utrikespolitik valde vi att ge vårt stöd till FN-resolutionerna 1970 och 1973. Vi valde också att den 1 april stödja det svenska deltagandet i upprätthållande av flygförbudszonen över landet.
När Gaddafi använde sitt flygvapen för att attackera sin egen befolkning trots omvärldens tydliga fördömanden, uppmaning till eldupphör och sanktioner såg vi få alternativ till att upprätta en flygförbudszon för att förhindra dessa attacker.
Vi vet självfallet inte i dag vad som skulle ha skett om vi inte hade upprättat flygförbudszonen, men det är vår övertygelse att Sverige genom deltagande inledningsvis i upprätthållandet av flygförbudszonen kunde bidra till att rädda livet på tusentals libyer. Men Sveriges bidrag till flygförbudszonen är sedan länge avslutad.
Den internationella insatsen har tydligt riktats om under de senaste månaderna från att skydda civila till att bedriva ett öppet krig i Libyen med det tydliga syftet att avsätta Gaddafi och få till stånd ett regimskifte. Därför är det lika självklart för Vänsterpartiet i dag att med utgångspunkt i vår solidaritet med det libyska folket säga nej till en förlängning av den svenska insatsen i Libyen.
Vi anser att de 21 miljoner som nu avsätts i regeringens proposition i stället borde användas till humanitära insatser i Libyen. Herr talman! Den 17 juni höll riksdagen sin senaste debatt om insatsen i Libyen.
Som Vänsterpartiets företrädare i den debatten lyfte jag fram vår oro över hur insatsen utvecklades från att skydda civila genom att upprätta en flygförbudszon till att alltmer tydligt ta ställning för den ena parten i denna konflikt och alltmer tydligt försöka få till stånd ett regimskifte. Vi kan i dag konstatera att den oro som jag gav uttryck för i den debatten har kommit att besannas.
Det är uppenbart att den Natoledda insatsen på flera punkter har överträtt det FN-mandat som fanns och därigenom också brutit mot folkrätten och frångått sitt folkrättsliga stöd. Detta gäller inte minst i samband med striderna inne i Tripoli, där vi vet att ett flertal länder som i dag deltar i den Natoledda insatsen aktivt deltog på rebellernas sida för att få till stånd ett regimskifte.
Att den Natoledda insatsen så uppenbart har ignorerat FN-mandatets gränser undergräver självfallet FN:s ställning i världen men också respekten för folkrätten. Därför känner jag en oro över att den utveckling vi har sett i Libyen de senaste månaderna kommer att få konsekvenser inte bara i Libyen utan i hela världen. Samtidigt kan vi konstatera att insatsens egentliga uppdrag - att skydda civila - alltmer verkar ha glömts bort.
För på vilket sätt har den Natoledda insatsen under de senaste månaderna bidragit till att stödja och skydda de civila som i skrangliga båtar och med risk för sina liv försöker korsa Medelhavet? Och på vilket sätt har insatsen agerat för att skydda de civila libyer som utsätts för angrepp, attacker och övergrepp från rebellernas sida?
Samtidigt som Gaddafis regim föll i slutet av augusti kom allt fler rapporter om övergrepp mot civila inte bara från regimen utan också från rebellsidan. Rapporterna kommer från ett flertal människorättsorganisationer, bland andra Amnesty, men även från FN:s flyktingfond UNHCR.
Lise Bergh, generalsekreterare i Svenska Amnesty skrev om ett av dessa fall den 26 augusti: "En ung pojke som frivilligt ställt sig på Khadaffis sida under de senaste månadernas strider berättade för Amnesty hur han, liggande på knä och med armarna i luften, blev skjuten i knäna efter att ha lagt ner sitt vapen och överlämnat sig till rebellerna."
Vi vet i dag att i synnerhet migrantarbetare från länder som Tchad, Niger och Sudan har drabbats oerhört hårt av övergrepp även från rebellernas sida. Det har handlat om våld och övergrepp - i vissa fall även våldtäkter. Man har tvingats lämna sina hem, och man har förlorat sina arbeten. Men från de länder som säger sig delta i en internationell insats i Libyen för att skydda de civila har alla dessa rapporter bemötts med tystnad.
Det finns en hel del att säga om hur frågan om den svenska insatsen i Libyen har hanterats också i svensk politik. Det skulle inte vara några problem att fylla ut talartiden med att ironisera över hur olika partier i denna kammare har bytt åsikt i Libyenfrågan nästan oftare än vi andra byter underkläder - höll jag på att säga.
Det hade inte heller varit speciellt svårt att ironisera över hur vissa partier stod i denna kammare för bara några månader sedan och beskrev hur ett svenskt deltagande i en marin bordningsstyrka var helt avgörande för insatsen - en marin bordningsstyrka som sedan aldrig genomfördes eftersom ingen egentligen efterfrågade den.
Jag skulle ändå vilja lägga fokus under de minuter jag har kvar av min talartid på att tala om någonting som är betydligt mer centralt och viktigt än det politiska spel om Libyeninsatsen som har pågått i Sverige de senaste månaderna. Jag vill nämligen tala om Libyens framtid och om hur Sverige bör agera nu framöver. Herr talman! Jag kan erkänna att Vänsterpartiet är och har varit kritiskt till hur insatsen har genomförts, i synnerhet under de senaste månaderna, på en rad punkter.
Men ingen vän av demokrati, mänskliga rättigheter och frihet kunde känna någon som helst sorg när Muammar Gaddafi störtades. När vi den 21 augusti fick rapporterna om att folket firade på gatorna i Tripoli var jag en av dem som satte på min dator och gick in på al-Jazira för att följa utvecklingen direkt på plats.
Jag kände en stor glädje över att vi kunde se ytterligare en huvudstad i Nordafrika och Mellanöstern där människor gick ut på gatorna för att fira att man hade störtat sin regim och att man nu kunde bana vägen för frihet, demokrati och mänskliga rättigheter. En värld där Muammar Gaddafi inte styr ett land är en friare värld. Nu finns det verkliga möjligheter för Libyen att för första gången i landets historia ta verkliga steg mot demokratisering.
För första gången finns det en möjlighet för det libyska folket att få sina grundläggande mänskliga rättigheter respekterade. Men Libyens framtid är självklart inte redan bestämd. Omvärldens agerande kommer att vara centralt om vi ska se hur Libyen utvecklas.
Det finns säkert människor nu runt om i västvärlden - kanske till och med här i Sveriges riksdag - som hoppas att en ny regim i Tripoli lojalt kommer att sälja ut landets oljekällor till lägstbjudande och stoppa flyktingar på deras väg mot EU. Det finns säkert de som hoppas att regimen kommer att bli en lojal allierad i det övergreppskantade så kallade kriget mot terrorismen. Det finns säkert också de som kommer att vara beredda att agera för att en sådan regim ska ta makten i Tripoli.
Men om vi vill se en verklig demokratisering av Libyen är det avgörande att väst i sina relationer till de nya ledarna för en gång skull låter det libyska folkets önskan av demokrati, frihet, social rättvisa och mänskliga rättigheter väga så mycket tyngre än EU:s intressen av olja och flyktingmurar. Nu måste det libyska folket få möjlighet att återuppbygga sitt land och bygga sin demokrati på sina egna villkor.
Det är ett arbete som vi från Sverige och omvärlden aktivt måste stödja. Men vi måste samtidigt vara noggranna med att aldrig låta EU, Nato eller multinationella oljebolag diktera utvecklingen i Libyen.
Vi måste helt enkelt lära av de stora misstag som Sverige och EU har begått under de senaste decennierna i sina relationer till Libyen, där man alltför ofta har satt sina egenintressen före det libyska folkets grundläggande rätt att leva i frihet och demokrati. Herr talman! Vänsterpartiets utgångspunkt är solidariteten med det libyska folket.
Därför vill jag också avslutningsvis betona vikten av stora satsningar på humanitär hjälp och återuppbyggnad i Libyen. Vi vet att hundratusentals människor under denna konflikt har flytt sina hem, ett fåtal av dem till Europa. De flesta lever i grannländerna under svåra humanitära förhållanden, och vi vet att ett flertal lever som internflyktingar. Det råder fortfarande akut brist på mat, mediciner och rent vatten i stora delar av Libyen.
Nu är det helt avgörande att omvärlden agerar för att möjliggöra för de människor som lever på flykt att få drägliga omständigheter att leva under men också möjliggöra för de flyktingar som finns i och utanför Libyen att återvända till sina egna hem. Därför är det nu viktigt att vi gör en ordentlig satsning på humanitär hjälp och återuppbyggnad. En början till det skulle vara att använda de 21 miljoner som nu avsätts i regeringens proposition för att förlänga den militära insatsen i stället till humanitär hjälp.
Det är något som också Vänsterpartiet föreslår. Därför vill jag avslutningsvis yrka bifall till reservation 3.