Hans Linde (V):
Vi har att debattera utrikesutskottets betänkande Mänskliga rättigheter i svensk utrikespolitik . De mänskliga rättigheterna bär på en stor inneboende sprängkraft. Att säga att alla människor är lika mycket värda och att de mänskliga rättigheterna är individuella, odelbara och ömsesidigt samverkande är tyvärr i vår värld fortfarande i högsta grad något revolutionärt, om man nu menar allvar med retoriken.
Vi behöver inte söka oss till fjärran länder och diktaturer som Nordkorea, Burma eller Saudiarabien för att hitta brott mot de mänskliga rättigheterna såsom de uttrycks i FN:s deklaration. De begås så mycket närmare oss än så. I artikel 23:1 sägs att "var och en har rätt till arbete, fritt val av sysselsättning, rättvisa och tillfredsställande arbetsförhållanden samt till skydd mot arbetslöshet".
Säg det till de 25 000 lärare, undersköterskor och fritidspedagoger som har förlorat jobbet i den svenska välfärden under den borgerliga regeringen. Har någon informerat FRA och Sten Tolgfors om artikel 12 som förbjuder "godtyckliga ingripanden i fråga om privatliv, familj, hem eller korrespondens"?
Inte verkar migrationsministern ha några som helst betänkligheter när han i EU säger ja till allt högre murar för att förhindra flyktingar att över huvud taget ta sig in i unionen trots att artikel 14 i FN:s deklaration tydligt säger att "var och en har rätt att i andra länder söka och åtnjuta asyl".
I artikel 10 står det att "envar är under full likställighet berättigad till rättvis och offentlig rannsakning inför oavhängig och opartisk domstol vid fastställandet av såväl hans rättigheter och skyldigheter som varje anklagelse mot honom för brott". Trots detta valde den borgerliga regeringen så sent som i måndags att i EU säga ja till att terrorlista en svensk medborgare utan att denna person fått möjlighet att pröva sitt fall i en opartisk domstol.
Låt oss konstatera att om FN:s allmänna deklaration om de mänskliga rättigheterna i alla delar hade respekterats hade världen, inklusive vårt eget land, sett väldigt annorlunda ut. Hade Sverige på riktigt varit en tydlig röst för de mänskliga rättigheterna, såsom man säger i betänkandet att vi ska vara, hade vår utrikespolitik sett väldigt annorlunda ut. Fru talman!
FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna omfattar såväl politiska och medborgerliga rättigheter som ekonomiska, social och kulturella rättigheter. Att kunna bilda en fackförening och att ge ut en tidning är en mänsklig rättighet såväl som att ha ett arbete och att kunna skicka sina barn till en gratis skola. Mellan dessa rättigheter görs ingen åtskillnad eller värdering, i stället säger man att de är odelbara och ömsesidigt samverkande.
Man insåg när man skrev FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna att om människor ska kunna utnyttja sin yttrande- eller mötesfrihet så behöver de mat i magen och ett tak över sina huvuden. På samma sätt insåg man att rätten att organisera sig fackligt och att kunna arrangera en demonstration är en förutsättning för att världens maktlösa och fattiga ska kunna kräva rätten till utbildning och arbete.
Inskränkningar i de politiska rättigheterna kan därför aldrig ursäktas med hänvisning till framsteg på sociala områden. På samma sätt kan vi inte heller blunda när människor förvägras utbildning, tak över huvudet eller mat i sina magar med hänvisning till att de har den formella rätten att rösta eller uttrycka sin åsikt. I sammanhanget måste vi också understryka att de mänskliga rättigheterna också är kvinnors rättigheter.
Varje år dör 560 000 kvinnor i samband med en graviditet. Varje dag, och även denna dag medan vi står här i kammaren, dör 200 kvinnor i samband med en illegal abort. Demokrati och utveckling kommer inte att kunna vara möjligt så länge som kvinnor runt om på jorden förvägras rätten till mödravård, sexualupplysning, abort och preventivmedel.
Men under Carl Bildts ledning på Utrikesdepartementet har svensk utrikespolitik förvandlats till en politik av män, om män och för män. För oss tre rödgröna partier är däremot rätten till sin egen kropp och rätten att kunna uttrycka sin sexualitet en grundläggande mänsklig rättighet. Därför vill jag yrka bifall till reservation 3.
I den borgerliga majoritetens betänkande har de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna förpassats till pliktskyldiga bisatser för att i bästa fall betraktas som andra rangens rättigheter. Man kan inte på detta sätt plocka delar av FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna, använda de mänskliga rättigheter som ett smörgåsbord, och tro att man ska hitta helhetslösningar.
Med en sådan utgångspunkt som den borgerliga majoriteten har valt är risken överhängande för att politiska rättigheter som yttrandefrihet, mötesfrihet och organisationsfrihet i realiteten förminskas till att bara vara rättigheter för världens välbeställda och mäktiga. För oss vänsterpartister är det ett synsätt som vi aldrig kan ställa oss bakom.
Vi anser att Sverige framöver i alla strategier som rör mänskliga rättigheter måste utgå från ett brett perspektiv, det perspektiv som finns i FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna, och vi anser att Sverige måste ställa sig bakom tilläggsprotokollet till konventionen om de ekonomiska, kulturella och sociala rättigheterna. Därför vill jag yrka bifall till reservation 1. Fru talman!
Sprängkraften i de mänskliga rättigheterna blir också tydlig om vi ser på enskilda exempel och enskilda länder. Det är nämligen långt ifrån vid alla kränkningar och inskränkningar av de mänskliga rättigheterna som Sveriges så kallade tydliga röst för de mänskliga rättigheterna hörs.
Efter snart fyra år med Carl Bildt som utrikesminister har det blivit uppenbart att den borgerliga regeringen har olika måttstockar och ibland inga måttstockar alls för de mänskliga rättigheterna beroende på var, av vem och med vilka motiv de kränks. I dagens betänkande finns just några sådana konkreta exempel på den borgerliga regeringens dubbla måttstockar för de mänskliga rättigheterna.
I Etiopien styr Meles Zenawi sen 1991. Det är en regim som hållit sig kvar vid makten tack vare valfusk samt omfattande och grova brott mot de mänskliga rättigheterna. Oppositionella sitter fängslade, och man utsätter oromofolket och befolkningen i landets östra delar, i Ogadenprovinsen, för systematiska övergrepp.
Nästa månad går Etiopien till val, men ingen av oss ska ha förhoppningar om att det blir ett fritt och rättvist val. Trots de omfattande brotten mot de mänskliga rättigheterna ger USA i dag Etiopien militärt bistånd. Storbritannien ger Etiopien budgetbistånd. Kina har dramatiskt ökat sina investeringar i landet, och från svenska UD är det tyst, oerhört tyst, om de grova övergreppen.
I betänkandet beskriver man hur International Crisis Group, Internationella journalistfederation och Human Rights Watch skarpt har kritiserat Etiopien för brotten mot de mänskliga rättigheterna, men dessa organisationer har också kritiserat EU och därmed också Sverige för vår tystnad.
Trots det har den borgerliga majoriteten i sitt svar i betänkandet inte i någon del pekat på behovet att förändra Sveriges utrikespolitik mot Etiopien. Man har inte på något sätt visat på behovet av att Sverige höjer rösten när det gäller de mänskliga rättigheterna i Etiopien. Det andra exemplet som jag skulle vilja lyfta fram som ett tydligt exempel på att den borgerliga regeringen har dubbla måttstockar för de mänskliga rättigheterna är Honduras.
I juni förra året avsattes den demokratiskt valda presidenten Manuel Zelaya i en kupp. Det var kanske det största demokratiska bakslaget i Latinamerika på många år, ja, kanske på flera decennier. Kuppen väcker minnen från en tid då militärdiktaturer styrde i Latinamerika och påminner oss om att de demokratiska framsteg vi kunnat se i Latinamerika de senaste åren inte kan tas för givna.
Man skulle kunna tro att valet mellan demokrati och kupper skulle vara givet, men så har tyvärr inte varit fallet. Det dåvarande svenska ordförandeskapet i EU, som var ansvarigt för att föra EU:s talan under tiden för militärkuppen i Honduras, förhöll sig passivt.
När kuppregeringen arrangerade ett så kallat val i strid mot internationella avtal och som blev skarpt kritiserat av bland annat den latinamerikanska samarbetsorganisationen OAS, då valde Bildt att välkomna valet. De omfattande brotten mot de mänskliga rättigheterna i Honduras har även i detta fall mötts med tystnad på svenska Utrikesdepartementet. Amnesty International talar om så många som 4 000 godtyckliga arresteringar av politiska motståndare till regimen.
Man talar om sexuella övergrepp, militärt övervåld och rättsövergrepp. Ett flertal politiska mord och så kallade försvinnanden har kunnat bevisas. Bland annat räknar vi med att minst 19 hbt-personer mördades under de sex första månaderna efter kuppen.
Det var alltså 19 homosexuella, bisexuella eller transpersoner som kallblodigt mördades i Honduras under förra året utan att vi såg så mycket som ett kommatecken av kritik från den borgerliga regeringen.
Två av regeringspartierna, Centerpartiet och Folkpartiet, har tagit de dubbla måttstockarna till en ny, högre nivå i fallet Honduras när man i oktober förra året utsåg kuppledaren Roberto Michelleti till vice ordförande i Liberala internationalen, där båda partierna är medlemmar, vid ett möte där även nuvarande EU-ministern Birgitta Ohlsson deltog.
Det är uppenbart att så länge brotten begås av USA eller deras allierade, till exempel Etiopien eller Honduras höger, möts de av tystnad, ursäkter och bortförklaringar från den borgerliga regeringen. Men när brotten begås av USA:s fiender och kritiker används brotten för att försvara folkrättsbrott, ockupation och isolering.
Jag vill avslutningsvis säga att respekten för de mänskliga rättigheterna alltid måste gå före eventuell lojalitet eller sympati med ett visst land eller ett visst politiskt parti. De måste väga tyngre än våra svenska ekonomiska och säkerhetspolitiska intressen. För om vi väljer att kompromissa med de mänskliga rättigheterna i ett land kommer vi att förlora vi trovärdigheten att prata om mänskliga rättigheter i något land över huvud taget.