Hans Linde (V):
Säkerhetspolitik är inte könsneutralt. Hoten mot mäns och kvinnors säkerhet ser olika ut. Krig och väpnande konflikter påverkar män och kvinnor på olika sätt och i olika utsträckning. En fredsprocess som leder till att våldet mot män upphör innebär inte per automatik att våldet mot kvinnor samtidigt upphör. Exemplen är alltför många runt om på jorden.
När jag var i Jordanien i december berättade man hur barnäktenskapen kraftigt ökade bland syriska flyktingar. Alltför många syriska föräldrar såg ett tvångsäktenskap som det enda sättet att skydda sin 14-åriga dotter från männens sexualiserade våld och övergrepp. I Afghanistan har 35 år av krig resulterat i en av de högsta nivåerna av mödradödlighet i världen.
Trots ett imponerade arbete av Svenska Afghanistankommittén och andra viktiga biståndsgivare är det i dag långt farligare att bli gravid än att vara soldat i Afghanistan. Vi ser i land efter land, i konflikt efter konflikt, hur väpnade konflikter går hand i hand med ökad mödradödlighet.
I Liberia säger 60 procent av kvinnorna att de blev våldtagna och utsatta för sexualiserat våld under det tidigare inbördeskriget. Många uppger att de har blivit utsatta för våldtäkter vid upprepade tillfällen. Det sexualiserade våldet i Liberia nådde nivåer där vi kan tala om detta som ett massförstörelsevapen.
Men medan männen har lagt ned sina vapen, slutat skjuta på varandra och inlett en mödosam freds- och försoningsprocess fortsätter våldet mot kvinnorna i Liberia i stor utsträckning. Alltför många liberianska kvinnor väntar fortfarande på att freden ska komma till deras liv och deras vardag. Men kvinnor och flickor är inte bara offer; det är viktigt att understryka.
De är inte passiva, och de väntar inte på att någon annan ska komma och rädda dem. I Syrien, i Palestina och i Afghanistan organiserar sig oerhört modiga kvinnor och flickor tillsammans med andra och kämpar i sina lokalsamhällen för freden. I Colombia och Liberia har kvinnor och flickor spelat en helt avgörande roll i de fredsprocesser vi har sett. Kvinnor och flickor är aktiva aktörer runt om hela jordklotet!
Vi vet, precis som Karin Enström underströk tidigare, att freds- och försoningsprocesser behöver inkludera kvinnor och flickor vid förhandlingsbordet om de ska vara framgångsrika. Det är viktigt att påminna om det, i synnerhet i en tid när vi nu går in i mödosamma fredsprocesser i länder som Afghanistan och Syrien. Vi måste se att i den värld vi lever i är vi män norm och kvinnor undantag.
Utan ett genusperspektiv och utan att vi synliggör mäns och kvinnors skilda villkor är risken överhängande att vi kommer att utgå från mäns erfarenheter och upplevelser när vi diskuterar väpnande konflikter, fredsprocesser och säkerhetspolitik. Då kommer vi att få FN-insatser där man blundar för att de manliga FN-soldaterna förgriper sig på unga flickor och bidrar till trafficking.
Då kommer vi att få fredssamtal där det bara sitter män runt förhandlingsbordet. Då kommer vi aldrig att kunna presentera en säkerhetspolitik eller en utrikespolitik för fred och säkerhet som täcker hela jordens befolkning. Herr talman! Det har nu gått drygt 16 år sedan FN:s säkerhetsråd antog resolution 1325 om kvinnor, fred och säkerhet.
Det har varit ett avgörande steg i världssamfundets arbete för fred och säkerhet men också för att utveckla en säkerhetspolitik som inkluderar hela jordens befolkning. Sverige antog sin första handlingsplan 2006 när det gäller resolution 1325, och handlingsplanen har därefter gång på gång förlängts. Den nya regeringen har tydligt höjt ambitionsnivån.
Det kanske inte var så svårt; Carl Bildt kommer nog inte att bli ihågkommen för sitt starka engagemang för flickor och kvinnor. Men samtidigt måste man säga att regeringen har tagit några verkliga initiativ som är imponerande, bland annat när det gäller kvinnliga medlare. Samtidigt måste man understryka att arbetet inte har kommit till vägs ände. Det finns utrymme för att utveckla även Sveriges arbete.
Om man tittar på den handlingsplan som finns just nu, eller rättare sagt den som löpte ut vid årsskiftet, för 1325 ser man att det saknas en tydlig tidtabell, effektiva kontrollsystem och öronmärkta resurser för att genomföra handlingsplanen. Det är frågor som jag hoppas att regeringen tar med sig och tillgodoser när man nu tar fram en ny handlingsplan. I den tidigare handlingsplanen i Sverige fanns tre mål och sju nationella indikatorer för arbetet med 1325 och hur det skulle utvecklas.
Det var bra att man tog fram indikatorer, men jag tror att det finns utrymme att utveckla de mätbara målen. En avgörande fråga när man ska ta fram en framgångsrik handlingsplan är att det finns indikatorer och mål som är konkreta och möjliga att utvärdera.
Ett annat sätt att stärka det svenska arbetet med att implementera resolution 1325 skulle kunna vara att utse en svensk ambassadör med ansvar för frågan. Det har den nuvarande och tidigare regeringen gjort när det gäller flera andra frågor. Vi måste också se att det finns 52 andra länder som har antagit handlingsplaner för 1325. Även EU och ett flertal andra internationella organisationer har antagit egna handlingsplaner. Här finns en hel del goda exempel att lära av.
Samtidigt kan vi konstatera att den stora majoriteten av jordens länder i dag inte har några handlingsplaner för 1325. Om vi tittar på FN-systemet i dag kan vi konstatera att flera av de stora truppbidragande länderna helt saknar egna handlingsplaner. I dag har varken Bangladesh, Pakistan eller Indien - de tre länder som bidrar med flest soldater till FN:s insatser - några nationella handlingsplaner för 1325.
I Mali, där Sverige just nu bidrar med vår största internationella militära insats, saknar de fyra största truppbidragande länderna med sammanlagt 30 000 soldater på plats egna nationella handlingsplaner. Detta blir inte bara ett problem för Bangladesh och Pakistan och för deras insatser; det blir ett problem för den samlade FN-insatsen i Mali och därför också ett problem för Sverige.
Jag tror därför att det är viktigt för Sveriges arbete framöver att vi ligger på men också hjälper andra länder att ta fram och implementera nationella handlingsplaner för genomförandet av 1325. Därför yrkar jag avslutningsvis bifall till reservation 2.