Hans Linde (V):
Jag tar ändå fasta på det sista som Isabella Lövin sa, att man ändå inte är riktigt nöjd med 7 procent utan vill öka detta lite till. Det tycker jag är ett välkommet besked. För två år sedan samlades 260 parlamentariker från 134 länder just i denna kammare för den så kallade IPCI-konferensen, som handlade om mödradödlighet, befolkningsfrågor och sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter.
Då gjordes en mycket tydlig uppmaning till jordens länder att de skulle avsätta minst 10 procent av sina biståndsbudgetar till just sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter. Det skulle vara snyggt om också Sverige, som stod värd för denna konferens, skulle kunna leva upp till detta åtagande. Jag skulle gärna vilja höra från Isabella Lövin att man är beredd att sätta upp ett mål om att minst 10 procent av det svenska biståndet ska gå till SRHR.
Det är klart att dessa frågor om markörer och uppföljning kanske inte låter som de allra mest spännande. Men de är viktiga och centrala, eftersom de handlar om ansvarsutkrävande och om att jag som folkvald riksdagsledamot av svenska väljare, och våra partner i andra delar av världen, ska kunna utkräva ansvar av den svenska regeringen. Då måste det finnas transparens och statistik. Tyvärr har detta brustit. Det har varit svårt att få information om hur stor andel av den svenska budgeten som går till SRHR.
Jag vill verkligen understryka vikten av detta, så att vi kan värna transparensen och ansvarsutkrävandet. Jag har i dag och tidigare berömt Isabella Lövins engagemang för sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter. Det är just därför som jag också har varit lite besviken det senaste året över en del av de vägval och prioriteringar som regeringen har gjort. Globala fonden är en sådan sak.
Regeringen valde att fatta beslut i december om att minska anslagen till Globala fonden med 300 miljoner. Man bröt ett ingånget avtal, och minskade det med 35 procent. Denna neddragning motsvarar kostnaden för att ge 100 000 människor som lever med hiv livräddande medicinering och behandling. Tyvärr är detta inte det enda exemplet på att man faktiskt har valt bort SRHR-insatser.
IPPF, International Planned Parenthood Federation, som jobbar i 170 länder och oftast med de mest sårbara grupperna och med de mest kontroversiella SRHR-frågorna får i år en neddragning av sitt stöd från Sverige. Det drabbar såklart deras verksamhet. Tidigare i vår meddelade Sida att man kommer att skära ned stödet till ramorganisationerna med i genomsnitt drygt 7 procent. Det kommer också att drabba en rad svenska frivilligorganisationer som jobbar internationellt med dessa frågor.
Stödet från Sida till organisationer som Kvinna till Kvinna, RFSU och Diakonia dras ned. Det kommer såklart att drabba Sveriges arbete med SRHR-frågorna. Det sägs ibland att politik är att vilja. Men det handlar också om att välja och att göra prioriteringar. Jag tycker att det skulle ha funnits en möjlighet för denna regering att göra andra prioriteringar om den hade menat allvar med att man vill värna SRHR.
Jag vill även lyfta fram en annan fråga eftersom jag inte bara vill titta bakåt utan också titta framåt när det gäller hur vi kan förstärka detta arbete. Vi ser att de stora utmaningarna som nu ligger på vårt gemensamma bord - både för mig och för Isabella Lövin - är att hantera de stora humanitära kriser som skapas av sviktande stater, av klimatförändringar och av väpnade konflikter. Vi vet att de människor som nu flyr - de är fler än någonsin sedan andra världskriget - inte bara behöver filtar, tält och matpaket.
De behöver också preventivmedel, sexualupplysning, mödravård och säkra aborter. Vi vet nämligen att sambandet mellan mödradödlighet och väpnade konflikter är glasklart. Nederländerna har gjort tydliga åtaganden om att stödja UNFPA:s arbete i humanitära katastrofer. Jag vet att IPPF har vänt sig till Sverige för att få hjälp med sitt arbete i humanitära kriser. Är detta någonting som den svenska regeringen är beredd att hörsamma?