KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Linde (V):
Det är självklart sant att det måste vara ett långsiktigt arbete att bygga fred och säkerhet. Jag önskar att Moderaterna och de borgerliga partierna hade samma långsiktighet i sitt arbete med att stötta det civila samhället i Afghanistan, där många organisationer i dag är beroende av kortsiktiga projektstöd för sin överlevnad. Det saknas ofta långsiktighet i finansieringen. Men det kanske är en lite annan fråga. Vänsterpartiet ser, efter elva år i Afghanistan, att det inte är möjligt med en militär lösning på de problem som finns.
Det är inte möjligt att med vapenmakt och utländska soldater garantera eller bygga säkerhet. Det kommer i grunden att krävas andra strategier, vilket jag också tydligt redovisade i mitt inlägg i talarstolen. Det handlar om att stödja försök till en freds- och försoningsprocess.
Det handlar om att med kraft gå in och stödja det arbete som nu pågår med att försöka återintegrera de före detta motståndsmän som tyvärr fortfarande befinner sig i väpnade grupper och få tillbaka dem in i det afghanska samhället och ge dem en utbildning, ett arbete och en inkomst. Det handlar också om att bekämpa fattigdomen med massiva biståndssatsningar. Cecilia Widegren pratar om framstegen, men vi ska komma ihåg att 84 procent av afghanerna lever i fattigdom.
Jag tror att de senaste uppgifterna när det gäller Sveriges mödradödlighet är att det i år dog 5 kvinnor i samband med en förlossning. I Afghanistan är samma siffra 20 000 kvinnor. Det är enorma skillnader, och där finns det också enorma behov. Vad jag nu kan konstatera är dock att skillnaden mellan mig och Cecilia Widegren inte bara är att Cecilia Widegren är moderat och jag vänsterpartist utan också att Cecilia Widegren sitter i försvarsutskottet medan jag sitter i utrikesutskottet.
Jag ser hur de biståndsorganisationer som i dag verkar i Afghanistan hela tiden ska redovisa vilka resultat de uppnår. De ska hela tiden utvärdera sin verksamhet, men jag har efter elva år inte sett någon som helst utvärdering av den svenska militära insatsen. Om ni är så övertygade om att man har uppnått målen och varit framgångsrik, låt oss då genomföra en öppen och transparent utvärdering av den svenska militära insatsen i Afghanistan. Visa resultaten!
Hans Linde (V):
I diskussionerna och debatterna om Afghanistan är många av positionerna givna. Det är ingen som förvånar sig över att Sverigedemokraterna helst vill att svenska soldater ska marschera på kaserngården i Skövde eller att Folkpartiet för den delen säger ja till varje möjlighet att dra till fält. Däremot är det lite mer diffust var Miljöpartiet ska hamna. Jag kan konstatera att Miljöpartiet lyckats hamna i alla möjliga positioner när det gäller Afghanistaninsatsen.
Bara de senaste åren har vi kunnat konstatera att först var Miljöpartiet för insatsen i Afghanistan. Sedan ville de inför valet 2010 ha en avveckling av insatsen till våren 2013. Några månader senare under hösten 2010 sade de ja i riksdagen till att utöka den svenska insatsen för att bli större än någonsin tidigare i svensk, eller för delen afghansk, historia.
Ett år senare, 2011, ville de avveckla insatsen till 2014, och i dag öppnar de upp för att Sverige ska ha soldater i Afghanistan även efter 2014. Det är inte helt lätt, Bodil Ceballos, att följa dagsnoteringarna i Miljöpartiets Afghanistanpolitik. Jag tycker inte heller att det blev tydligare i Bodil Ceballos inlägg.
Jag konstaterar att vi i dag behandlar en proposition från regeringen som Miljöpartiet har ställt sig bakom. I det betänkande som finns från det sammansatta utskottet finns det inga särskilda yttranden och inga brasklappar från Miljöpartiet. Jag konstaterar att i regeringens proposition, som Miljöpartiet ställer sig bakom, står det så här: "Inriktningen är att Sverige från sommaren 2014, om så efterfrågas, bidrar i form av en ren utbildningsinsats om 200 personer - - -."
Frågan blir till Bodil Ceballos: Står Miljöpartiet bakom också denna mening? Om ja, hur länge tänker sig Miljöpartiet i så fall att Sverige ska ha soldater i Afghanistan?
Hans Linde (V):
Jag kan inledningsvis säga att jag kommer att välkomna varje miljöpartist som i morgon väljer att rösta på Vänsterpartiets reservationer och stå upp för att Sverige ska vara en kraft för fred och civila lösningar i Afghanistan, på samma sätt som vi för ett år sedan välkomnade när flera miljöpartister valde att gå mot partilinjen på den här punkten. Jag vill göra ett förtydligande. Det har framkommit flera gånger i debatten att man ska göra en stor skillnad mellan vad som är stridande och vad som är utbildande.
Man har visat upp en bild att en utbildande insats i Afghanistan innebär att vi ska skicka lektorer i manchesterkavajer som ska sitta bakom kateder och undervisa i något slags gemytlighet. Så fungerar det inte. Vi har redan i dag rena utbildningsinsatser på plats i Afghanistan. Det innebär att man finns med i de afghanska trupperna, följer med dem även ute i fält när de deltar i striderna.
Man är inte låst på några civila kaserngårdar eller liknande. Man är i högsta grad en del av den väpnade konflikt som pågår. Jag blir ändå inte riktigt klok på vad som är Miljöpartiets linje. Står Miljöpartiet bakom den skrivning som finns i den här propositionen eller inte? Det är en ganska enkel fråga: Står man bakom den här skrivningen, eller gör man det inte? Sedan blir det trots allt en fråga till Bodil Ceballos.
Bodil Ceballos får då företräda bara Miljöpartiet och bara vara miljöpartist i den här debatten och blicka lite framåt. Miljöpartiet har tidigare inte haft några problem med att sätta något slutdatum för den svenska insatsen, när man vill se att de svenska soldaterna helt och hållet ska vara hemma. Hur länge tänker egentligen Miljöpartiet i dag att de svenska soldaterna ska vara kvar i Afghanistan? Är det till 2016, 2018, 2020 eller ännu längre?
Hans Linde (V):
Vi kanske ska vara glada och tacksamma att läktaren är tom i dag. Jag tror att det skulle ha skadat våra förbindelser något till länder som just Frankrike och Holland om Kerstin Lundgren hade stått inför deras företrädare och sagt att deras länder sviker befolkningen i Afghanistan när nu Frankrike tar hem sina soldater från Afghanistan och Holland för den delen redan har gjort det. Men om vi ska tala i termer av svek ska jag berätta vad jag anser är svek, Kerstin Lundgren.
Jag anser att det är ett svek att blunda för elva års erfarenheter från Afghanistan, att inte se att för varje år vi har haft soldater i Afghanistan har antalet civila dödsoffer ökat, att inte se det misslyckandet och ta konsekvenserna av det är ett svek.
Det är ett svek, skulle jag säga, att inte se att väldigt lite har hänt när det gäller de afghanska kvinnornas rättigheter och att vi nu i Afghanistan under flera år har sett bakslag, precis som Kvinna till Kvinna, Operation 1325 och Svenska Afghanistankommittén så tydligt har visat. Att inte se de utmaningarna och att inte säga att vi har misslyckats med att främja kvinnornas rättigheter är ett svek.
Det är också ett svek, skulle jag säga, att efter elva år och massiva biståndsinsatser inte se att biståndet inte har gjort mer nytta i Afghanistan. Trots elva år av militära insatser ser vi att 84 procent av afghanerna lever i fattigdom. Kanske så många som 20 000 afghanska kvinnor kommer att dö under 2012 i samband med graviditet. Men Kerstin Lundgren säger: Låt oss fortsätta. Det skulle jag säga är det största svek vi kan göra i dag.
Att inte ta intryck av misslyckandet på marken, Kerstin Lundgren, är ett svek och att inte sätta det afghanska folket och deras behov av en annan svensk Afghanistanpolitik främst.
Hans Linde (V):
Biståndsministern har lite grann profilerat sig som ett statsråd som gillar både resultat och kvinnors rättigheter. Då kan jag inte låta bli att ställa lite frågor om just den resultatundersökning som har gjorts av tre organisationer som sätter kvinnors rättigheter i centrum: Kvinna till Kvinna, Operation 1325 och Svenska Afghanistankommittén, som har låtit Ann Wilkens, som är tidigare svensk ambassadör för både Pakistan och Afghanistan, se på de svenska insatserna när det gäller just kvinnors rättigheter i Afghanistan.
Jag får erkänna att det i rapporten finns beröm på några punkter, till exempel om hur man utbildar de svenska soldaterna i FN-resolution 1325. Där är Sverige ett föredöme. Men man påtalar också en ganska lång rad brister. Vi skulle kunna debattera det, men jag tycker att det viktigaste i rapporten egentligen är de rekommendationer som man kommer med.
Jag skulle vilja veta hur biståndsministern och den svenska borgerliga regeringen ställer sig till de tydliga rekommendationer som nu kommer för att stärka Sveriges engagemang när det gäller kvinnors rättigheter i Afghanistan. Man rekommenderar att Sverige tar fram en nationell handlingsplan för resolution 1325 som är specifikt framtagen och riktad till Afghanistan och de afghanska förhållandena.
Man rekommenderar att UD tillsätter en specialrapportör som bara har till syfte att rapportera och följa arbetet med FN-resolution 1325. Man rekommenderar att Sverige ska föregå med gott exempel. När Sverige skickar högnivådelegationer till Afghanistan är det viktigt att de delegationerna är jämställda, att det finns med både män och kvinnor, att de träffar den kvinnorörelse som finns i Afghanistan och att man alltid ser till att kvinnor finns med på mötena.
Man efterfrågar också ett långsiktigt, förutsägbart stöd till den afghanska kvinnorörelsen, som självklart är helt central om vi ska lyckas bistå de afghanska kvinnorna i deras kamp. Man rekommenderar att det införs kärnstöd, som skulle kunna vara den svenska översättningen av core funding. Man pratar också om att det är viktigt att det finns ett långsiktigt arbete som inte bara fokuserar på kortsiktiga projekt. Hur ställer sig Gunilla Carlsson till dessa rekommendationer?
Hans Linde (V):
Låt mig vara tydlig: Det är självklart att även män kan vara feminister. Jag är själv stolt feminist. Men det är också självklart att om vi ska ändra strukturerna i Afghanistan måste vi som land föregå med gott exempel. Då kan vi inte ha högnivådelegationer från Sverige där den stora majoriteten är män eller består av bara män och där man träffar bara män i Afghanistan för att diskutera deras verklighet och deras perspektiv.
Det är viktigt att vi har delegationer där det finns både män och kvinnor, där man träffas på specifika möten med det afghanska, civila samhället och de starka och modiga kvinnorörelser som finns. Jag tycker det var lite synd i biståndsministerns svar att hon inte på något sätt kommenterade någon av alla de rekommendationer som Kvinna till Kvinna, Operation 1325 och Svenska Afghanistankommittén trots allt har presenterat. Jag vill lyfta fram två som jag tycker det skulle vara synnerligen viktigt att få plats.
Det handlar om att ta fram en nationell handlingsplan för resolution 1325 specifikt för Afghanistan, nu när vi säger att vi ska arbeta för Afghanistan långsiktigt. Resolution 1325 är en bra och viktig FN-resolution. Kvinnor och kön spelar roll i alla väpnade konflikter, men kön spelar också väldigt olika roll. En kvinna som lider i Liberia under det inbördeskrig som har varit där eller i Palestina påverkas av konflikter på ett annat sätt och i olika grad än man gör i Afghanistan.
Vi måste se att också konflikter påverkar män och kvinnor på olika sätt i olika sammanhang. Här behövs det en nationell handlingsplan för just resolution 1325 specifikt för Afghanistan. Det andra är att jag tycker att det är viktigt, nu när vi säger att vi ska jobba långsiktigt i Afghanistan, att vi också har ett långsiktigt stöd till kvinnoorganisationerna på plats.
Vi kan inte bara ha ett kortsiktigt stöd inriktat på projekt där man ska mäta resultat i slutet av året, utan vi behöver också ett långsiktigt stöd där vi är tydliga gentemot kvinnoorganisationerna: Vi står på er sida. Vi kommer att finansiera er verksamhet och kommer att finnas med under lång tid framöver.
Hans Linde (V):
Jag ska säga till Elisabeth Björnsdotter Rahm att anledningen till att jag blev politiskt aktiv en gång i tiden hemma i Trelleborg var att jag trodde på förändring, att förändring var möjlig att uppnå. När jag tittar ut över världen ser jag att vi under den tid jag har suttit i riksdagen sedan 2006 just sett förändring på flera punkter. Den kanske största förändring som skett i världen under min tid i riksdagen är faktiskt det som har hänt med hbtq-personers rättigheter runt om på jordklotet.
Vi har sett de senaste veckorna hur samkönade par har fått rätt att gifta sig i Frankrike, Nya Zeeland och Uruguay. Vi har sett framsteg inte bara i norra Europa utan runt om på jordklotet. I Argentina har man infört kanske världens kanske mest progressiva lagstiftning gällande transpersoners rättigheter, långt bättre än den skamliga lag som vi fortfarande har kvar i Sverige. I Nepal har man infört möjligheten att ha ett tredje juridiskt kön. I Sydafrika har man infört en könsneutral äktenskapslag.
I det polska parlamentet har man valt in en öppet transsexuell kvinna, någonting vi fortfarande väntar på ska hända här i Sverige. Vi ser att det har skett en maktförskjutning globalt. Även som det finns en ganska lång rad länder som fortfarande har en oerhört restriktiv och konservativ syn på de här frågorna ser vi att det har hänt någonting. I FN kan man nu lägga fram deklarationer och resolutioner om hbt-personers rättigheter, och de går igenom.
Det finns nu alla möjligheter att bygga internationella allianser och vara framgångsrik på det här området, om man har viljan, om man har modet. Tyvärr konstaterar vi när vi läser betänkandet att de borgerliga partierna återigen säger nej till att Sverige ska driva kravet på en FN-konvention. Vi har konventioner när det gäller migrantarbetare, kvinnor, barn och personer med funktionsnedsättning, men vi saknar en konvention som skyddar hbtq-personer mot diskriminering.
Frågan till Elisabeth Björnsdotter Rahm är: Varför säger ni nej till en konvention som skulle skydda hbtq-personer och deras rättigheter?
Hans Linde (V):
Jag frågade om det konkreta förslag som ligger på riskdagens bord i dag, nämligen krav från Vänsterpartiet som vi ställt i motioner om och om igen på att Sverige ska verka för en FN-konvention som skyddar hbtq-personer mot diskriminering på grund av sexuell läggning och könsidentitet. Även om det i många länder sker framsteg ser vi många länder där det finns enorma behov av stöd och uppbackning. En FN-konvention skulle vara en del i det arbetet.
Det är nu ett halvt år sedan vi hade Pride här i Stockholm och jag hade möjlighet att guida en grupp hbtq-aktivister i Sveriges riksdag. Vi var bland annat i kammaren. Det var hbtq-aktivister från länder som Algeriet, Uganda och Sudan, länder där det fortfarande är förbjudet att vara hbtq-person och inleda en samkönad relation. De hade behövt en sådan uppbackning som en FN-konvention skulle kunna innebära.
Jag beklagar att man återigen från Moderaterna och de andra borgerliga partierna säger nej till detta. Jag vill återkoppla till den diskussion som vi hade här med Carin Runeson angående de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna. I den så kallade ESK-konventionen finns i dag i artikel 2 ett tydligt förbud mot diskriminering. Man har tolkat att detta förbud också omfattar diskriminering på grund av sexuell läggning och könsidentitet.
Det är ett av många argument för att vi skulle behöva ett tilläggsprotokoll och att det skulle vara så bra om Sverige ratificerade det. Det skulle innebära att hbtq-personer fick en individuell klagorätt att lyfta frågor om diskriminering. Det skulle ge fler människor runt om på jordklotet rätten att kräva sina rättigheter gentemot sin regering.
Även här ser vi att Moderaterna återigen tar på sig den roll de tyvärr haft alltför många gånger i svensk politik, att man bromsar och kommer i sista ledet när det gäller hbtq-personers rättigheter. Jag är helt övertygad om att Elisabeth Björnsdotter Rahm och hennes parti kommer att göra som Moderaterna brukar göra i svensk politik: I sinom kommer de att inse att det här är bra, och då kommer de att följa efter oss i andra partier. Jag hoppas att vi inte behöver vänta alldeles för länge.
Hans Linde (V):
Nu fick vi lyssna på Ismail Kamil under sex minuter. Det som slår mig är att här har vi en företrädare för Folkpartiet som står i en debatt om svensk utrikespolitik och mänskliga rättigheter i svensk utrikespolitik och håller ett anförande - och inte med ett ord, inte med ett kommatecken nämns ordet kvinnor. Inte med ett ord eller ett kommatecken nämns ordet jämställdhet.
Det är som om en majoritet av jordens befolkning har försvunnit ur Folkpartiets utrikespolitik. Jag måste säga att jag blir förvånad. Hur är det möjligt för en folkpartist att hålla ett anförande i en debatt om mänskliga rättigheter utan att nämna alla de orättvisor, all den diskriminering och alla de brott och kränkningar som begås mot kvinnors rättigheter runt om på jordklotet? Jag är fullt medveten om att det är ett ganska klassiskt grepp från oppositionen att säga: Ni har inte nämnt någonting om detta i ert anförande.
Det brukar vi ta till ibland, och det är inte alltid helt hederligt eller ärligt. Men nu talar vi om majoriteten av jordens befolkning. Jag minns en tid i denna kammare när det var Birgitta Ohlsson som företrädde Folkpartiet. Då var man garanterad att varje anförande i nästan varje debatt skulle vara ett brandtal för kvinnors rättigheter. Jag måste säga att jag många gånger stödde det som Birgitta sade. Hon hade många kloka invändningar.
Men när Birgitta Ohlsson blev statsråd och i stället ersattes av tre män från Folkpartiet i utrikesutskottet dog uppenbarligen också engagemanget för kvinnors rättigheter. Jag har lyssnat, och jag har läst, och jag ser inte ett enda kommatecken från Folkpartiet när det gäller kvinnors rättigheter. Frågan till Ismail Kamil är: Varför är ni så tysta från Folkpartiet? Är det feministiska engagemanget dött och begravt nu när Birgitta Ohlsson har flyttat över på andra sidan vattnet?
Hans Linde (V):
Jag ber om ursäkt i så fall. Det är lätt att missa när man plockar in kvinnorna och jämställdheten i små pliktskyldiga bisatser och allmänna uppräkningar av vad man vill med världen. Då är det lätt att kvinnorna försvinner. Det är precis det vi ser, Ismail Kamil. I de fall då kvinnor finns med finns de i bästa fall med i de långa uppräkningarna och i de pliktskyldiga bisatserna. Men engagemanget och de konkreta förslagen - var finns de någonstans?
Vi är flera här från oppositionen som har använt ganska mycket av vår talartid till att tala om brott mot kvinnors rättigheter och skyddet för kvinnors rättigheter runt om på jordklotet. Det är viktigt att bekämpa mödradödlighet och att hävda kvinnors rätt till sin egen kropp och till sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter. Om detta sade Ismail Kamil ingenting.
I stället har Folkpartiet tillsammans med de övriga tre borgerliga partierna valt att avslå alla förslag som finns från oppositionen om att Sverige tydligare ska skärpa sin profil när det gäller jämställdhet. Frågan kvarstår, Ismail Kamil. Vart tog jämställdhetspolitiken vägen? Vart tog det feministiska engagemanget vägen i Folkpartiet när Birgitta Ohlsson blev statsråd och ersattes av tre män från Folkpartiet i utrikesutskottet?
Hans Linde (V):
Vi i riksdagens utrikesutskott har nu haft en ganska lång debatt här om mänskliga rättigheter i svensk utrikespolitik. Och det har blivit ganska tydligt vilka skiljelinjer som trots allt finns i Sveriges riksdag när det gäller synen på mänskliga rättigheter. Vi ser en tydlig skiljelinje som går mellan de fyra borgerliga partierna och vi tre rödgröna partier när det kommer till de mänskliga rättigheterna. Ska vi betrakta de mänskliga rättigheterna som odelbara, eller ska vi betrakta dem som delbara, som de borgerliga partierna verkar tycka?
Ska vi göra som vi tycker från de rödgröna partierna och se att de olika mänskliga rättigheterna samverkar, förstärker varandra och är beroende av varandra? Eller ska vi betrakta de mänskliga rättigheterna som ett smörgåsbord där vi kan välja och vraka det vi för dagen känner för och välja bort det som vi inte gillar? Denna skiljelinje har blivit tydlig när det gäller det vi kanske har diskuterat mest i dag, nämligen konventionen om de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna.
Här vägrar de borgerliga partierna hårdnackat att ställa sig bakom kravet att Sverige ska ratificera det tilläggsprotokoll som finns. Det är ett tilläggsprotokoll som skulle ge individer klagorätt, det vill säga rätt att föra upp sin kritik och sitt missnöje när de känner att deras mänskliga rättigheter inte har respekterats.
Det skulle ge människor i Sverige denna rättighet, och om Sverige valde att ratificera tilläggsprotokollet skulle det självklart också öka legitimiteten för de ekonomiska, sociala och kulturella mänskliga rättigheterna över hela jorden. Det märkliga är att de borgerliga partierna och den borgerliga regeringen har utan problem ställt sig bakom andra tilläggsprotokoll. När det gällde konventionerna om de medborgerliga och politiska rättigheterna hade vi aldrig denna diskussion.
Där såg man inga som helst problem med att införa individuell klagorätt. Det är ett tydligt exempel på hur man behandlar mänskliga rättigheter på olika sätt. I den borgerliga politiken finns det ett A-lag och ett B-lag när det gäller de mänskliga rättigheterna. Som jag sade i mitt inledningsanförande: Behandlar man de mänskliga rättigheterna som ett smörgåsbord kommer man aldrig att kunna hitta några helhetslösningar.
Hans Linde (V):
Det är de rödgröna partierna som är konsekventa och generella när det kommer till de mänskliga rättigheterna, Ulrik Nilsson. Vi vill att det ska finnas en individuell klagorätt oavsett om det gäller de medborgerliga och politiska rättigheterna eller de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna. Vi gör ingen åtskillnad; vi är generella. De borgerliga partierna däremot förespråkar särlösningar.
Man ska klagorätt när det gäller de medborgerliga och politiska rättigheterna men inte när det gäller de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna. Det tydliggjordes också här att vi har ganska olika syn på FN-konventioners roll. Vänsterpartiet tycker att det är viktigt att ratificera FN-konventioner, bland annat för att vi ser att de är viktiga verktyg även i vårt eget land. Vi har inte kommit till vägs ände vad gäller arbetet med de mänskliga rättigheterna i vårt land. Det gäller även de ekonomiska, sociala och kulturella rättigheterna.
Vi ser också att när Sverige ratificerar en konvention ökar vi legitimiteten för konventionen på en global nivå. Då skapar vi ett ökat tryck på de länder i andra delar av världen som också skulle behöva ratificera konventionen. Gång på gång har vi hört från Moderaterna att de vill undersöka om det är lämpligt för Sverige att ratificera detta tilläggsprotokoll.
Jag kan inte riktigt frigöra mig från misstanken att de borgerliga partierna är ovilliga att ge individer i Sverige individuell klagorätt. Jag är övertygad om att det finns människor i vårt land som skulle ha all anledning att använda sin klagorätt. Det gäller de transsexuella, som fortfarande tvångssteriliseras i vårt land. Det gäller de människor som stoppas i tunnelbanan på grund av sin hudfärg eller etniska härkomst. Det gäller de papperslösa som fortfarande förvägras vård.
Jag är övertygad om att många av dem skulle sätta fingret på flera av de brott mot de mänskliga rättigheterna som fortfarande begås i vårt land. Jag tror att detta är kärnan, Ulrik Nilsson. Ni är rädda för att det skulle synliggöra de problem och utmaningar som fortfarande finns i alliansregeringens Sverige.