Hans Linde (V):
Det har i år gått 65 år sedan Centralkommittén för svenskt tekniskt bistånd till mindre utvecklade områden bildades och Sverige inledde sitt statliga bistånd. Under dessa sex decennier av utvecklingssamarbete har vi kunnat dra många lärdomar i Sverige, både av våra framgångar och av våra misslyckanden i svenskt bistånd.
Vi vet i dag att bistånd gör skillnad, och vi vet vad som krävs för att det ska göra skillnad. Om bistånd ska göra skillnad måste det vara långsiktigt. Utvecklingsutmaningar löser man sällan under ett budgetår; vi måste vara uthålliga om vi vill göra skillnad. Om biståndet ska göra skillnad måste det vara förutsägbart. Våra allierade och partner runt om i världen måste veta att vårt land står bakom dem, inte bara i dag utan också i morgon.
Våra motståndare måste också veta att vår röst inte tystnar och att man kan lita på Sveriges engagemang, till exempel när det gäller kvinnors och flickors rättigheter och det civila samhället. Om biståndet ska göra skillnad måste det också vara samstämmigt med alla andra politikområden. Bistånd ensamt kommer inte att förändra världen.
Det kommer att krävas en handelspolitik, en migrationspolitik och en klimatpolitik som bidrar till att fattigdomen minskar och respekten för de mänskliga rättigheterna ökar. Det var därför ett stort och viktigt steg när riksdagen för 14 år sedan antog politiken för global utveckling och slog fast att Sveriges politik ska vara samstämmig och att alla politikområden ska genomsyras av ett rättighetsperspektiv och utgå från de fattigas perspektiv på utveckling.
Det var en enig riksdag som antog PGU för 14 år sedan, och jag betvivlar att någon i kammaren i dag skulle ifrågasätta vikten av samstämmighet eller politiken för global utveckling. Problemet är inte den retorik vi hör i kammaren när vi diskuterar PGU. Det är heller inte orden i utrikesutskottets betänkande som är problemet eller vad regeringen skriver i sin skrivelse.
Problemet uppstår när PGU ska omsättas i det dagliga politiska arbetet och när olika intressen ställs mot varandra i det politiska arbetet runt om på de olika regeringsdepartementen. 14 år efter det att PGU antogs är utmaningarna fortfarande stora.
Även om framsteg har gjorts kan ingen i dag säga att Sverige har en samstämmig politik eller att alla politikområden genomsyras av ett rättighetsperspektiv och fattigas perspektiv på utveckling.
Det var knappast så att man utgick från ett rättighetsperspektiv när man i somras godkände att Saab ska få sälja övervakningssystem för 11 miljarder kronor till diktaturen Förenade Arabemiraten, trots att detta land är djupt involverat i den förödande krigföringen i Jemen.
Det är svårt att se att regeringen har utgått från de fattigas perspektiv på utveckling när man har motsatt sig viktiga insatser mot kapital- och skatteflykt, till exempel offentlig land-för-land-redovisning. Retoriken om samstämmighet och PGU kändes också mycket avlägsen när regeringen beslutade att Vattenfalls tyska kolgruvor skulle kunna säljas till ett tjeckiskt riskkapitalbolag.
Dessa exempel visar tydligt hur biståndets möjligheter till förändring slås sönder av politiska beslut på andra områden. Det är ett ineffektivt sätt att använda våra skattemedel, men än värre är att det framför allt försvårar möjligheterna för miljoner män och kvinnor världen över att befria sig från fattigdom och förtryck.
För hur ska de 300 miljoner kronor som Sverige har gett i humanitärt stöd till Jemen kunna lindra den extrema nöden i landet om Sverige samtidigt med andra handen säljer vapen till de länder och de stater som bombar Jemen och som har skapat den humanitära katastrofen?
Hur ska regeringarna i Zambia, Bolivia och Nepal kunna bygga upp sjukvård och utbildning för sina medborgare om dessa regeringar förlorar 10 kronor i skatteflykt för varje krona som de får i bistånd?
Och hur ska en småbonde i Burkina Faso eller en fabriksarbetare i Bangladesh förbättra sin livssituation så länge man fortsätter bränna tysk brunkol, släppa ut koldioxid och driva på en redan allvarlig klimatförändring som framför allt redan slår mot kvinnor och världens fattiga?
Vi i Vänsterpartiet har i vår motion och i våra olika reservationer visat på hur Sverige på allvar skulle kunna föra en mer samstämmig politik och lösa fler av de tydliga målkonflikter som vi ser, till exempel när det gäller handels-, migrations- och klimatpolitiken. Vi har visat hur Sverige skulle kunna ha en mer samstämmig politik för kvinnors och flickors rättigheter och anständiga arbetsvillkor, och mot kapitalflykt, hunger och landgrabbing. Herr talman!
Regeringen har nu lanserat en så kallad nystart för politiken för global utveckling. Som vi hörde tidigare är detta inte den första nystarten. Det är snarast så att det är ett obligatorium för varje biståndsminister att presentera det. Men de förändringar som regeringens nystart av PGU innebär handlar framför allt om hur arbetet med PGU ska organiseras och hur målen för PGU ska formuleras.
Vänsterpartiet har välkomnat flera av de delar som finns med i regeringens skrivelse. Vi tycker att det är bra att man höjer ambitionerna, att man förstärker arbetet med PGU i Regeringskansliet och att man har valt att utforma mer operativa mål för det framtida arbetet, som säger mer om vad regeringen ska göra. Det är i grunden bra att PGU utvärderas och att ansvaret tydliggörs inom Regeringskansliet. Vi hade på flera punkter önskat att man skulle ta ytterligare steg.
Vi hade gärna sett en mer oberoende utvärdering av politiken för global utveckling. Vi hade gärna sett att man tydligare inkluderade riksdagen i arbetet med PGU. Och vi hade gärna sett att man förtydligade de tydliga målkonflikter som finns mellan olika politikområden. Jag vill samtidigt vara mycket tydlig med att det inte är utvärderingar och omorganiseringar i Regeringskansliet som ensamt kommer att lösa de stora utmaningar som vi ser med politiken för global utveckling och dess genomförande.
Det är inte det som kommer att lösa den bristfälliga samstämmigheten i svensk utvecklingspolitik. Om svensk politik på allvar ska bli samstämmig, och om alla politikområden på allvar ska bidra till utveckling och fattigdomsbekämpning krävs det politisk vilja att i grunden ta itu med de tydliga målkonflikterna på olika politikområden.
Den politiska viljan att lösa dessa grundläggande målkonflikter ser vi tyvärr inte i regeringens så kallade nystart. Därför vill jag avslutningsvis yrka bifall till reservation 3.