Hans Linde (V):
Jag tackar utrikesministern för svaret. Vi har de senaste veckorna haft anledning att fira diktatorernas fall i Tunisien och Egypten. Det är dock viktigt att komma ihåg även i denna stund att det är långt kvar till demokratisering och ökad respekt för de mänskliga rättigheterna i regionen Nordafrika-Mellanöstern. I flertalet av regionens länder styr fortfarande auktoritära ledare som dagligen kränker de mänskliga rättigheterna.
I några av dessa länder ser vi hur protesterna sprider sig, och det är inspirerande att se hur modiga unga män och kvinnor går ut på gatorna i Algeriet och Jemen och kräver mänskliga rättigheter. Hittills har rapporterna om protester i Syrien varit få. Det ska vi nog inte ta som intäkt för att regimen har speciellt starkt folkligt stöd. Snarare ska vi se det som ett bevis på hur effektiv den syriska regimen har varit när det gäller att sätta skräck i sin egen befolkning.
Syrien är i dag en av regionens, ja, en av världens, mest auktoritära regimer. Inskränkningarna av de mänskliga rättigheterna är omfattande och drabbar alla i alla delar av det syriska samhället oavsett kön, ålder, religion och etnicitet. Samtidigt kan vi konstatera att just den kurdiska minoriteten i Syrien, de drygt 2,5 miljoner kurder som i dag lever i Syrien, är i synnerhet hårt drabbad av regimens repression.
Gång på gång har Amnesty och andra människorättsorganisationer rapporterat om hur enskilda modiga kurder som har vågat kräva sina mest grundläggande rättigheter fängslats, torterats och försvunnit. När vi diskuterar kurdernas situation i Syrien är det viktigt att understryka att förtrycket inte bara drabbar enskilda kurder. Kurderna som grupp är diskriminerade, bara på grund av det faktum att de är kurder, från den dag de föds till den dag de dör.
När utrikesministern i sitt svar säger att kurderna i viss utsträckning är en integrerad del av det syriska samhället men att de inte åtnjuter fulla minoritetsrättigheter och att deras kulturella uttrycksmöjligheter är begränsade är utrikesministern väl försiktig och väl diplomatisk. Låt oss komma ihåg Syriens moderna historia.
År 1962 genomförde regimen en folkräkning vid vilken hundratusentals kurder som hade levt i Syrien i generationer förlorade sitt medborgarskap. De fråntogs sina absolut mest grundläggande mänskliga rättigheter och utestängdes från det syriska samhället. Därefter har vi sett hur denna grupp har vuxit.
Även de som föds till statslösa i Syrien klassificeras också som utlänningar, även om de är födda i Syrien och tillhör familjer och släkter som har levt i Syrien i generationer. Amnesty beskriver även situationen för denna grupp kurder i Syrien som är ständigt växande. De har inte rätt att äga land, bostäder eller näringsverksamhet. De kan inte anställas av myndigheter eller statliga företag. De kan inte arbeta som läkare eller ingenjörer.
De har inte rätt till matsubventioner eller offentlig sjukvård. De får inte gifta sig med syriska medborgare. Dessa statslösa kurder har dessutom såklart ingen rätt att rösta i de riggade val som förekommer. De har inte heller rätt att få id-handlingar eller pass, vilket gör det omöjligt för dem att resa eller lämna Syrien.
Utöver dessa statslösa kurder finns det också många kurder i Syrien som är papperslösa och över huvud taget inte erkänns av regimen. Att då tala om att kurderna i Syrien är en hyfsat välintegrerad grupp i det syriska samhället är som sagt väl försiktigt. Under de senaste åren har förtrycket mot kurderna i Syrien hårdnat. Vi ser en negativ utveckling, i synnerhet efter de kurdiska protesterna 2004.
År 2008 undertecknade presidenten presidentdekret 49, vilket i praktiken innebär att kurder inte får köpa, sälja eller hyra mark och bostäder i de kurdiska områdena. Jag har ställt en konkret fråga om detta till utrikesministern men inte fått något svar. Jag hoppas att utrikesministern kan använda nästa inlägg till att svara på hur Sverige ser på presidentdekret 49.