KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Linde (V):
Isabella Lövin har alldeles rätt: Det här är inte problem som vi löser bara med pengar, även om det också behövs resurser. Det handlar om engagemang, och det handlar om kunskap. Men jag måste nog också säga att om Sverige verkligen ska vara på plats i Uganda, El Salvador eller Afghanistan och lyfta upp och driva de här frågorna måste det också finnas en politiskt tydlig styrning från Stockholm och den svenska regeringen om vad man vill.
Det är därför jag har skrivit en interpellation som handlar om hur vi ska få in dessa frågor tydligt i våra strategier även fortsättningsvis. Det krävs en tydlig signal från Isabella Lövin och resten av regeringen, och då måste frågor som handlar om hbtq-personers rättigheter in i de olika strategierna, både de tematiska och de som rör enskilda länder. Det krävs också att man faktiskt lyfter fram de här frågorna i till exempel Sidas regleringsbrev och i den utrikespolitiska deklarationen så att signalen blir tydligare.
Jag måste nog säga att det inte bara är jag som känner oro över att regeringen börjar prioritera ned dessa frågor. Jag har skrivit den här interpellationen därför att flera andra aktörer vänder sig till mig och säger samma sak: Man känner en oro över vad som händer med den här regeringen. Jag måste erkänna att jag åtskilliga gånger har hört skämtet att SRHR numera inte betyder "sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter" utan "sexuell och reproduktiv hälsa och räkor".
Det är inte en bild man vill ha av svenskt bistånd. Jag tycker att det är väldigt olyckligt, och jag hoppas att regeringen tar på allvar att det finns en växande oro och en bild av att Sverige nu börjar tappa engagemanget, att engagemanget börjar falna och att rösten tystnar när det gäller dessa frågor. Framför allt skulle det vara olyckligt för våra partner.
Det är viktigt att vi skickar signaler till de organisationer vi samarbetar med om att Sverige är tydligt när det gäller hbtq-frågorna men också till de regeringar som vi har ett bilateralt utvecklingssamarbete med. Jag hoppas att Isabella Lövin framöver kommer att omsätta det hon säger i dag i fler konkreta initiativ. Det skulle vara välkommet.
Hans Linde (V):
Mathias Sundin säger att demokratier inte går i krig mot demokratier. Jag vågar nog också påstå att det är väldigt svårt att bygga en demokrati under utländsk ockupation. Det är lite märkligt att Mathias Sundin i sitt inlägg helt ignorerar det faktum att Palestina i dag är ett ockuperat land. Man befinner sig under israelisk ockupation, och ansvaret för denna ligger inte på den palestinska myndigheten utan på den israeliska regeringen, som valt att fortsätta med ockupationen.
Mathias Sundin säger också att arbetet för demokrati, jämställdhet och mänskliga rättigheter inte kräver pengar. Då undrar jag vilka MR-aktivister Mathias Sundin har träffat. Jag har varit i Palestina och suttit ned med MR-aktivisterna där. Jag har träffat kvinnor som kämpar mot mäns våld mot kvinnor. Jag har träffat MR-aktivister som står upp för press- och mediefrihet och som många gånger har kritiserat den palestinska myndigheten. För dem är det helt avgörande att de kan betala hyran för sitt kontor och att deras medarbetare har tillgång till mobiltelefoner.
För att kunna fortsätta engagemanget kan de till och med behöva betala löner. Det är självklart att det behövs pengar. Och det är det som är problemet med Mathias Sundins utgångspunkt. Han vill bestraffa det palestinska folket för att han ogillar den palestinska myndigheten. Det är det som är konsekvensen.
De som drabbas om Sverige minskar sitt bistånd till den palestinska myndigheten är just de modiga kvinnor som i dag slåss för jämställdhet i Palestina, de fackligt aktiva som kämpar för sin rätt att organisera sig och de som slåss för medie- och pressfrihet. Det är de som skulle drabbas av Mathias Sundins politik.
Sedan återstår frågan om det här är särbehandling av den palestinska myndigheten eller om detta är ett förhållningssätt som Folkpartiet förespråkar för alla de trettiotalet länder som Sverige har ett bilateralt utvecklingssamarbete med. Är det så att de länder som får svenskt bistånd förlorar rätten att föra en självständig utrikespolitik, att de förlorar rätten att ha synpunkter på Sverige? Jag skulle vilja ha svar från Mathias Sundin på om detta är Folkpartiets uppfattning.
Hans Linde (V):
Hans Rothenberg målar upp en bild av att det finns två alternativ i handelspolitiken, nämligen en handelspolitik som är underordnad moralen eller en handelspolitik med moral. Jag skulle nog säga att det har visat sig att det finns ett tredje alternativ, nämligen handelspolitik helt utan moral. Det visade Ewa Björling många gånger prov på under sin tid som moderat handelsminister. Den här diskussionen är egentligen märklig med dels ett tydligt fokus på Saudiarabien, dels ett tydligt kortsiktigt perspektiv. Det kommer såklart en dag när diktaturen också i Saudiarabien faller.
Precis som diktaturerna i Latinamerika föll, precis som diktaturerna i Östeuropa föll, precis som apartheid föll, kommer det också en dag att sitta demokratiskt valda män och kvinnor och styra i Saudiarabien. Vilken bild kommer de att ha av Sverige när de tittar i backspegeln? Kommer de att se Sverige som en allierad och vän i deras arbete för politisk förändring, eller kommer de att se Sverige som ett land som var med och bromsade denna utveckling? Det är vägvalet vi står inför just nu.
Låt oss se på Sydafrika som ett historiskt exempel. Där hade Moderaterna en annan bild än övriga partier över hur vi skulle förhålla oss till den dåvarande apartheidregimen. De svenska företag som i dag är aktiva i Sydafrika är oerhört tacksamma över Sveriges engagemang för demokrati och mänskliga rättigheter. Det gynnar dem i dag. Det gör det möjligt för dem att skapa arbetstillfällen, att investera och göra affärer. Jag tror inte att det finns en motsättning mellan handel och mänskliga rättigheter. Tvärtom!
Att stå upp för mänskliga rättigheter kan skapa lite dålig stämning i dag på kort sikt på cocktailpartyn och mottagningar, men jag är helt övertygad om att en handelspolitik som visar ett starkt engagemang för mänskliga rättigheter är en handelspolitik som på sikt också gynnar det svenska näringslivet och de svenska jobben.
Hans Linde (V):
Jag var tydlig i mitt första inlägg. Handel kan bidra och har vid många tillfällen bidragit till ökad respekt för mänskliga rättigheter. Men om den ska göra det beror det på vem vi handlar med, hur vi handlar och med vilka varor. Vi kan ta Saudiarabien som ett konkret exempel. Det svenska företag som exporterar mest till Saudiarabien i dag är LKAB som exporterar pellets till Saudiarabien. Jag tror inte att någon har några synpunkter på att man har den exporten. Men det är ganska stor skillnad mellan att exportera pellets och att exportera övervakningssystem, som Sverige har gjort tidigare.
Där har man tydligt sett hur olika varor har olika effekt och bidrar på olika sätt. Det är välkommet att handelsministern nu ändå börjar problematisera och se att handel inte är svartvitt. Det kan ibland bidra till mänskliga rättigheter och ibland inte. Denna problematisering har vi inte sett i de debattartiklar som har skrivits där man lanserar sin exportstrategi, till exempel. Jag ställer mig lite frågande och blir lite oroad över regeringens handelspolitik också när jag lyssnar till Pyry Niemi.
Länder som Ghana, Peru och Chile beskrivs som länder där det eventuellt skulle kunna finnas en marknad för Sverige. Det är länder där många stora svenska företag har varit närvarande i över 100 år, och där vi ser att andra länder genom en aktiv exportstrategi är närvarande och ökar sin handel. Det kanske inte är så konstigt att Sverige inte har så omfattande handel i dag med Ghana, Peru eller Chile.
Vi har ju under lång tid i stället valt att prioritera diktaturer på arabiska halvön i vårt exportfrämjande, inte minst under de åtta åren med en borgerlig regering. Vi hade en diskussion tidigare här om hur det såg ut under de åtta år vi hade en borgerlig regering. Det var oftast en handelspolitik helt frikopplad från mänskliga rättigheter. Jag hade nog förväntat mig en tydligare omsvängning och tydligare fokus på kvinnors rättigheter och på löntagares rättigheter med en ny regering.
Vi hörde Mikael Damberg här tidigare tala om att det inte bara handlar om att ändra inriktningen på exportfrämjandet, utan att det handlar om att öka tempot. Om det är utgångspunkten för den här regeringen jämfört med den handelspolitik som fördes tidigare tror jag att vi kommer att behöva återkomma till fler debatter i kammaren.
Hans Linde (V):
Jag kan svara nej. Vi har inte haft något samråd med Miljöpartiet och inte heller med Socialdemokraterna. Det dokument som har tagits fram och presenterades den 25 januari är ett dokument som regeringen har tagit fram i en egen process. I den processen har jag inte varit mer delaktig än Kerstin Lundgren. Mitt parti har inte varit mer delaktigt än Centerpartiet. Jag ska inte agera något slags stand-in för Miljöpartiet i denna debatt. De får ta ansvar för sina egna dokument och sina egna handlingar.
Jag talar gärna om Vänsterpartiets politik och om den motion som vi presenterade förra mandatperioden med våra förslag och tankar om hur svensk arktisk politik borde utvecklas. Jag ska vara ärlig. Jag har läst både den tidigare regeringens strategi och det som nu har presenterats i en promemoria från den nya regeringen. Jag tycker att de nödvändiga nya förslag som jag gärna hade velat se och som jag också har efterlyst i mitt anförande saknas.
Jag hade önskat att den nya regeringen hade haft modet att gå längre i sin Arktispolitik. Om jag ska försöka se någon skillnad i de uttalanden som den nya regeringen har gjort jämfört med den tidigare regeringens uttalanden tycker jag mig ändå se en vilja till en högre ambition och en större förståelse för de enorma klimatutmaningar som Arktis står inför.
Men, Kerstin Lundgren, jag ser inte heller stora markanta skillnader i det dokument som den nya regeringen har presenterat jämfört med det som den tidigare regeringen presenterade. Det beklagar jag, eftersom varken detta dokument eller den strategi som Kerstin Lundgrens regering presenterade är på något sätt tillräckligt när det gäller de enorma utmaningar som Arktis står inför.
Hans Linde (V):
Jag hör vad Kerstin Lundgren säger. Men jag vet inte riktigt vad det har för relevans för Vänsterpartiet och för mitt anförande här i denna debatt. Det handlar nämligen om en promemoria som regeringen har tagit fram och som vi inte är ansvariga för. Dessa frågor får Kerstin Lundgren kanske ställa till senare talare från regeringspartierna. Jag måste ändå säga att det på några punkter finns saker som regeringen här väljer att inte lyfta fram, och som den tidigare regeringen lyfte fram och som jag tyckte var problematiskt i den tidigare strategin.
Jag ska ta ett mycket konkret exempel. När det handlar om just oljeutvinning och gasutvinning i Arktis kommer jag ihåg hur den tidigare regeringen i sin strategi lyfte fram detta också som en möjlighet för det svenska näringslivet. Man såg att det fanns möjligheter till arbetstillfällen, till nya vinster och till exportframgångar för de svenska företagen i ett utvinna naturtillgångar i detta mycket känsliga område.
Jag tyckte att det var problematiskt att man inte såg att detta var ett så stort hot och att vi snarare borde verka för att få till ett moratorium och ett stopp för utvinning av naturtillgångar i Arktis. Den typen av skrivningar och förhoppningar om framtida svenska utvinningar av olje- och gastillgångar i Arktis ser jag inte i den nya regeringens promemoria om en ny svensk miljöpolitik för Arktis.
Om dessa perspektiv tonas ned av den nya regeringen är jag den förste som välkomnar det. Men till syvende och sist är det trots allt så att både i regeringens promemoria och i den tidigare regeringens strategi saknas tyvärr de nödvändiga insatser som krävs för att vi ska kunna rädda Arktis från klimatförändringarna, från miljöhoten och från växande säkerhetspolitiska spänningar i regionen.
Hans Linde (V):
Detta är ju inte bara en chans för utrikesutskottet att diskutera Riksrevisionens granskning; trots allt är det också den enda chansen vi i utskottet har, vad vi vet, att diskutera det regeringen den 25 januari lanserade som en ny svensk miljöpolitik för Arktis. Trots att klockan börjar bli mycket vill jag därför ta chansen att ställa några frågor till Pyry Niemi från Socialdemokraterna.
I det dokument regeringen har presenterat pratar man om att man ska kräva full finansiell täckning av olje- och gasbolag för eventuella framtida kostnader vid en olycka i Arktis, och det är gott så. Men det finns inga skarpa förslag i regeringens promemoria om hur man kan arbeta för att faktiskt stoppa olje- och gasutvinningen.
Ska vi klara miljö- och klimatutmaningen och 1,5-gradersmålet måste vi se till att vi förhindrar olje- och gasutvinning, inte minst i Arktis där vi vet att utvinning skulle riskera så unika värden. Vi vet att man har inlett oljeborrning i Alaska, att man tittar på östra Grönland och att det är mycket aktivitet i nordligaste Ryssland. Gazprom, Statoil och Shell är oerhört aktiva i regionen.
Visserligen ser vi nu när oljepriset är lågt att många av företagen har valt att lägga arbetet på is - jag hörde att någon uppskattade ordvitsen - men alla inser att aktiviteterna kommer att påbörjas igen den dagen oljepriset börjar stiga. Därför vill jag fråga Pyry Niemi: Hur kommer det sig att regeringen inte vill arbeta för ett stopp för olje- och gasutvinning?
Det kan till exempel vara en konvention, vilket redan finns för Antarktis, eller ett moratorium för olje- och gasutvinning under de kommande åren.
Hans Linde (V):
Jag tackar Pyry Niemi för svaret. Jag är inte naiv. Jag inser att det kommer att vara mycket svårt att få igenom något slags konvention eller moratorium i Arktiska rådet, med tanke på hur Arktiska rådet är konstruerat. Samtidigt känner jag att om man ska nå dit måste man börja resa kraven. Vi kan se att trots allt lyckas man när det gäller Antarktis att nå framgång med den typen av konvention.
Jag skulle också vilja lyfta en annan fråga när det gäller regeringens dokument En ny svensk miljöpolitik för Arktis . Även om det är starkt fokus på miljö- och klimatfrågorna saknar jag helt en analys av de säkerhetspolitiska konsekvenserna för Arktis och regionen av att isarna nu smälter, att nya transportleder öppnas upp och att allt fler länder blickar norrut, också militärt, för att säkra sina intressen.
Vi har redan sett exempel på hur flera länder har valt att skicka upp kärnubåtar till Arktis. Här finns det ett intresse för Sverige att bevara Arktis som en fredlig region som vi kan samarbeta om, som kan knyta oss samman. Jag har noterat hur den nya regeringen har valt att arbeta för till exempel en kärnvapenfri zon i Mellanöstern.
Och vi ser även kärnvapenfria zoner i Latinamerika, i Afrika och i Antarktis. Jag är lite frågande till att den nya regeringen inte väljer att lyfta upp ett krav på en kärnvapenfri zon eller en zon fri från massförstörelsevapen i Arktis. Det skulle vara intressant att höra från Pyry Niemi varför regeringen väljer att inte lyfta fram ett så viktigt krav.
Hans Linde (V):
Tack, Julia Kronlid, för att du påminner oss i kammaren om att Vänsterpartiet var drivande 2010 bakom att denna kammare erkände folkmordet 1915 på armenier, assyrier/syrianer, kaldéer och pontiska greker! Jag måste säga att det är få saker jag är mer stolt över att ha bidragit till under mina år i Sveriges riksdag än just detta erkännande. Vi gjorde detta erkännande för att ge upprättelse för offren för folkmordet och deras ättlingar men också - det är kanske ännu viktigare - för att vi skulle lära av historien.
Därför var det, när man skulle rösta i EU-parlamentet om resolutionen om folkmord i Mellanöstern, självklart för Vänsterpartiet att rösta ja till den. Vänsterpartiet har gjort sitt ställningstagande. EU-parlamentet har gjort sitt ställningstagande. Signalen är glasklar om var vi står någonstans. Men vi har också lärt oss av historien att det inte räcker med bara ord. Det kräver också handling.
Vi har i våra reservationer och i mitt anförande lagt fram en rad förslag om hur vi nu kan agera för att förhindra att folkmordet kan fortsätta och för att vi ska kunna ge en möjlighet för dem som flyr undan folkmordet att få en fristad i Sverige och i Europa. Det är här som Julia Kronlid börjar få väldigt stora problem med sin retorik. Det är då som Julia Kronlid alltmer framstår som en pajas i denna debatt.
Du håller högstämda tal om folkmord och terror och Daishs folkmord, men du företräder ett parti vars hela grundidé är att de som nu flyr undan folkmordet ska hindras från att fly. Hela er idé, era viktigaste frågor de senaste åren, har varit att förhindra att människor ska kunna lämna Syrien. Ni vill att de som drabbas av våldet i bästa fall ska placeras i flyktingläger i grannländerna, i värsta fall finnas kvar inne i Syrien.
Julia Kronlid sätter sig på höga moraliska hästar, men det blir svårt när man är så djupt nedsmetad i brun gegga.
Hans Linde (V):
Signalen från Vänsterpartiet är glasklar, och jag har varit glasklar i mitt anförande: Det som pågår just nu i Mellanöstern är ett folkmord. Den signal vi har skickat från EU-parlamentet är glasklar: Vi ser att det som pågår är ett folkmord. Men det intressanta nu är hur vi ska agera för att förhindra detta folkmord och vad vi ska göra för att ge dem som flyr undan folkmordet en fristad.
Här saknar Julia Kronlid all form av politik och alla former av idéer, och därför blir detta bara ett spel för gallerierna. Julia Kronlid sätter sig på höga moraliska hästar och tar fram sin mest högstämda retorik.
Men er konkreta politik, hela fundamentet för ert parti, går ju ut på att stänga gränser, att förhindra att människor kan fly och att de som nu drabbas av Daishs terror antingen ska tvingas vara kvar inne i Syrien eller tvingas ut i flyktingläger i grannländerna under mycket svåra förhållanden. Jag tror att det i detta läge är viktigt att se att vi måste lära av historien. Vi minns i dag i Sverige många av dem som överlevde folkmordet 1915.
De kunde överleva det folkmordet, eftersom de fick en fristad. Det fanns nämligen modiga missionärer, diplomater och andra som agerade för att rädda de människor som flydde undan folkmordet 1915. Detta är en lärdom. Hade man 1915 agerat som Julia Kronlid vill agera i dag hade mycket färre kunnat räddas till livet. Jag tror att det är viktigt att vi nu står upp och lär av historien och garanterar en fristad för dem som flyr undan terror.
Hans Linde (V):
Jag vill verkligen säga att jag har stor respekt för Kristdemokraternas och Sofia Damms engagemang för assyrier, syrianer, kaldéer, yazidier och andra kristna minoriteter runt om i Mellanöstern. Jag välkomnar att man drev på för en resolution i EU-parlamentet, och jag är glad att vår EU-parlamentariker Malin Björk röstade för den resolutionen. Men jag blir också ganska konfunderad av hur Kristdemokraterna får ihop sin politik.
Man säger att det är ett folkmord som pågår i Mellanöstern och att det är viktigt att vi agerar. Men sedan drar man slutsatsen att därför ska vi stänga gränserna för just dem som flyr undan folkmordet. De assyrier, syrianer, kaldéer, yazidier och andra som lyckas ta sig bort från Daishs våld, terror och folkmordspolitik ska alltså möta en stängd gräns.
Jag ser att Kristdemokraterna har ställt sig bakom avtalet mellan EU och Turkiet, som bland annat innebär att vi nu ser att Turkiet stänger sina gränser till Syrien och tvingar flyktingar att återvända och att flyktingar som lyckas ta sig in i Turkiet placeras i interneringsläger. Ni har ställt er bakom de åtstramningar som den här regeringen har lanserat och som kommer att innebära att vi skärper asylrätten i EU ned till EU:s miniminivå.
Det kommer att innebära att den yazidiska kvinnan som har lyckats ta sig till Sverige men förlorat sina barn på vägen inte kan återförenas med sin familj. Hur kan det vara kristdemokratisk politik? Jag noterar att Kristdemokraterna inte ens är nöjda med det. Ni vill ta ytterligare steg. Ebba Busch Thor har lanserat idén att de flyktingar som trots alla dessa hinder kommer till Sverige ska placeras i interneringsläger vid gränsen. Sofia Damm! Hur går det här ihop?
Varför ska vi stänga gränserna för dem som flyr undan Daishs terror och folkmord?
Hans Linde (V):
Jag ska erkänna att både jag och Malin Björk är djupt besvikna över hur vänstergruppen i EU-parlamentet har agerat. GUE/NGL och majoriteten av medlemmarna röstade nej till resolutionen. Men det är också viktigt att markera att vi valde att gå emot gruppen på den punkten och rösta för den resolution som låg på bordet. Så viktig tycker vi att denna fråga är. Men jag får det inte att gå ihop. Sofia Damm säger att det måste vara ordning och reda. Vi har hört de orden förut.
Men vad innebär i slutändan det som Sofia Damm säger? Det innebär att den yazidiska familjen som lyckats ta sig ut ur Irak, som har lämnat helvetet bakom sig, möter en stängd gräns. Det innebär att den assyriske mannen som med stora vedermödor lyckats ta sig över Medelhavet till EU inte kan återförenas med sin familj.
Det innebär att den kaldéiska pojken som förlorat sin familj på vägen placeras i ett turkiskt interneringsläger, hårt kritiserat av Amnesty. Det är det som är konsekvensen av orden om ordning och reda och delat ansvar. Det är så verkligheten ser ut.
Frågan är ju: Den yazidier, den assyrier, den syrian, den kaldé som just nu står vid Syriens gräns mot Turkiet och vill ta sig till en fristad, vill lämna våldet och terrorn och folkmordet bakom sig - på vilket sätt blir hen hjälpt av att riksdagen i dag bifaller Kristdemokraternas reservation?
Hans Linde (V):
Jag ska erkänna att jag inte hade tänkt ta replik på Robert Halef. Men när Robert Halef väljer att nu upprepade gånger säga rent felaktiga saker i talarstolen har jag inte så mycket val. Robert Halef har nu vid upprepade tillfällen sagt att Vänsterpartiet inte röstade för resolutionen i EU-parlamentet. Det är inte sant. Vår EU-parlamentariker Malin Björk röstade för resolutionen. Där har du fel, Robert.
När jag ändå har ordet vill jag passa på att säga att det är någonting i Kristdemokraternas retorik som inte riktigt håller ihop. Robert Halef säger gång på gång att vi måste agera. Jag håller helt med om att vi måste agera för att stoppa våldet i Syrien och Irak och agera för att ge dem som flyr en fristad. Den slutsatsen drar inte Kristdemokraternas. Ni gör nu det yttersta för att förhindra att människor ska kunna fly och få en fristad.
Kristdemokraterna har ställt sig bakom det avtal som EU har tecknat med Turkiet. Det innebär att de assyrier, syrianer, yazidier och andra som flyr undan Daishs våld möter en stängd turkisk gräns. Lyckas de ta sig över den gränsen är risken överhängande att de antingen skickas tillbaka eller sätts i interneringsläger i olika delar av Turkiet. Det är en politik som Kristdemokraterna aktivt har stött.
Ni har stött att man ska skicka mångmiljardbelopp till Erdogan för att han ska agera gränspolis för EU. Jag har svårt att förstå det. Vi vet att vi förr i Sveriges historia har öppnat vårt land och erbjudit en fristad för assyrier, syrianer, kaldéer och armenier i vårt land. Jag ser i min hemstad alla de assyrier, syrianer och kaldéer som är en viktig del av min stad. Jag ser den nyinvigda syrisk-ortodoxa kyrkan S:t Gabriel i Göteborg som är en viktig del av min stad.
Vi har erbjudit en fristad förut. Varför kan vi inte göra det igen, Robert Halef? Varför ska vi stänga gränsen för dem som flyr utan folkmordet?