Hans Linde (V):
Världen är inte rättvis. Klyftorna är enorma mellan nord och syd, mellan fattiga och rika, mellan män och kvinnor. Nästan en miljard människor saknar i dag tillgång till rent vatten. Varannan minut dör en kvinna eller en flicka i samband med en graviditet, och i dag kommer 17 000 barn som inte har hunnit fylla fem år att dö. Världen skulle kunna se i grunden annorlunda ut.
Det finns tillräckligt med resurser för att utrota fattigdomen och ge alla människor ett värdigt liv. Vi har lyckats här i Sverige att i stort sett utrota mödradödligheten och hungern. Det skulle vi också kunna göra i Bolivia och i Moçambique. Världen är orättvis därför att det finns de som tjänar på orättvisorna. I dag finns 85 personer på jordklotet som äger lika mycket resurser som världens 3,5 miljarder fattigaste.
85 personer - de ryms i en liten del av denna kammare - äger lika mycket resurser som halva mänskligheten. Ojämlikheten och de ökade klyftorna är utvecklingens och fattigdomsbekämpningens största hinder. Vänsterpartiet menar att utveckling och fattigdomsbekämpning kräver en rad åtgärder på en rad områden. Det krävs skuldavskrivningar, och det krävs en klimatpolitik där de rika länderna och de multinationella företagen tar sitt ansvar.
Det krävs ett stärkt regelverk för vapenhandel, en reformering av IMF och Världsbanken, tydligare globala regler för utländska investeringar och rättvisa handelsregler. I grunden krävs en annan ekonomisk världsordning, en rättvis världsordning med en tydlig omfördelning av både makt och resurser från nord till syd, från rika till fattiga, från män till kvinnor.
Biståndet kan inte ensamt förändra världen, men biståndet kan förändra människors liv. Tack vare svenskt bistånd kan den unga kvinnan i Khulna i Bangladesh genomföra en legal och säker abort. Genom vårt bistånd får funktionsnedsatta i Mazar-e Sharif i norra Afghanistan möjlighet till utbildning, rehabilitering och försörjning.
I Zambia har småbönder tack vare svenskt stöd fått möjlighet att organisera sig och utveckla sin produktion. Därför är jag stolt att säga att Vänsterpartiet i den budget som vi lade fram tillsammans med regeringen kunde vara med och rädda biståndet till två länder där svenskt bistånd har gjort väldigt stor skillnad: Bolivia och Burkina Faso. Där har därmed Sverige även fortsättningsvis möjlighet att göra stora insatser för att bekämpa fattigdom och orättvisor.
Herr talman! Att få bestämma över sin egen kropp och få uttrycka sin sexualitet på sina egna villkor är grundläggande mänskliga rättigheter. Men det är rättigheter som kränks och inskränks i alltför många av de länder som Sverige samarbetar med. Jag noterar att det är rättigheter som också ifrågasätts i denna kammare.
Bristande tillgång till preventivmedel, sexualupplysning och mödravård samt inskränkt aborträtt och diskriminering av hbtq-personer är centrala hinder för demokratisering, fattigdomsbekämpning och utveckling. Men det är också fenomen som slår sönder liv och tar liv världen över.
Det finns enorma behov av givarländer som är beredda att arbeta för sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter i syd. Men alltför många givare saknar modet och viljan att engagera sig i de här kontroversiella frågorna.
Samtidigt ser vi hur de krafter som motsätter sig kvinnors rätt till sin egen kropp och motsätter sig hbtq-personers rättigheter mobiliserar runt om i världen, tyvärr även i Sverige och i denna kammare. Därför är det svårt att se något politiskt område där Sverige har ett större mervärde än när det kommer till sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter. Jag är stolt också på detta område.
Vänsterpartiet har i sitt samarbete med regeringen kunnat ge tydliga avtryck i form av tydliga skrivningar om feministisk utvecklingspolitik med starkt fokus på sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter. Men jag och Vänsterpartiet nöjer oss inte med budgetöverenskommelser. Vårt mål är tydligt. Vi vill se en tydligt feministisk utvecklingspolitik i ord och handling.
Ett bra första steg skulle vara att införa en målsättning om att minst 10 procent av biståndsbudgeten ska öronmärkas för sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter. Herr talman! Det finns dock delar av den biståndsbudget vi presenterar tillsammans med regeringen som jag måste erkänna att jag är mindre stolt över.
Dalarna kommer under 2015 att få mer bistånd än Bangladesh, samtidigt som 5 200 bangladeshiska kvinnor dör varje år i samband med en förlossning. Blekinge län kommer att få mer bistånd än Kambodja, samtidigt som 2,7 miljoner kambodjaner lever i extrem fattigdom. Sammanlagt kommer 27 procent av biståndsbudgeten inte att lämna Sverige. Det här är inte rimligt.
Det finns egentligen ingenting som hindrar oss från att minska avräkningarna. Åtskilliga andra länder har valt en betydligt mer restriktiv linje än Sverige. Det handlar om val och prioriteringar. Att de borgerliga partierna och Sverigedemokraterna - deras stödparti i budgetomröstningen - valde att prioritera RUT-avdrag, halverad restaurangmoms och jobbskatteavdrag för miljonärer framför ett högt bistånd av hög kvalitet är inte så förvånande.
Men jag måste också vända mig till Socialdemokraterna och Miljöpartiet och säga att jag är besviken över att ni inte var beredda att gå längre i förhandlingarna, höja skatten lite mer för svenska höginkomsttagare och avskaffa RUT-avdraget. Då hade vi också tillsammans kunnat minska avräkningarna. För mig som vänsterpartist är det enkelt. Förnybar energi i Tanzania, stöd till hbtq-rörelsen i Uganda och näringskex till barn i Dhakas slum är bistånd.
Flyktingmottagande i Gävle, studier för utländska studenter vid Linnéuniversitetet och avskrivning av gamla skulder som funnits sedan Sverige sålde kustbevakningsfartyg till diktaturer i Västafrika är inte bistånd. Vi hade därför velat att Sverige agerade för att skärpa regelverken för vad som ska räknas som bistånd. Vi hade önskat att regeringen i OECD:s biståndskommitté Dac drev att flyktingmottagande, studier för utländska studenter och skuldavskrivningar inte ska kunna räknas som bistånd.
Vårt bistånd gör skillnad. Därför blir också priset så högt när vi inte lyckas upprätthålla ett högt bistånd av hög kvalitet. Det är kvinnorna och männen i Bangladesh, Afghanistan och Zambia som betalar det priset. Jag vill därför avsluta genom att yrka bifall till reservation 3.