Hans Linde (V):
Jag vill tacka utrikesministern också för detta svar. Syrien är ju vår tids värsta mänskliga katastrof. 11 miljoner syrier har tvingats att lämna sina hem. Majoriteten av dem är fortfarande fast inne i Syrien. Över 13 miljoner syrier är i akut behov av humanitär hjälp för att överleva. FN har sedan länge slutat att försöka räkna hur många som har dödats i den här konflikten.
Men man uppskattar att så många som 450 000 män, barn, kvinnor och åldringar dödats. Det är som om hela Göteborgs befolkning skulle ha utplånats på några år. På centrala punkter tror jag att jag och Margot Wallström är överens om hur Sverige bör förhålla sig till kriget i Syrien. Det finns ingen militär lösning på kriget. Vi måste med alla till buds stående medel driva på för en politisk och fredlig lösning. Vikten av att kvinnor involveras kan inte överskattas om vi verkligen vill bygga fred.
Vi måste få till stånd en vapenvila med fullt humanitärt tillträde och med respekt för de humanitära aktörer som agerar i krigsområdet. Det går inte att se en väg till fred som inte går via FN. Därför tycker jag att det är viktigt att man har gett ett så starkt stöd till FN-sändebudet Staffan de Mistura och hans hårda ansträngningar för att nå ett fredsavtal.
Att vi står här och diskuterar den här frågan fem år efter att kriget bröt ut i Syrien är ett bevis på att världssamfundet i grunden har misslyckats. Freden i Syrien kan kännas enormt avlägsen, men samtidigt är den ju så nära. Det finns inget som hindrar Ryssland att sluta bomba i Aleppo redan i dag. Turkiet skulle med ett enkelt beslut kunna ta tillbaka sina trupper från Syrien och sluta beskjuta kurdiska mål.
Iran, Saudiarabien, Qatar och USA skulle tveklöst med detsamma kunna sluta att backa upp sina allierade och i stället sätta press på dem att sätta sig vid förhandlingsbordet. Ingen har tvingat Kina och Ryssland att vid fyra tillfällen i FN:s säkerhetsråd lägga sitt veto mot att FN ska utreda de krigsförbrytelser som har begåtts.
Ledarna i Moskva, Riyadh, Ankara, Teheran och Washington har Syriens framtid i sina händer. Men uppenbarligen väljer alldeles för många av dessa ledare att sätta sina egenintressen före det syriska folkets akuta behov av vapenvila, fred, demokrati och mänskliga rättigheter. Här önskar jag att Wallström hade varit tydligare i sitt svar. Det är viktigt att understryka att det här inte är - och inte har varit på flera år - ett inbördeskrig.
Det är i högsta grad ett regionalt storkrig där vi ser att alltför många aktörer kämpar direkt inne i Syrien eller via ombud. Jag är helt övertygad om att fred i Syrien förutsätter att omvärlden släcker hoppet och alla förväntningar hos de stridande parterna om att de ska kunna nå en militär seger och att deras övergrepp ska förlåtas och glömmas bort.
Drivkraften att sätta sig vid förhandlingsbordet och göra verkliga eftergifter kommer att vara liten så länge vapenleveranserna fortsätter att komma, så länge man fortsätter att få politiskt stöd utifrån och så länge som flera av parterna har mer att förlora på fred än vad de har att förlora på krig. Sedan jag skrev min interpellation har spelplanen delvis förändrats genom presidentvalet i USA.
Trump har ju varit väldigt tydlig med att han kommer att lägga om politiken när det gäller Syrien, och jag tror att hans seger i grunden kommer att hota möjligheterna att nå en långsiktig och hållbar fred i Syrien. Trump har redan flaggat för att han vill öka samarbetet med Ryssland i Syrien, minska trycket på Asad och dra tillbaka stödet till oppositionen. Man kommer att minska stödet till bland annat de kurdiska styrkorna i norra Syrien - de som varit mest framgångsrika av alla i kampen mot IS.
Det skulle vara intressant att höra av utrikesministern hur man nu förbereder sig för en ny administration i USA och vilka konsekvenser den kommer att få för möjligheten att bygga fred i Mellanöstern.