KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Linde (V):
Jag konstaterar att den grekiska regering som nu finns blev vald i januari. Den regeringen har suttit några månader vid makten. Den har ärvt en ekonomisk kris som genom decennier av vanstyre skapats både av tidigare Pasokledda regeringar och av tidigare konservativt ledda regeringar. Det var regeringar som såg till att de stora rederierna och den grekiska överklassen slapp betala skatt och vanliga greker fick stå för samhällets utgifter.
Det är resultatet av korruption och av vanskötsel av den grekiska ekonomin, men det är också konsekvensen av att Grekland gick med i EMU-samarbetet. De förlorade möjligheten att föra en självständig ekonomisk politik för att möta kriser när dessa slog hårt mot Grekland.
Inte minst är det en konsekvens av att tidigare grekiska regeringar valde att gå in och rädda banker och finansinstitut och lät vanliga greker betala priset. Jag ska erkänna att jag har många synpunkter på Syriza. På många punkter skiljer sig våra partier åt. Vi är ett tydligt feministiskt parti. Jag beklagar att det inte finns fler kvinnor i Syrizas regering. När det gäller synen på Ryssland skiljer sig våra partier också åt. Listan kan göras lång, men det är inte poängen här.
Poängen är att det grekiska folket har gjort ett demokratiskt val. De har valt en regering efter tydlig debatt och utifrån tydliga alternativ. Det är viktigt att EU i det här läget respekterar det val som det grekiska folket gjort. Det är viktigt att EU på allvar försöker hitta en lösning för Grekland i stället för att försöka fortsätta att påtvinga landet en krispolitik som det grekiska folket så uppenbart sagt nej till.
Hans Linde (V):
Jag tror att jag ska försöka förstå det Kerstin Lundgren sa i slutet av sitt anförande som att hon har drabbats av akut färgblindhet, för det är oroväckande om en centerpartist inte kan se skillnad på de högerextrema krafter som vi nu med oro ser växa fram i Europa, med en tydlig udd riktad mot invandrare, kvinnor och hbtq-personer, och de rörelser som växer fram i form av Podemos i Spanien eller Syriza i Grekland.
De är rörelser som har vuxit fram underifrån, med krav på jämlikhet och med ett försvar av att människor ska kunna bo kvar i sina hem och bostäder. De är också rörelser som i högsta grad står upp för solidaritet och alla människors lika värde. Om man inte kan se skillnaden här har man ett stort problem, Kerstin Lundgren.
När det gäller den politik som nu förespråkas har jag svårt att känna igen mig i Kerstin Lundgrens beskrivning av många av de vänsterkrafter och vänsterkoalitioner som nu växer fram i Europa. Den grekiska regeringen är solklar: Man vill ta ansvar för sin ekonomi. Man vill få ekonomin i balans och betala tillbaka sina lån. Men man vill göra det på sitt sätt.
Man vill hitta lösningar med långsiktiga möjligheter för Grekland att betala sina lån på ett hållbart sätt utan att det grekiska folket ska betala ett pris genom det vi ser i dag. Det pris som i dag betalas är grekiska barn som inte längre blir vaccinerade. Det är grekiska barn som inte längre får någon skollunch. Det är vanliga greker som inte längre har tillgång till sjukvård för att de har blivit utslängda ur sjukförsäkringssystemet. Det är ju detta som är problemet, Kerstin Lundgren.
Det är de personer i Grekland som minst av alla har skapat krisen som nu ska betala det högsta priset. Här vill Syriza att man ska gå en annan väg. Man vill att de som har skapat krisen och som gjorde vinster under de glansfulla dagarna också betalar ett högre pris. Det skulle vara viktigt att vi tillsammans lyssnade på detta och i konstruktiv anda försökte hitta en lösning på Greklands stora problem.
Hans Linde (V):
Det finns såklart många frågor att lyfta fram i den här typen av diskussioner, men jag måste erkänna att det för mig är ganska självklart vad jag vill fråga utrikesministern om. I söndags besökte jag en by som heter Pauleasca. Den ligger mitt i Europa, i centrala Rumänien, och bebos av romer.
Det är en by där den enda gatan är en lerig stig, där husen är byggda av papp och plywood, där det saknas rinnande vatten och där barnen inte har möjlighet att gå i skolan. När jag frågade var toaletten fanns pekade man mot skogen och sa: Skogen är vår toalett. Det mest upprörande med det här besöket var egentligen inte fattigdomen i sig. Jag har mött lika djup fattigdom i andra delar av världen. Det mest upprörande var kontrasterna.
En mil bort bodde rumäner - inte i rikedom, men i ett helt annat välstånd. Två timmars bilresa från Pauleasca sitter rumänska ungdomar med hipsterskägg och diskuterar vilka sneakers man ska köpa och vilka universitet man ska plugga på. Det är en avgrund mitt i Europa i möjligheter och frihet. Detta är en utmaning för Rumänien men i högsta grad också en utmaning för EU.
Det är EU-medborgare som lever i denna misär. I Rumänien ser vi nu hur man i allt högre grad väljer att börja använda sig av EU:s sociala fonder och göra ytterligare insatser riktade just mot romerna. Det är positivt och bra. Problemet är att många av de insatser som EU gör i dag i Rumänien slår fel. Man beskrev hur man hade gett 160 000 romer i Rumänien jobbcoacher och korttidsutbildningar.
Det var helt misslyckade och missriktade insatser i ett land där romer i många fall saknar identitet, inte äger sin mark och transporterar sig med häst och vagn. Därför vill jag fråga utrikesministern: Hur vill regeringen nu se till att EU ändrar sin politik för att långsiktigt bidra till att romer i Rumänien får en dräglig tillvaro?
Hans Linde (V):
Jag tror att det är viktigt att se vad Sverige och den rumänska regeringen kan göra. Men man måste också se att EU är en aktör här. Jag tycker mig förstå att den nya regeringen i Sverige har en aktiv dialog med Rumänien. Det tycker jag är bra. Det ser ut att vara viktiga projekt på gång. Vi har ett svenskt civilsamhälle som engagerar sig i Rumänien och gör oerhört viktiga insatser. Även om Rumänien har en mycket lång väg kvar i sitt arbete med att bekämpa antiziganism och diskriminering börjar det röra sig i det rumänska samhället.
Den här debatten handlar däremot om EU:s roll. Jag tror att vi behöver titta på vad EU gör. Som utrikesministern säger går EU i dag in med mycket stora summor i Rumänien. Men det finns en ganska stor kritik från romer och de organisationer som jobbar med romer mot hur EU jobbar. Vi vet från ett svenskt perspektiv hur man bekämpar fattigdom - vi har gjort den resan. Vi vet att det krävs långsiktighet och uthållighet.
Man måste skapa trygghetssystem, grundläggande välfärd och verktyg för människor att resa sig upp ur fattigdom. EU:s insatser i dag i Rumänien handlar dock i väldigt liten utsträckning om att garantera skolgång eller liknande. Det är mycket som är kortsiktigt och av projektkaraktär. Detta kommer inte att göra så stor skillnad.
Här behöver man nog verkligen titta på EU:s arbete, på hur vi kan använda våra gemensamma resurser och jobba långsiktigt för att bekämpa den misär som så många romer lever i. Sedan är det också viktigt att understryka att romerna i Rumänien på många sätt är offer - de yttersta offren för krisen i Europa. Många romer jag träffade i söndags beskrev att de hade jobb för tre fyra år sedan. De åkte några månader per år och plockade frukt i södra Spanien eller hade tillfälliga byggjobb i Italien. Den typen av jobb försvann i den ekonomiska krisen.
Det är ingen slump att det är nu romerna kommer till Sverige. Det är en direkt konsekvens av den djupa ekonomiska krisen i södra Europa. Man måste se att krisens kanske främsta offer i Europa i dag är romerna.
Hans Linde (V):
Anna-Lena Sörenson företräder ju Socialdemokraterna i debatten, men hon är också ledamot i den parlamentariska utredning som nu sitter. Det är inte utan att man känner att man vill utropa "Äntligen!" när Anna-Lena Sörenson är tydlig med att utredningen nu ska komma med en slutrapport och att man inte ska skjuta upp detta ännu mer. Anna-Lena Sörenson företräder dock även ett av två regeringspartier i kammaren. Jag är oerhört intresserad av att veta hur planeringen ser ut inom regeringen.
När planerar regeringen att lägga fram en proposition på riksdagens bord med förändringar i regleringen av svensk vapenexport?
Hans Linde (V):
Det känns ju inte helt lugnande att höra de orden. Att regeringen ska ta emot utredningen förutsätter jag, och jag förutsätter även att det blir en remissomgång och att man kommer att jobba vidare. Det intressanta är dock om det landar ett förslag om skärpningar på riksdagens bord. När kommer den i så fall? Tyvärr måste vi nämligen se att det har varit en extremt utdragen process. Det ska inte bara den nuvarande regeringen lastas för utan också den tidigare.
Det är nu fyra år sedan riksdagen gjorde ett tillkännagivande om att detta skulle utredas, och det är tre år sedan utredningen tillsattes. Tyvärr finns det andra exempel tidigare. Vi hade ju en utredning om svensk vapenexport som tillsattes under den dåvarande socialdemokratiska regering som satt före alliansregeringen. Den lades bara i en byrålåda och försvann. Vi vill ju inte se en sådan utveckling igen.
Det är hög tid att det nu läggs fram förslag på riksdagens bord, och jag hoppas att Anna-Lena Sörenson och övriga socialdemokrater sätter press på sin regering. Vi behöver ha en proposition på riksdagens bord så fort som möjligt, så att vi kan börja göra upp med vapenexporten till diktaturer och förtryckarregimer.
Hans Linde (V):
Annika Lillemets har på många sätt en retorik som jag kan känna stark sympati för. Jag måste däremot säga att det är svårare att se hur den retorik vi nu hör från Annika Lillemets har omsatts i regeringsarbetet än så länge. Det finns en utredning om svensk vapenexport. Den ska vara färdig nu inom denna månad. Därefter lämnas den över till en regering där socialdemokrater och miljöpartister sitter tillsammans.
Sedan är det lite grann upp till Socialdemokraterna och Miljöpartiet att tillsammans skriva en proposition, ta fram ett skarpt förslag och återkomma till riksdagens bord. Det innebär att Miljöpartiet är ett nyckelparti i utformningen av framtidens regelverk för svensk vapenexport. Då blir det intressant att känna Miljöpartiet lite grann på pulsen: Var går Miljöpartiets gränser i detta som regeringsparti?
Kan Miljöpartiet acceptera att er gemensamma regering lägger fram ett regelverk som öppnar upp och tillåter vapenexport till diktaturer även i framtiden?
Hans Linde (V):
Självklart kommer också vi från Vänsterpartiets sida att läsa utredningen med stort intresse. Men när det gäller vår övertygelse och vår starka åsikt att Sverige inte ska exportera vapen till diktaturer kan jag säga att vi inte kommer att rucka på oss oavsett vad det står i utredningen i slutändan. Det kommer vi att fortsätta att arbeta för. Det är intressant att Annika Lillemets säger att hon hoppas att det ska bli så skarpt som möjligt.
Det är inte riktigt samma sak som att säga att Miljöpartiet kräver ett demokratikriterium eller att man inte kan acceptera en fortsatt vapenexport eller luckor i lagstiftningen som tillåter vapenexport till diktaturer. Den debatt vi har i dag är en årlig debatt. Vi kommer att ha samma debatt om ett år, om två år och om tre år. Då kan man snabbt och enkelt utvärdera hur det har gått för Socialdemokraterna och Miljöpartiet i regeringsställning. Vi kommer att stå i den här kammaren igen våren 2018.
Jag hoppas och förutsätter att vi med Miljöpartiet i regeringen då kommer att ha en debatt där det i kolumnen för Saudiarabien står noll, noll, noll.
Hans Linde (V):
Pavel Gamov får ursäkta, men jag tar lätt på kritiken mot Vänsterpartiets EU-politik från Sverigedemokraternas sida. Sverigedemokraternas och Vänsterpartiets syn på EU har i grunden helt olika utgångspunkter. Sverigedemokraternas syn på EU grundar sig i en dunkel nationalism. Vår EU-kritik grundar sig snarare i vårt engagemang för solidaritet, för folkligt inflytande och för en stark svensk välfärd.
Vi har aldrig varit ett parti som har kritiserat EU-samarbetet för att vi är emot samarbete. Det är snarare så att vi har kritiserat EU-samarbetet för att vi ser att det stänger för många dörrar i det internationella samarbetet. Vi vill ha ett Sverige som är en internationell aktör, både i och utanför Europa. Det är lite talande, det som Pavel Gamov säger. Sverigedemokraterna talar gärna om folkligt inflytande och folkets självbestämmande. Men när det gäller människor som bor i Ukraina, Moldavien eller Armenien vill man att de människorna aldrig ska ha det självbestämmandet.
Man tycker att det är sverigedemokrater i Sveriges riksdag som ska avgöra vilka som ska eller inte ska kunna bli medlemmar i EU. För mig är det självklart att försvara varje folks rätt att göra sina egna val. På samma sätt som vi i Sverige genomförde en folkomröstning om EU tycker att jag att det är helt rimligt att befolkningen i Moldavien, Ukraina eller Georgien, den dag de länderna uppfyller kraven på demokrati och mänskliga rättigheter, på riktigt ska kunna utöva sitt nationella självbestämmande.
Varför vill Sverigedemokraterna förvägra dessa folk denna möjlighet? Vänsterpartiet är ett parti som har omsorgen om den svenska välfärden i centrum. Det är därför vi till skillnad från Sverigedemokraterna kämpar mot den girighet som har brett ut sig inom svensk välfärd de senaste åren - för att vi ska få mer resurser till äldreomsorg, skola och sjukvård. Jag har mycket svårt att se på vilket sätt vi räddar svensk välfärd genom att stänga dörren till Moldavien, till Ukraina, till Georgien.
Det är inte så vi bygger en starkare välfärd i Sverige.
Hans Linde (V):
Jag kan påminna Pavel Gamov om att när riksdagen debatterade Lissabonfördraget var det jag som företrädde Vänsterpartiet. Det var jag som stod här i talarstolen. Det var vi som lade fram förslagen och ställde kraven på att minska överstatligheten. Jag minns inte att jag såg Sverigedemokraterna då - av naturliga skäl inte i den här kammaren, för ni var inte invalda då, men inte heller ute på gator och torg där vi i Vänsterpartiet försökte samla in namn för att få till stånd en folkomröstning. Låt mig vara tydlig när det gäller medlemskapsperspektivet.
För oss i Vänsterpartiet innebär medlemskapsperspektivet när det gäller östliga partnerskapet inte att de här länderna ska bli medlemmar. Det innebär att de ska ha möjlighet att bli det den dag de uppfyller våra krav och den dag människorna i de här områdena faktiskt önskar det.
Det kanske är en lite bredare ingång i den här debatten, men jag tycker att det är ganska smaklöst av Sverigedemokraterna att utmåla ukrainare, moldavier eller georgier som drömmer om ett bättre liv, drömmer om att få vara en del av Europa, lättare kunna resa och ha samma möjligheter som vi i Sverige har, som hot mot den svenska välfärden. Jag ska påminna Pavel Gamov om att det är Sverigedemokraterna i den här kammaren som har stoppat satsningar i mångmiljardklassen på den svenska välfärden.
Att det i dag finns brister i svensk välfärd beror inte på människor i Moldavien. Det beror på att Sverigedemokraterna i december röstade ned en budget som skulle ha gett svensk välfärd mer pengar. De som i dag tjänar pengar på den svenska välfärden, de som väljer att ta resurser som skulle ha gått till att minska klasstorlekar eller till att anställa fler i äldreomsorgen, är inte georgier som drömmer om en bättre framtid. De är de riskkapitalbolag som Sverigedemokraterna vill ha kvar. Sverigedemokraterna har ju nu kommit ut som kramare av Carema, Attendo, Aleris och de andra.
Så nej, Pavel Gamov, hotet mot svensk välfärd är inte människor som bor i östliga partnerskapet. Det största hotet mot svensk välfärd är Sverigedemokraterna själva.
Hans Linde (V):
Detta känns både lite märkligt och sorgligt, eftersom den biståndsbudget som vi diskuterar i dag inte är Isabella Lövins biståndsbudget. Det är inte min biståndsbudget heller. Det är en biståndsbudget som har röstats fram av Hillevi Engström och Sverigedemokraterna. Man skulle nästan kunna tycka att tidigare talare borde ha gått ut på toaletten och ställt dessa frågor till sin egen spegelbild och försvarat sin egen biståndsbudget i stället för att stå här i talarstolen och ställa frågor till en biståndsminister som precis har förlorat en budgetomröstning.
Jag måste erkänna att jag i detta läge inte är helt avundsjuk på Isabella Lövin och att vara biståndsminister med en biståndsbudget med lägre ambitioner, inte minst när det gäller klimatarbetet. Men trots allt har Isabella Lövin en viss makt kvar som biståndsminister att genom regleringsbrev, resultatstrategier och så vidare kunna styra en del av det svenska biståndet. Därför skulle jag vilja ställa två frågor till henne.
Den nya regeringen, tillsammans med Vänsterpartiet, kom överens om att Sverige skulle avbryta utfasningen av biståndet till Bolivia och Burkina Faso. Man gav ett tydligt besked till dessa länder om att man skulle fortsätta med de viktiga insatser som Sverige har gjort i dessa två länder, inte minst när det gäller klimatfrågor, fattigdomsbekämpning och kvinnors rättigheter.
I det osäkra läge som vi befinner oss i är frågan: Kommer Bolivia och Burkina Faso att få ett nytt besked av S- och MP-regeringen, eller står man fast vid att Sverige ska fortsätta med ett utvecklingssamarbete? Min andra fråga rör frågor om sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter. I budgeten kunde vi se att efter att Vänsterpartiet hade kommit in och förhandlat med regeringen fick vi ett tydligt fokus på SRHR-frågor och på en feministisk utvecklingspolitik.
Detta är saker som biståndsminister Isabella Lövin verkligen kan fortsätta driva och utveckla. Tyvärr hörde vi inte så mycket om det i det anförande som hon höll tidigare. Under tidigare borgerliga regeringar har vi kunnat se att ungefär 7 procent av biståndsbudgeten har gått till SRHR. Kommer vi att få se några satsningar från Isabella Lövins sida nu för att öka Sveriges fokus på sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter?
Hans Linde (V):
Jag välkomnar biståndsministerns besked att man inte under 2015 åter kommer att dra igång något slags utfasningsprocess för Bolivia och Burkina Faso. Jag tycker att det har blivit väldigt olyckligt med denna hattighet fram och tillbaka. Det är viktigt att vi har ett långsiktigt utvecklingsarbete. Det är genom långsiktighet vi når resultat. Jag skulle önska att Isabella Lövin kunde ge ett besked om åtminstone ambitionerna efter extravalet.
Har Isabella Lövin, om hon får förnyat förtroende som biståndsminister, ambitionen att fortsätta ett långsiktigt utvecklingsarbete med Bolivia och Burkina Faso? Jag vill understryka detta med SRHR. Jag har haft förmånen att få lyssna till flera inlägg och anföranden av Isabella Lövin i olika sammanhang. Mycket har varit bra. Jag håller med om mycket av det som biståndsministern har sagt, men jag saknar lite. Var är det stora engagemanget för kvinnors rättigheter och för sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter?
Detta är viktigt, för om vi ska vara helt ärliga finns det i dag många givare runt om i världen som gör mycket bra och olika saker medan det är försvinnande få som är beredda att driva de här frågorna. Om Sverige inte har en biståndsminister som är glasklar när det gäller SRHR-frågor är risken att ingen annan driver dem. I synnerhet nu när vi har ett läge i Sveriges riksdag där personer ifrågasätter detta är det ännu viktigare att vi har en biståndsminister som är glasklar om SRHR-frågor.
Vi har tidigare i debatten hört hur man ifrågasätter Sveriges stöd till SRHR-arbetet, som går ut på att kvinnor i Bangladesh ska kunna få en legal abort eller att vi utbildar barnmorskor i Afghanistan. Det här blir på sätt och vis lite personligt. Vi har personer i den här kammaren som jämför mig, den person jag älskar mest på jordklotet och alla andra hbtq-personer med pedofiler och personer som har tidelag.
I ett sådant läge behöver vi ha en biståndsminister som är glasklar här i denna kammare men också internationellt när det gäller SRHR-frågorna, inklusive hbtq-frågorna.
Hans Linde (V):
Jag tackar utrikesministern för debatten. Detta är egentligen inte första gången som Sverige går före när det gäller att erkänna stater. Vi gick före när det gällde att erkänna Angola, Algeriet, Vietnam och en lång rad andra stater. Det har aldrig utvärderats, men om vi blickar tillbaka tror jag att de allra flesta i dag känner stolthet över att Sverige gick före och vågade vara kontroversiellt.
Vi kanske till och med ibland skaffade oss en och annan fiende för att vi stod upp för människors längtan efter frihet medan andra länder valde att stå på krigets, kolonialismens och ockupationens sida. Det är alldeles tydligt när man lyssnar på diskussionen att de borgerliga företrädarna, möjligtvis med undantag för Kerstin Lundgren, har en uppsättning principer för jordens stater och en helt annan uppsättning principer för Palestina.
Det blir tydligt i Mathias Sundins inlägg; när det gäller alla andra stater erkänner man stater, men när det gäller Palestina ska man plötsligt erkänna Hamas partiprogram. Det är en i grunden helt annan inställning till erkännandefrågor. Detta får mig att dra konsekvensen att motståndet här inte handlar om principer. Det handlar om politik. Därför blir det helt logiskt att ställa frågan: Är ni verkligen för en tvåstatslösning? Den frågan blir relevant att ställa i detta rum.
Jag tror att vi är många i Sverige i dag som välkomnar regeringens beslut på detta område. Det finns ett oerhört starkt folkligt engagemang för fred i Mellanöstern, men också en stark solidaritet för Palestina. Det visar sig inte minst gång på gång ute på svenska gator och torg. Jag tror att beslutet föder en förväntan i Palestina. Men det föder också en förväntan i Sverige, bland människor i vårt land, om att detta blir en nystart för Sveriges Mellanösternengagemang.
Därför vill jag avsluta med att ge ett löfte till åhörarna och till utrikesministern. Om regeringen fortsätter att driva på för fred och för ett fritt Palestina kommer den att ha Vänsterpartiets stöd. Men om man bara gör detta till en parentes kommer Margot Wallström att möta mig snart igen i denna talarstol, och då kommer mitt beröm kanske inte att vara lika översvallande som i dag.
Hans Linde (V):
Jag tackar statsrådet för svaret. Jag förstår att det pågår en beredning och att detta innebär vissa krav och begränsningar för en minister. Jag misstänker att det finns företrädare för oppositionen som ganska omgående hade KU-anmält statsrådet om hon hade gått utanför de ramarna. Men det finns trots allt saker man kan göra och säga. Har regeringen som målsättning att komma till ett slut i den här frågan under den här mandatperioden?
Ska den ha klarats ut så att man kan ge ett besked före nästa val? Då har man ganska lång tid på sig. Har regeringen den ambitionen? När det gäller de internationella övningarna kan regeringen ge ett besked. Är det regeringens uppfattning att Göteborgs skärgård är en lämplig plats att ha internationella övningar på? Eller anser regeringen, precis som kommunstyrelsen i Göteborg, att det inte är en lämplig miljö för att genomföra internationella övningar? Det skulle man kunna svara på i dag utan problem.
Jag vet att miljö- och klimatministern har uppvaktats av flera grupper från Göteborg, till exempel Skärgårdsupproret som organiserar framför allt boende i skärgården, men också av ett femtontal fredsorganisationer från Göteborg som tillsammans organiserat sig i en grupp som heter Fredsam. De har skrivit brev till miljö- och klimatministern och även bjudit ned henne till Göteborg så att hon kan komma ut i skärgården.
Jag är säker på att Skärgårdsupproret gärna tar emot Åsa Romson och visar upp sitt unika djur- och växtliv men också sitt arbete för att behålla en levande skärgård där människor kan bo.
Jag hoppas att Åsa Romson tar emot inbjudan och kommer ned till skärgården och möter de boende och lyssnar inte bara till min oro utan också till den oro som finns bland de 4 500 som i dag bor i Göteborgs vackra skärgård.