KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Linde (V):
Jag vill lyfta fram en av de dörrar som Désirée Pethrus hävdar att vi i oppositionen slår in, nämligen frågor om de fackliga rättigheterna. Jag välkomnar att Désirée Pethrus över huvud taget lyfter upp frågorna. Det brukar sällan vara så när borgerliga företrädare pratar om mänskliga rättigheter eller utrikespolitik att de fackliga rättigheterna nämns.
Det är ett av många tecken på vad vi i de rödgröna partierna har understrukit i vår reservation, nämligen att när det kommer till frågor om mänskliga rättigheter i arbetslivet är det inte en direkt topprioritering i den borgerliga utrikespolitiken. Jag vill ändå ge några konkreta exempel på vad vi menar i vår reservation och vad jag menar som vänsterpartist när vi kritiserar den borgerliga regeringen och de borgerliga partierna. Frågorna är lågprioriterade just nu i den svenska breda utrikespolitiken.
Låt mig börja med de åtta kärnkonventionerna hos ILO, som Désirée Pethrus lyfte fram som något viktigt och som har stöd på den borgerliga sidan. Trots det har de borgerliga partierna och den borgerliga regeringen valt att avvisa alla krav på att koppla EU:s handelsavtal till att andra länder ska uppfylla ILO:s åtta kärnkonventioner. Man tycker att det är rimligt att ingå handelsavtal även med länder där det begås grova och omfattande brott mot de mänskliga rättigheterna.
Jag nämnde i mitt anförande landet Colombia, som toppade statistiken förra året på mord på fackföreningsaktiva. Just Colombia är ett land som den borgerliga regeringen nyligen sade ja till att teckna handelsavtal med. Hur rimmar det, Désirée Pethrus? Ytterligare ett exempel på det bristande engagemanget för de fackliga rättigheterna i utrikespolitiken är hur man ser på fackliga frågor i biståndet.
Den biståndsorganisation som i dag aktivt bidrar runt om i världen med att utbilda och stärka fackföreningsrörelsen är LO-TCO Biståndsnämnd. Det är också en av de biståndsorganisationer som den borgerliga regeringen har skurit ned stödet till allra mest under de senaste åren. Det är en av ramorganisationerna som har drabbats hårdast av det försämrade klimatet för frivilligorganisationer. Hur rimmar detta med det engagemang som Désirée Pethrus säger att den borgerliga regeringen har för fackliga rättigheter i utrikespolitiken?
Hans Linde (V):
Jag blir ganska orolig när Désirée Pethrus pratar så nedlåtande om LO-TCO Biståndsnämnd. Det är en av de svenska ramorganisationerna, som den svenska regeringen har lyft fram som en viktig biståndsorganisation just därför att de bedriver ett viktigt arbete runt om i världen med att utbilda och stötta aktivister i nybildade fackföreningar så att de kan bedriva sitt arbete. Då hävdar Désirée Pethrus att LO själv kan klara av det.
Ja, vi ser konsekvenserna när den borgerliga regeringen nu skär ned det ekonomiska stödet till LO-TCO Biståndsnämnd. De tvingas avveckla stora delar av sitt arbete i världen. Jag vet till exempel att flera av deras projekt i Östeuropa har hotats på grund av det här, även i Ryssland och Kaukasus. Är det verkligen någonting positivt? Man skulle kunna vända på frågan. Jag vet att Kristdemokraterna har en egen biståndsstiftelse som får biståndsmedel.
Då skulle man kunna säga att Kristdemokraterna inte behöver bedriva så mycket valrörelse och lägga pengarna här i Sverige, utan ni kan väl lägga de pengarna på biståndsstiftelsen i stället. Det håller inte riktigt, Désirée Pethrus. När det sedan gäller ILO:s kärnkonventioner är det väl bra att man i ord och retorik tycker att de är viktiga och lyfter fram dem. Men det handlar också om att sätta press bakom konventionerna och se till att de länder som i dag inte respekterar de fackliga rättigheterna gör det. En möjlighet att sätta press på andra länder är EU:s handelsavtal.
Vi har de senaste åren tecknat handelsavtal med en lång rad länder där det förekommer grova och omfattande brott mot de mänskliga rättigheterna. Jag nämnde Colombia som ett exempel. Det land som kommer på andra plats när det gäller mord på fackföreningsaktiva är Guatemala. Också det är ett land som den borgerliga regeringen har sagt ja till att teckna handelsavtal med. I mitt anförande tog jag exempel på mord på fackföreningsaktiva i Honduras, där en kvinna hade dödats genom att man körde över henne med bil.
Också det är ett land som den borgerliga regeringen har sagt ja till att teckna handelsavtal med. I alla dessa tre fall har man tecknat handelsavtalen helt utan att ställa krav på fackliga rättigheter, helt utan att koppla handelsavtalen till att länderna också ratificerar, genomför och respekterar ILO:s kärnkonventioner.
Hans Linde (V):
Säger Kerstin Lundgren att hon har läst vårt särskilda yttrande får jag lita på det, men hon har uppenbarligen inte riktigt förstått vad Vänsterpartiet och Miljöpartiet menar. Därför är jag glad för det här replikskiftet, för då kan jag ytterligare utveckla hur vi i Vänsterpartiet och Miljöpartiet ser på frågorna om tillväxt kontra fattigdomsbekämpning. Det ger mig möjlighet att utveckla det både för Kerstin Lundgren och för andra som också, mot förmodan, i grunden har missförstått vad vi har skrivit.
Vad vi i Vänsterpartiet och Miljöpartiet har vänt oss mot är den syn som tyvärr finns i dag hos Centerpartiet och övriga borgerliga partier, där man säger att tillväxt per automatik skulle skapa utveckling och leda till fattigdomsbekämpning. Så ser det inte ut. Titta runt om i världen, Kerstin Lundgren! Vi ser exempel på en lång rad länder med oerhört höga nivåer av tillväxt under en lång tid där det inte leder till utveckling eller fattigdomsbekämpning.
Ska vi vara helt ärliga är vårt eget land ett lysande exempel på detta; vi ser nu ganska höga tillväxttal, men vi ser också fortfarande att klyftorna växer.
När det gäller utvecklingsländer skulle jag vilja framhålla Angola - ett av de länder på jordklotet som har haft den absolut högsta ekonomiska tillväxten under en lång rad år, men där vi samtidigt ser att fattigdomen inte minskar, där vi ser att barnadödligheten inte minskar och där vi ser att läs- och skrivkunnigheten i landet inte ökar, detta eftersom eliten i Angola väljer att inte omfördela detta på ett rättvist sätt. Fördelarna och inkomsterna från tillväxten stannar i stället hos ett litet fåtal.
Därför understryker vi från Vänsterpartiets och Miljöpartiets sida att om tillväxt ska leda till fattigdomsbekämpning krävs att man kombinerar en politik för tillväxt med satsningar på välfärden och breda samhällsinvesteringar men kanske framför allt med en politik för omfördelning så att tillväxtens resurser och de resurser som skapas vid ekonomisk tillväxt kommer alla till del. Här skiljer vi oss åt.
De borgerliga minoritetspartierna i dag ser inte behovet av att kombinera tillväxt med ekonomisk omfördelning, för uttrycket "ekonomisk omfördelning" lyser med sin frånvaro när de borgerliga partierna pratar om tillväxt.
Hans Linde (V):
Man kan konstatera att svensk biståndspolitik ska utgå från två perspektiv: fattigdomsbekämpning och de fattiga människornas rättigheter. Dessa två perspektiv är i alla fall utgångspunkten för mig som vänsterpartist när jag tittar på utvecklingsfrågor. Hur kan vi bekämpa fattigdomen? Hur kan vi bidra till att stärka fattiga människors mänskliga rättigheter? Det är det som är utgångspunkten.
Men Kerstin Lundgrens utgångspunkt verkar vara att vi ska skapa ekonomisk tillväxt och sedan hitta argument för att det i sin tur ska legitimeras. Vi lyfter fram att om vi ska lyckas med detta behöver ekonomin växa i många länder, men det måste också kombineras med annat. Tillväxt i sig leder aldrig till att vi minskar fattigdomen eller ökar respekten för mänskliga rättigheter. Det ser vi först när tillväxten kombineras med en lång rad andra åtgärder.
Jag skulle säga att en av de viktigaste åtgärderna är att stödja starka fackliga organisationer och kollektivavtal som ser till att intäkterna och vinsterna i företagen i det privata näringslivet omfördelas och kommer fler till del, att de som arbetar på ett företag får ta del av vinsterna. Detta är inte bara en synpunkt från mig på vänsterkanten i Sveriges riksdag. Jag har även stöd av och kan luta mig mot en omfattande rapport från Världsbanken och IMF som har pekat på behoven av just kollektivavtal.
Det här är ett område där vi skiljer oss åt. Medan vi i Vänsterpartiet under en lång tid har lyft fram vikten av facklig organisering och kollektivavtal som ett sätt att se till att tillväxten kommer fler till del ser vi att den borgerliga regeringen successivt, steg för steg, har dragit ned biståndet till just de organisationer som jobbar runt om i världen med att stärka fackliga rättigheter.
Vi ska komma ihåg och föra till protokollet att en av de frivilligorganisationer som har drabbats av allra störst neddragning under den borgerliga regeringen är LO-TCO Biståndsnämnd, den organisation som arbetar just med att stärka fackföreningar i syd - en nyckelfaktor om vi vill se till att tillväxten också leder till fattigdomsbekämpning.
Hans Linde (V):
Det är viktigt att understryka att anledningen till att frågan om en frizon för assyrier/syrianer/kaldéer i Irak står på dagordningen inte handlar om att de kristna irakierna drivs av något slags nationalism eller drömmar om egna stater. Det handlar om desperation. Det är därför denna fråga nu står på dagordningen. Man känner att deras förutsättningar att leva sina liv i Irak undergrävs. Det vi ser i dag i Irak är en fördrivning av de kristna minoriteterna.
Som så många gånger annars i historien när vi sett fördrivning av olika etnisk-religiösa grupper använder man olika verktyg. Våldet är ett verktyg, att skrämma människor på flykt. Men det handlar om att genom ekonomiska verktyg helt enkelt dra undan mattan för de kristna i Irak, slå undan möjligheten att leva sina liv och få en försörjning i de olika områdena i Irak där de har levt under många år. Carl Bildt väljer att sätta sin tilltro till den irakiska regeringen.
Tyvärr har de kristna i Irak sedan länge gett upp hoppet om den irakiska regeringen. Jag träffade som sagt Khalis Lesuc förra veckan. Han sade så här: De farligaste i dag i Irak är inte extremislamisterna. De farligaste i dag i Irak är de andra politiska partierna, som struntar i de kristnas rättigheter. Man ser inte att det finns ett stöd för de kristnas rättigheter från andra politiska grupperingar i landet.
Jag var med i denna kammare för drygt ett år sedan att erkänna folkmordet 1915 i Turkiet på de olika kristna grupperna, bland annat assyrier/syrianer/kaldéer. Jag är väldigt stolt över att ha varit med om det beslutet. Det var viktigt att sätta ord på det som hade skett och ge upprättelse till offren. Vad som är ännu viktigare är att lära av historien, att se till att det som hände 1915 i det som var det ottomanska riket inte upprepas, att förhindra att samma sak händer igen.
Khalis Lesuc avslutade vårt möte förra veckan med att säga att det här är sista chansen för oss att leva i Irak. Jag tror tyvärr att det han sade är alldeles sant. Därför är det oerhört viktigt att världen nu agerar och reagerar mot diskrimineringen, förtrycket och våldet mot de kristna i Irak.
Hans Linde (V):
Jag hör vad biståndsministern säger, men måste nog säga att jag står fast vid att svaren jag får i dag är krystade. Hur man än vrider och vänder på de här frågorna är det svårt att motivera att 5 procent av verksamheten vid den svenska ambassaden i Norge, Tokyo, Förenade Arabemiraten, Bratislava eller Luxemburg skulle handla om utvecklingssamarbete. Nog för att vi i flera av dessa länder nu ser en ekonomisk kris, men det är inte länder som vi primärt bedriver utvecklingssamarbete med.
Jag har svårt att se att en så stor andel av deras verksamhet skulle vara att jobba med utvecklingsfrågor, hur man än vrider och vänder på retoriken. Jag kan inte se det här på ett annat sätt än att man nu försöker hitta ytterligare ett verktyg för att använda biståndsmedel till helt andra saker än just bistånd och täcka upp för en dålig ekonomi på Utrikesdepartementet som man har dragits med under en längre tid, även under tidigare regeringar längre bak.
Nu säger biståndsministern trots allt att resultaten ska redovisas. Det tackar jag för. Det ser vi fram emot. Många av oss har haft väldigt svårt att se vilken nytta de här 248 000 kronorna i biståndsbudgeten egentligen gjort i Reykjavik. Jag ser fram emot att få de svaren. Biståndsministern har en bra möjlighet. Senare i vår kommer regeringen med sin resultatredovisning från biståndsarbetet och utvecklingssamarbetet.
Kommer vi då att få se en resultatredovisning när det gäller ambassaderna, eller får vi vänta till 2012, 2013 eller 2014? Det verkar nämligen vara så att det tar lite längre tid att städa upp framför egen dörr - när det gällde att ställa tydligare krav på resultatredovisning på till exempel frivilligorganisationer gick det väldigt snabbt.
Men det kanske är en lärdom som biståndsministern har gjort nu: att man inte ska kasta sten i glashus, att det inte är så smart att ställa krav på andra som man inte kan leva upp till själv.
Hans Linde (V):
Jag får börja med att be om ursäkt för att jag inte har läst varje inlägg på Carl Bildts blogg. För mig som utrikespolitisk talesperson för Vänsterpartiet och gruppledare för vår riksdagsgrupp är det ibland vissa frågor som kommer högre upp på prioriteringslistan än att läsa Carl Bildts blogg. Men jag förstår att det numera är det mest centrala utrikespolitiska verktyg som Sverige har till förfogande. Nu har utrikesministern använt sina inlägg här till att beskriva vad Sverige har gjort, vilket är en del men inte jättemycket.
Jag förstår dynamiken i dessa riksdagsdebatter. Det är alltid lätt för oppositionen att stå och säga att man skulle ha kunnat göra mer. Men när det gäller att lyfta fram situationen för kurderna i Syrien är det ganska lätt att i dag peka på det svar som jag har fått från Carl Bildt och säga att det skulle gå att göra så mycket mer. Om man läser och ser vilka konkreta initiativ som har gjorts är det trots allt inte jättemycket att hänga i julgranen. Vad jag däremot också observerar är att Carl Bildt lägger viss tid på att beskriva Vänsterpartiets EU-politik.
Däremot hittar jag inte någonstans i de inlägg som Carl Bildt har gjort nu några egentliga svar på de frågor som jag har ställt i denna interpellation, nämligen: Vad ska Sverige göra? Jag har inte ställt denna interpellation bara för att få en beskrivning av det som har gjorts utan också för att få besked från utrikesministern om vad som ska göras framöver. Där har jag inte fått några ordentliga svar. Vilka initiativ kommer utrikesministern att ta för att lyfta situationen för kurderna i Syrien, för de papperslösa och för de statslösa?
Vilka initiativ kommer han att ta för att lyfta frågan om presidentdekret 49 gentemot regimen? Låt mig vara tydlig på den punkten: Som vänsterpartist förespråkar jag dialog. Jag tror att man ibland behöver föra dialog med sina absolut värsta fiender på detta jordklot. Men det är också viktigt att använda dialogen till någonting - att använda den till att föra upp frågor om mänskliga rättigheter och demokrati i alla lägen.
Vi som nu har talat i interpellationsdebatten, både jag, Ismail Kamil och Fredrik Malm, deltog på en konferens i lördags just om situationen för kurderna i Syrien som var oerhört välbesökt. Det finns ett växande tryck även i Sverige på att vi som är politiker, både jag som riksdagsledamot och utrikesministern, ska agera i dessa frågor. Det hoppas jag att utrikesministern tar med sig.
Hans Linde (V):
Inledningsvis konstaterar jag att försvarsministern verkar tro att vi måste genomföra gemensamma militärövningar i Göteborgs skärgård för att kunna delta i en flyginsats ovanför Libyen. Låt mig betvivla detta uttalande. Roland Utbult har tidigare sagt att han är övertygad om att regeringen kommer att fatta ett klokt beslut. Jag önskar att jag var lika övertygad om det. Tyvärr är jag inte det. Det är trots allt så i politiken att ett icke-svar oftast också är ett svar.
Jag har ställt två konkreta frågor till försvarsministern, två allmänt hållna frågor som det skulle vara fullt möjligt för försvarsministern att besvara. Den första frågan var: Är det lämpligt att utöka användandet av skärgårdsskjutfältet i Göteborgs södra skärgård? Jag har inte fått något svar. Jag har frågat om Göteborgs södra skärgård är en lämplig plats att genomföra internationella militära övningar på. Inte heller detta har jag fått något svar på. Uppenbarligen är det så att göteborgarna och de boende i Göteborgs södra skärgård ska ställas inför fullbordat faktum.
Först efter att regeringen har fattat sina beslut ska man meddelas och informeras om att detta beslut är fattat. Vilken är möjligheten då för de boende att kunna påverka och ha inflytande över processen? Jag vill också påminna försvarsministern om att jag som folkvald riksdagsledamot visst är lagstiftare, men jag är också folkvald av mina väljare hemma i Göteborgs kommun, inklusive dem som har röstat på mig ute i Göteborgs skärgård.
Det är också mitt ansvar och min plikt att företräda mina väljare i Göteborg när de nu uttrycker oro inför utvecklingen i skärgården. Jag vill till sist lyfta fram en annan aspekt på denna fråga som jag tror att försvarsministern kan svara på, om han nu har den politiska viljan. Det handlar om informationen till de boende, som också har brustit. Många boende i skärgården upplever att de inte har information om det som kommer att ske.
Det här viktiga avgörande beslutet offentliggjordes genom en liten annons i Göteborgs-Posten på nyårsafton, och det kan knappast vara rimligt. Här finns nu ett stort behov av att försvarsministern agerar för att de boende ska få tydlig information inför framtiden och utvecklingen. Jag vet att många boende i Göteborgs södra skärgård har efterfrågat att försvarsministern själv ska komma till skärgården för att informera och svara på frågor.
Jag kan säga att försvarsministern alltid är välkommen till Göteborgs södra skärgård för att svara på boendes frågor och möta deras oro.
Hans Linde (V):
Jag tycker att det är bra att det fanns officiella valobservatörer på plats i Turkiet. Men man ska också komma ihåg att av de 40 valobservatörer som OSSE skickade till Turkiet var det bara två som var i de kurdiska områdena. Jag förstår att om man har varit i Izmir eller Ankara kommer man att skicka en ganska positiv bild hem till Sverige i sina rapporter. Men det är också viktigt att utrikesministern faktiskt lyssnar till vad vi säger här. Det behövs inte rapporter och teknikaliteter för att vi ska kunna ta ställning till brott mot de mänskliga rättigheterna.
Jag står här som inbjuden valobservatör hos BDP och berättar om det som jag såg själv på gatorna. Det är möjligt att utrikesministern misstror mig, annars använder jag denna möjlighet nu som valobservatör i Turkiet att rapportera till Sveriges utrikesminister. Jag vill också lyfta fram ett sista exempel som jag när jag var i Diyarbakir lovade att jag skulle lyfta fram. Det rör den kurdiskspråkiga tidningen Azadiya Welat som jag har ett nummer av här.
Det är den enda kurdiska tidning som får ges ut i Turkiet, i ett land med kanske så många som 20 miljoner kurder. Det är den enda dagstidning som ges ut på kurdiska. Sedan tidningen började ges ut 2006 har 32 av dess medarbetare fängslats. Den har stängts åtta gånger, fick jag höra när jag träffade dem i söndags; nu har den uppenbarligen stängts en nionde gång. Dess ansvarige utgivare har nu fått sitt straff fastställt till 16 år och 6 månader.
Möjligtvis är det en framgång, för tidigare var han dömd till 166 års fängelse - för att ha gett ut en tidning på kurdiska. Jag förstår att det i EU med den dynamik vi ser där i dag finns starkt islamofobiska krafter som motsätter sig ett turkiskt EU-medlemskap. Jag tror dock att det är viktigt att vi som står upp för ett turkiskt medlemskap, för att ett fritt och demokratiskt Turkiet ska kunna bli medlem i EU, inte väljer att vara tysta eller blunda för de utmaningar som Turkiet står inför.
Att vara verklig vän av Turkiet i dag är att se landets stora utmaningar, att inte blunda för brott mot de mänskliga rättigheterna utan vara konstruktiv och tydlig i sin kritik när det gäller de utmaningar Turkiet står inför för att kunna förändra och utveckla landet så att man en dag kan leva upp till kraven för EU-medlemskap.
Hans Linde (V):
Låt mig först vara mycket tydlig på en punkt: Vänsterpartiet är inte och har aldrig varit någon vän av den regim som fanns under Saddam Hussein. Jag tror att det är viktigt - i ljuset av detta övergrepp - att man kan tänka två tankar samtidigt. De här övergreppen och det här våldet får inte leda oss tillbaka, så att vi börjar blicka i backspegeln och förhärliga den regim som var, för det var en oerhört grym regim som begick brott mot de mänskliga rättigheterna i Irak.
Men samtidigt måste vi se att det amerikanska anfallet mot Irak år 2003 även om det kläddes i retorik om frihet, befrielse och demokrati inte har resulterat i detta, utan att vi sju år efter anfallet ser att irakiernas vardag fortfarande domineras av våld, övergrepp och brott mot de mänskliga rättigheterna. Carl Bildt frågar vad jag menar när jag säger att det behövs mer än ord. Jag kan erkänna att jag inser att utrikespolitiken har sina gränser.
Oftast går det inte i denna kammare och inte heller på Utrikesdepartement att fatta beslut som får direkta konsekvenser i ett annat land. Men jag ser trots allt att vi inom den breda utrikespolitiken alltid har två verktyg till vårt förfogande. Det ena är att tala klarspråk om brott mot de mänskliga rättigheterna när vi ser övergrepp. Det andra verktyget är att ge en fristad i vårt land till dem som flyr undan krig och förföljelser.
Det senare är inte Carl Bildts område, men jag observerar att den borgerliga regeringen fortsätter att avvisa människor tillbaka till Irak - inklusive kristna irakier. När det gäller att tala klarspråk ser jag att man brister även på denna punkt. Carl Bildt beskrev just den irakiska regimen som en spirande demokrati. Jag tror att väldigt få av de irakier som nu utsätts för tortyr av de irakiska säkerhetsstyrkorna skulle hålla med om en sådan beskrivning.
Det krävs någonstans en grundläggande respekt för de mänskliga rättigheterna för att ett land ska kunna kalla sig demokrati. Det räcker inte med bara val, utan det krävs också en allmän respekt. Samma sak gäller USA. Trots att vi har visat att USA bryter mot FN:s tortyrkonvention märker jag nu att trots att Carl Bildt har haft mer än 14 minuters talartid har han inte på någon punkt lyft fram USA:s brott mot mänskliga rättigheter i Irak.