Hans Linde (V):
Ibland sägs det att Sverige inte kan påverka - att vårt land är för litet och för avlägset för att vi ska kunna ha något inflytande. Det sägs att det inte finns någon poäng med att Sverige ska ha en självständig utrikespolitik och egen röst i världen. Jag menar att de som säger så i grunden har fel. Den värld vi i dag lever i är i akut behov av länder som konsekvent står upp för fred, folkrätt och mänskliga rättigheter.
Det behövs länder som kan vara verkligt allierade med de hungriga, fattiga och förtryckta som världen över kämpar för sina rättigheter. Det är min fulla övertygelse att Sverige skulle kunna vara ett sådant land. Det saknas inte möjligheter. Det som ofta saknas är däremot den politiska viljan hos den nuvarande borgerliga regeringen i Sverige. Dagens debatt visar på möjligheterna för vårt land. I betänkandet behandlas en lång rad förslag.
Det handlar om konkreta beslut som vi skulle kunna fatta i denna kammare och som skulle få stora konsekvenser långt utanför denna kammare och långt utanför vårt land. Det är därför med glädje som jag konstaterar att en majoritet i utrikesutskottet har ställt sig bakom motioner från bland annat Vänsterpartiet om att Sverige ska erkänna Västsahara. Västsahara är Afrikas sista koloni.
Medan folkets längtan efter frihet har besegrat kolonialismens förtryck i land efter land har vi sett hur ockupationsmakten Marocko steg för steg har stärkt sitt grepp över Västsahara sedan 1975. Ockupationen strider mot folkrätten, mot internationella konventioner och mot beslut från såväl FN som Internationella domstolen i Haag.
Ockupationen har sedan dag ett inneburit grova och omfattande brott mot sahariernas mänskliga rättigheter. Om Sverige om en vecka skulle fatta beslut om att erkänna Västsahara skulle det vara ett historiskt beslut. Vi skulle bli det första västland som fattar ett sådant beslut. Det skulle skicka en tydlig signal av hopp till de västsaharier som i dag lever under marockansk ockupation.
Det skulle också skicka en signal av hopp till de hundratusentals västsaharier som lever i flyktingläger i Algeriet. Men det skulle också vara en mycket tydlig signal till Marocko om att vi underkänner deras ockupation och att vi inte kommer att tolerera att Marocko fortsätter att förhala en fredlig lösning. Ett erkännande skulle vara ett historiskt beslut, men inte ett unikt beslut.
Redan har drygt ett 80-tal av FN:s medlemmar beslutat att erkänna Västsahara. Sydsudan, Uruguay och Sydafrika tillhör de länder som under de senaste åren har erkänt Västsahara. Västsaharierna är på många sätt ett föredöme. Man har valt att lägga ned sina vapen och att föra sin kamp vid förhandlingsborden. Man har satt sin tilltro till världssamfundet och till folkrätten - men omvärlden har svarat med tystnad och ointresse.
Samtidigt kan vi ser hur Marocko gång på gång har gynnats av EU genom fördjupat samarbete och förmånliga handels- och fiskeriavtal. Samtidigt ser vi nu hur västsaharierna i de algeriska flyktinglägren ser hur det livsavgörande humanitära stödet till dem minskar i ljuset av den ekonomiska krisen i Europa. Nu pyr det bland unga västsaharier.
Man frågar sig, med rätta kanske: Varför ska man fortsätta förhandla? Varför ska man fortsätta kämpa med fredliga medel när omvärlden ignorerar dem? Möjligheternas fönster håller på att stängas i Västsahara. En fredlig lösning håller på att rinna oss ur händerna. Snart återstår bara ett enda alternativ för Västsaharierna: att ta till vapen. Därför behöver omvärlden agera. Därför behöver Sverige erkänna Västsahara.
De borgerliga partierna har tidigare i debatten gömt sig bakom den folkrättsliga definitionen av en stat: att det krävs ett territorium, ett folk och en regering. Man menar att dessa kriterier inte är uppfyllda i Västsahara. Det är fel. För ett par år sedan besökte jag staden Tifariti i de befriade delarna av Västsahara.
Jag mötte företrädare för den regering som styr området, och jag samtalade med de västsaharier som lever i ett fritt Västsahara som de själva styr. Det finns ett land, det finns en regering och det finns definitivt ett folk. Det som saknas är den politiska viljan hos de fyra borgerliga partierna. Herr talman!
Utrikesutskottet säger dessutom enigt att det går att fastställa att Saddam Husseins Anfalkampanj var ett folkmord - detta efter att bland annat Vänsterpartiet i flera år har krävt att Sverige ska erkänna Anfal som ett folkmord. Anfal är ett av de mörkaste kapitlen i mänsklighetens moderna historia.
Under den så kallade Anfalkampanjen 1986-89 genomförde den dåvarande regimen i Bagdad markattacker, bombanfall, massdeportationer, fördrivningar och attacker med kemiska stridsmedel mot kurder. Attacken mot staden Halabja den 16 mars 1988 är den mest kända enskilda incidenten.
Då anföll den irakiska regimen en obeväpnad stad med kemiska stridsmedel i en hänsynslös attack som kostade över 5 000 män, kvinnor och barn livet. Det är fortfarande oklart hur många kurder som mördades av Saddam Hussein under Anfalkampanjen.
Enligt officiell irakisk statistik dödades 182 000 personer, men enligt oberoende källor kan det vara så många som tio gånger fler som dödades. I Sverige säger vi ibland att tiden läker alla sår. Det är inte sant. För dem som överlevde Anfal och för deras barn och barnbarn är Saddam Husseins övergrepp fortfarande ett öppet sår - ett levande trauma.
Det är inte ett sår som tiden kommer att läka. Det kan bara läkas genom att man får sitt lidande bekräftat och upprättelse för det man har genomlevt. Därför är orden i dagens betänkande så viktiga. Men de är också viktiga därför att vi måste lära av historien, i synnerhet en tid då vi ser i flera andra länder hur förtrycket skärps mot just kurder. Herr talman!
Vänsterpartiet har lagt fram en lång rad förslag som behandlas i betänkandet om hur Sverige på allvar skulle kunna agera för att bli ett land som på riktigt är en allierad med de modiga kvinnor och män som kämpar för demokrati, mänskliga rättigheter och social rättvisa i Nordafrika och Mellanöstern. Jag får erkänna att alla förslag inte har blivit bifallna av utrikesutskottet.
Vi vill bland annat tillsätta en FN-rapportör för de mänskliga rättigheterna i Irak och se till att de som gjorde sig skyldiga till krigsförbrytelser under USA:s ockupation ställs inför rätta. Vi kräver att det humanitära stödet till Syrien ökar och att Sverige i EU-kretsen slutar blockera sanktioner mot syriska telekombolag. Vi vill att EU:s medlemskapsförhandlingar med Turkiet tydligt kopplas till krav när det gäller de mänskliga rättigheterna i Turkiet.
Vi vill att Sverige kräver att samtliga politiska fångar i Turkiet släpps och att kurdernas och de övriga etniska och religiösa minoriteternas rättigheter ska respekteras. Vi vill att Sverige sätter frågor om mänskliga rättigheter i centrum för sin dialog med regimen i Iran och att det svenska näringslivet fullt ut tar sitt ansvar så att de investeringar som svenska företag gör i Iran inte under några omständigheter bidrar till att stärka regimens grepp över landet.
Jag vill använda den sista delen av mitt anförande till att tala om att Sverige inte bara i ord utan också i handling måste bli en tydlig kraft för en tvåstatslösning - en kraft för ett fritt och demokratiskt Palestina och därigenom också en kraft för fred i Mellanöstern.
Med sorg har vi de senaste veckorna kunnat följa hur Israels högteknologiska armé kraftigt beskjutit ett av jordens mest tätbefolkade områden: Gazaremsan. Israel har gjort sitt bästa för att leva upp till löftet från den israeliska inrikesministern om att bomba Gaza tillbaka till medeltiden. För tillfället har raketbeskjutningen från och till Gaza upphört.
Det är oerhört välkommet. Raketbeskjutning mot civila områden innebär alltid ett folkrättsbrott, oavsett vem som avfyrar vapnen. Låt mig vara mycket tydlig på den punkten. Trots att det nu tillfälligt råder vapenvila kan vi se att det grundläggande problemet, Israels ockupation av de palestinska områdena, inte på något sätt är löst.
Tvärtom ser vi hur den israeliska regeringen genom att utvidga de illegala bosättningarna och genom att fortsätta att bygga muren på palestinsk mark effektivt slår sönder förutsättningarna för en tvåstatslösning. För oss som vill se en tvåstatslösning, två självständiga och demokratiska stater sida vid sida, där befolkningen kan leva i fred inom säkra gränser börjar tiden nu rinna ut.
Det är därför hög tid att omvärlden agerar för att möjligheten att bidra till fred i Mellanöstern inte ska rinna oss ur händerna. Vänsterpartiet, Socialdemokraterna och Miljöpartiet kräver därför gemensamt att Sverige ska erkänna Palestina. Det skulle vara en mycket tydlig signal att Sverige menar allvar med sin retorik om en tvåstatslösning. Men det skulle inte på något sätt vara en unik signal.
En majoritet av jordens länder, över 130 FN-medlemmar, har redan erkänt Palestina. Under de senaste åren har länder som Brasilien, Thailand och Montenegro gjort det. Och det är lite talande att till och med vårt grannland Island visat större utrikespolitiskt mod än Carl Bildt. I morgon kommer dessutom generalförsamlingen i FN att behandla en resolution med krav på att Palestinas status i FN uppgraderas.
Mycket tyder på att en sådan resolution kommer att röstas igenom. Vi vet redan i dag att både Norge och Danmark kommer att rösta ja. De har gett tydliga besked, men frågan är hur Sverige kommer att förhålla sig i morgon. Denna tystnad, denna ovilja att ge besked som vi har sett även i den här debatten, är lite talande för den borgerliga regeringens och de borgerliga partiernas Mellanösternpolitik.
Det är trots allt veligheten som är det största och tydligaste signumet för den borgerliga Mellanösternpolitiken, och det kanske inte är så svårt att förstå.
Carl Bildt ska i sin roll som utrikesminister lyckas balansera ett centerparti som åtminstone på stämmor förstår vad folkrätt innebär, ett folkparti som känslomässigt ansluter sig till Israels positioner gång på gång och dessutom en handfull kristdemokrater som verkar låta bibeltolkningar styra sitt förhållande till Mellanöstern. Sverige kan göra skillnad, men som enskilda medborgare kan vi också göra skillnad.
Som konsumenter ska vi ha möjlighet att göra medvetna val när vi befinner oss runt om i det svenska samhället. Men i dag förekommer det att varor som är producerade på israeliska illegala bosättningar märks med text om att de har producerats på Västbanken, i Jordandalen eller i Israel. Viner från de ockuperade Golanhöjderna betecknas på Systembolaget som "övrigt ursprung".
I alla de här fallen blir det mycket oklart för oss som konsumenter var varan egentligen är producerad. Är den producerad i Israel, på illegala bosättningar eller på de palestinska områdena? Den brittiska regeringen tog redan för flera år sedan fram riktlinjer för märkning av varor. Danmark beslutade i maj 2012 att införa liknande riktlinjer.
Frankrike och Sydafrika jobbar på samma område, men i Sverige svarar Carl Bildt på en skriftlig fråga som jag har ställt till honom att regeringen bereder frågan. Det är fin kanslihussvenska för att vi inte gör någonting alls. Länge åtnjöt Sverige ett starkt förtroende i Mellanöstern som möjliggjorde för vårt land att spela en aktiv roll för fred, folkrätt och frihet.
I dag måste jag erkänna att det inte är lätt att följa de senaste dagsnoteringarna i den borgerliga regeringens Mellanösternpolitik. Det är hög tid att Sverige blir en tydlig och konsekvent röst för fred i Mellanöstern. Ett första, oerhört viktigt steg skulle vara att vi i morgon röstar ja till att uppgradera Palestinas status i FN och vi nästa onsdag röstar ja till att erkänna Palestina som stat.
Därför vill jag avsluta mitt anförande med att yrka bifall till reservationerna 6 och 7.