Hans Linde (V):
I söndags hölls lokal- och regionval i Spanien - ett av de länder som drabbats hårdast av den ekonomiska krisen i Europa. I det som har kallats för Europas mest stabila partisystem sände väljarna en chockvåg genom de etablerade partierna. I Madrid har det konservativa Partido Popular styrt i 24 år. Nu kollapsade stödet, och valets stora vinnare blev vänsterkoalitionen Ahora Madrid.
En liknande politisk jordbävning skedde i Barcelona, där allt nu tyder på att en annan vänsterkoalition, Barcelona en Comú, nu tar över borgmästarposten. De spanjorer som de senaste åren har ockuperat bostäder i protest mot vräkningar, som har kämpat mot nedskärningar och tillsammans har försökt bistå krisens offer tar nu plats i maktens korridorer.
Det är en seger för de sociala rörelserna i Spanien, och det är ett nederlag för den etablerade spanska politiska eliten. Men det är också ett tydligt nederlag för EU:s krispolitik. Spanien är nu inte det första land där folket vänder sig mot sina nationella politiker, mot EU:s ledning och mot hur man har hanterat den ekonomiska krisen. I januari vann Syriza valet i Grekland på en tydlig kritik mot EU:s krispolitik.
Valframgångarna för Scottish National Party i Storbritannien måste också förstås utifrån deras kritik mot den brittiska krispolitiken. Mycket tyder på att vi under det kommande året kommer att se hur den politiska kartan ritas om vid parlamentsval i Portugal, Spanien och Irland. Men det är långt ifrån bara progressiva vänsterkrafter som går framåt i krisens spår.
Gyllene gryning i Grekland, Ukip i Storbritannien, Sannfinländarna och Beppe Grillos populistiska Femstjärnerörelsen visar att också helt andra krafter flyttar fram sina positioner när den folkliga frustrationen växer. I krisens spår ser vi också hur konservativa familjeideal hyllas, hur homofobin växer och hur rasism och antiziganism blir allt tydligare på vår kontinent. Herr talman!
Bakgrunden till den kris vi ser i Europa måste förstås utifrån den ekonomiska politik som har förts de senaste decennierna. I två decennier har Europa dominerats av en i grunden nyliberal politik där makten flyttats från demokratiska församlingar till näringslivets stängda korridorer, där välfärd och trygghetssystem nedmonterats och försvagats, där tågtrafik, bostäder och sjukvård privatiserats och underställts kortsiktig spekulation.
När ekonomin och de finansiella bubblorna växte kunde aktieägare, finansspekulanter och näringslivstoppar kamma hem de stora vinsterna. Men när ekonomin vände och bubblorna brast skickades fakturan till Europas pensionärer, kvinnor och ungdomar. Banker och finansinstitut har räddats, men de som har betalat priset är de européer som minst av alla skapat den ekonomiska krisen.
Det har varit ett par tuffa år även i Sverige. Men jag tror att det är svårt för oss som bor i Sverige att förstå hur krisen slagit sönder samhällen och liv i Grekland, Spanien och Irland. I Spanien går just nu varannan ung person arbetslös. Man har en ungdomsarbetslöshet på 50 procent.
I Grekland är stora delar av befolkningen beroende av välgörenhet och skänkta matkassar för att få vardagen att gå ihop och för att mätta sina magar. Men i Grekland har man nu lärt sig att det inte längre är någon idé att skänka frukt eller mejeriprodukter, för många greker har inte längre råd att betala elen för sina kylskåp.
När miljoner unga utestängs från arbetsmarknaden, när en hel generation grekiska barn inte längre vaccineras, då sår man en draksådd inför framtiden. Europa kommer att betala ett mycket högt pris för dagens ekonomiska kris under lång tid framöver.
Europa kan inte byggas genom besparingar, otrygghet och vräkningar, inte heller genom ökad överstatlighet eller ökade klyftor mellan medborgare, folkvalda politiker och den ekonomiska och politiska eliten. Krisen behöver i grunden ett helt annat svar. Vill vi återupprätta ekonomisk stabilitet måste kortsiktig spekulation och girighet begränsas.
Från Vänsterpartiets sida vill vi se en bankdelningslag, en tydlig skatt på finansiella transaktioner och ett slut för privatiseringar. Men vi ser också, i ett läge där miljontals greker kastats ut ur sjukförsäkringssystemet, att det inte är rimligt att EU fortsätter att kräva in miljarder i räntor och amorteringar. Herr talman!
Det bubblar av frustration i stora delar av Europa, men i Bryssel verkar man inte riktigt vilja lyssna. I stället går man vidare med nästa stora politiska projekt där den folkliga förankringen är obefintlig. Sedan sommaren 2013 förhandlar EU och USA om handels- och investeringsavtalet TTIP. Egentligen är det ganska märkligt att kalla TTIP för ett handelsavtal. Tullar, kvoter och tariffer har ju i stort sett redan avskaffats för handeln mellan EU och USA.
Fokus i avtalet ligger i stället på att trygga näringslivets intressen och harmonisera normer, regler och lagar. Jag tror att en harmonisering av regler för krocktester för bilar på båda sidor av Atlanten upprör få människor.
Men vad händer när regler för jordbruk ska harmoniseras, när svensk lagstiftning med vårt starka skydd för djur, miljö och konsumenters rättigheter ska harmoniseras med USA:s regelverk, som styrs av helt andra mål och intressen? Störst oro känner vi i Vänsterpartiet trots allt för diskussionerna om ett investeringsskydd, så kallat ISDS.
Tanken bakom ISDS är att skydda näringslivet och dess vinster från demokratiska beslut. Det här är inget nytt. Det finns redan i en rad handelsavtal, och vi ser konsekvenserna. Det är just därför som vi i Vänsterpartiet är så kritiska mot den här typen av investeringsskydd. När det nationella lönerådet i Egypten höjde lönerna begärde Veolia skadestånd från den egyptiska staten för att deras kostnader hade ökat.
Tobaksjätten Philip Morris har stämt Australien efter att man, i demokratisk ordning, infört regler för hur cigarettpaket skulle utformas. Och när Quebec i Kanada införde ett tillfälligt förbud, också det i demokratisk ordning, mot så kallad frackning stämdes den kanadensiska staten av Lone Pine Resources.
Motståndet mot att låta vinstjakt gå före demokrati är massivt i dagens Europa. I höstas ställde EU-kommissionen en öppen fråga till allmänheten om vad man tyckte i Europa om ISDS. 150 000 européer svarade. 97 procent sa nej till ISDS. Trots det fortsätter EU att förhandla med USA om att införa just den typen av investeringsskydd.
Så sent som i dag har EU-parlamentets utskott för internationell handel röstat igenom ett förslag som skulle öppna upp för just den typen av mekanismer som skulle möjliggöra för företag att stämma stater för demokratiska beslut. Och detta sker helt med den svenska regeringens stöd. Herr talman! I flera länder går nu vänsterpartier och olika former av vänsterkoalitioner starkt framåt.
Men jag måste erkänna att det är ganska svårt att känna glädje. Att vänstern går fram i Grekland, Spanien och Irland är ju på många sätt ett resultat av att vanliga européer har fått sina liv sönderslagna, att de kastats ut i fattigdom, arbetslöshet och otrygghet. Men det är också ett resultat av att EU:s ledning och nationella politiker valt att inte lyssna på sina egna medborgare.
Det finns all anledning för oss alla, oavsett om vi tillhör vänstern eller högern i denna kammare, att känna oro över utvecklingen på vår kontinent. Jag tror att EU:s ledning i stora delar kommer att ignorera lokalvalen i Madrid och Barcelona. Man kommer säkert att försöka fortsätta köra över Greklands folkvalda regering, men i längden kommer det inte att gå att fortsätta med en politik som saknar folklig förankring och folkligt stöd.
Jag vill därför avsluta med att yrka bifall till reservation 9.