Hans Linde (V):
Jag tackar biståndsministern för det svaret. Det är välkommet att biståndsministern är så tydlig när det gäller att detta prioriteras och att det finns ett engagemang. Jag betvivlar inte det minsta det som Isabella Lövin säger här, och jag välkomnar det. Problemet är att dessa ord om prioriteringar och engagemang också måste synas utanför riksdagen genom att man tar olika initiativ, att man visar satsningar och att man lyfter fram dessa frågor.
Det håller inte att man presenterar en utrikespolitisk deklaration som faktiskt är svagare än flera av dem som Carl Bildt presenterade när det gäller hbtq-frågorna eller att dessa frågor inte syns när det gäller regleringsbrevet till Sida. Det är trots allt så att när det gäller hbtq-frågorna finns det en rad konkreta förslag på biståndsministerns bord om hur man kan gå vidare.
Man genomförde i november 2013 en utvärdering om Sidas arbete med hbtq-personers mänskliga rättigheter, där man visade på framstegen men också såg utmaningar för vilka man efterfrågade tydliga initiativ och ageranden. Eftersom biståndsministern inte riktigt vill gå in och tala om strategierna här och svara på konkreta frågor kan jag i alla fall fråga om de rekommendationer som ligger på biståndsministerns bord.
I denna utvärdering efterfrågar man bland annat ett mer systematiskt arbete med hbtq-frågorna inom biståndet. Det som man kunde konstatera, och som jag tror att vi alla ser, är att det finns en rad eldsjälar på svenska ambassader och på biståndskontoren på Sida som bär upp detta arbete. Men det saknas ett systematiskt arbete. Som riksdagsledamot som reser i världen måste jag säga att jag också ibland tyvärr möter ett motstånd även bland svenska biståndsarbetare och svenska diplomater att lyfta fram dessa frågor.
Då krävs det ett mer systematiskt arbete. År 2007-2009 fanns det en handlingsplan för hur man skulle jobba med hbtq-frågorna inom biståndet. Den valde den förra regeringen att inte förnya. Nu saknas det ett tydligt instrument för att jobba med dessa frågor systematiskt. Därför skulle jag vilja fråga Isabella Lövin om hon är beredd att ta initiativ till ett nytt instrument så att man kan få detta att fungera mer systematiskt.
Det andra som man efterfrågade och lyfte fram i utvärderingen var mer flexibla sätt att stödja små hbtq-grupper i de tuffaste miljöerna. Vi måste vara helt ärliga. Många av de hbtq-organisationer som vi vill stödja finns i miljöer där det är extremt svårt att arbeta.
Exempelvis har en liten grupp i Uganda mycket svårt att leva upp till våra krav på revision och redovisning eftersom man befinner sig i ett land där man inte ens kan registrera sin organisation utan att ledarna riskerar att fängslas. Samtidigt är det ofta så att det som man efterfrågar från hbtq-aktivister i världen är relativt små insatser. När jag träffade kurdiska hbtq-aktivister i Diyarbakir sade de att det som de framför allt behöver är att kunna täcka tryckkostnader för en tidning.
Det handlar om några tusenlappar. När jag träffade transaktivister i Nicaragua sade de att det som de verkligen skulle behöva är att någon kan betala hyran för ett hus där de kan gömma sig när de utsätts för våld och övergrepp. När jag var i Uganda sade de att de skulle vilja ha 10 000 kronor på ett bankkonto som de kan använda om de snabbt måste lämna Uganda på grund av förföljelser. Det handlar alltså om små insatser där vi i dag inte riktigt har beredskap.
Jag vet att Norge tillsammans med sin hbtq-rörelse har tagit fram flera nya och mer flexibla sätt att kunna gå in och stödja insatser i länder där det är mycket tufft. Jag skulle vilja fråga om Isabella Lövin som biståndsminister är beredd att gå in och se över möjligheterna att skapa fler flexibla sätt att stödja dessa små hbtq-grupper som jobbar i extremt tuffa miljöer.