Hans Linde (V):
Amnesty International släppte en rapport om läget för de mänskliga rättigheterna i Bahrain i april i år. Det är en välskriven och omfattande rapport som jag kan rekommendera utrikesministern eller någon av hans tjänstemän på Utrikesdepartementet att läsa. Man skriver att regimens reformer som ett svar på brott mot de mänskliga rättigheterna än så länge bara inneburit att man har skrapat på ytan.
I rapporten skriver man: Reformerna har varit ofullständiga, kanske för att blidka Bahrains internationella partner, och har misslyckats med att ge offren rättvisa. Kränkningar av de mänskliga rättigheterna fortsätter med oförminskad styrka. Man verkar dock ha lyckats med att blidka EU och kanske även Sverige.
När jag läser Carl Bildts svar på min interpellation blir jag ganska förvånad över språkbruket. Med tanke på de omfattande brott som fortfarande begås mot de mänskliga rättigheterna är det förvånansvärt att man talar i vaga ordalag om oro för situationen och liknande. Jag är väl medveten om att man har gjort en lång rad uttalanden om läget i Bahrain.
Det är också möjligt att Carl Bildt har skrivit saker på sin blogg. Jag tror dock inte att det skakar om al-Khalifa-regimen i Bahrain särskilt mycket. Väljer en regim att 2012 öppet begå brott mot de mänskliga rättigheterna måste det få konsekvenser, och med konsekvenser menar jag mer än blogginlägg. Det är därför jag frågar: Varför har man inte från EU:s sida infört sanktioner?
Varför har man till exempel inte fryst kontona för den styrande familjen som man har gjort i många andra länder? Varför har man inte infört ett vapenembargo som man gjorde mot Syrien och Libyen? Varför gör man inte samma sak mot Bahrain? När det gäller handelsavtalet brukar Carl Bildt och den borgerliga regeringen säga att handel alltid är positivt och leder till ökad frihet och demokratisering. Varför tecknar vi då inte handelsavtal med Syrien i detta läge?
Det borde väl i så fall vara det bästa verktyget för att förmå den syriska regimen att respektera de mänskliga rättigheterna? Men så resonerar vi knappast där. Jag vill också lyfta fram det enskilda fall som har direkt koppling till Sverige. Den svenska medborgaren Mohammed Habib al-Muqdad sitter fängslad i Bahrain. Han är en politisk fånge, en samvetsfånge som är fängslad bara på grund av sitt politiska engagemang.
På så sätt skiljer al-Muqdad sig inte från Dawit Isaak, Martin Schibbye och Johan Persson. Skillnaden är att al-Muqdads öde har bemötts med tystnad såväl av medierna som, får erkännas, av oss politiska företrädare. Utrikesministern säger i sitt svar att regeringen inte vill föregripa prövningen i rättegången i civil domstol. Det är ett ganska märkligt förhållningssätt.
Bara för att ett fall prövas i en domstol innebär det inte att det blir en juridisk process. al-Muqdad är fängslad på politiska grunder, och risken är överhängande att även en process i en civil domstol blir en politisk process där ett domslut inte kommer att fattas utifrån rättssäkra grunder utan utifrån politiskt godtycke. Vi kan se en lång rad andra exempel.
Bland annat rapporterar Amnesty att människor fängslas efter tortyr och att läkare fängslas efter att ha hjälpt skadade demonstranter. Därför är det viktigt att man agerar. Vi fick en glad nyhet i går från Bahrain. Människorättsaktivisten Nabeel Rajab har släppts fri mot borgen. Det visar att det möjligtvis finns en öppning, och det är avgörande att Sverige använder denna öppning och agerar för att den svenske medborgaren friges.