Hans Linde (V):
Jag inleder med att tacka biståndsministern för svaret. Bakgrunden till att jag har ställt denna interpellation är att Sida har tagit fram ett budgetunderlag till regeringen för perioden 2014-2016 i vilket Sida bland annat föreslår att Sveriges bilaterala utvecklingssamarbete med Guatemala, Bolivia och Colombia fasas ut. Det skulle innebära att det svenska utvecklingssamarbetet med hela Latinamerika upphör. Jag tycker att det skulle vara mycket olyckligt.
Sverige har bedrivit utvecklingssamarbete med en rad länder i Latinamerika under mycket lång tid. Under 70- och 80-talet när många länder i Latinamerika härjades av inbördeskrig och styrdes av auktoritära regimer spelade Sverige en viktig och unik roll som en kraft för demokratisering och fred. I dag kan vi se att Latinamerika är en kontinent som snabbt förändras, vilket biståndsministern också beskriver.
Demokratin vinner snabbt mark och klyftorna och fattigdomen minskar. Det innebär såklart att utvecklingssamarbetet också måste förändras. Behoven av svenskt bistånd ser i dag inte likadana ut som de gjorde för 20 år sedan, och 20 år framåt i tiden kommer behoven sannolikt inte att se likadana ut som de gör i dag.
Självklart är det inte heller så att bara för att Sverige vid ett tillfälle bedriver utvecklingssamarbete med ett land så ska vi ha kvar det för evigt. Om vi tittar på de tre länder i Latinamerika där vi i dag bedriver utvecklingssamarbete är det för mig uppenbart att det finns ett behov av svenskt bistånd, att det finns ett tydligt svenskt mervärde för vårt bistånd och att det finns en tydlig möjlighet att nå resultat.
För mig är det dessa tre faktorer som ska avgöra vilka länder vi väljer att bedriva utvecklingssamarbete med. Guatemala är ett medelinkomstland med enorma ekonomiska och sociala klyftor. Jämställdhetsutmaningarna är enorma, och landets indianbefolkning är kraftigt exkluderad.
Här har Sverige jobbat med att stödja civilsamhälle och myndigheter för att öka kvinnornas och indianbefolkningens inflytande och för att minska fattigdom och ohälsa i dessa grupper. Guatemala är en svag stat. Väljer Sverige att fasa ut biståndet är risken stor att det slår mot just de grupper som staten i dag inte har möjlighet eller vilja att stötta. I Colombia pågår fredsförhandlingar.
Vi har en reell chans att se slutet på ett av de blodigaste inbördeskrigen i modern tid. Här behövs svenskt bistånd för att bemöta de omfattande brott mot de mänskliga rättigheterna som begås, för att se till att kvinnor blir delaktiga i den fredsprocess som inletts och för att skydda de grupper som drabbats hårdast av den väpnade konflikten.
När vi efter 50 år av inbördeskrig börjar se ett ljus i tunneln, är det då Sverige ska lämna Colombia? I Bolivia ser vi en helt annan utveckling. För första gången på 500 år styr en representant för majoritetsbefolkningen, indianerna, landet. Regeringen har ett ambitiöst arbete för att minska fattigdomen.
Här handlar det för Sveriges del snarare om att understödja de positiva processerna och se till att fattigdomsbekämpningen kommer alla till del och blir ekonomiskt, ekologiskt och socialt hållbar. Jag hade önskat att biståndsministern i dag gett tydliga besked. Jag hade velat höra från biståndsministern att svenskt bistånd i Latinamerika har ett mervärde och att det har möjlighet att ge resultat.
Men det sade inte biståndsministern, utan hon sade att det är föremål för analys inom Utrikesdepartementet. Det väcker oro hos mig, hos frivilligorganisationerna och hos de berörda länderna. Jag hoppas att biståndsministern kan ge ett tydligare besked än så.