Hans Linde (V):
Jag tackar utrikesministern även för detta svar. Bakgrunden till denna interpellation är Ship to Gazas senaste försök att bryta Israels blockad av Gazaremsan. Inte heller denna gång fick ett civilt fartyg passera och nå fram till Gaza utan stoppades av Israel. Den 5 oktober, i höstas, bordade Israel Ship to Gazas fartyg Zaytouna-Oliven omkring 35 sjömil utanför Gazas kust och grep de 13 kvinnor som fanns ombord.
Två av dessa kvinnor kom från Sverige. Det var styrman Emma Ringqvist och landstingspolitikern Jeannette Escanilla. Israel valde alltså att stoppa ett civilt fartyg på internationellt vatten med en helkvinnlig besättning. Man tvingade passagerarna och besättningen, mot deras vilja, att resa till Israel.
Jag tycker att Israel åter bekänner färg och visar hur orimlig blockaden mot Gazaremsan är, när man än en gång stoppar ett obeväpnat civilt fartyg på internationellt vatten. Israel säger att man har gjort denna blockad för att skydda Israel och den israeliska befolkningen. Men på vilket sätt hotar en liten båt med 13 kvinnor en av världens starkaste militärmakter?
Vilket hot utgjorde Emma Ringqvist från Orust och Jeannette Escanilla från Uppsala mot staten Israel? På vilket sätt var denna bordning ett utslag av självförsvar? Samtidigt måste man vara tydlig med att det inte är passagerarna ombord på Ship to Gazas fartyg som drabbas värst av den israeliska blockaden - långt ifrån det. Det är självklart befolkningen i Gaza som drabbas hårdast.
Sedan 2007 står Gaza under luft-, sjö- och landblockad efter att ockupationsmakten Israel klassat Gazaremsan som ett fientligt territorium som ett svar på oacceptabla - det är viktigt att understryka - väpnade attacker från palestinska grupper mot israeliska städer. Detta innebär att närmare 2 miljoner kvinnor och män, barn och åldringar är instängda på en yta som motsvarar den svenska ön Orust.
Denna isolering har i grunden slagit sönder ekonomin i Gaza och skapat en djup humanitär kris. Blockaden och krigen har fått förödande konsekvenser. Enligt FN:s utvecklingsorgan Unctad räknar man med att det 2020 inte längre kommer att vara möjligt att leva på Gazaremsan. Det väcker så många frågor. Vart ska dessa 2 miljoner människor ta vägen den dag då Gazaremsan kollapsar och det inte längre går att leva kvar där?
Vid tre tillfällen de senaste åtta åren har Israel dessutom, precis som utrikesministern säger, genomfört fullskaliga angrepp in mot Gazaremsan. Vi vet i dag att Israel har bombat sjukhus och skolor, beskjutit ambulanser och moskéer och jämnat bostadshus och reningsverk med marken. Jag måste säga att jag i de allra flesta delar välkomnar Margot Wallströms svar i dag. Det är bra att den svenska regeringen är så tydlig med att gränsövergångarna, villkorslöst och omedelbart, måste öppnas.
Jag tror också att det är viktigt och bra att Sveriges regering ser den djupa humanitära krisen på Gazaremsan och att Sverige har valt att vara en stor givare för att underlätta situationen och vardagen för de människor som bor på Gazaremsan. Men problemet är att vi har hört dessa krav sedan blockaden infördes 2007.
Det är uppenbart att uttryck av oro, uppmaningar och uttalanden inte räcker för att förmå Israel att ta de steg som Israel måste ta för att man ska respektera fundamenten i folkrätten. I sommar fyller denna blockad tio år. Ska blockaden hävas kommer det att krävas mer än ord. Då måste också Sverige och EU vara beredda att ta ytterligare steg och sätta press bakom orden.
Därför blir frågan till utrikesministern, efter tio år av misslyckanden från EU:s sida och från Sveriges sida när det gäller att häva denna blockad: Vad kommer man att göra ytterligare? På vilket sätt är man beredd att gå vidare och sätta press bakom de ord som man gång på gång har uttalat från Sveriges och från EU:s sida?