Hans Linde (V):
Jag får börja med att tacka statsrådet för svaret. Handelspolitiken kanske inte alltid är en kioskvältare i svensk politisk debatt, men det gör den inte till en mindre viktig politisk fråga för det. Handelspolitiken är en central fråga, kanske den mest centrala, i diskussionen om utveckling och fattigdomsbekämpning i världen. Tyvärr måste vi konstatera att handelsreglerna hitintills långt ifrån gynnat världens fattigaste länder.
I spåren av 80- och 90-talens strukturanpassningsprogram i Afrika, med ensidiga krav på handelsliberaliseringar, avregleringar och privatiseringar, kunde vi i många afrikanska länder se ekonomierna kollapsa; de slogs i spillror med ökad fattigdom som följd. I ett flertal afrikanska länder kan vi i dag tala om en ren avindustrialisering på grund av orättvisa handelsregler. Afrika har den hårda vägen fått lära sig vad ofördelaktiga handelsregler kan innebära.
Det är därför inte så konstigt att Liberias president Ellen Johnson-Sirleaf beskrev EPA-avtalen som den kanske mest avgörande frågan för hennes land när hon besökte riksdagen före jul. För oss i Vänsterpartiet är det centrala inte vilka ekonomiska teorier som finns bakom handelsavtalen. Det centrala är resultaten i verkligheten. För oss är det inte främst en fråga om handeln ska vara fri eller inte, utan om den är rättvis eller inte.
Tyvärr ser vi att just EPA-avtalen riskerar att bli orättvisa handelsavtal, avtal som hotar utveckling och fattigdomsbekämpning i Afrika. Herr talman! Grunden för EPA-avtalen är ömsesidighet. Målet är klart. En afrikansk småbonde ska konkurrera på en öppen och fri marknad med europeiskt hårdsubventionerat industrijordbruk.
Ett litet nystartat företag i Afrika ska konkurrera på så kallade lika villkor med multinationella jättar. Det krävs ingen ekonomexamen för att komma fram till vem som segrar i den konkurrensen. Redan i dag ser vi hur europeiskt jordbruk konkurrerar ut afrikanskt jordbruk på plats i Afrika - och det med dagens handelsregler.
Ett exempel är Ghana där man under de senaste åren sett hur kycklingproduktionen totalt kollapsat efter att ha utkonkurrerats av europeiska uppfödare. I samma land har den inhemska tomatproduktionen stagnerat efter att importen av europeisk tomatpuré ökat med över 600 procent sedan 90-talet. På vilket sätt ska Ghanas kyckling- och tomatproducenter gynnas av ytterligare avregleringar, av att de europeiska exportörerna får ytterligare fördelar?
Det är trots allt det som EPA-avtalen på sikt kommer att innebära. Visserligen finns det övergångsperioder, precis som handelsministern säger. Men de övergångsperioder på 25 år som handelsministern talar om gäller bara i undantagsfall och för varor som är särskilt känsliga.
I de flesta fall gäller tio år för fattiga bönder och småföretagare i Afrika, med liten eller ingen tillgång till lån och krediter, för att göra nödvändiga investeringar och ställa om så att de klarar konkurrensen på den globala marknaden. Inom två år ska 86 procent av industrin i Botswana och Swaziland ställa om för att konkurrera med europeiska multinationella företag.
Det är inte svårt att förstå alla de afrikanska länder som säger att de inte är redo att med så kort varsel ge sig ut på den globala marknaden. Just Swaziland kommer dessutom att förlora 14 procent av sina statsintäkter när handeln avregleras och tullintäkterna försvinner. Att på så kort tid kompensera en sjundedel av sin budget är inte realistiskt.
Risken är överhängande att Afrikas sjukhus, skolor och vägar kommer att få betala priset när marknaden avregleras och tullintäkterna försvinner. Till skillnad från handelsministern har jag därför mycket svårt att se att detta handelsavtal skulle ta sin utgångspunkt i ett fattigdoms- och rättighetsperspektiv.
Snarare ser jag att detta handelsavtal tar sin utgångspunkt i EU:s intressen av att hitta nya marknader för sina exportprodukter.