Anders Åkesson (C):
Det här betänkandet handlar om trafiksäkerhet. Som centerpartist och ledamot av riksdagens trafikutskott tänkte jag belysa ett par aspekter av detta, dels rent generellt, dels specifikt om telefoni. Herr talman! Vi har lyckan att bo i ett av de länder i världen som har minst antal omkomna i vägtrafik.
Det är givetvis oerhört bra och glädjande. Men fortfarande omkommer det människor varje år i trafiksammanhang.
Så sent som för sju år sedan, 2009, fastställde majoriteten i riksdagens kammare att vi skulle ha ett etappmål för säkerhetsutvecklingen innebärande att antalet omkomna skulle halveras till år 2020 - som infaller om fyra år - och att antalet skadade i trafiken under samma period skulle minskas med 25 procent.
I siffror innebar detta att vi år 2020 fortfarande skulle tillåta så många som 220 människor per år att omkomma i svensk trafik. I relation till det tidigare använda exemplet om hajar och hajattacker framstår 220 människor som groteskt mycket, även om det skulle vara bland de lägsta siffrorna i världen.
Det visar egentligen vilken omfattning frågan om trafiksäkerhet har och hur viktig den är. Det vi kallar nollvision är en gedigen svensk uppfinning från den gamla vägverkstiden. Det är också en politisk vision som utgör själva grunden i resonemanget om trafiksäkerhet. Den påverkar både utformningen av själva politiken och sättet på vilket vi myndighetsvis arbetar med trafiksäkerheten.
Nollvisionen innebär att vi slår fast det enda rimliga: att det är oacceptabelt att vägtrafiken kräver människoliv. Men vi har givit en tid framåt för att uppnå den visionen. Att ha någon annan vision, att tillåta att människor dör och skadas, vore självklart orimligt.
Står vi fast vid målsättningen om nollvisionen, vilket jag uppfattar att vi gör, är den enda slutsatsen att vi måste arbeta vidare oförtrutet för att komma ned från dagens jämförelsevis låga tal, som ändå fortfarande är alldeles för höga, till nivån "ingen omkommen".
Som land ligger vi, som jag tidigare nämnde, bra till i jämförelse med andra länder, men fortfarande skördar vägtrafiken på tok för många offer i form av döda och skadade. Frågan om trafiksäkerheten behöver därför prioriteras, och myndigheter som har koppling till frågan behöver få tydliga uppdrag att arbeta strategiskt med att förbättra trafiksäkerheten.
Vi är väldigt många som ska samsas om vägutrymmet eller vägrummet: bilarna, de tunga och lätta lastbilarna, kollektivtrafiken i alla dess former, cyklisterna, fotgängarna och motorcyklisterna. Det är klart att det är ett väldigt komplext system som måste beaktas fullt ut och från alla perspektiv för att trafiksäkerhetsarbetet ska kunna bli verkningsfullt. Herr talman!
I sammanhanget finns det skäl att uttrycka en mycket stor oro över den prioritering regeringen har valt att göra, att dra ned det svenska det svenska vägunderhållet med en halv miljard kronor om året i den vårändringsbudget som nyligen presenterades här i kammaren. Ett minskat vägunderhåll i Sverige meden halv miljard kronor per år innebär rimligen att vägunderhållet i motsvarande mån försämras och försenas.
Potthålen, bristerna och vattenplaningen kvarstår, och det blir svårare för oss att leva upp till ambitionen om noll dödade och färre skadade. Det återstår som sagt en hel del att göra. Ett exempel på saker som behöver åtgärdas är vajerräckena. De används till exempel vid mittseparerade vägar.
Å ena sidan är det en genialisk uppfinning som förhindrar frontalkrockar mellan fordon och sparar därmed liv. Å andra sidan utgör vajerräckena så som de är utformade i vissa sammanhang en mycket stor risk för en motorcyklist. Ett annat är exempel är att medan trafiksäkerhetsarbetet i stort och på totalen går åt rätt håll ökar samtidigt antalet skadade i cykelolyckor.
År 2014, för två år sedan, fördubblades antalet dödade cyklister i trafiken. I den samlade bilden pekar därför det mesta på att det vore rimligt att Trafikverket av regeringen finge i uppdrag att återkomma med en strategi för att i framtida infrastruktursatsningar göra vägarna säkrare för alla trafikslag.
Man kan fråga sig vad som förhindrar infrastrukturminister Anna Johansson att redan i höst ge Trafikverket det uppdraget, till exempel i samband med den stora och tunga infrastrukturproposition som regeringen rimligen just nu arbetar med. Ofta och i den trafikpolitiska debatten lyfts frågan om användandet av mobiltelefoner upp.
Det skedde nyss här från talarstolen där Jimmy Ståhl i ett uttryck av teater illustrerade vad som händer om man använder mobiltelefon på ett tokigt vis. Herr talman!
Låt oss konstatera att alliansregeringen vidtog några kraftfulla åtgärder för att motverka en sådan användning av kommunikationsutrustning just i samband med bilkörning som tar uppmärksamhet från körningen och därmed hotar trafiksäkerheten.
Den ändring av trafikförordningen som vi genomförde under hösten 2013 innebar att polisen redan det första året som förordningen var i kraft kunde lagföra ett åttiotal personer som fick böter för att ha använt mobiltelefonen på ett trafikfarligt sätt i samband med körning. Någon motsvarande förordning finns dock inte vid brukande av riksdagens talarstol.
Att nyttja mobiltelefon på ett tokigt sätt är endast ett av flera potentiella distraktionsmoment vid bilkörning. När det gäller frågan om att i lag införa ett förbud specifikt riktat mot användning av mobiltelefon utan handsfree finns en risk att vi som lagstiftare missar målet.
Med den väldigt snabba tekniska utveckling vi ser skulle en lag specifikt riktad mot att använda mobiltelefon utan handsfree kunna innebära att det blir mycket oklart vilken typ av teknik som avses. Redan i dag kan vi använda smartphones och andra apparater i samband med bilkörning.
Det är en teknik som inte enbart är avsedd för telefonsamtal utan också är stöd för navigation eller ibland ren underhållning. Det som i grunden gäller vid bilkörning är förarens oinskränkta ansvar för att framföra fordonet på ett sådant sätt att trafiksäkerhet råder. Distraktionsorsakerna till att så inte sker kan vara väldigt många och väldigt olika.
Att då ensidigt inrikta debatt och tankar om lagstiftning mot just själva telefonerandet riskerar att bli kontraproduktivt. Herr talman! Jag ställer mig självklart bakom de reservationer som Centerpartiet och Alliansen levererat med anledning av detta betänkande. Men för tids vinnande yrkar jag enbart bifall till reservation nr 1.