Hans Linde (V):
Jag vill tacka statsrådet också för detta svar. Det är uppenbart att om vi ska lyckas nå de stora målsättningarna i Agenda 2030 om att utrota fattigdomen, minska ojämlikheten mellan män och kvinnor, stoppa klimatförändringarna och skapa en socialt och miljömässigt hållbar utveckling måste vi involvera den privata sektorn. Det går inte att bedriva ett framgångsrikt och långsiktigt utvecklingsarbete utan att förhålla sig till konsekvenserna av handel, investeringar och privata företag.
Och det saknas inte goda exempel på när näringslivets intressen sammanfaller med utvecklingspolitikens mål. Jag vill vara tydlig på den punkten. Jag besökte Nicaragua när Sverige fortfarande hade ett utvecklingssamarbete med landet. I Nicaragua hjälpte Sida genom programmet Fondeagro småbönder som odlade kaffe att bli krav- och rättvisemärkta.
Svenska ambassaden, som vi då hade i Managua, såg sedan till att koppla ihop dessa småbönder med det svenska kaffebolaget Arvid Nordquist, som var på jakt efter kaffebönor av god kvalitet som var både krav- och rättvisemärkta. Det slutade med att det i Sverige nu säljs kaffe från de här små-bönderna i Nicaragua. Det var en vinst för alla inblandade. Men det är inte så svårt att se exempel på motsatsen.
År 2013 besökte jag koppargruvan Mopani i norra Zambia, som ägs av det schweiziska bolaget Glencore. Det var då en utan tvekan framgångsrik verksamhet. Kopparpriset var skyhögt och lönsamheten mycket god. Men bara ett stenkast från smältverken levde zambier i den djupaste fattigdom. Ägarna till Mopani blåste den zambiska staten på över 800 miljoner kronor i skatt varje år.
Det var fyra gånger mer än det samlade svenska biståndet till Zambia samma år. Det är här någonstans det börjar bli komplicerat. Hur agerar Sverige och hur använder vi vårt utvecklingssamarbete när vinstintressena i den privata sektorn hamnar i direkt konflikt med målen för svensk utvecklingspolitik?
Expertgruppen för biståndsanalys och Statskontoret har nyligen publicerat två bra rapporter om det svenska biståndet och den privata sektorn. Båda rapporterna pekar på brister i styrning och samstämmighet. Jag tycker att det är bra att Isabella Lövin är tydlig med att hon tar Statskontorets kritik på allvar och nu förbereder initiativ för att svara på den kritik som har framkommit. Här kommer vi att följa statsrådets arbete framöver.
Expertgruppen för biståndsanalys efterlyser att man inför ett obligatoriskt krav på statliga företag och myndigheter att genomföra risk- och konsekvensanalyser i situationer med hög risk för kränkningar av mänskliga rättigheter. I sitt svar säger Isabella Lövin att regeringen identifierar FN:s vägledande principer för företag och mänskliga rättigheter som väsentliga att följa för företag med statligt ägande.
Jag måste erkänna att jag inte riktigt förstår vad det innebär, och jag skulle gärna vilja få ett förtydligande från statsrådet. Andra har valt att vara tydliga. Svenska Concord har krävt att Sverige inför en lagstiftning med krav på obligatoriska konsekvensanalyser för företag som verkar i särskilda riskmiljöer och risksektorer.
Är regeringen beredd att gå vidare med en sådan lagändring, så att det blir tydligt och klart att vi ställer den här typen av krav på konsekvensanalyser för företag som agerar i riskmiljöer och risksektorer?
Något som också är lite oroande är att när Expertgruppen för biståndsanalys gjorde sin granskning kunde inga av de myndigheter eller statliga bolag som kontaktades lämna ut relevanta dokument som visade på de riskbedömningar som hade gjorts i aktuella projekt. I vartenda fall hänvisade man till sekretess. Tycker Isabella Lövin att det är en rimlig ordning?