Hans Linde (V):
I dag kommer 34 000 kvinnor, män och barn att tvingas lämna sina hem. I dag tvingas de ansluta sig till de 65 miljoner människor som redan lever på flykt. I dag kommer 17 000 barn som inte har fyllt fem år att dö, och de kommer att dö alldeles i onödan. I dag kommer också 800 kvinnor och flickor att dö på grund av att de har blivit gravida, och då är graviditet inte en sjukdom.
De kommer att dö för att de har förvägrats rätten till sin kropp, sin sexualitet och sin reproduktion. Utvecklingsutmaningarna är många, och de är stora. Samtidigt saknas det inte resurser. Vi har aldrig tidigare i mänsklighetens historia varit rikare än vad vi är just nu. Men våra resurser är så djupt orättvist fördelade. Den rikaste procenten av jordens befolkning äger lika mycket som resterande 99 procent.
85 personer äger lika mycket som de 3,5 miljarder fattigaste. Det är som om Moderaternas riksdagsgrupp tillsammans skulle äga lika mycket som den samlade befolkningen i Kina, Indien, USA och Brasilien. När vi får rapporter om det obeskrivliga mänskliga lidandet i Aleppo och om värmerekorden i Arktis är det lätt att känna uppgivenhet.
Men i det tysta och långt bort från mediernas strålkastarljus går kvinnor och män ihop för förändring. Inte sällan lyckas de också förändra sin verklighet och göra det med stor framgång. Trots det eskalerade våldet i Afghanistan får just nu 65 000 barn, 62 procent av dem är flickor, utbildning i Svenska Afghanistankommitténs skolor.
Alltför många av dessa flickor är de första flickorna i sina familjer som får en möjlighet att lära sig läsa och skriva. Inne i krigets Syrien ser Lama Mouakea och hennes kollegor i organisationen Syrian Family Planning Association till att kvinnor och flickor får tillgång till preventivmedel och mödravård. Sedan kriget inleddes har de startat 74 nya mobila kliniker. I Burkina Faso arbetar just nu det första demokratiskt valda parlamentet.
Det kunde väljas efter att befolkningen hade avsatt den auktoritäre presidenten Blaise Compaoré efter 27 år vid makten. Man lyckades därefter också avvärja en militärkupp. I Colombia är man på väg mot fred efter decennier av blodigt inbördeskrig. Moçambique har infört rätt till abort. Argentina har infört världens mest progressiva könstillhörighetslagstiftning för transpersoner. Och i Zambia får äldre för första gången någonsin rätt till en pension.
Textilarbetare i Bangladesh, hbtq-personer i Uganda och journalister i Honduras väntar inte på att vi ska befria dem. De kämpar redan varje dag för förändring. Men de behöver vårt stöd, och de behöver vår solidaritet. I 62 år har Sverige bedrivit statligt bistånd. Våra misslyckanden och framgångar har lärt oss vad som fungerar och vad som inte fungerar. Vårt utvecklingssamarbete kan inte ensamt rädda världen.
Men det är ett av våra viktigaste verktyg för att understödja arbetet för demokrati, social rättvisa, jämställdhet och hållbar utveckling som redan bedrivs runt om i världen. För vår historia här i Sverige visar att vårt bistånd rätt utformat kan göra skillnad och kan bidra till förändring. Det är därför som vi i Vänsterpartiet är biståndsvänner. Vi vill se ett stort svenskt bistånd av hög kvalitet.
Därför har vi försvarat enprocentsmålet och aktivt drivit på i förhandlingarna med regeringen för att minska avräkningarna 2017. Jag måste nog också erkänna att Vänsterpartiet hade önskat att vi hade lyckats minska avräkningarna betydligt mer än vad som nu framgår av den budget som ligger på riksdagens bord. I grunden handlar det om att vi vill se en svensk utvecklingspolitik som är långsiktig, samstämmig och förutsägbar.
Det handlar om ett svenskt bistånd som tar sin utgångspunkt i behov och önskemål hos dem som känner fattigdomen, förtrycket och orättvisorna i sin vardag. När starka krafter nu vill urholka biståndet, bland annat genom att låta biståndet finansiera militära utgifter eller genom att använda bistånd som påtryckningsmedel för att tvinga länder i syd att ta tillbaka deporterade flyktingar, behöver vi bli än tydligare med att vi måste värna biståndet.
Här välkomnar jag de tydliga besked som Isabella Lövin gav förra veckan vid biståndseffektivitetstoppmötet i Nairobi. Sedan 2012 har 90 länder infört lagstiftning som begränsar friheten för det civila samhället. I en tid då utrymmet för det civila samhället krymper behöver vi vara än tydligare med vårt stöd, både runt om i världen och här hemma i Sverige.
Vi ser också hur sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter attackeras världen över och att alltför få givare är beredda att ta strid för SRHR-frågorna. Jag är också glad över att Vänsterpartiet och regeringen har varit överens om att Sverige ska ge Globala fonden ett nytt och omfattande löfte för de kommande tre åren.
Jag tror samtidigt, avslutningsvis, att vi under det kommande året måste vara beredda att kraftigt öka vårt stöd just till SRHR-arbetet efter utfallet i det amerikanska presidentvalet. Vi ser nu en amerikansk konservativ administration komma på plats, en administration som troligtvis kraftigt kommer att attackera och undergräva stödet till mödravård, till preventivmedel, till sexualupplysning och till kvinnors rätt till sin egen kropp.
Då måste vi från svensk sida också vara beredda att kliva fram och öka vårt stöd till organisationer som UNFPA och IPPF. Herr talman! Jag yrkar bifall till reservation 7.