Hans Linde (V):
Ja, visst är det så att det runt biståndsarbete alltid finns administrativa kostnader. Jag önskar blott att man inte bara skulle erkänna det när det kommer till svenska ambassader utan också när det gäller till exempel enskilda organisationer och deras behov. De har också kostnader för administration. Frågan är fortfarande: Var är resultaten av att vi använder biståndsmedel på detta sätt? Det är en fråga som ställs när vi använder biståndsmedel och ger dem till FN-organ, frivilligorganisationer eller andra aktörer som arbetar med bistånd.
Det är helt rimligt att ställa frågan: Var är resultaten? Jag måste säga att jag inte riktigt har fått ett ordentligt svar på frågan. Att man finansierar ambassader i Europa bland annat med bistånd motiverade biståndsministern inledningsvis med att de skulle ha fått i uppdrag att rapportera om värdlandets biståndspolitiska prioriteringar inför toppmötet i slutet av november i Pusan i Sydkorea.
Biståndsministern får ursäkta, men jag tycker att det låter lite väl mycket som en krystad efterhandskonstruktion. Enligt de siffror vi har fått i utrikesutskottet finansierades till exempel 5 procent av kostnaderna för ambassaden i Luxemburg med biståndsmedel 2008. Det är väl knappast någon som tror att 5 procent av verksamheten vid ambassaden i Luxemburg 2008 gick åt till att förbereda toppmötet tre år senare i Sydkorea.
Det är lite väl krystat. Dessutom var det så, som faktiskt biståndsministern också tog upp, att när Sveriges Radio ringde runt till de olika ambassaderna, bland annat till den i Madrid men också till flera andra, och ställde frågor om på vilket sätt man jobbade med utvecklingsfrågor var personalen där helt oförstående till frågorna. Ingen kände då till att man skulle ha fått i uppdrag att genom dialog och rapportering främja Sveriges agerande inom det internationella utvecklingsarbetet.
Det kan man så klart skylla på ambassaderna, men det är trots allt den borgerliga regeringen som ytterst är chef och ytterst är ansvarig. Det börjar bli en lite tråkig tradition i kammaren att varje gång vi kritiserar delar av biståndspolitiken hittar man väldigt snabbt andra syndabockar. Det är frivilligorganisationer och Sida, och den här gången ambassader. Jag tror att det är dags för biståndsministern att ta sitt eget ansvar för att detta inte fungerar.
Dessutom kan jag i sammanhanget säga att jag har fått uppgifter om att det nu har gått ut direktiv från UD till de olika ambassaderna om att de inte längre ska svara på frågor från medier rörande biståndsfinansiering. Möjligheten att framöver få en oberoende mediegranskning av vad man egentligen sysslar med på ambassaderna har tyvärr minskat. Jag förstår att man från biståndsministerns sida tar till de krystade efterhandskonstruktionerna. Det ligger lite i den här modellens natur.
Man har valt att finansiera ambassader helt frikopplat från vad de egentligen sysslar med. Det är precis som biståndsministern säger: Man går in med ett schablonavdrag. Det är inte så att biståndsfinansieringen av ambassaderna i Island, Japan eller Förenade Arabemiraten är kopplad till konkret arbete, utan det är en schablonsatsning. Ambassaden i Reykjavik är ett exempel. När man gick in 2008 med 248 000 kronor var det 5 procent av ambassadens ordinarie budget.
Det var inte kopplat till något förberedelsearbete inför olika FN-insatser eller FN-konferenser. Det var 248 000 som gick rakt in i ambassadens ordinarie budget. Det kan tyckas att jag är raljant, men däri ligger också saker som cocktailmottagningar och ambassadmingel. Är detta verkligen en rimlig modell?
Kan en biståndsminister som pratar om resultatredovisning och om att man måste kunna mäta vad biståndet resulterar i försvara en modell som uppenbarligen innebär att man inte kan mäta några resultat? Det är mycket möjligt att detta är Dacförenligt. Jag vet inte hur man på Dac ska kunna svara på den frågan, när varken biståndsministern eller jag som riksdagsledamot kan se hur dessa satsningar är kopplade till konkret biståndsarbete.