Hans Linde (V):
Jag får börja med att tacka biståndsministern för svaret. Jag tycker att hon väl beskriver det omfattande och viktiga stöd som Sverige ger till de västsahariska flyktingarna, både som enskilt land och genom EU och de olika FN-organen. Däremot vet jag inte riktigt om biståndsministern svarade på min fråga, nämligen om hon är beredd att agera för att Sverige ska öka sitt stöd.
Jag bad inte bara om en beskrivning av det stöd som finns i dag, utan ställde också frågan om man är beredd att utöka stödet. Bakgrunden till att jag ställt interpellationen är att jag själv besökte de västsahariska flyktinglägren utanför Tindouf i västra Algeriet i början av januari i år. Det var mitt andra besök i flyktinglägren. Egentligen får man väl börja med att säga att begreppet "flyktingläger" på sätt och vis känns lite missvisande i de här sammanhangen.
När man pratar om flyktingläger tänker man på tillfälliga läger med tält och liknande. Men här pratar vi om kanske så mycket som 170 000 människor, möjligen ännu fler, vilket motsvarar en ganska stor svensk stad. De bor mitt ute i ökenområden i västra Algeriet sedan mitten av 70-talet, då jag själv inte ens var född. Många av dem som bor i flyktinglägren har aldrig bott någon annanstans.
Man har trots allt lyckats överleva under dessa extremt svåra förhållanden med en tydlig brist på resurser genom att man har varit välorganiserade och haft ett nära samarbete och en stark sammanhållning. Man har lyckats bygga bostäder, sjukhus, skolor och infrastruktur med ytterst begränsade medel. Men det är också väldigt viktigt att understryka att man överlever bara tack vare omvärldens stöd. Det här området i västra Algeriet är ett ökenområde.
Det finns ingen möjlighet att försörja 170 000 människor här. Det finns i praktiken ingen växtlighet. Tillgången till vatten är ytterst begränsad. Man lyckas med enorma ansträngningar odla lite grönsaker och föda upp några höns och några getter, men det räcker på inget sätt till för att föda 170 000 människor. Man är i dag helt beroende av FN:s matbistånd, som också biståndsministern beskrev.
Men när det gäller FN:s matbistånd är det viktigt att komma ihåg att den matkorg som man ger till flyktingarna är anpassad för tillfälliga insatser vid en enskild katastrof. Biståndet är anpassat till att människor flyr undan en krigssituation eller en naturkatastrof. Man får linser, mjöl, matolja och socker, men man får ingen färsk frukt och inga grönsaker. Det är en diet man kan överleva på i månader, kanske upp till ett år.
Men om man lever på denna kost alltför länge kommer man ganska snart att få bristsjukdomar och problem med undernäring. I dag är bristsjukdomar oerhört utbredda bland de västsahariska flyktingarna. Man räknar med att 53 procent av barnen och 67 procent av de ammande kvinnorna lider av järnbrist. De senaste siffrorna från 2010 visar att 8 procent av barnen under fem år är akut undernärda.
Jag besökte ett av sjukhusen i flyktinglägren, där man beskrev undernäringen och missväxten som det stora hälsoproblemet. Som biståndsministern sade drabbar det både kvinnor och barn. Man beskrev också hur detta påverkar andra sjukdomar och hälsoproblem. Man kunde se en hög mödradödlighet kopplad till järnbrist och undernäring bland kvinnorna. Man såg även hur cancer och hjärt- och kärlsjukdomar ökade på grund av den väldigt ensidiga kosten.
Sverige ger i dag makrill. Det handlar om en och en halv burk makrill på 225 gram per person och månad. Det är visserligen en oerhört viktig insats som för många betyder skillnaden mellan att vara undernärd och inte. För många i flyktinglägren är det den enda källan till omega-3. Men här finns såklart enorma möjligheter att öka det svenska stödet.
Praktisk Solidaritet, som fördelar makrillen, är nu berett att öka sina insatser. Därför kvarstår frågan till biståndsministern: Är den svenska regeringen beredd att öka sitt humanitära stöd till flyktinglägren?