Hans Linde (V):
Jag får börja med att tacka biståndsministern för svaret. Jag besökte Nicaragua i början av september, en vecka efter att den borgerliga regeringen presenterat sitt beslut att fasa ut det svenska bilaterala biståndet dit. Jag möttes av stor oro och osäkerhet samt av många frågor bland svenska biståndsarbetare och enskilda organisationer och, framför allt kanske, bland deras nicaraguanska samarbetspartner.
Situationen när det gäller sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter i Nicaragua är alarmerande. Det totala abortförbud som infördes i oktober 2006 bekräftades när parlamentet med stor majoritet den 13 september i år godkände en ny brottsbalk. En kvinna som genomför en abort riskerar upp till tre år i fängelse. En läkare som hjälper henne riskerar upp till fem år.
Tyvärr ser vi hur de värdekonservativa krafterna hela tiden växer sig starkare, och de har inte bara aborträtten som måltavla. Framtiden ser inte ljus ut för sexualupplysning, preventivmedel och sexuella rättigheter i Nicaragua. Sveriges beslut kommer vid sämsta möjliga tidpunkt, sade man till mig på en organisation som jobbar med mäns våld mot kvinnor.
Det behövs väldigt tydliga motkrafter, både stater som är beredda att trycka på regeringen och enskilda organisationer som kan stödja de delar av det nicaraguanska samhället som slår vakt om jämställdhet, mänskliga rättigheter och kvinnors rätt till sin egen kropp. Det är Vänsterpartiets starka åsikt att Sverige just ska vara en sådan stark motkraft.
Att statsrådet nu meddelar att de enskilda organisationer som fått stöd via den svenska ambassaden inte ska räkna med fortsatt svenskt stöd i framtiden förstärker bilden av ett Sverige som ärligt talat vänder Nicaragua ryggen. Oron är stor över att inget annat land kommer att vilja eller våga driva frågor om sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter lika tydligt som Sverige gjort.
Många jämställdhets- och SRHR-organisationer i Nicaragua delar inte statsrådets positiva bild av framtiden, att det finns så många andra givare som är beredda att ta vid där Sverige nu avslutar. Det skulle vara intressant att höra vilka givare statsrådet syftar på. Vilka diskussioner har förts i givarkretsen när det gäller frågor om abort, SRHR-frågor och HBT-frågor när det handlar om att lämna över ansvaret till andra givare?
Jag måste säga att jag blir oroad när statsrådet lyfter fram just EU som ett alternativ. När Nicaragua genomförde sitt totala abortförbud försökte Sverige få till ett gemensamt protestuttalande i unionen, men det stoppades av bland annat Polen och Malta. I frågor om abort, sexualupplysning, preventivmedel och sexuella rättigheter är det ju så att flera EU-länder ser på utvecklingen i Nicaragua som något positivt.
Jag har därför mycket svårt att se att EU i dagsläget skulle vara en positiv kraft på de här områdena. Fru talman! Abortfrågan är ju inte det enda fråga där Sverige har haft en positiv roll i Nicaragua. Under 80-talet, då de flesta givare valde att lämna Nicaragua och landet terroriserades av de USA-stödda contras, var Sverige på plats och gav stöd åt återuppbyggnad och demokratisering.
Vår långa närvaro har gett oss en unik möjlighet att lyfta upp kontroversiella frågor om abort, sexuella rättigheter och så vidare. Statsrådet säger förstås att Sverige även fortsättningsvis kommer att lyfta de här frågorna. Det är väl närmast ett obligatoriskt uttalande från en biståndsminister, men alla förstår ju att om inte Sverige är närvarande kommer vi inte att ha samma möjligheter att följa utvecklingen. Vi kommer att bli betydligt mer ointressanta som samarbetspartner.
Vad vi nu i verkligheten ser är att banden kapas och förtroendet bränns. För varför ska man lyssna på Sverige i framtiden när vi inte längre är närvarande och vi har fasat ut vårt bistånd?