KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Linde (V):
Jag vill tacka biståndsministern för den här debatten och för att ha fått möjlighet att diskutera de här frågorna med statsrådet. Även om det har framgått att jag inte har varit helt nöjd med svaret hoppas jag trots allt att biståndsministern tar med sig några av de goda tankar från många av de salvadoraner som jag mötte när jag var på plats i El Salvador och som jag vidarebefordrar. Biståndsministern pratar ofta om effektivitet när det gäller biståndet. Det är välkommet på flera sätt.
Men frågan är om det verkligen är ett effektivt sätt att använda svenska biståndsmedel att avsluta i förtid. Jag tycker faktiskt inte att man fullföljer hela arbetet. Man har lagt ned hundratals miljoner i bistånd till ett land, och när man börjar närma sig målet väljer man att fasa ut och lägga ned. Det är lite som att springa ett maratonlopp, men när man börjar se målgången lägger man av. Jag tycker inte att det här kan beskrivas som ett effektivt sätt att använda svenska biståndsmedel.
Ett effektivt sätt skulle vara att fullfölja arbetet, se till att demokratin konsoliderades, att respekten för de mänskliga rättigheterna stärktes och att de enorma klyftorna i El Salvador minskade. Det här handlar tyvärr inte bara om El Salvador. Under hela den borgerliga regeringens tid vid makten har förbindelserna med Latinamerika nedprioriterats. Man har stängt ambassaden i Managua.
Det återstår att se om det eventuellt blir fler ambassadstängningar i Latinamerika. Man har valt att avsluta det svenska biståndet inte bara till El Salvador utan också till Nicaragua, Chile, Peru, Honduras och Haiti. Trots att vi har en biståndsminister, en utrikesminister och en handelsminister som inte direkt är kända för att vara flygrädda är det inte så att flygen har gått i skytteltrafik till Latinamerika.
Det är uppenbart att just Latinamerika som kontinent i sin helhet har placerats väldigt långt ned, om inte allra längst ned, på den borgliga regeringens prioriteringslista när det gäller utvecklings- och biståndspolitiken. Det innebär att de historiska banden kapas, djupa relationer överges och förtroenden bränns upp. Det är en utveckling som jag djupt beklagar och som jag har all anledning att återkomma till här i kammaren.
Hans Linde (V):
Jag får inledningsvis säga att jag tycker att det är ganska magstarkt att statsrådet står här och kritiserar frivilligorganisationerna och deras syn på dessa avtal. Att de har en stor oro är inte svårt att förstå när människorna i bondeorganisationerna i Latinamerika känner att deras möjligheter att försörja sig och sina barn är hotad och när fackliga organisationer i Colombia ser hur deras systrar och bröder som är fackligt aktiva mördas dagligen. De uttrycker en stark oro och vill förändra och använda dessa avtal till en positiv förändring.
Att statsrådet kallar detta för att inte vara konstruktiv tycker jag är lite magstarkt. Man lyfter från frivilligorganisationerna både i Sverige och i Latinamerika fram en lång rad krav på hur man skulle kunna förändra dessa avtal. Man säger: Stryk Singaporefrågorna! Det är ett krav som vi vet att även andra europeiska länder faktiskt stöder. Man säger: Villkora dessa avtal med ILO:s åtta kärnkonventioner så att man tvingar länderna att underteckna dessa konventioner!
Man säger även: Lyft in FN:s deklaration om ursprungsbefolkningars rättigheter, och tillgodose och respektera de saker som lyfts fram i denna viktiga deklaration! Statsrådet talar också om regional integration och vikten av det. Det klingar ganska falskt med tanke på den strategi som man har haft just mot Andinska gemenskapen där man valt att utestänga först två och därefter ett av de länderna där man har haft en regional integration som har pågått i 40 år.
Man har försökt bygga ett ökat regionalt samarbete och ett ökat regionalt handelsmönster. Men från EU:s sida väljer man nu att dela upp länderna, att splittra dem, och förhandla med bland annat Colombia och Peru men lämna Bolivia vid sidan om. Det är inte ett sätt från EU:s sida att promota eller stödja regional integration.
När jag lyssnar på Ewa Björling när hon talar om handelsfrågor får jag lite av en déjà vu-upplevelse från min egen tid då jag läste grundkursen i nationalekonomi vid Göteborgs universitet. Det är en oerhört förenklad och nyliberal bild av världen där man beskriver att handel per automatik ger välstånd och att investeringar alltid är av godo. Men verkligheten ser inte ut så. Min uppmaning till statsrådet i slutet av denna diskussion är att hon ska lyssna till organisationerna i syd och ta deras oro på allvar.
Hans Linde (V):
Det var ett på många sätt spännande anförande av Anne-Marie Pålsson, kanske mer utifrån ett filosofiskt perspektiv än utifrån dagens betänkande. Det var mycket lite i hennes anförande som berörde de konkreta frågor vi i dag har att diskutera. De som följer debatten och har läst betänkandet tror jag inte i dag får några svar över huvud taget från Anne-Marie Pålsson och Moderaterna beträffande varför man valt att avslå en lång rad konkreta förslag från oppositionen.
Jag skulle vilja lyfta fram just ett av de här konkreta förslagen i och med att vi inte fick något besked från Anne-Marie Pålsson varför man har valt att avstyrka detta konkreta förslag, som inte kan beskrivas som fluffigt eller icke förpliktigande. Från den rödgröna oppositionen har vi gemensamt krävt att Sverige ska ta fram en ny Latinamerikastrategi. Vi ser ett behov av att öka, fördjupa och bredda samarbetet, och inför det behöver vi en tydlig strategi för hur det ska gå till. Från den borgerliga sidan har man valt att avstyrka det. Jag skulle vilja veta, Anne-Marie Pålsson: Varför väljer ni att yrka avslag på det här?
Innan Anne-Marie Pålsson svarar måste jag säga att jag trots allt inte är förvånad. Om vi tittar på den borgerliga utrikespolitiken under de gångna tre och ett halvt åren finns det ingen kontinent - möjligtvis med undantag för Oceanien - som ni har prioriterat så lågt som just Latinamerika. Ni har lagt ned ambassaden i Managua och avvecklat biståndet till El Salvador, Haiti, Honduras, Peru, Nicaragua och Brasilien.
Era ministrar, som knappast är kända för att vara flygrädda, har knappt satt sin fot på latinamerikansk mark. Trots allt vill jag veta, Anne-Marie Pålsson: Varför detta totala ointresse för Latinamerika? Varför är man inte intresserad av att se Latinamerika som någonting annat än på sin höjd en marknad för svenska JAS Gripen-plan?
Hans Linde (V):
Det är helt sant att ingen kan göra allt. Men alla kan väl göra något, Anne-Marie Pålsson, även i Latinamerika. Det är inte så att vi kräver några nya åtgärder av er. Det handlar i grunden om att fortsätta ett engagemang för just Latinamerika som vi har haft i vårt land under väldigt lång tid. Det är ett engagemang och en aktivitet vi har haft i Latinamerika som ni har avvecklat och satt stopp för när det gäller diplomatiskt och politiskt utbyte, när det gäller utvecklingssamarbete och när det gäller relationer till Latinamerika på andra sätt.
Jag är trots allt, får jag säga återigen, inte förvånad över att den borgerliga regeringen och Anne-Marie Pålsson så tydligt har nedprioriterat Latinamerika, att det tydligen inte finns resurser för denna jättekontinent. Jag förstår att Anne-Marie Pålsson och borgerligheten trots allt är bittra över att deras systerpartier i land efter land har förlorat makten och ersatts av demokratiska vänsterregeringar som har lyckats bekämpa fattigdomen och konsolidera demokratin.
Trots allt måste jag fråga Anne-Marie Pålsson, som brukar vara en talesperson för ett effektivt bistånd, för att biståndet ska lyftas, för att vi ska använda varje skattekrona på bästa sätt: Är det här verkligen ett effektivt användande av svenska biståndsmedel? Vi har i decennier varit aktiva i Latinamerika och lagt en enorm mängd svenska skattepengar på att försöka bidra till en bättre utveckling, till att demokratin ska konsolideras, bygga upp sociala rörelser och minska klyftorna.
När vi nu börjar se resultatet av bland annat våra ansträngningar i Latinamerika väljer man att backa tillbaka, vända ryggen till. Det sker i ett läge när vi skulle kunna vara med och vara en del i den oerhört positiva process i stora delar av hela Latinamerika som vi har varit med och bidragit till i Sverige genom våra folkrörelser och genom vårt bistånd. Anser Anne-Marie Pålsson att detta verkligen är en effektiv användning av svenska biståndsmedel?
Hans Linde (V):
Mats Sander inledde sitt anförande med att tala om sin slips. Jag får väl inledningsvis säga att han valde en snygg färg på slipsen eftersom den är röd. För mig som Vänsterpartist är den riktigt stora utmaningen när det gäller mänskliga rättigheter, läget i världen och svensk utrikespolitik att vi måste stärka kvinnors mänskliga rättigheter. För ett par år sedan var jag med RFSU i Tanzania och besökte bland annat en förlossningsklinik och en ungdomsmottagning.
Vi fick se framgångsrika projekt som finansierades med bistånd och med den tanzaniska regeringens medel, men vi fick också höra fruktansvärda historier om hur kvinnor förblödde i byarna under sin graviditet på grund av att det saknades barnmorskor och läkare. Vi hörde historier om hur kvinnor och unga flickor dog efter att ha genomfört en illegal abort genom att föra upp en galge i sitt underliv.
Det man underströk när vi träffade människor runt om i Tanzania var att detta inte bara var en jämställdhetsfråga utan också en grundläggande fråga om utveckling för Tanzania. Man frågade sig: Hur ska vi tanzanier få till stånd en ekonomisk utveckling så länge våra unga kvinnor förblöder i byarna och på våra bakgator?
Tyvärr kan man konstatera efter fyra år med den borgerliga regeringen att detta har varit en vit fläck i er utrikespolitik. Mycket kan sägas om Carl Bildt, men någon förkämpe för aborträtten har han knappast varit. Det har inte bara gällt retoriken utan även politiken. Ni har skurit ned på stödet till UNFPA, FN:s familjeplaneringsprogram. Ni har skurit ned på stödet till Unifem och IPPF.
På den stora översynskonferensen om Kairodeklarationen i Addis Abeba i oktober valde man att inte delta, och till konferensen Women Deliver om mödradödlighet har Gunilla Carlsson valt att lämna återbud. Varför väljer ni så tydligt att ignorera kvinnors mänskliga rättigheter?
Hans Linde (V):
Sverige som är ett litet land kan naturligtvis inte göra allt, men vi kan göra något och vi kan göra mycket. När vi nu sammanfattar den borgerliga regeringens utrikespolitik efter fyra år kan vi se att man systematiskt har valt att skära ned det ekonomiska stödet till just de organisationer som jobbar med att stärka kvinnors rättigheter, stärka satsningar för minskad mödradödlighet och satsningar på att öka kvinnors rätt till sin egen kropp.
Jag tog några exempel: UNFPA som är FN:s familjeplaneringsfond, Unifem som är FN:s kvinnoprogram och IPPF som är ett internationellt nätverk av frivilligorganisationer som jobbar över hela världen med frågor som handlar om familjeplanering. Mats Sander säger att om man inte är nöjd med de här organisationerna får pengarna tala. Det är möjligt att det är så, men de som får betala konsekvenserna för en sådan politik är de kvinnor som inte längre får sina projekt finansierade.
Det gäller just de projekt i Tanzania som jag pratade om där man driver förlossningskliniker, bedriver sexualupplysning och har ungdomsmottagningar. Det får konsekvenser ute på fältet. Det handlar inte om att man flyttar pengar mellan budgetposter. Det får i slutändan konsekvenser runt om i världen. Mats Sander säger att man lyfter frågor om sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter runt om i världen.
På de internationella konferenser där de här frågorna står på dagordningen väljer den borgerliga regeringen att inte ens delta. Det handlar inte om enskilda statsråd. Man väljer att inte delta med någon svensk representation över huvud taget. Mats Sander säger att det här är frågor som genomsyrar utrikespolitiken.
Kan Mats Sander ge ett enda exempel på när Sveriges utrikesminister Carl Bildt under de gångna fyra åren i ett internationellt sammanhang har lyft upp frågan om kvinnors rätt till sin egen kropp och rätten till abort?
Hans Linde (V):
Jag hälsar Karin Granbom Ellison välkommen till utrikesutskottets debatt här. I hennes anförande finns det inte så mycket att invända mot. Det har varit en stor enighet mellan Vänsterpartiet och Folkpartiet i frågan om Isaac. Båda har vi varit aktiva i riksdagens Dawit Isaac-grupp, och våra representanter i Europaparlamentet har tillsammans drivit frågan.
Jag märker att Karin Granbom Ellison delar Vänsterpartiets syn. Den tysta diplomatins tid är över. Vi behöver gå vidare och gå över till en mer aktiv utrikespolitik när det gäller att få Dawit Isaac frigiven. Karin sade här tidigare att vi borde vända på varje sten. Trots allt backar hon sedan ett steg och säger att en sten ska vi inte vända på, ett steg ska vi inte försöka ta, nämligen att skicka en högnivårepresentant till Eritrea.
Vi i Vänsterpartiet har krävt - vi tycker att det skulle vara värt ett försök - att en högnivårepresentant från Sverige, en svensk minister till exempel, skickas till Eritrea för att den vägen försöka påverka. Vi har i dag att diskutera ett betänkande som rymmer flera frågor, så jag skulle vilja fråga Karin Granbom Ellison om någonting annat som berörs i betänkandet, nämligen Honduras.
Sedan utrikesutskottet senast diskuterade och debatterade här i kammaren är kuppen i Honduras i juni det största demokratiska bakslaget som vi sett i världen. I dess följe har vi sett omfattande brott mot de mänskliga rättigheterna - godtyckliga arresteringar, politiska mord och sexuella övergrepp. Detta borde vara något som alla partier i Sveriges riksdag entydigt tar avstånd från.
Men jag måste erkänna att jag inte har sett en enda kommentar från Folkpartiet liberalerna om att man tar avstånd från militärkuppen i Honduras. Jag måste därför fråga Karin Granbom Ellison hur det kom sig att man i Liberala internationalen vid ett möte där flera företrädare för Folkpartiet deltog valde att utse kuppledaren Roberto Micheletti till vice ordförande i Liberala internationalen.
Hans Linde (V):
Det är kanske fullt begripligt att man när man med kort varsel kastas in i en debatt inte är insatt i alla frågor. Jag observerar att Fredrik Malm, Folkpartiets utrikespolitiske talesperson, lite grann använder riksdagsdebatterna som de mänskliga rättigheterna, nämligen som ett smörgåsbord där man plockar ut det som för dagen passar. Men Karin Granbom Ellisons engagemang för Dawit Isaac är berömvärt - ett engagemang som vi i Vänsterpartiet delar.
Om det är Dawit Isaac-frågan som drivit Karin Granbom Ellison att i dag komma till kammaren skulle jag gärna vilja ha ett svar på följande fråga: Varför säger Karin Granbom Ellison så tydligt nej till att skicka en högnivårepresentant från Sverige, till Eritrea, till att göra ett försök att skicka utrikesministern eller något annat statsråd till Asmara för att på det sättet trycka på regimen där?
I andra fall i andra länder har sådant visat sig vara en framgångsrik strategi. Det måste vara värt kostnaden, resurserna, att pröva även den vägen för att komma framåt. Jag återkommer till fallet Honduras eftersom jag tycker att det fallet förtjänar att diskuteras. Honduras må vara ett litet land, men som jag sagt i ett tidigare inlägg här har vi där sett det absolut största demokratiska bakslaget i världen under det gångna året.
Med odemokratiska medel har man ersatt en demokratiskt vald president med en kuppregering. Vi ser nu hur brotten mot mänskliga rättigheter breder ut sig. Det är väl dokumenterat bland annat av Amnesty och OAS människorättskommission, och just nu väntar vi på att FN:s Hondurasmission ska släppa sin rapport.
Jag erkänner att jag kommer att jaga Folkpartiet tills jag får ett tydligt svar om hur det kommer sig att Folkpartiet tillsammans med Centerpartiet gått med på att utse den ytterst ansvarige för kuppen i Honduras, den person i Honduras som ytterst bär ansvaret för brotten mot mänskliga rättigheter, till vice ordförande i Liberala internationalen. Så länge han sitter kvar som vice ordförande i er internationella organisation skadar det er trovärdighet när det gäller att tala om mänskliga rättigheter i något fall över huvud taget.
Hans Linde (V):
Jag är fullt medveten om att timmen är sen, och jag misstänker att många längtar till andra rum än just riksdagens kammare just nu. Men någonstans är detta ändå en för viktig diskussion för att vi ska lägga band på oss. Därför valde jag att begära replik på Walburga Habsburg Douglas. I mitt anförande sade jag att globaliseringen är beroende av varifrån i världen vi betraktar den.
Det tycker jag att Walburga Habsburg Douglas bekräftar i sitt anförande. När hon definierar globaliseringen utgår hon från vad hon hittar på Google, Wikipedia och hyllorna i sin matbutik. Men globalisering handlar också om människor. Jag hade önskat att Walburga Habsburg Douglas också hade talat om de människor som lever i denna så kallade globaliserade värld.
Det handlar om småbönderna i Mali, som ser sig utkonkurreras av kycklingvingar som dumpas från EU, eller om kvinnorna i El Salvador, som syr de skor som nog en del av oss har på sig. De syr dem i dunkel belysning i en luft som är tung av textilfibrer och med en lön som de inte kan leva på. Det är också människor som lever i denna globaliserade värld som vi behöver se när vi diskuterar detta.
Innan jag landar i en konkret fråga till Walburga Habsburg Douglas vill jag lyfta fram några av de människor som vi har tagit upp från Vänsterpartiets sida, nämligen de människor som lever i Arica i Chile. Det är en liten stad där människor i dag lever i utkanten av det som på 1980-talet var en soptipp där Boliden dumpade giftslam, helt enligt internationella regelverk och med godkännande av svenska myndigheter.
I dag ser vi i Arica hur flickor som inte ens var födda när giftslammet dumpades växer upp och dör av luftsjukdomar. Vi ser hur människor sjuknar in och hur kvinnor har fått missfall. Från Vänsterpartiets sida har vi krävt att vi ska ta vårt moraliska ansvar för globaliseringens baksida och ge ersättning till de människor som i dag lever i Arica i den verklighet som svenska Boliden har bidragit till och som svenska myndigheter har godkänt.
Det har man från majoritetens sida avstyrkt, och jag skulle från Walburga Habsburg Douglas få veta varför.
Hans Linde (V):
Här visar Walburga Habsburg Douglas igen från vilket perspektiv hon blickar ut över världen. Hon säger att det är viktigt att öppna världen. Men samtidigt ser vi att samma borgerliga regering i EU agerar för att bygga allt högre murar runt EU. Bland annat åkte EU-kommissionär Cecilia Malmström bara ett par veckor före protesterna i Libyen ned för att samarbeta med regimen i det landet för att förstärka samarbetet och minska möjligheterna för flyktingar att korsa Medelhavet.
Walburga Habsburg Douglas talar glatt om frihandel. Man måste fråga sig: Fri handel för vem? Jag träffade här i riksdagen för ett par år sedan en småbonde från Latinamerika. Han sade: Er frihandel är som att låta en tiger slåss mot en åsna om man först har bundit benen på åsnan. Det är den fria handel ni talar om.
Multinationella företag som ofta är hårdsubventionerade från EU eller andra industrialiserade stater ska på en global så kallad fri marknad konkurrera med småbönder i Latinamerika, Afrika och Asien som aldrig haft möjlighet att konkurrera på lika villkor. Det finns inget fritt i det. Återigen måste man fråga sig: Man säger att man ska öppna upp, men för vem? Man säger att det ska vara fri handel, men fri för vem? Sedan svarar inte Walburga Habsburg Douglas på min fråga om Arica.
Jag har full förståelse för att Walburga Habsburg Douglas inte kan svara på exakt varje fråga. Men det är trots allt så att vi från Vänsterpartiets sida har lagt fram en motion. Den har lyfts upp i betänkandet. Man har från den borgerliga sidan valt att avstyrka vår motion utan att ens nämna frågan om Arica i betänkandet.
Jag skulle vilja att Walburga Habsburg Douglas tog chansen och kanske framför allt för befolkningen i Arica ge svar på: Varför är det så orimligt att Sverige är med och betalar och stöttar de människor som i dag lever med konsekvenserna av att ett svenskt företag med svenska myndigheters godkännande dumpade giftslam i deras by på 80-talet? Det är en baksida av den globalisering som hyllas här från talarstolen.
Hans Linde (V):
Jag kan rekommendera Julia Kronlid att läsa FN:s deklaration om mänskliga rättigheter. Där står tydligt och klart att rätten till hälsa är en grundläggande mänsklig rättighet. Rätten till liv är en grundläggande mänsklig rättighet. Julia Kronlid sade tidigare att det är en mänsklig rättighet att få leva. Vad händer då med de 70 000 kvinnor på vårt jordklot som varje år dör i samband med en illegal abort? Det blir nämligen konsekvensen när man inskränker kvinnors rätt till deras egen kropp. Det innebär inte att man stoppar aborterna.
Det innebär att man flyttar dem från sjukhusen och läkarmottagningarna ut till gränderna, byarna, sovrummen. Där genomför kvinnor i stället sina aborter, med den typen av lagstiftning. Kvinnor betalar med sin hälsa och sitt liv för den typen av politik. Julia Kronlid sade att vi ska vara mer ödmjuka och respektfulla. Inför den typen av politik som resulterar i att kvinnors liv avslutas känner jag ingen ödmjukhet.
Jag är inte beredd att visa någon som helst respekt för den typen av lagstiftning. Vidare sade Julia Kronlid att jag hade missförstått Sverigedemokraterna. Jag har läst den reservation de har skrivit. Låt oss då få höra i vilka fall vi ska visa större ödmjukhet. När ska vi visa ökad respekt? I vilka fall ska vi sätta gränser för vårt engagemang för de mänskliga rättigheterna? Kan Julia Kronlid ge något konkret exempel? Låt oss ta Polen som exempel, ett land inte särskilt långt härifrån.
Just nu har vi ett fall i Europarådet som gäller Polen. Man har dragit Polen inför rätta för att en kvinna med en tarmsjukdom förvägrades rätt till sjukvård eftersom läkaren genom att hänvisa till sitt samvete inte ville ge henne den behandling och sjukvård hon behövde för att det kunde skada fostret. Den kvinnan dog senare i missfall. Är det någonting som vi ska vara ödmjuka inför och visa respekt för?
Hans Linde (V):
Nu säger Julia Kronlid att vi ska bekämpa fattigdomen, stärka kvinnors rättigheter, öka tillgången till preventivmedel. Hur då, Julia Kronlid? Du kanske inte bara ska läsa FN:s allmänna deklaration om mänskliga rättigheter utan också din egen budgetmotion. Sverigedemokraterna har i år föreslagit en minskning av det svenska biståndet med 10 miljarder kronor. Var tredje biståndskrona vill Sverigedemokraterna ta bort. Hur ska vi då kunna bekämpa fattigdomen? Hur ska vi kunna öka tillgången till preventivmedel när Sverigedemokraterna vill skära ned biståndet så kraftigt?
Jag var nyligen i Afghanistan och besökte en skola för unga barnmorskor i Samanganprovinsen. Ska det svenska stödet till dem också dras tillbaka? Ska Sverige avveckla biståndet till de kvinnoorganisationer i Nicaragua som fått svenskt stöd för att kämpa för kvinnors rättigheter? Jag tycker att Julia Kronlid egentligen borde få förklara sig. Nu har hon ingen ytterligare replik, men jag hoppas att hon får möjlighet att senare i debatten förklara hur Sverigedemokraterna ska bekämpa fattigdomen samtidigt som de skär ned biståndet kraftigt.
Låt mig vara tydlig med att rätten att bestämma över sin egen kropp för mig som vänsterpartist är en grundläggande mänsklig rättighet. Det är en grundläggande mänsklig rättighet att få uttrycka sin sexualitet på sina egna villkor. Jag blir lite frågande när Julia Kronlid säger att det inte är en mänsklig rättighet. Vad är rätten att bestämma över sin egen kropp då? Julia Kronlid säger också att det här är en komplex och svår fråga för det handlar om att släcka liv.
Kom då ihåg, Julia Kronlid, att den politik du förespråkar innebär att liv släcks, att mammors liv släcks. Vi har runt om i världen 70 000 kvinnor som varje år dör för att de har regeringar som fråntagit dem makten över deras egen kropp.