KBLab/rixvox huggingface dataset:
Ulrica Messing (S):
Jag redogjorde i mitt svar för de beslut och de pengar som redan utbetalats till länen, och då även till Värmland. Jag sade också i slutet av interpellationssvaret att när det gällde de fria pengarna, om jag lite slarvigt får uttrycka det så, som regeringen tillsammans med Vänsterpartiet och Miljöpartiet de gröna avsatte i det gemensamma arbetet med försvarsomställningen, fick Värmland i den förra beslutsomgången tilldelat 30 miljoner kronor.
Jag kan i dagsläget inte säga när regeringen kommer att fatta beslut om de resterande pengarna, utan det sker en pågående dialog och diskussion. Gav de pengar som nu har betalats ut avsedd effekt ute i länen? Ska man fortsätta på den strategi som användes med de pengarna eller ska man göra lite förändringar i strukturen inför nästa utbetalning? När den utbetalningen sker kan jag, som sagt, inte svara på nu.
Förutom de pengar som vi särskilt destinerat till de kommuner och län som allra mest berördes av omställningen av försvaret finns naturligtvis även de traditionella anslagen till länsstyrelserna. De är givetvis också viktiga i ett regionalpolitiskt perspektiv när det gäller att hjälpa till att förverkliga idéer lokalt och regionalt.
Vi gör nu en kraftsamling för att stärka just företagens möjligheter till medfinansiering och investeringar. Vi är överens om att kreditgarantiföreningarna är viktiga, men vi har också infört minimilån hos Almi, vilket innebär att utlåningen där på några år ökat från 165 miljoner kronor till 450 miljoner kronor.
Vi har också beslutat att under en tioårsperiod satsa närmare 2 miljarder kronor för att stärka möjligheterna till kommersialisering av forskningsresultat och innovationer kopplade till näringslivet. I den generella nationella politiken görs många viktiga saker. Att den nationella politiken sedan också tar regional hänsyn är avgörande. För att ta Värmland som exempel är ju Almis roll inte densamma där som den är i Småland eller i Mälardalen.
De statliga aktörerna måste kombinera sitt nationella uppdrag på lokal och regional nivå genom att just ta lokal och regional hänsyn. Annars blir det oerhört svårt att kunna förverkliga idéerna. Alla aktörer måste hjälpas åt, och jag får återkomma med besked om när beslut kan fattas om ytterligare utbetalningar av de lite "friare" pengarna från försvarsuppgörelsen.
Ulrica Messing (S):
Jag kunde inte låta bli att anmäla mig till debatten, för jag tycker att Åsa Torstensson tog i väldigt mycket i sitt förra inlägg. Åsa Torstenssons parti har suttit i opposition i tolv år. Om jag företrädde ett parti som hade suttit i opposition så länge skulle jag längta fruktansvärt mycket efter att äntligen få påverka politiken och komma till makten. Då borde Åsa Torstenssons parti ha en färdig handlingsplan för vilka åtgärder man vill vidta och vilken politik man vill driva under den kommande mandatperioden.
I stället fokuserade Åsa Torstensson i sitt inlägg mest på vad den tidigare regeringen hade gjort eller inte. Nu har ni ju chansen! Jag kan försäkra Åsa Torstensson om att vi när den här mandatperioden är slut kommer att hungra efter att få ta vid igen. Vi kommer att ha en färdig plan för vad vi då vill åtgärda. En av de sakerna gäller synen på avtalen.
Att döma av Åsa Torstenssons förra replik verkar hon tycka att de långsiktiga spelreglerna, som vi från socialdemokratisk sida har värnat, inte minst när det gäller Gotlandstrafiken, har varit fel. När man lyssnar på debatten kunde man tro att vi hade upphandlingar vartannat eller vart tredje år - eller kanske till och med varje år, att döma av en del undertoner i Torstenssons svar. Det är ju inte sant. Det avtal om Gotlandstrafiken som nu löper ut gäller först i sju år.
Efter de sju åren har Destination Gotland ensamoption på att förlänga det i ytterligare ett år. Det handlar alltså om åtta år - två mandatperioder. Jag försvarar den typen av långa avtal just därför att de blir en garant för de enskilda medborgarna på Gotland och för företagarna. Det bäddar för en långsiktighet och en stabilitet. Man vet vad som gäller. Men även under de åren har villkoren delvis ändrats inom ramen för upphandlingen.
Jag måste fråga Åsa Torstensson: Är den nya regeringens syn på avtalen att de ska vara kortare? Ska vi ha upphandlingar vartannat, vart tredje eller vart fjärde år? Torstensson har ju nu kritiserat den tidigare regeringen för att man inte har gjort mer vid varje enskild avtalsförhandling.
Stöder den nya regeringen de villkor vi gick in med till Rikstrafiken när man formulerade det upphandlingsunderlag som nu har gått ut, nämligen att man ska titta på alla möjliga vägar? Det kan handla om att dela på persontrafiken och godstrafiken, att ställa tuffa miljökrav - man kan ha en del långsammare färjor eftersom de genererar mindre utsläpp - och att välkomna utländska bolag. Är detta också den nya regeringens inställning?
Men framför allt undrar jag: Är det kortare avtalsperioder och mer av osäkerhet vi nu ska se framför oss, så att den sittande regeringen får en chans att tycka till om avtalen kanske mer än en gång under den innevarande mandatperioden?
Ulrica Messing (S):
Jag vill ställa några korta frågor om Åsa Torstenssons syn på avtalet. Jag tror att alla vi som har varit aktiva i debatten i dag, och också Åsa Torstensson, har varit aktiva i diskussionerna om förutsättningar för regional utveckling som så många gånger varit på Gotland. Det är självklart att livsvillkoren både för enskilda personer och för företagare på en ö inte går att jämföra med livsvillkoren för oss som bor på fastlandet.
Det är alldeles särskilda förutsättningar. Därför är man också alldeles särskilt utsatt och beroende av de poliska besluten. Inte minst är man beroende av en politisk vilja att hjälpas åt och hålla ihop vårt land. I ett regionalpolitiskt perspektiv spelar just Gotlandstrafiken och inte minst Rikstrafikens arbete en oerhört viktig roll så att det andra får en chans att utvecklas och växa.
Det handlar om högskolan, konferenscentret, småföretagandet, turistnäringen och allt det som vi vet är så tätt förknippat med framtiden, tro och hopp om utveckling. Rikstrafikens underlag för upphandlingen har varit bra. Det gäller både innan Destination Gotland valde att lösa sin option, som innebar att processen sköts fram ett år, och efteråt. Jag tycker att man har pekat på många viktiga frågor.
Min sista fråga till Åsa Torstensson handlar om regeringens och inte minst infrastrukturministerns egen syn på vem som nu har det yttersta ansvaret att driva upphandlingen i hamn. Kommer Åsa Torstensson och regeringen att ha synpunkter på avtalets tidslängd? Kommer Åsa Torstensson och regeringen att ha synpunkter på vilken miljöpåverkan avtalet har?
Kommer Åsa Torstensson och regeringen att ha synpunkter på en sådan konkret sak som till exempel priset eller hur lång tid resan ska ta? Är det Åsa Torstensson eller Rikstrafiken som fattar det avgörande beslutet som påverkar gotlänningarna?
Ulrica Messing (S):
Om man kunde lagstifta om sunt förnuft kanske vi slapp en hel del elände, men nu går ju inte det! Det skulle dock vara önskvärt ibland. Jag vill understryka det som Börje Vestlund sade: För oss handlar det om att ha medborgaren i fokus. Det är ju inte så att PTS i sin utredning har föreslagit att alla ska ha en kilometer till sin brevlåda. Man har sagt att för dem som i dag har längre avstånd ska maxavståndet vara ungefär en kilometer.
Man får ha kortare väg till sin brevlåda! Så länge som vi fortsätter att möta kvinnor och män som pekar på bekymmer med att få en dialog med Posten och som har långt till sin brevlåda får vi bevis på att retorik är en sak och verkligheten en annan.
Så länge som Mary-Ann Olarsbo och familjen Lundholm i Årböle har två mil till sin brevlåda varje dag är jag inte övertygad om att Åsa Torstensson har rätt i att det fungerar att kommunicera och att Posten är lyhörd. Verkligheten visar något annat.
I den debatten kommer jag alltid att ha medborgarens fokus, och i den debatten kommer vi socialdemokrater alltid att hänvisa till att också den offentliga servicen är en avgörande del för enskilda kvinnor och män, men också för enskilda företagares möjlighet att kunna leva och driva företag i glesbygden. Mary-Ann Olarsbo bor ändå inte i någon riktig glesbygd. Hon bor i Uppland, och det finns de som har ännu längre väg till sin brevlåda.
Det är orimligt i världens ledande IT-nation!
Ulrica Messing (S):
Jag vill börja med att tacka näringsministern för svaret. Jag hakar fast vid en av de meningar som näringsministern själv hänvisar till i interpellationssvaret, nämligen att vi inte får glömma att det handlar om stora värden som de statliga bolagen förvaltar. Det är också själva utgångspunkten för den interpellation som jag har ställt till näringsministern.
Jag har känt en oro, därför att jag tycker att den nya regeringen lite slarvigt har uttryckt sin vilja att avyttra statliga bolag utan att i sig ha en redogörelse för på vilka grunder man ska avyttra en del bolag. Är det värt att avstå dem? Ska det finnas några principer för vad staten bör äga eller inte bör äga?
Jag har känt en oro för de lite svängiga formuleringarna just med anledning av att det här handlar om stora värden - värden som är omöjliga att ta tillbaka om staten nu en gång avyttrar dem. För mig är skogen en otroligt viktig nationell resurs. Den är viktig som nationell resurs både därför att den står för en viktig råvara och därför att den är en möjlighet för rekreation.
Dessutom är skogen fortfarande i dag en stor och attraktiv arbetsplats. Den är attraktiv, och blir också ännu mer attraktiv eftersom skogsindustrin på ett föredömligt sätt verkligen har anammat ny teknik och i dag kan stoltsera med att vara hightech. Industrin blir också större därför att vi blir allt duktigare på att vidareförädla skogen och därmed också tjäna mer pengar på det som är en gemensam naturresurs och en stor råvara.
Det är inte konstigt, tycker jag, att svenska folket har ett alldeles speciellt förhållande till skogen. Många av oss är uppväxta i närheten av skog eftersom Sverige är rikt på skog. Det är inte heller konstigt just därför att vi har en allemansrätt att både vara stolta över och att värna om.
Allemansrätten har gjort det möjligt att vi kan se till att skogen är allas rikedom och en plats dit man kan komma och få både naturupplevelser och rekreation.
Om vi är överens om att skogen är en nationell resurs och om vi tror att skogen spelar många fler roller än att bara vara en råvara, en stor arbetsplats eller en möjlighet till naturturism och lite rekreation - är det då inte rimligt att det som är en nationell resurs också är en del av allas gemensamma egendom?
Eller är det troligt att regeringen tycker att en del av den nationella resursen och den gemensamma egendomen som finns i dag borde kunna privatiseras i framtiden?
Ulrica Messing (S):
Jag utgår ifrån att alla andra som har lyssnat på den här debatten har hört vad jag har sagt även om Maud Olofsson vill låtsas som om hon inte gör det. Också jag har pratat väldigt väl om de små skogsägarna. Men det gäller inte bara det privata småskaliga, som Maud Olofsson sade. Jag tycker att vi också har många privata storskaliga skogsägare som på ett föredömligt sätt, och i världsklass om man jämför med andra länder, sköter och driver sitt skogsbruk. Jag är otroligt stolt över just de här två jämställda målen och hur lyckosamt det har varit för Sverige.
Jag ser att Sveaskog har spelat en roll i den omställningen och i det arbetet. Det förvånar mig att Maud Olofsson nu i replikerna tar avstånd från sitt eget svar till mig. I svaret pekar också Maud Olofsson på att de har varit föregångare, att de är viktiga aktörer när det gäller bytesmarker, att de har använt ny teknik och så vidare. Nu låter det på Maud Olofsson som om Sveaskog är ett ok hon bär på axlarna. Vad är detta för dubbla budskap? Jag tycker att Sveaskog har varit en viktig aktör bland många andra.
När jag möter små skogsägare från norra Sverige eller från södra Sverige ser jag vilket engagemang och vilken entusiasm det finns i skogspolitiken. Som jag sade i mitt tidigare inlägg här är det helt fantastiskt att se hur framgångsrikt arbetet har varit med till exempel gröna skogsbruksplaner. Det är de små eldsjälarna som har drivit på det. Jag är glad och stolt över det också. Men jag tror inte att det bara är de småskaliga privata skogsägarna som är allena saliggörande.
Jag tror inte heller att det bara är de stora privata som är det, utan jag tror att det är en mix. Och jag tycker att vi som politiker också ska använda möjligheten att ha en aktör i den mixen som via politiska beslut kan avkrävas att ibland gå i bräschen till nytta för till exempel teknikutveckling eller nya naturvårdsavsättningar. Det är min politiska grundpelare och de värderingar jag står för.
Men påstå inte att jag nu har sagt något ofördelaktig om små eller stora privata skogsägare. Jag tycker också att de aktörerna spelar en stor roll för svensk skogspolitik.
Anders Åkesson (C):
Som engagerad folkbildare och med en långvarig kommunal bakgrund tycker jag att Jan Björklunds svar på interpellationen är mycket tillfredsställande. För det första gäller det synen på folkbildningen och folkbildningsorganisationernas roll i samhället.
Dels ska de stärka demokratin, höja bildningsnivån och öka samhällsengagemanget, dels vara kulturspridare, spridare av kultur och verksamhet ut över hela landet, långt utanför storstadens upphöjda scener.
För det andra är jag mycket stolt över att tillhöra en regeringsallians, bestående av centerpartister, folkpartister, kristdemokrater och moderater, som så kraftfullt satsar på folkbildningen - 100 miljoner mer än den förra regeringen hade för avsikt att satsa - och därmed också skickar en tydlig signal om folkbildningens fortsatta vikt i samhällsutvecklingen.
Jag är mycket nöjd, fru talman, med försvaret av det kommunala självstyret som kommer till uttryck i statsrådets svar där han tydligt avvisar tanken på att tillrättavisa kommuner och landsting, vilka enligt interpellantens sätt att se prioriterar fel. Jag tycker att det är ett riktigt förhållningssätt som statsrådet och regeringen ger uttryck för.
Anders Åkesson (C):
Det var en intressant interpellation. Jag har läst den, och jag har läst svaret från ministern. Jag måste säga, herr talman, att jag är nöjd med svaret som ministern har gett i frågan. Det understryks där att det är ikraftträdandet av förändringarna i presstödet som skjuts upp till ett senare tillfälle, inte att de nya reglerna stoppas.
Jag noterar också att det framgår i svaret att syftet med presstödet är att vara ett instrument för att upprätthålla en mångfald på mediemarknaden - i grunden en demokratifråga. Det framförde också interpellanten i sin interpellation. Jag accepterar den åtgärd och den orsak som har angivits.
Men jag utgår från, herr talman, att regeringen i det fortsatta arbetet och i kontakter med EU-kommissionen står på sig och - som tidigare talare har sagt - hävdar den svenska linjen i synen på presstödet och att därmed de nya presstödsreglerna ska träda i kraft snarast möjligt. Jag vill understryka att jag är nöjd med det svar ministern har gett.
Anders Åkesson (C):
Det är bra att Lena Hallengren skriver en sådan här interpellation, för det är och var en mycket allvarlig situation i Kalmar län. Underskottet är uttryckt i procent, men man kan också uttrycka det i tjänster - det är tre och ett halvt tusen för få statligt anställda i Kalmar län jämfört med ett riksgenomsnitt. Därmed placeras länet sämst i landet.
Det här, herr talman, är en situation som har accelererat det senaste decenniet då en rad statliga myndigheter har tagit sig en ny regional indelning och därmed flyttat sina tidigare regionala kontor någon annanstans i landet.
Det är en centralisering och en dränering med nationen som åskådare och en total underlåtenhet att göra någonting åt saken. Dessbättre, herr talman, har länet inte suttit med armarna i kors.
Förutom att ha Ulf Lönnqvist som särskild utredare med särskild anledning av Electrolux nedläggning i Västervik med mera har det tagits en rad initiativ som gör att det pågår en tillväxt i Kalmar län på den privata sidan. Den uttrycks i stora satsningar. I norra länet handlar det om besöksnäringen och i södra länet handlar det om tillverkningsindustrin. Herr talman!
Jag skulle vilja passa på att fråga statsrådet om statsrådet sett någon effekt av den förra regeringens principbeslut avseende etablering av verksamheter i Kalmar län. Det var förvisso ett imponerande beslut, men frågan är: Har det gått att avläsa någon effekt av det i den tidigare regeringspolitiken? Vidare tar interpellanten upp att man systematiskt "skär ned statlig verksamhet".
Jag skulle vilja ha ett exempel på vad det i så fall är interpellanten avser och om statsrådet har något exempel på hur den nya regeringen systematiskt skär ned på statlig verksamhet.
Avslutningsvis, herr talman, ett påpekande med anledning av det svar statsrådet ger, att utvecklingen av den nya elektroniska förvaltningen medger en samhällsutveckling som gör att man kan lösa mycket av sina frågor på distans.
Ja, och det möjliggör också, herr talman, en statlig samhällsförvaltning som är väldigt decentraliserad i sin struktur därför att den alltså kan verka på ett helt annat sätt utan att man sitter i knäet på varandra.
Anders Åkesson (C):
Jag tycker att alliansregeringen mycket kraftfullt har visat på det. Vi bereder möjlighet för väldigt många inom studiecirkel eller genom folkhögskolan att delta i sin egen utveckling och samhällets utveckling genom det mycket kraftfullt ökade stöd vi har gett till folkbildningen. Det talar ett väldigt tydligt språk, och jag är väldigt nöjd med det.
Därtill har vi sänkt skattetrycket motsvarande en månadslön för normala inkomster vilket möjliggör för människor själva att i större utsträckning än tidigare fatta beslut. Herr talman! Jag tror att det är viktigt att man i det här sammanhanget skiljer på folkbildningen och de arbetsmarknadspolitiska åtgärder som jag möjligen tycker mig lyssna in i Gunilla Carlssons fråga.
Arbetsmarknadspolitiska åtgärder har som syfte att snabbt ställa om individen till att matcha utbud av arbete på arbetsmarknaden. Herr talman! Hösten 2006 var samhällets insatser för arbetsmarknadspolitiska åtgärder utomordentligt kraftfulla i det här landet. Det är helt riktigt som Gunilla Carlsson säger - det skar vi ned på. Men det gjordes också därför att fanns ett stort behov av utbud av arbetskraft.
Det är därför det är så glädjande att nästan 170 000 fler individer är i arbete i dag. Herr talman! Det tycker jag att både Gunilla Carlsson och jag ska glädja oss åt. Jag är säker på att många av dem också kan utvecklas till demokratiska, glada medborgare genom att vara med i folkbildningsverksamheten.
Anders Åkesson (C):
Folkbildningen är till för alla. Den är öppen och demokratisk till sin form. Vi har genom beslut i denna kammare säkerställt en kraftfull finansiering. Vi har precis som redovisats tidigare tagit initiativ till samtal med SKL om hur vi nalkas kommuner, landsting och regioner på ett begåvat sätt. Därmed kan vi gemensamt argumentera också för den primärkommunala nivåns ökade ekonomiska engagemang för folkbildningen.
Det är en riktig glädjens dag här i kammaren, herr talman! Alla uttrycker den stora glädjen över alliansregeringens kraftfulla satsningar på folkbildningen. Det är roligt. Gunilla Carlsson säger: Vi hann inte. Nej, det var väl tur att dåvarande regering och nuvarande opposition inte hann, herr talman. Då hade trots allt folkbildningen kanske fått 90 miljoner kronor mindre om året. Jag tror att det är pengar som man inom folkbildningen är glad över. Herr talman!
Det är avslutningsvis inte fråga om att ge vika för moderata skattesänkningsambitioner. Vi bejakar dem mycket kraftfullt från Centerpartiets sida. Detta ökar också individens frihet att själv bestämma över sitt liv. Jag är säker på att många av dem som nu får en månadslön över om året är beredd att lägga den på en studieavgift till ABF eller någon annan folkbildningsorganisation för att öka sitt kunnande och sitt deltagande i samhället.
Jag är alldeles säker på att det är en god insats för demokratin.
Anders Åkesson (C):
Som jag har uppfattat saken, Lars Wegendal, tar regeringsarbetet sikte på att få en samlad nationell strategi för stora internationella evenemang i Sverige. Det handlar om tre departement. Jag vet inte om antalet är tillräckligt, men som jag uppfattar det pågår det ett systematiskt arbete på regeringssidan för att få fram ett rimligt underlag för oss som nation som regering och riksdag ska ta ställning till.
Vi ska kunna ha ett konsekvent förhållningssätt till samtliga dessa evenemang. Jag ser inte det bekymmer som Lars Wegendal pekar på. Tvärtom tycker jag att det snarare pekar på ett mer seriöst hanteringssätt än vad som har beskrivits tidigare.
Anders Åkesson (C):
I likhet med Lars Wegendal och många andra i kammaren delar jag självklart synpunkten att dopning är en förkastlig metod och egentligen ett väldigt allvarligt hot mot idrottsrörelsen och synen på idrott.
Jag tror personligen, fru talman, att synen på dopning och förhållandet till dopning också väldigt mycket är en fråga om ledarskap ute i idrottsrörelsen, bland alla utförare av idrott, om det så är motionsidrott, kroppsbyggande eller elitsatsningar.
Den fråga Lars Wegendal tog upp om det minskade antalet tester och det oförändrade anslaget menar jag att man måste ta upp i dialog med Riksidrottsförbundet. Hur möter man i så fall detta? Vad fordras i ökat anslag?
Hur detta ska gå till är det logiskt att vi tar i dialog med Riksidrottsförbundet. Jag kan inte se något annat förhållningssätt. Skulle det i den dialogen komma fram behov av ytterligare resurser får vi ta det under övervägande. Konstigare än så är det inte.
Anders Åkesson (C):
Det jag sade i mitt anförande var att Vänsterpartiet har väckt en motion där man bejakar relationen staten-Riksidrottsförbundet och belyser behovet av en självständig folkrörelse. Det är en hållning som jag, alliansregeringen och allianspartierna väldigt starkt bejakar och även har gett uttryck för i konkret politik i form av Lyftet och andra satsningar.
Vad jag därutöver sade, Torbjörn Björlund, var att när man kom till den reservation som är skriven av Vänsterpartiet i utskottet i fråga om jämställdhet kunde man notera en väldig detaljeringsgrad i de politiska synpunkterna på hur Riksidrottsförbundet borde bedriva jämställdhetsarbete.
Jag beskrev därigenom en viss diskrepans mellan att å ena sidan bejaka idrottsrörelsens självständighet, vilket jag tycker är bra och vi konkret bejakar, och å andra sidan vara ivrig med att utfärda detaljerade politiska anvisningar. Jag tycker möjligen, fru talman, att verklighet och karta gick isär för Vänsterpartiet. Det var det jag ville belysa.
Anders Åkesson (C):
Jag tycker att det är rätt. Jag håller med Björlund om att det initialt är rätt att belysa problematiken kring HBT-frågor, sexism etcetera. Där ska vi ge uttryck för ett syfte med politiken, vad som är syftet med stödet.
Men om vi menar någonting som helst med att Riksidrottsförbundet ska få hantera detta som en självständig rörelse ska vi självklart avstå, fru talman, från politiska detaljanvisningar om hur detta ska gå till och på vilken organisationsnivå i Riksidrottsförbundet denna upplysningskampanj eller vad det är ska bedrivas.
Att börja lämna politiska detaljanvisningar är inte att anförtro Riksidrottsförbundet, som den folkrörelse det är, det ansvar vi vill ge förbundet. Lars Wegendal och jag hade en diskussion precis innan om dopning. Det är rätt att notera att antalet dopningstester sjunker. Då noterar vi att syftet med stödet till idrott möjligen därmed inte uppfylls.
Då får vi med utgångspunkt i den återrapport Riksidrottsförbundet ger ta en diskussion om detta. Hur Riksidrottsförbundet ska uppnå syftet måste vi anförtro till förbundet.