Hans Linde (V):
Jag ska börja med att tacka biståndsministern för svaret. När biståndsministern 2007 presenterade landfokuseringen för svenskt utvecklingssamarbete var Burkina Faso ett av de tolv länder som Sverige skulle bedriva ett långsiktigt utvecklingssamarbete med. Jag och Vänsterpartiet var kritiska mot delar av landfokuseringen, men beslutet att lyfta fram Burkina Faso tyckte vi var rätt.
Det underströks också tidigare i år när jag besökte Burkina Faso och hade möjlighet att tillsammans med FN se flera av de projekt som Sverige finansierar i landet. Men jag mötte också en väldigt stor oro i Burkina Faso om framtiden för svenskt utvecklingssamarbete med landet och tydliga frågor om Sverige verkligen ville bedriva ett långsiktigt utvecklingssamarbete med landet. Det är ingen tvekan om att behoven av bistånd är mycket stora i Burkina Faso.
Landet är i dag ett av världens absolut fattigaste länder med plats 181 av 187 på Human Development Index. Genom sitt läge i Sahel är Burkina Faso ett av de länder som riskerar att drabbas hårdast av klimatförändringarna: Vi kan redan i dag se att mindre förändringar i nederbörden får dramatiska konsekvenser för befolkningen. Landet är dessutom ett grannland till Mali, och vi har den senaste tiden sett stora flyktingströmmar.
Enligt FN-organet Ocha har 35 000 flyktingar från Mali kommit till Burkina Faso. Den nuvarande presidenten har styrt landet sedan en militärkupp 1987, och jag håller med biståndsministern att reformtakten har varit för svag. Vänsterpartiet har ett parti-till-parti-samarbete med ett av oppositionspartierna i Burkina Faso. Jag kan säga att man i det partiet inte skulle ha uttryckt sig lika diplomatiskt om de skulle beskriva den demokratiska utvecklingen i landet.
Samtidigt måste vi dock se att det sker framsteg i Burkina Faso. Landet har lyckats göra stora insatser i arbetet med flera av millenniemålen. Man har lyckats öka andelen flickor i skolan. Man har minskat mödra- och barnadödligheten och man har lyckats minska spridningen av hiv och aids dramatiskt på ett sätt som är imponerande. Och det går tydligt att se att svenskt bistånd i Burkina Faso har gjort skillnad.
Genom satsningar på jordbruk och vattenförsörjning har matproduktionen ökat, man har fått ökade möjligheter att möta klimatförändringarna och fler har fått tillgång till rent vatten, vilket jag vet är en av biståndsministerns nya hjärtefrågor. Resultat kan vi också se på andra områden. Det gäller Sveriges generella budgetstöd, stöd inom mänskliga rättigheter och stöd till uppbyggnad av myndigheter och institutioner. På alla dessa områden ser vi att svenskt bistånd har gett resultat.
Gunilla Carlsson säger att merparten av det svenska stödet går till sektorer där andra större givare är verksamma, men det är inte sant. När det kommer till demokrati, mänskliga rättigheter och jämställdhet är Sverige den ledande givaren. Vi är så kallad lead donor.
Inom forskning, statistik och stöd till landets skogsbruksprogram är Sverige den enda givaren, och när det kommer till stöd till det nationella programmet för dricksvatten och sanitet i Burkina Faso, som av naturliga skäl är ett oerhört viktigt program, finns det bara två ytterligare givare utöver Sverige.
Vi är fortfarande en relativt liten givare i Burkina Faso, men vi är ändå på väg att bli den tredje största bilaterala givaren. Samtidigt ser vi hur flera like-minded länder fasar ut sitt bistånd. Holland kommer nu att lämna Burkina Faso. Det börjar bli ont om aktörer i Burkina Faso som har den politiska viljan att lyfta fram kontroversiella frågor.
Om Sverige väljer att avveckla sitt bistånd till Burkina Faso är risken stor för att det inte kommer att finnas några aktörer kvar som kan lyfta fram frågor om kvinnors rättigheter, mänskliga rättigheter och korruption. Utifrån min erfarenhet både av besök i Burkina Faso och av att läsa om vårt utvecklingssamarbete ser jag väldigt tydliga svenska mervärden. Frågan till Gunilla Carlsson är: Ser biståndsministern några mervärden med det svenska biståndet till Burkina Faso?