Hans Linde (V):
Jag får inledningsvis tacka biståndsministern för svaret. Det var ett ovanligt utförligt svar som jag med stort intresse tagit del av. Jag börjar med att konstatera att 1,4 miljarder människor beräknas leva i extrem fattigdom och 900 miljoner människor är kroniskt undernärda. Det här är två av de absolut största utvecklingsutmaningarna. Om vi ska lyckas med att minska fattigdomen och minska hungern kommer jordbruksutveckling och matsäkerhet att vara centralt.
Vi vet att en mycket stor andel av jordens fattiga och hungriga är beroende av småskaligt jordbruk för inkomster, arbetstillfällen och tillgången till mat. Samtidigt ser vi nu en mycket kraftig ökning av investeringar i jordbruksmark, i synnerhet i jordens absolut fattigaste länder. Bakom dessa investeringar finns privata företag som vill satsa i en växande biobränsleindustri.
Men vi ser också efter livsmedelskrisen 2007-2008 hur allt fler länder går in och investerar i syd för att garantera mattillgången i sina egna länder. I går kväll kunde vi i SVT se ett konkret exempel och följa denna jakt på mark i Mali. Självklart är investeringar i mark inte per definition dåliga, men investeringar i mark är inte heller per definition bra.
När Saudiarabien köper mark i Etiopien gör man inte det primärt för att man vill gynna småskaliga bönder i Etiopien, utan man gör det för att man vill garantera mattillgången för sitt eget land. När svenska företag väljer att anlägga sockerrörsplantager i Tanzania är det inte för att först och främst bekämpa fattigdom i Afrika utan för att tjäna pengar. Vid dessa stora markinvesteringar finns det uppenbara intressekonflikter mellan olika intressen.
Ibland kommer de olika intressena att sammanfalla. Ibland kommer de inte att göra det. Ibland kommer de till och med att stå i konflikt med varandra. Och det är intressekonflikter där det råder en stor ojämlikhet i makt och resurser, när det uppstår konflikter mellan fattiga småbönder i Afrika och resursstarka internationella aktörer. Frågan är hur Sverige ska agera när dessa stora intressekonflikter uppstår runt om i världen.
Det är i högsta grad en relevant fråga att ställa sig, för Sverige är en stor aktör när det gäller markinvesteringar. Enligt International Land Coalition är Sverige i dag en av världens 20 största investerare i åkermark. Jag kan ge några exempel på detta. Det statliga riskkapitalbolaget Swedfund har genomfört omfattande investeringar i biobränsleproduktion i Afrika. Kreditgarantier har utfärdats till svenska företag som investerar i jordbruksmark.
Andra AP-fonden har placerat våra pensionspengar i mark i flera länder. Sida har understött storskaliga markinvesteringar i Afrika. Det är här någonstans jag tycker att biståndsministern börjar få problem, för när det kommer till frågor om privat sektor och investeringar börjar nyanserna försvinna. Den privata sektorns agerande och investeringar i utvecklingsländer blir alltid per definition någonting bra i Gunilla Carlssons värld.
Gunilla Carlsson säger till exempel i sitt svar till mig att storskaliga investeringar är en förutsättning för att öka produktiviteten i småskaligt jordbruk i Afrika. Det är självklart inte sant. Att Addax Bioenergy anlägger en sockerrörsplantage i Sierra Leone ökar ju inte produktiviteten i landets småskaliga produktion av ris och kassava. Det är också ett påstående som FAO:s högnivåpanel helt har avfärdat.
Ska vi lyckas utveckla jordbruket i utvecklingsländerna kommer det att kräva ett utvecklingssamarbete där vi fokuserar på de fattiga småbönderna och deras produktion och villkor, där vi sätter dem i centrum. Tyvärr kan vi konstatera att i svenskt bistånd har den typen av utvecklingssamarbete nedprioriterats, samtidigt som man lägger allt större vikt vid just de storskaliga investeringarna. Det beklagar jag.