Hans Linde (V):
Jag tackar utrikesministern för svaret. Under mer än ett år nu har vi sett en i grunden oerhört hoppingivande och positiv utveckling i hela Nordafrika och Mellanöstern. Vi har sett en våg av folkliga protester som jag tror att vi knappast sett någon motsvarighet till tidigare i mänsklighetens moderna historia. Bahrain är på inget sätt ett undantag från den utvecklingen. När protesterna bröt ut den 14 februari 2011 samlade de enorma massor i detta lilla land.
I de breda och folkliga protesterna fanns människor från alla delar av det bahrainska samhället, shiamuslimer såväl som sunnimuslimer. Och precis som i många andra länder i Nordafrika och Mellanöstern var det ungdomar, studenter och företrädare för arbetarrörelsen som spelade en viktig roll i att organisera protesterna.
Precis som i många andra länder i regionen samlades man runt grundläggande krav på förändring och reformer, demokratisering, ökad respekt för de mänskliga rättigheterna - i grunden legitima krav. Men precis som i många andra länder i regionen valde regimen i Bahrain att besvara de folkliga protesterna med våld, övergrepp och fängslanden - ja, till och med i flera fall med rena mord.
Man gjorde det dessutom aktivt understött av regimerna i Saudiarabien och Förenade Arabemiraten. Det som skiljer Bahrain från många andra länder i Nordafrika och Mellanöstern är omvärldens reaktioner, eller rättare sagt bristen på reaktioner från omvärlden.
Medan utvecklingen i både Syrien och Libyen fått stora rubriker i västvärlden och journalister nu åker i skytteltrafik till både Tunis och Kairo bemöts situationen i Bahrain med tystnad i medierna - det kan vi inte i denna kammare påverka speciellt mycket - men också från politiskt håll.
Medan väst besvarar övergreppen i Syrien och Libyen med sanktioner och med vapenembargo har ytterst få åtgärder vidtagits mot regimen i Bahrain och den styrande al-Khalifa-familjen i landet. Riktade sanktioner har inte införts och några konton har inte frysts, vad jag vet i alla fall, trots att vi vet att den kungliga familjen i Bahrain precis på samma sätt som Gaddafifamiljen i Libyen eller al-Assad-familjen i Syrien berikat sig på sin egen befolkning.
Inte heller har något vapenembargo införts mot Bahrain. Tvärtom har vapenleveranserna under 2011 fortsatt. Sverige är här tyvärr inget undantag. Under 2011, samtidigt som det, precis som utrikesministern beskrev, begicks grova och omfattande brott mot de mänskliga rättigheterna i Bahrain, fortsatte de svenska vapenleveranserna till landet för 4,4 miljoner kronor.
Vi sålde samtidigt också vapen till både Saudiarabien och Förenade arabemiraten, två länder som aktivt deltog och understödde kungahuset i Bahrain när de skulle slå ned de folkliga protesterna. I det sammanhanget kan man understryka att USA införde ett vapenembargo och tillfälligt fryste sina leveranser till Bahrain under 2011.
Och jag kan tycka att det är närmast lite genant att USA intog en mer progressiv, om man vill kalla det så, position än Sverige under förra året när det gäller vapenexport till Bahrain. I stället kan vi se att omvärlden har besvarat övergreppen i Bahrain med att arrangera en Formel 1-tävling i landet, vilket gav både intäkter till regimen och pluspoäng, glans och ära till den styrande kungafamiljen.
Från EU:s sida fortsätter förhandlingarna om att få till stånd ett förmånligt handelsavtal i Gulf Cooperation Council, ett regionalt samarbete som inkluderar både Bahrain och Saudiarabien. Detta synliggör just det som många har kallat dubbla måttstockar för mänskliga rättigheter och demokrati från EU:s sida och tyvärr också från Sveriges sida. Många upplever att vi i Sverige bara är beredda att agera när det inte kostar oss något.
Varför har man inte agerat för sanktioner mot al-Khalifa-regimen? Varför har man inte agerat för ett vapenembargo? Varför har man inte agerat för att frysa förhandlingarna om ett nytt handelsavtal med Bahrain?