Hans Linde (V):
Jag får inledningsvis tacka utrikesministern för svaret, men jag vill också understryka att det är ett svar som har dröjt. Den här interpellationen lämnade jag in den 16 november, och den tidsgräns på två veckor som finns i riksdagen för att besvara interpellationer har överskridits flera gånger om. Jag får väl påminna utrikesministern om att svensk utrikespolitik må bäst föras utanför Sveriges gränser, men den förankras bäst i denna kammare, i debatt med oss som till skillnad från utrikesministern är folkvalda av svenska folket. Till ämnet!
Vi kan i dag konstatera att den frihet som man talade om i Washington våren 2003, när man skulle motivera sin attack mot Irak, fortfarande lyser med sin frånvaro. Irakiernas vardag är fortfarande i hög utsträckning präglad av våld, övergrepp och brott mot de mänskliga rättigheterna.
Jag tror att mycket få av de irakier som nu torteras eller mördas i Irak bryr sig speciellt mycket om huruvida förövarna är anhängare till Saddam Hussein eller den nya regimen, om de är amerikanska soldater eller tillhör någon av de väpnade grupper som terroriserar befolkningen. Ett övergrepp är ett övergrepp och ett brott mot de mänskliga rättigheterna är ett brott mot de mänskliga rättigheterna oavsett vem som begår det.
Det är uppenbart att det irakiska folket fortfarande, sju år efter Saddam Husseins regims fall, väntar på sin befrielse. Min interpellation tillkom efter två konkreta exempel på hur våldet fortfarande är ständigt närvarande i Irak. Den 23 oktober släppte Wikileaks ett stort antal dokument rörande Irak. Dokumenten avslöjade bland annat omfattande övergrepp och tortyr.
Dokumenten visade på liknande uppgifter som redan tidigare presenterats, bland annat i en omfattande rapport av Amnesty International i september som hette New Order, same abuses . Sammantaget ger man en bild av ett Irak där irakiska säkerhetsstyrkor fortfarande inte tvekar att använda sig av tortyr, där utomrättsliga avrättningar är vanligt förekommande och där en kultur av straffrihet för förövaren har brett ut sig.
Man visade bland annat att de amerikanska säkerhetsstyrkorna överlämnat 10 000 irakiska fångar till de irakiska myndigheterna utan några som helst garantier för att de skulle behandlas rättssäkert och trots att USA under flera års tid har varit mycket väl medvetet om att dessa fångar riskerade tortyr.
Det innebär att både Irak och USA har gjort sig skyldiga till brott mot FN:s tortyrkonvention, vilket också Amnesty uppmärksammat och hårt kritiserat. Det andra exemplet som aktualiserade interpellationen var den attack som genomfördes den 31 oktober mot en katolsk kyrka i Bagdad. Drygt 100 obeväpnade gudstjänstdeltagare togs som gisslan, och drygt 60 personer dödades, flera av dem barn.
Amnesty fördömde attacken på kyrkan och betecknade den som en krigsförbrytelse. En av de överlevande berättade och beskrev attacken så här: Jag kan inte beskriva detta som något annat än ett planerat massmord på oss kristna. Terroristerna sköt främst de unga. De gick runt och dödade som de ville. I våras beslutade Sveriges riksdag att erkänna folkmordet 1915 i Turkiet.
Men frågan är väl om vi har lärt oss av historien, för det vi nu ser är ett nytt folkmord. De som attackerar de kristna i Irak i dag har exakt samma motiv som man hade i Turkiet 1915, nämligen att fördriva ett folk och utplåna dess kultur, språk, religion och traditioner. Det som hände 1915 kan vi inte göra ogjort, men vi kan agera från världssamfundets sida mot det folkmord som pågår nu. Vi har fakta.
Vi känner till vidrigheterna, vi känner till grymheten och vi känner till övergreppen. Sist vill jag bara uppmärksamma Carl Bildt på att han trots att han har haft gott om tid att besvara min interpellation missade en av mina frågor, om man är beredd att verka för en internationell och oberoende undersökning av Iraks fängelser och fångläger. Den frågan skulle jag också vilja ha svar på.