KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Linde (V):
Svaret på den frågan är väldigt enkelt. Svaret är ja, därför att i FN:s allmänna generella deklaration om de mänskliga rättigheterna slår man fast rätten till liv, rätten till hälsa. Ska vi kunna garantera just rätten till liv och rätten till hälsa för kvinnor över hela den här planeten måste vi också garantera kvinnors rätt till sin egen kropp.
Möjligheten för alla kvinnor på det här jordklotet, oavsett om man lever i Sverige eller på Malta, i Afghanistan eller i Nicaragua, att kunna bestämma själva om de vill bli gravida, om de vill avbryta sin graviditet eller om de vill fullfölja sin graviditet. Det är för oss grundläggande mänskliga rättigheter - mänskliga rättigheter som vi dessutom inte på något sätt, till skillnad mot Sverigedemokraterna, är beredda att kompromissa om. Låt mig vara tydlig när det gäller den abortlagstiftning vi har i Sverige och som Björn Söder kritiserar.
Den är grundad i en bred majoritet av folkvalda parlamentariker här i Sveriges riksdag. Den är också grundad i en bred enighet hos svenska folket. Det finns ett starkt stöd i vårt land för att kvinnor ska ha rätt till sin egen kropp. Det är jag väldigt stolt över. Vi vet konsekvenserna av Björn Söders politik. Det Björn Söder förespråkar är att vi ska börja tumma på kvinnors rättigheter, tumma på aborträtten.
Nu går Björn Söder ännu längre än Sverigedemokraterna har gjort i något annat sammanhang när han säger att man kan tänka sig abort om kvinnan har blivit våldtagen eller om det finns hot mot kvinnors liv. Det är en extrem inskränkning av aborträtten jämfört med vad vi har i dag i Sverige. Den vägen har man slagit in på i alldeles för många länder, och vi ser konsekvenserna.
Det blir kvinnor som med sin hälsa och sitt liv betalar priset när män som Björn Söder ska bestämma och besluta om kvinnors rättigheter och kvinnors kroppar. Jag måste också ställa en fråga till Björn Söder. Björn Söder sade tidigare att Sverige inte skulle ställa orimliga krav när det gäller aborträtten. Vad är det för orimliga krav, Björn Söder, som Sverige i dag ställer i sin biståndspolitik när det kommer till kvinnors rättigheter?
Hans Linde (V):
Det är viktigt att komma ihåg, och jag vill påminna Björn Söder om hur världen ser ut, att det inte är så att de allra flesta av världens länder bråkar om huruvida man ska ha 21 veckor, 12 veckor eller 18 veckor som gräns för abort. Runt om på jorden gäller diskussionen i alldeles för många länder i dag om man ska tillåta abort eller inte, om kvinnor över huvud taget ska ha rätt till abort. Vi ser att i alldeles för stora delar av världen, inklusive länder här i Europa, saknar kvinnor i dag helt rätten till abort.
Då tycker jag att det är helt avgörande att Sverige driver på och står upp för kvinnors rättigheter, kvinnors rätt till sin egen kropp. För mig kan det inte vara ett orimligt krav att säga till ett land som Polen eller Nicaragua, eller för den delen länder i Mellanöstern som i dag har totalförbjudit abort, att det här är oacceptabelt. Vi kräver att ni tillåter kvinnor att få rätten till sin egen kropp. Björn Söder pratar här om att vi inte ska släcka liv.
Problemet är att den politik som Björn Söder förespråkar, där vi börjar kompromissa med aborträtten, är en politik som släcker liv. Tusen kvinnor dör varje dag i samband med graviditet. Många av dem dör i samband med illegal abort, därför att män har beslutat att inskränka kvinnors rätt till sina egna kroppar. Det får konsekvensen att kvinnor tvingas genomföra illegala, osäkra aborter som leder till att alldeles för många kvinnor dör.
Det blir konsekvenserna av Björn Söders politik. Jag vill trots allt tacka Björn Söder för det här replikskiftet och också för den här debatten. Det synliggör ju vad Sverigedemokraterna är för ett parti. Sverigedemokraterna är inte bara ett främlingsfientligt parti, det är också ett kvinnofientligt parti. Det har blivit oerhört tydligt i den här debatten. Tack, Björn Söder, för det!
Hans Linde (V):
När vi debatterar mänskliga rättigheter här i kammaren brukar vi ofta upprepa att de mänskliga rättigheterna är individuella och universella. Det kan tyckas som vackra ord, men det ligger något väldigt viktigt i dem. Vi säger nämligen att oavsett om du är man eller kvinna och oavsett om du lever här i Sverige eller i Afghanistan, Nicaragua eller Algeriet har du exakt samma uppsättning mänskliga rättigheter, och de är individuella.
Ingen har rätt att inskränka någon individs mänskliga rättigheter oavsett var man bor i världen, om man är man eller kvinna eller vilken kultur eller religion som är dominerande i det land man bor i. Rätten till liv och rätten till hälsa är grundläggande mänskliga rättigheter. Det är också därför vi behöver vara tydliga när det gäller kvinnors rätt till sin egen kropp. Det handlar om liv och hälsa.
Här har vi tidigare hört Björn Söder säga att vi måste respektera andra länders kulturer och traditioner. Det brukar med ett fint ord kallas kulturrelativism när man börjar säga att det är okej att inskränka mänskliga rättigheter i vissa länder därför att man där har en viss kultur eller en viss religion. Vi står inte för det perspektivet. Vi säger att de mänskliga rättigheterna är individuella och universella.
Det innebär att varje kvinna i Sverige, i Nicaragua, i Chile eller i Afghanistan har exakt samma grundläggande rättigheter till både liv och hälsa. Nu har vi i flera inlägg här hört Sverigedemokraterna föra ett resonemang som verkar ganska knepigt. Uppenbarligen är man beredd att kompromissa just när det gäller kvinnors liv och hälsa. Frågan till Sverigedemokraterna är då: Vilka andra mänskliga rättigheter är man beredd att kompromissa med i kulturens och religionens namn?
Hans Linde (V):
Det här är det sista replikskiftet i den här debatten, och det kanske är dags att påminna Markus Wiechel vad det är vi debatterar. Vi diskuterar de globala utvecklingsmål som världen nu ska ta fram. Det är mål som ska gälla över hela jordklotet, för alla människor som lever på jordklotet, män som kvinnor. Vi diskuterar inte svensk abortlagstiftning, även om jag gärna tar den debatten med Sverigedemokraterna också. Om vi tittar ut över den värld vi lever i i dag och som målen ska förhålla sig till ser vi att det är en värld där det är ett faktum att 1 000 kvinnor varje dag dör i samband med graviditet.
Många av dem dör i samband med en illegal abort därför att män, som Markus Wiechel, i olika parlament har beslutat att inskränka kvinnors rätt till sina egna kroppar. Vi ser att miljoner kvinnor runt om på jordklotet lever i länder där man helt och hållet saknar rätten till abort. Oavsett skäl finns inte den rätten. Vi ser miljoner kvinnor som aldrig har makt eller möjlighet att bestämma över sina egna kroppar, för man saknar tillgång till sexualupplysning och tillgång till preventivmedel.
Frågan är: Hur ska vi i Sverige förhålla oss till denna värld - den värld som ser ut på detta sätt och där kvinnors rättigheter systematiskt inskränks och kränks? Vi i Vänsterpartiet vill vara tydliga. Vi säger att Sveriges uppgift i den här världen är att vara tydlig och konsekvent. Sveriges roll är att aldrig i något läge kompromissa, inte när det gäller något land och inte i kulturens eller traditionens namn, när det gäller kvinnors rättigheter och kvinnans rätt till sin egen kropp. Vad säger Sverigedemokraterna?
Man blickar ut över denna värld, där 1 000 kvinnor varje dag dör i samband med graviditet, och säger: Vi måste problematisera aborträtten och lyfta fram de etiska dilemmana med abort. Jag vill fråga Markus Wiechel: I Sveriges dialog med Nicaragua - ett land där man inte kan få göra abort ens om man blivit våldtagen eller utsatt för incest - vilka etiska dilemman med abort vill Markus Wiechel att Sverige ska lyfta fram?
I dialogen med Chile - ett annat land där det råder totalförbud mot abort - på vilket sätt vill Sverigedemokraterna att Sverige där ska problematisera aborträtten i dialogen?
Hans Linde (V):
Jag vill börja med att välkomna EU-ministerns brandtal från talarstolen om att stå upp mot högerextremism och homofobi, stödja kvinnors och andra gruppers rättigheter och stå upp för jämställdhet i samhället. Frågan är dock vilken bäring detta brandtal hade på kommissionens arbetsprogram för 2013. När man läser arbetsprogrammet för 2013 ser man att kampen för tolerans, mänskliga rättigheter och jämställdhet knappast är en topprioritering för kommissionen.
Ska vi vara helt ärliga väger snarast frågor om elektronisk fakturering och enhetlig momsdeklaration just nu tyngre hos EU-kommissionen än frågor om kvinnors, hbt-personers och romers mänskliga rättigheter. Jag begärde ordet för att jag ville ställa en fråga till EU-ministern om den ökade sociala dumpningen som vi ser i norra Europa, inklusive vårt eget land.
Vi ser hur allt fler medborgare från Central- och Östeuropa används för att pressa ned löner och villkor även i vårt land - inom svenskt jordbruk och på svenska byggarbetsplatser. Ställ er i hamnen i Göteborg och tala med lastbilschaufförerna och ni kommer att hitta EU-medborgare som jobbar under villkor och med löner som är helt oacceptabla.
För mig som vänsterpartist är det självklart att stå upp för ett öppet Sverige, men om vi ska lyckas försvara ett öppet Sverige tror jag att det krävs krafttag mot den sociala dumpningen, att vi värnar den svenska kollektivavtalsmodellen. Jag tror inte att vi någonsin kommer att värna öppenheten om öppenhet innebär lönedumpning på den svenska arbetsmarknaden. Då kommer vi att spela just de mörka krafter i händerna som EU-ministern tidigare talade om.
När jag läser kommissionens arbetsprogram och regeringens faktapromemoria om regeringens prioriteringar hittar jag ingenting om löntagarnas rättigheter. Jag hittar inga idéer om hur man ska ta krafttag för att motverka den sociala dumpningen trots att en lång rad konkreta förslag lagts fram om sociala klausuler och annat. Varför är den svenska regeringen så tyst och så passiv när det gäller den växande sociala dumpningen på den svenska och europeiska arbetsmarknaden?
Hans Linde (V):
Ja, det stämmer när vi diskuterar kommissionens arbetsprogram, men vi diskuterar också hur Sverige ska förhålla sig till det arbetsprogrammet. Jag kan nämna, vilket möjligen är av intresse för EU-ministern, att vi inför den genomgång vi hade i utrikesutskottet fick en faktapromemoria från regeringen, Faktapromemoria 24, där det uttryckligen står: "Beträffande de prioriterade områdena ligger de i huvudsak i linje med regeringens EU-politik." Man ansluter sig till de prioriteringar som EU-kommissionen gör.
Tittar vi på EU-kommissionens prioriteringar kan vi ju notera att inte finns mänskliga rättigheter och jämställdhet som några topprioriteringar där. Det gör det inte heller när det gäller löntagarnas rättigheter. Så här lätt kan trots allt inte EU-ministern komma undan när det gäller löntagarnas rättigheter. Det här är knappast ett nytt problem som vi har upptäckt i dag genom rapporteringen i de svenska tidningarna. Det här har varit ett växande problem under flera år.
EU-ministern pratade tidigare om den långa debatt vi hade om Lissabonfördraget 2009. Jag var nog en av dem som bidrog till att det blev en ganska lång debatt just därför att vi drev frågor om ett bindande juridiskt protokoll, att vi behövde ha undantag för den svenska kollektivavtalsmodellen. Redan då påtalade vi de problem som fanns, och vi påtalade de stora risker som Lissabonfördraget, Lavaldomen och andra domar öppnade upp för. Regeringen har trots det inte gjort någonting för att förhindra den här utvecklingen.
Nu säger EU-ministern att det här är en jättekomplicerad juridisk fråga som måste beredas. Det är självklart helt sant. Men jag kan konstatera att det har funnits en lång rad andra jättekomplicerade juridiska frågor där regeringen knappast har vilat på hanen när det gällt att genomföra grundläggande reformer, vilket sätt ni har skjutit sjukförsäkringen och a-kassan i sank på. Då var det inte något behov av att bereda frågorna och dra dem i långbänk.
Frågan är, Birgitta Ohlsson: Varför tar det sådan tid att stå upp för löntagarnas rättigheter i Sverige och stå upp mot den sociala dumpningen?
Hans Linde (V):
Jag ska erkänna att jag och Urban Ahlin inte alltid är överens om alla saker här på jordklotet. Vi är inte överens om varje kommatecken i varje skrivelse som vi har behandlat i den här kammaren, men på en punkt är jag faktiskt till 100 procent överens med Urban Ahlin, och det är hur vi definierar militär alliansfrihet. Militär alliansfrihet, precis som Urban sade, innebär att man inte är med i en militär allians. Där finns det ingen oenighet.
Sedan finns det en rad olika frågor när det gäller svensk säkerhetspolitik där jag och Urban har lite olika syn, precis som Vänsterpartiet och flera andra partier har lite olika syn. Det är väl välkommet. Vi ser exakt detsamma på den borgerliga sidan, och det är bra att vi har en debatt om detta. Någonting som oroar mig i den här debatten när vi diskuterar svensk säkerhetspolitik är att Moderaterna säger att den säkerhetspolitiska linjen ligger fast. Men vad innebär den säkerhetspolitiska linjen om vi inte kan säga tydligt och klart att Sverige är militärt alliansfria?
Vilken är den svenska säkerhetspolitiska linjen som ligger så fast? För mig framstår det här som ett gungfly snarare än fast mark. Jag noterade att Hans Wallmark gav sig på att försöka definiera Vänsterpartiets politik. Det gick väl sådär, Hans Wallmark. Ett tips för framtiden, när Hans Wallmark åtminstone ett tag till ska vara ordförande i utrikesutskottet, är att läsa oppositionens reservationer innan han börjar recensera oppositionen. Hans Wallmark sade här att Vänsterpartiet principiellt är motståndare till att Sverige deltar i en insats som Nato leder.
Nej, så är der inte. Det har vi också uttryckligen meddelat i vår reservation. Vänsterpartiet vill värna ett starkt FN. Vi hade önskat att FN hade kapaciteten att kunna stå som värd för alla militära insatser. Vi ser att det inte är så i dag. Därför har vi accepterat att FN i vissa fall delegerar genomförandet till andra organisationer. Vi har tagit ställning till det i kammaren och gjort en individuell prövning från fall till fall. Därför har vi från Vänsterpartiet till exempel sagt ja till att Sverige deltar i insatsen i Kosovo, som ju har letts av Nato.
Men här är den stora skillnaden: Vi gör en individuell prövning. Moderaterna däremot säger ryggmärgsmässigt nej till varje insats som leds av FN och ja till varje insats som leds av Nato. Där går skillnaden mellan våra två partier.
Hans Linde (V):
Den här debatten blir allt märkligare. Nu har flera från oppositionen gått upp här och sagt att vi har exakt samma definition av begreppet militär alliansfrihet. Där finns det ingen oenighet mellan oss och Socialdemokraterna, och jag tror inte heller för den delen Miljöpartiet. Däremot har vi olika syn på hur säkerhetspolitiken ska föras i olika delar och hur vi på olika sätt värnar svensk säkerhet. Men det är också en helt annan diskussion.
Det är möjligt att jag har fel när jag säger att Moderaterna ryggmärgsmässigt har sagt nej till varje FN-insats och ja till varje Natoinsats under sin tid vid makten. Men det är en ganska lätt slutsats att dra om man har följt den borgerliga regeringen i sex och ett halvt år. Vilka förfrågningar från FN under de här sex och ett halvt åren har Moderaterna sagt ja till, Hans Wallmark, och vilka förfrågningar från Nato har man sagt nej till?
Det är möjligt att jag har fel, men min bild är att när Nato eller EU ber Sverige att delta i en insats tvekar man inte att säga ja, men när det kommer förfrågningar från FN säger man nej. Det är möjligt att det inte är ryggmärgsmässigt - det kanske görs jättefina bedömningar bakom kulisserna - men faktum är att ni har sagt nej till svenskt deltagande i varje möjlig FN-insats under er tid vid makten.
Hans Linde (V):
Nu har vi hört Ismail Kamil lägga ut texten om utvecklingen i Ryssland, och vi har hört Folkpartiet i många olika sammanhang prata om den mycket oroväckande utvecklingen i Ryssland. Det som slår mig är att Folkpartiet samtidigt är den kanske starkaste försvararen av Partnerskap för fred, där också Ryssland ingår. Om man nu tycker att utvecklingen är så katastrofal som Ismail Kamil beskriver, varför vill man då samtidigt ha ett militärt samarbete med Ryssland inom ramen för Partnerskap för fred?
Hur går det här ihop egentligen? Sedan försöker Ismail Kamil sig på att vara lite nedlåtande mot oss i Vänsterpartiet. Han frågar lite raljant om vi inte ska ingripa militärt mot diktaturerna, mot de diktatorer som har suttit där så länge. Ska vi i stället bara prata? Det säger en hel del om Folkpartiet och dess syn på hur vi bygger säkerhet och fred runt om i världen. När Ismail Kamil och Folkpartiet öppnar den utrikespolitiska verktygslådan finns det bara ett enda verktyg i den lådan, och det är de militära insatserna.
Där finns ingenting annat. Då är det fullständigt logiskt att man söker medlemskap i en militärallians som Nato. Jag undrar lite var Ismail Kamil har varit de senaste 20 åren. Vi har runt om på jorden sett en fantastisk utveckling. Land efter land har tagit steg från att ha auktoritära regimer till demokratisering. När jag föddes 1979 fanns det knappast en enda demokrati i Latinamerika. I dag är diktaturerna i Latinamerika lätt räknade.
På vilket sätt har Nato eller militära interventioner skapat den här utvecklingen? Det har ju skett genom att människor har gått tillsammans med andra människor och kämpat för en fredlig utveckling och kämpat för demokrati. Det har de gjort med civila medel. Men det som är riktigt allvarligt när man lyssnar på Ismail Kamil är att den syn han har på säkerhetspolitik och hur vi skapar fred och säkerhet också genomsyrar hela regeringens arbete när det kommer till fred, säkerhet och konfliktförebyggande.
Om vi tittar ut över världen i dag, hur många svenska medborgare har vi som spelar rollen som medlare i väpnade konflikter? I vilka freds- och försoningsprocesser spelar Sverige i dag en central roll? Inga, vad jag vet.
Hans Linde (V):
Man vet inte riktigt hur man ska börja. När vi har en debatt om säkerhetspolitik och Nato utmålas en bild av att Nato skulle bygga skolor i Afghanistan eller organisera val i Irak. Så är det ju knappast. När det till exempel gäller byggandet av skolor i Afghanistan är det Svenska Afghanistankommittén som gör det. Ett tips till Ismail Kamil är kanske att i framtiden, när han åker till Afghanistan, inte bara åka med Försvarsmakten och åka runt med svenska soldater utan åka med några av de civila organisationerna, som jag har gjort.
Då får man, kan jag säga, en lite annan bild än när man kommer med militäreskort, och det kanske också påverkar vilka svar man får på sina frågor. Nu fick vi i alla fall ett besked från Folkpartiet. Vi har tidigare hört att det ska vara missiler på Gotland och att vi ska söka medlemskap i Nato. Nu kommer det ytterligare ett besked från Folkpartiet: Vi ska intervenera militärt i Syrien. Det var dagens nyhet! Man kan inte låta bli att fundera, Ismail Kamil, över den logik som målas upp av Folkpartiet.
Det finns två lägen. Antingen är vi passiva eller också intervenerar vi militärt i diktaturer. Frågan till Ismail Kamil är då: När ska vi börja bomba Saudiarabien, denna uråldriga diktatur där diktatorerna har kommit efter varandra i decennier? När ska svenska militärer patrullera gatorna i Pyongyang i Nordkorea? När är det dags att skicka in den svenska försvarsmakten i Vitryssland?
När ser vi det svenska försvaret upprätta en flygförbudszon över Zimbabwe? Detta är inte seriös säkerhetspolitik, Ismail Kamil! Börja se att det finns fler verktyg i verktygslådan!
Hans Linde (V):
Désirée Pethrus valde att i sitt långa anförande ge oss en utförlig exposé över läget för olika kristna minoritetsgrupper i Mellanöstern och Nordafrika, och hon sammanfattade också betänkandet i stora delar. Det var i mångt och mycket behjärtansvärt. Samtidigt sades det väldigt lite om vad Kristdemokraterna egentligen tycker i några av de större frågor som vi behandlar i detta betänkande. I all korthet satte Désirée Pethrus till slut ned foten och sade att Kristdemokraterna inte vill att man i detta läge erkänner Västsahara.
Det står Kristdemokraterna fritt att tycka så, men när vi fattar beslut i detta ärende nästa onsdag är det mycket som talar för att en majoritet i riksdagen då kommer att fatta beslutet att Sverige bör erkänna Västsahara. Därför blir frågan till Kristdemokraterna, som är ett av de fyra regeringspartierna: Hur tycker Kristdemokraterna att regeringen ska förhålla sig om riksdagen vill att Sverige erkänner Västsahara?
Ska den borgerliga regeringen ignorera ett sådant beslut eller respektera ett beslut fattat av Sveriges riksdag? Det är det första jag vill fråga Désirée Pethrus om. När det sedan gäller Palestina nämner Désirée Pethrus två argument varför man inte bör erkänna Palestina. Det första är att Hamas inte erkänner Israel. Det andra är att det inte finns ett fredsavtal. Låt mig vara mycket tydlig.
Det skulle vara oerhört viktigt att Hamas så fort som möjligt erkände staten Israels rätt att existera. Det skulle också vara oerhört viktigt att vi fick på plats ett fredsavtal, även om det är högst osannolikt i det här läget. Om jag ska vara helt ärlig känns de argumenten oerhört hemmasnickrade, Désirée Pethrus. För det första: Sverige erkänner stater, inte regeringar. Vi har erkänt en lång rad stater som haft en horribel inställning i en mängd frågor.
Vi har dessutom erkänt en lång rad stater som faktiskt inte erkänner staten Israels rätt att existera. När det gäller frågan om fredsavtal är det ingenting som vi har fäst vikt vid i samband med tidigare erkännanden. Vi har erkänt både Nord- och Sydkorea utan att där finns ett fredsavtal. Den borgerliga sidan har dessutom erkänt Kosovo utan att det finns något avtal mellan Kosovo och Serbien. Varför dessa hemmasnickrade argument, Désirée Pethrus?
Hans Linde (V):
Det råder inget tvivel om hur det ser ut i svensk grundlag. Vi är eniga om att det till syvende och sist är regeringen som har att fatta beslutet. Därför är vi tydliga i reservationen om Palestina och den majoritetstext som finns om Västsahara, att vi från riksdagens sida vill fatta beslut om att uppmana regeringen att erkänna dessa.
Désirée Pethrus, företrädare för Kristdemokraterna, ett av fyra partier i den borgerliga allians som styr det här landet: Hur ska man förhålla sig till en sådan uppmaning från riksdagen? Ska man ignorera en uppmaning om att erkänna Västsahara eller ska man följa en uppmaning från en majoritet bland Sveriges folkvalda? Det finns ett annat exempel från 2010.
En majoritet i kammaren erkände folkmordet 1915 på armenier, assyrier/syrianer, kaldéer och pontier i dåvarande Ottomanska riket. Det beslutet har regeringen hittills valt att förhala och ignorera. Tycker Désirée Pethrus att det är en bra modell för hur regeringen ska hantera riksdagsbeslut som också ska användas i Västsaharafrågan?
Désirée Pethrus sätt att argumentera om Israel är konstigt. Om Sverige erkänner Palestina som stat eller inte påverkar egentligen inte vem som sitter vid ett eventuellt bord där man ska föra förhandlingar. Vänsterpartiets ståndpunkt är tydlig. Det har vi uttryckt i våra motioner. Vi tror att om vi ska nå fram till fruktbara förhandlingar när det gäller Israel och Palestina måste alla relevanta parter finnas med vid förhandlingsbordet. Det har vi varit tydliga med i våra motioner.
Jag konstaterar fortfarande att Désirée Pethrus använder olika måttstockar. Det är väl det som Désirée Pethrus till slut erkänner. Det ska vara lite olika bedömningar i olika lägen. Det kan vara vissa kriterier för Kosovo, andra kriterier för Palestina. Det räcker inte. Det funkar inte. Jag tycker att vi ska ha en måttstock, nämligen folkrätten, den internationella humanitära rätten.