KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Linde (V):
För att börja där statsrådet slutade just när det gäller Fonde Agro hoppas jag verkligen att statsrådet gör sitt yttersta för att Fonde Agro ska kunna fortsätta sitt arbete tiden ut.
När vi diskuterar bistånd och utvecklingsarbete pratas det ofta om behovet av goda exempel, och jag tycker att Fonde Agros arbete i Nicaragua är ett sådant lysande exempel som vi skulle kunna lyfta fram och visa på ett positivt sätt hur man med ganska små resurser kan kombinera fattigdomsbekämpning, arbete med jämställdhet och omställningen till ett ekologiskt hållbart jordbruk.
Jag ska inte stå här och diskutera vad som sagts och vad som inte sagts. Men jag ägnade gårdagskvällen åt att lyssna på den presskonferens som statsrådet pratade om och som hölls den 27 augusti, och jag tycker ändå att det är en tydlig skillnad mellan vad som sades då och vad som sägs nu. Då pratade statsrådet om de goda möjligheterna för enskilda organisationer att fortsätta i de länder där Sverige valt att fasa ut. I dag låter det på ett annat sätt.
Det blir tydligt ju längre processen fortskrider att de enskilda organisationerna kommer att drabbas hårt. Jag vill avslutningsvis i den här debatten säga att vi från Vänsterpartiets sida har varit väldigt kritiska till att biståndet till Nicaragua fasas ut och att regeringen nu bestämt sig för att stänga den svenska ambassaden.
Vi tror att Sverige har goda möjligheter att även i framtiden vara en stark och aktiv röst för demokrati, mänskliga rättigheter, jämställdhet och rättvisa i Nicaragua, men att det arbetet kommer att försvåras markant genom att ambassaden stängs, genom att det bilaterala arbetet nu fasas ut och genom att de enskilda organisationernas verksamhet de facto begränsas.
Jag kan inte låta bli att se det här i ett större sammanhang, att det här inte bara handlar om en utfasning av ett enskilt utvecklingsarbete utan också om en utfasning av den självständiga svenska utrikespolitiken. Här tror jag att vi har all anledning att återkomma.
Hans Linde (V):
Vi kan diskutera hur man ska tolka olika studier. En sak är uppenbar. Oavsett om vi talar om att de afrikanska staterna kommer att förlora 8 procent av sina statsintäkter eller 12 procent kvarstår faktum. Handelsministern hävdar att afrikanska stater och afrikansk industri kommer att gynnas. Det finns det väldigt få studier och analyser som pekar på just det. Handelsministern säger att det finns ett val för de afrikanska länderna.
De behöver inte skriva under om de inte vill. Det är ett val under galgen. Alternativet för ett afrikanskt land att inte skriva på EPA-avtalet i dag är att man förlorar stora biståndsintäkter och skulle utestängas från EU:s marknader. Man skulle hamna i ett oerhört svårt läge. I realiteten har inte speciellt många afrikanska länder möjligheten att kunna göra det valet. När det gäller upphandlingsreglerna, de så kallade Singaporereglerna, finns det i dag ett frivilligt avtal, GPA-avtalet.
Alla länder som vill ha regler för upphandlingsområdet har möjlighet att underteckna det avtalet. Det har EU gjort, och det har ytterligare tolv länder valt att göra. De afrikanska länderna har frivilligt valt att inta sin ståndpunkt. De har gjort en analys och sagt: Det här avtalet gynnar inte oss, och därför ska vi inte skriva under det. Ändå vill nu statsrådet att EU och Sverige ska tvinga på de afrikanska staterna handelsreglerna när det gäller Singaporereglerna om upphandling och investeringar som man inte vill ha.
Här kanske det finns en skillnad mellan mig och statsrådet. Jag och Vänsterpartiet har en stor övertygelse om att nyckeln till Afrikas utveckling inte finns här i Stockholm, utan den finns i Afrika. Det är befolkningen i Ghana, Tanzania och Zambia som vet bäst hur deras länder ska utvecklas. Därför måste alla våra strategier när det gäller fattigdomsbekämpning och handel utgå från afrikanernas strategier, planering och mål. Det måste helt enkelt vara så att afrikanerna äger sin egen utveckling.
Vi måste vara beredda att lyssna på Afrika och den kritik som kommer därifrån. Det är bara att beklaga att den svenska regeringen inte valt att göra det än så länge.
Hans Linde (V):
Detta är en av de debatter jag har haft med Carl Bildt där tonläget kanske inte har varit det mest uppskruvade. Det finns en naturlig förklaring till det, nämligen att detta inte är en fråga som är blockskiljande i Sverige. Skiljelinjen i synen på Västsahara går inte mellan vänster och höger, utan här finns en stor samstämmighet i riksdagen. Det visar bland annat fiskeavtalsfrågan.
När det gäller frågan om erkännande av Västsahara har även statsrådet Carl Bildts regering uttryckt samma ståndpunkt som jag, nämligen att Sverige borde erkänna Västsahara för att sätta press på Marocko. Det är positivt att den svenska regeringen fortsätter att följa fiskefrågan. Det är också positivt att man fortsätter att ligga på om att få till stånd ett besök. Jag tror att det är helt avgörande att vi sätter fingret på och uppmärksammar den fruktansvärda situation som många västsaharier lever i under den marockanska ockupationen.
Däremot är jag inte nöjd med att utrikesministern väljer att avvakta inom EU-kretsen. Jag tror att tiden börjar rinna ut. Vi kan inte sitta och avvakta på vår kammare. I andra konflikter där det har funnits öppna fönster har vi avvaktat för länge, och då har de stängts. Nu är det viktigt att vi utnyttjar denna möjlighet. Jag vill avsluta med att säga att utrikespolitik i stor utsträckning handlar om att hantera konflikter. Många av debatterna här i kammaren handlar om att hantera väpnade konflikter.
Vi har nyligen haft debatter om Mellanöstern, Tchad och Kosovo. Det är den typen av frågor som dominerar dagordningen. Vi lägger alldeles för lite kraft, tid och energi på att diskutera hur vi ska förebygga konflikter. Detta är ett sådant exempel. Skulle vi nå en fredlig lösning och låta Västsaharas framtid avgöras i en fri och rättvis folkomröstning skulle det bespara regionen ett enormt lidande.
Därför är det avgörande att världssamfundet skickar ut en tydlig signal om att förhandlingar och fredliga lösningar ska premieras. Tyvärr måste jag säga att den avvaktande attityd som Carl Bildt och också världssamfundet intar i dag är att göra det motsatta och inte premiera att välja den fredliga vägen.
Hans Linde (V):
Jag och biståndsministern har flera gånger diskuterat de här urholkningarna, och biståndsministern vet mycket väl att vi i Vänsterpartiet under lång tid har slagits för en human svensk flyktingpolitik omfattande skuldavskrivningar. Men det vi har sagt är att det inte ska finansieras med svenska biståndsmedel. Det är skillnaden. Det tycker jag ska vara tydligt och klart. Jag måste ändå säga, när just frågan om flyktingmottagande i Sverige kom upp, att jag blir provocerad när biståndsministern jämför flyktingmottagande i Tanzania med flyktingmottagande i Sverige. Det är i grunden två helt skilda saker.
Sverige har skrivit på internationella konventioner där vi har lovat och åtagit oss att vi ska skydda människor på flykt. Det är ett svenskt åtagande. Det är vi med våra skattemedel som ska finansiera det. Det är inte människor i Tanzania, i Kongo eller i Afghanistan som ska betala flyktingmottagandet i Sverige genom att vi undandrar de länderna bistånd. Där finns en tydlig skiljelinje mellan hur jag ser på de här frågorna och hur Gunilla Carlsson ser på dem.
I fråga om mänskliga rättigheter och demokrati har Gunilla Carlsson och jag väldigt olika syn. Jag ser inte demokrati som ett smörgåsbord där man kan välja och vraka. Visst leder demokrati till fattigdomsbekämpning. Men fattigdomsbekämpning leder också till demokrati. De 30 000 barn som dör i dag därför att de har fått dricka smutsigt vatten, därför att det inte finns mediciner, vilken demokrati kommer de att få? De behöver framför allt mediciner och reningsverk för att de ska kunna få uppleva demokrati.
Därför är det så viktigt att se, som man sade i Wienkonferensen 1993, de mänskliga rättigheternas inbördes beroende, och det tycker jag är viktigt att poängtera. Är det så att statsrådet ställer upp på Wienkonferensens deklaration från 1993 eller gör hon det inte? Jag tycker ändå att vi har fått några klara besked i dag från biståndsministern. Bidraget till UNDP ska sänkas, vilket försvagar arbetet för millenniemålen. Regeringen är inte beredd att ta initiativ för att en större del av biståndet ska gå till fattigdomsbekämpning.
Man vill inte ens en gång utvärdera de här urholkningarna. Ändå säger biståndsministern att hon har ett stort engagemang för millenniemålen. Det är väl tur att det poängteras, för utifrån den förda politiken är det ett engagemang som varit lätt att ifrågasätta.
Hans Linde (V):
Var vi befinner oss avgör hur vi ser på globaliseringen och på dess konsekvenser. Det blev väl väldigt tydligt när vi lyssnade på Anne-Marie Pålssons anförande. Kontentan av det Anne-Marie Pålsson sade under sina åtta-tio minuter här var väl att marknaden kommer att lösa problemen, att marknaden kommer att lösa krisen - får handeln bara vara fri kommer vi att kunna passera den här lågkonjunkturen.
Men då kan man fråga sig om de barnskötare i Visby som dina partikamrater precis har varslat kommer att kunna få utbildning av marknaden så att de kan ta sig tillbaka till arbetsmarknaden. Och kommer de metallarbetare i Köping eller de arbetare vid Färilasågen i Ljusdal som jag i mitt anförande pratade om att kunna få en a-kassa av marknaden som de kan leva på så att de kan bo kvar i sina bostäder? Här behövs självklart gemensamma lösningar på gemensamma problem. Det är väl här som det skiljer mellan mig och Anne-Marie Pålsson.
För oss inom vänstern och arbetarrörelsen är arbetslöshet aldrig ett individuellt problem utan ett kollektivt problem som kräver kollektiva lösningar. Anne-Marie Pålsson insinuerar att vi i oppositionen i våra gemensamma reservationer lägger över ansvaret på andra länder, att vi är smygprotektionister. Jag tror att Anne-Marie Pålsson får läsa reservationerna en gång till.
Skillnaden mellan Anne-Marie Pålsson och oss i oppositionen är att vi vill att bördorna till följd av den här lågkonjunkturen ska bäras solidariskt, gemensamt, i samhället. Anne-Marie Pålsson, hennes partikamrater och den borgerliga regeringen vill att bördorna ska bäras av Sveriges låg- och medelinkomsttagare, av dem som nu blir arbetslösa, av dem som är sjukskrivna och så vidare. Den politiken kan vi aldrig ställa upp på.
I övrigt bjöd Anne-Marie Pålsson på klassiska nyliberala teorier. Tyvärr, Anne-Marie Pålsson, stämmer de sällan överens med verkligheten. Sambandet mellan avregleringar, privatiseringar och fattigdomsbekämpning finns det oerhört få exempel på runt om i världen. Jag återkommer till detta och skulle gärna vilja att Anne-Marie Pålsson gick från teori till verklighet. Var ute i världen finns de goda exemplen på att dina teorier visat sig fungera i verkligheten?
Hans Linde (V):
Anne-Marie Pålsson är väl ursäktad sina något plumpa påhopp, för hon känner mig inte speciellt väl. Jag kan informera Anne-Marie Pålsson om att en enda gång i mitt liv har Sovjetunionen påverkat mitt politiska engagemang. Det var i början av 1990-talet då jag som elva-tolvåring tvingade mina föräldrar att köra mig in till Stortorget i Malmö därför att jag där skulle demonstrera för att de baltiska staterna skulle bli fria.
Det är den enda gången i mitt politiska liv som Sovjetunionen har påverkat mitt politiska arbete - alltså både första och sista gången - så om det är någon i denna kammare, Anne-Marie Pålsson, som har ett svagt case är det du. Jag vill återgå till min fråga om var de lysande exemplen finns. Det är ändå lite talande att Anne-Marie Pålsson inte kunde prestera några exempel på att hennes nyliberala teoribildning har lyckats.
Visst är det väl så vid en titt ut över världen att fattigdomen dramatiskt har minskat sedan början av 1980-talet. I vilka regioner och länder minskar fattigdomen? Ja, den minskar i länder som Kina och Vietnam - auktoritära diktaturer som fortfarande har ett omfattande statligt ägande och reglerade ekonomier, länder som väl varken jag eller Anne-Marie Pålsson ser som några förebilder.
Vi ser också en dramatiskt minskad fattigdom i flera latinamerikanska länder, till exempel Argentina och Venezuela, där man fortfarande har starka regleringar, till och med ökat regleringarna, för att föra tillbaka den ekonomiska makten till den demokratiska arenan. Jag tror inte heller att Anne-Marie Pålsson ser dem som förebilder.
I de områden i världen där man däremot har följt receptet som Anne-Marie Pålsson förespråkar, med omfattande privatiseringar, avregleringar och nedskärningar av den offentliga sektorn, har fattigdomen inte minskat. Framför allt Afrika är den kontinent på jorden som de senaste decennierna har påtvingats en nyliberal politik.
Vi kan se att antalet fattiga enligt Världsbanken har ökat från 200 miljoner till 390 miljoner sedan 1981. Var finns exemplen på att din politik har varit framgångsrik, Anne-Marie Pålsson?
Hans Linde (V):
Det är alltid intressant att höra Christian Holm. Det blir alltid en kortfattad snabbkurs i nyliberal teoribildning. Här får vi höra från talarstolen att handeln minskar fattigdomen på något sätt per automatik utan att någon ska ifrågasätta det. Hörde Christian Holm över huvud taget mitt anförande? Kan han säga det med tanke på utvecklingen i Nigeria? Kan han säga det till befolkningen i Nigerdeltat, som i 50 år har exporterat och sålt sin olja?
På vilket sätt har oljeutvinningen i Nigerdeltat lett till att befolkningen har blivit rikare där? Vi vet i dag att 70 procent av befolkningen i Nigerdeltat lever på under 1 dollar per dag. Vi får också höra att multinationella företags vinstintressen ska styra tillgången på vatten i världen. Ja, Christian Holm har ju rätt att ha den åsikten. Jag tror att väldigt få människor i slummen i Bangladesh, Mali eller Nicaragua skulle hålla med om den åsikten.
Men varför är det så att det är Christian Holm, eller för den delen Hans Linde, som ska avgöra hur vatten ska distribueras i utvecklingsländerna? Varför låter vi inte utvecklingsländerna själva avgöra det här? Det är ju det här som är det grundläggande problemet. Vi låter inte människor i utvecklingsländerna, som har erövrat sina demokratier, själva avgöra om deras vatten ska vara offentligt eller privatägt.
Det är någonting som den svenska regeringen tillsammans med andra givare och andra medlemmar i Världsbanken dikterar i och med att vi ställer villkor för vårt bistånd och i och med att vi som medlemmar i Världsbanken och Internationella valutafonden påtvingar utvecklingsländer, land efter land, att de ska privatisera vattnet. Varför, Christian Holm, är det så att det är vi i Sveriges riksdag som ska avgöra om vattnet ska vara privat eller offentligt i utvecklingsländerna? Varför ställer vi de här kraven?
Hans Linde (V):
Jag observerar att Christian Holm inte kan försvara och förklara varför det är så att vi i Sveriges riksdag ska diktera och bestämma över om vatten ska vara privat eller offentligt i utvecklingsländerna. I mitt huvudanförande kritiserade jag på flera punkter till exempel den nigerianska ledningen. Men vad vi ska komma ihåg är att vi gång på gång har kunnat se hur militärdiktaturer, i Nigeria och också i andra länder, har kunnat stanna kvar vid makten just därför att de fått stöd av multinationella företag. Nigeria är ett lysande exempel.
Vi har sett en symbios, en ohelig allians, när multinationella företag och olika auktoritära regimer tillsammans verkat för att med våld, övergrepp och mord hålla nere befolkningens krav på rent vatten, möjlighet att få del av intäkterna för sina egna naturtillgångar och möjlighet att leva ett liv där de kan slippa undan miljöförstöring.
Jag skulle ändå vilja ställa en annan fråga till Christian Holm och relatera till miljöproblemen i utvecklingsländerna - kanske också just i Nigeria. Trots allt är det så: Ska vi komma vidare i den här utvecklingen och lösa många av klimat- och miljöproblemen i utvecklingsländerna är förutsättningen att det är många utvecklingsländer som själva har möjlighet att utforma en lagstiftning som de också kan efterleva och att de har lagar, regler och institutioner som gör att de kan skapa regelverk som skyddar naturtillgångar och miljö.
I Nigerias fall är det alldeles uppenbart att det saknas lagstiftning och institutioner som kan upprätthålla en väl fungerande miljölagstiftning. I Sverige hade vi aldrig, med våra institutioner och vår lagstiftning, accepterat att multinationella företag beter sig som oljejättarna gör i Nigerdeltat. Men här är ju problemet.
Just nu pågår förhandlingar mellan EU och bland annat Nigeria tillsammans med de övriga afrikanska staterna om det så kallade EPA-avtalet, där Christian Holms regering aktivt driver på att man ska införa gemensamma regler om investeringar och offentlig upphandling som kraftigt skulle begränsa möjligheterna för till exempel Nigeria att stifta miljölagar och skapa institutioner som sätter press och effektivt kan utkräva ansvar från de multinationella företagen.
Varför begränsar Christian Holms regering utvecklingsländernas möjligheter att stifta radikala och restriktiva miljölagar?
Hans Linde (V):
Jag måste kommentera att Birgitta Ohlsson i sitt anförande tycker att oppositionen borde ha lyft upp frågan om en miljödomstol. Det är lite komiskt. Det här är ju inte oppositionens betänkande. Det är ju Birgitta Ohlssons och majoritetens betänkande. Om Birgitta Ohlsson hade velat ha med en skrivning om en miljödomstol hade hon kunnat skriva dit den själv. Det är trots allt Birgitta Ohlsson som äger texten.
Det är talande att den enda gången de folkpartistiska utrikespolitiska och biståndspolitiska kraven syns i ett utrikesutskotts betänkande är när oppositionen lyfter fram dem. Jag begärde replik för en annan fråga. Birgitta Ohlsson talade om att det behövs en cocktail av åtgärder. Det är helt sant. En av de åtgärderna är klimatbistånd, som Birgitta Ohlsson också lyfte fram. Regeringen har ju storsatsat på klimatbistånd, vilket jag tycker är positivt och välkommet.
Men det stora problemet med regeringens satsning är att den sker på bekostnad av andra biståndsinsatser. Man tar resurser från utlovade satsningar på utbildning för flickor, hiv/aids-bekämpning, jordbruksutveckling och så vidare för att finansiera klimatbistånd. Är det solidariskt, Birgitta Ohlsson? Ligger denna användning av biståndsmedel inom ditt begrepp om solidaritet, som du talade om tidigare?
För mig, som vänsterpartist, är detta snarare en form av dubbel bestraffning. Först ska världens fattiga bära bördan av de klimatförändringar som vi här i Norden har skapat. Sedan ska världens fattiga betala för de klimatförändringarna, betala för att klimatbördan ska lättas, genom uteblivet bistånd. Jag har väldigt svårt att förstå logiken i det.
Klimatförändringarna är en ny utmaning som läggs ovanpå många redan existerande utmaningar som fattigdom, ojämlikhet och så vidare, och kräver nya omfattande resurser. Då räcker det inte att göra som den borgerliga regeringen och bara omfördela inom biståndsramen.
Hans Linde (V):
Så här brukar det låta när man debatterar med Birgitta Ohlsson. Hon hänvisar till hur det såg ut med den tidigare socialdemokratiska regeringen när Vänsterpartiet var ett av stödpartierna. Nu har du suttit vid makten i snart tre år, Birgitta Ohlsson. När ska du börja ta ansvar för din egen politik? Det går inte att bygga hela sin politiska trovärdighet på att säga att det var sämre förr. Någon gång måste du också peka på förbättringen och avtrycken med din politik.
Jag frågade inte om regeringens finansiering av klimatbiståndet - när man tar från satsningar på utbildning för flickor, från hiv/aids-bekämpningen, från programmen för jordbruksutveckling och lägger på klimatåtgärder - var Dacfähig. Visst ligger det inom de internationella reglerna. Jag frågade om det ligger inom ramen för det begrepp som Birgitta Ohlsson använde sig av i sitt anförande. Är det en solidarisk användning av biståndspengarna?
Det var den fråga jag ställde och den som Birgitta Ohlsson borde svara på. Jag vill också lyfta upp en annan fråga som var intressant. I sitt anförande sade Birgitta Ohlsson att staten ska sätta upp tydliga riktlinjer för miljön. Det var ett oerhört välkommet besked från Folkpartiet.
Ska jag tolka det som att Folkpartiet nu också på det här området motsätter sig regeringens handelspolitik när det gäller EU:s avtal med bland annat Afrika och de avtal som just nu förhandlas mellan EU, Andinska gemenskapen och Centralamerika?
I alla de avtalen försöker den borgerliga regeringen påtvinga regelverk som gäller investeringar och offentlig upphandling, som aktivt och direkt skulle motverka, förhindra och försvåra för länder i Afrika, Asien och Latinamerika att ställa tydliga miljökrav på multinationella företag.
Hans Linde (V):
Carl Bildt får ursäkta, men det intressantaste i den här debatten har varit hur Israels hejarklack i denna kammare har lagt ut texten. Det kan också bero på att Carl Bildt har hållit sig för god för att svara på mina frågor. Det väcks en del funderingar när man lyssnar på de här människorna. Jag förstår att de inte kan svara nu, och därför blir det mer retoriska frågor som jag nu ställer. Flera här har hävdat att vi ska bojkotta, isolera och inte under några omständigheter tala med Hamas.
Men frågan - den retoriska - blir då: Vilka fler organisationer som har vunnit demokratiska val ska vi då isolera? Jag har aldrig hört någon borgerlig företrädare säga att man ska bryta alla kontakter ens med diktaturerna i Nordkorea, Burma eller Zimbabwe. Varför är det just i Palestina man inte ska respektera ett demokratiskt val? Varför är det just där som man ska bojkotta ledningen? Jag känner inga sympatier för Hamas. Jag har pratat med flera av deras företrädare. Vi ligger oerhört långt ifrån varandra ideologiskt.
Men jag vet att demokrati måste respekteras, och jag vet att fred inte byggs genom isolering och stängda dörrar: Den byggs genom dialog, utbyte och försoningsprocess. Flera har här i debatten också hävdat att vi ska ställa hårdare krav på Hamas: att de ska erkänna Israel och att de ska följa ingångna avtal och upphöra med våld. Det skulle vara jättebra om Hamas uppfyllde de kraven. Men när ska vi börja ställa samma krav på Israel?
När ska vi i den här kammaren kräva att Israel ska erkänna Palestina, att Israel ska följa ingångna avtal och att Israel ska upphöra med våldet? Varför är det bara de ockuperade vi ska ställa krav på? Birgitta Ohlsson sade här tidigare att alla här i kammaren står upp för en tvåstatslösning. Då kan hon inte ha hört Fredrick Federleys inlägg, där han tydligt sade att Israels trupptillbakadragande från Gaza hade gått för snabbt och att Israels ockupation av Västbanken borde dra ut på tiden.
Det är det kanske tydligaste försvaret av en militär ockupation och det tydligaste motståndet mot en tvåstatslösning som jag har mött under mina år i den här kammaren. För Carl Bildt måste det kännas lite genant när allianskamrater uttrycker sig på det sättet i kammaren.