Hans Linde (V):
Tack för det! Detta är självklart svåra frågor. Tyvärr får vi konstatera det varje gång vi står och pratar om kvinnors rättigheter och utrikespolitik. Då konstaterar vi att det är svåra frågor att arbeta med. Det är något mystiskt med att stå upp för majoriteten av jordens befolkning och deras rättigheter på de här områdena. Men det gör det än viktigare att jobba på och lyfta upp de här frågorna.
Ska det någon gång blir en förändring krävs det ju att någon bryter tystnaden, att någon börjar ifrågasätta. Om regeringen inför till exempel fredskonferensen i Genève avser att påtala att det blir problematiskt om det sitter bara män runt förhandlingsbordet är det välkommet. Jag förstår att inte Sverige eller någon annan kan diktera det.
Men det krävs och förutsätts att det i alla fall är någon som påtalar att det blir problem och att man får stora svårigheter att nå långsiktiga framgångar i ett freds- och försoningsarbete om det bara är män som sätter dagordningen för det arbetet.
Det Sverige däremot kan göra är att föregå med gott exempel, att se till att vi, när vi reser i världen från svensk sida, vare sig det är för riksdagen eller för regeringen, har bra könssammansatta delegationer, att se till att det inte blir delegationer för Sverige med idel män utan att vi föregår med gott exempel på detta område. Låt mig så ta upp handlingsplanen. Jag tycker att det är bra att det blir en översyn och att den nuvarande utvärderas. Det finns ofta ett problem med handlingsplaner.
Vi kan producera ganska fint skrivna och väl genomarbetade handlingsplaner här i Sverige. Problemet är att omsätta handlingsplanerna i konkret handling runt om på våra utlandsmyndigheter och konkret i vårt arbete i internationella insatser där Sverige deltar. Det är inte längre så många, men de finns ändock.
Ska man få en handlingsplan med skarpare tänder än den handlingsplan som vi har i dag krävs det nog mätbara mål som man tydligt kan utvärdera i efterhand, det krävs tydligare tidtabeller, och det krävs nog också att resurser kopplas till arbetet med 1325.
Annars är risken att den här handlingsplanen, precis som en del andra handlingsplaner, om vi ska vara ärliga, blir pappersprodukter som ibland ser fina ut på hemsidor i Sverige och på olika möten men som inte får så stort genomslag i verkligheten. Låt mig också ta upp frågan om en särskild ambassadör för 1325.
En diskussion som vi ofta har när det gäller jämställdhetsfrågor i stort är: Ska vi jobba genom att få jämställdhetsfrågorna att genomsyra alla områden, eller ska vi jobba med mer riktade insatser? Min erfarenhet som feminist är att vi behöver göra både och. Risken är att vi bara fokuserar på att jämställdhetsfrågorna ska genomsyra alla områden. Då blir det lätt så att det som ska vara allas ansvar blir ingens ansvar och att frågorna faller mellan stolarna.
Därför tror jag att det är viktigt att både ha ett arbete som handlar om att få de här frågorna att genomsyra utrikesförvaltningens alla områden men också ha någon som har ett särskilt ansvar. Jag hör vad utrikesministern säger om att tillsätta ambassadörsposter för den här typen av frågor. Jag kan dock konstatera att den här regeringen i dag har ambassadörer för klimat, miljö, havsmiljö och hälsa. Man har tidigare haft det för hiv/aids.
Jag förstår att regeringen avser att tämligen snart tillsätta ett särskilt sändebud när det gäller människorättsfrågor. Det visar att regeringen på de här områdena, som är centrala för svensk utrikespolitik, i alla fall har försökt att jobba med någon med ett särskilt ansvar och samtidigt se till att frågan genomsyrar allt arbete. Frågor som rör mänskliga rättigheter och klimat borde ju vara hörnstenar även i en borgerlig utrikespolitik. Därför blir jag lite förvånad.
Varför kan vi ha en särskild ambassadör för havsmiljö men inte för kvinnors rättigheter och 1325-arbetet?