Hans Linde (V):
Om ett par dagar inleds klimattoppmötet, COP 21, i Paris. Det är en ödesstund för klimatet, och det är en ödesstund för mänskligheten. Ban Ki Moon, FN:s generalsekreterare, brukar säga att vi är den första generationen som kan utrota fattigdomen men att vi också är den sista generationen som kan rädda klimatet. Det är helt sant. Men om vår generation ska lyckas med sin stora uppgift att rädda klimatet måste våra ansträngningar öka, och de måste öka nu.
Christiana Figueres, generalsekreterare för FN:s sekretariat för klimatkonventionen, har konstaterat att även om alla världens klimatåtgärder skulle genomföras - till sista krona, till sista stavelse - skulle det i bästa fall leda till en temperaturhöjning på 2,7 grader under det här århundradet. Det bygger som sagt på att alla gör det de redan har lovat.
Även om vi skulle nå ett mål på 2,7 grader innebär det mycket dramatiska klimatförändringar som riskerar att slå sönder hela samhällen och i grunden förändra vår planet. Vi vet att de som kommer att drabbas hårdast av klimatförändringarna, och som redan i dag drabbas hårdast, inte är vi som är i denna kammare. Det är risbonden i Bangladesh, det är kvinnan som odlar quinoa på Andernas sluttningar och det är de fattiga i Sahel.
De kommer att betala priset om vi misslyckas med att möta klimatförändringarna. Dessa människor betalar redan i dag ett mycket högt pris. Klimatförändringarna är inte något som bara våra barnbarn kommer att märka. De märks redan i dag, i Mali, i Vietnam och i Tuvalu. Om vi ska förhindra denna utveckling krävs nya åtaganden. Det krävs nya insatser, och det krävs att vi gör det nu.
Jag såg att Anote Tong, president i Republiken Kiribati, i ett brev till världens stats- och regeringschefer har vädjat om ett stopp för exploatering av kol, ett moratorium för kolbrytning. Det är den typen av insatser som behövs i detta mycket allvarliga läge. Vi väntar med spänning på att Stefan Löfven ska svara på president Tongs brev.
Sverige är ett land som är väl rustat för att göra betydligt större klimatinsatser och klimatåtaganden än vi redan har gjort. Vi borde kunna göra mer för att minska våra utsläpp, och vi borde kunna göra mer för att EU ska anta än mer ambitiösa minskningsmål. Vi skulle kunna göra mer för att överföra den senaste miljötekniken till utvecklingsländerna. Vi skulle kunna göra mer för ny och additionell klimatfinansiering av klimatbistånd.
Vi skulle kunna göra mer för att klimatanpassa det utvecklingsbistånd som vi redan har, och vi skulle kunna göra mer för att tillmötesgå de krav som utvecklingsländerna nu ställer på kompensation och ersättning för de förluster och kostnader som uppstår på grund av klimatförändringarna som vi i de rikaste länderna har skapat.
Det här borde vara vår viktigaste utrikespolitiska fråga, för klimatförändringarna leder till konflikter och till migrationsströmmar. Vi ser att klimatförändringarna leder till svagare stater och till att arbetet för demokrati undergrävs. Vi ser att klimatförändringarna leder till ökad fattigdom, ökad ojämlikhet och ökade klyftor mellan män och kvinnor.
Men formellt är det så att klimatet behandlas i andra utskott än utrikesutskottet, och därför är betänkandet från utrikesutskottet som ligger på riksdagens bord i dag en ganska smal produkt med bara en reservation. Det är helt formellt korrekt utifrån den arbetsfördelning vi har i riksdagen. Men jag tror att klimatfrågorna under de kommande åren kommer att vara för viktiga för att bäras av ett enda utskott.
Jag är helt övertygad om att med de enorma utmaningar vi står inför kommer hela riksdagen, samtliga folkvalda, att behöva göra klimatfrågorna till sina viktigaste frågor. Jag hoppas och tror att vi under de kommande åren kan se till att klimatfrågorna blir centrala i våra gemensamma diskussioner om Sveriges utrikes- och utvecklingspolitik.