Hans Linde (V):
Jag får även denna gång tacka biståndsministern för svaret. Detta är varken första eller sista gången vi i denna kammare debatterar sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter i svensk utvecklingspolitik. Vi ska komma ihåg att det varje dag dör 1 000 kvinnor i samband med en graviditet. Det är 358 000 kvinnor som går förlorade varje år.
Enligt Staffan Bergström, professor vid Karolinska Institutet, dör varje år fler människor, fler kvinnor och spädbarn, på grund av graviditetskomplikationer än det dör i aids, malaria och tuberkulos tillsammans. Och graviditet är ingen obotlig sjukdom. Den stora majoriteten av de kvinnor som dör, dör dessutom helt i onödan. I Sverige har vi lyckats pressa ned mödradödligheten till en på 17 400 födslar.
Motsvarande siffra för Niger i Afrika är en på sju. För Afghanistan är det en på åtta. Vi vet i dag att 99 procent av alla kvinnor som dör i samband med graviditet dör i ett fattigt land. Bland flickor mellan 15 och 19 år är mödradödlighet i dag den vanligaste dödsorsaken. Samtidigt är mödradödligheten inte på något sätt svår att förklara. Vi vet vad som orsakar den, och vi vet vad som krävs för att åtgärda problemen och minska mödradödligheten på planeten.
Det är självklart möjligt att pressa ned mödradödligheten i både Niger och Afghanistan till svenska nivåer och att rädda liv på tusentals kvinnor framöver. Men då krävs det resurser, och det krävs att kvinnor får makt över sina egna kroppar, sin egen sexualitet och sin egen reproduktion. Det krävs egentligen tre saker. Det krävs för det första utbyggd sjukvård, för vi vet i dag att endast hälften av de 123 miljoner kvinnor som föder barn varje år får tillgång till mödrahälsovård och vård för nyfödda.
I de allra fattigaste delarna av Afrika beräknar man att bara var fjärde kvinna föder på sjukhus eller annan klinik. Det krävs för det andra ökad tillgång till preventivmedel. Vi vet i dag att 200 miljoner kvinnor på jordklotet saknar tillgång till preventivmedel. I Afrika finns det siffror på att endast 21 procent av kvinnorna i åldrarna 15-49 år har tillgång till preventivmedel. För det tredje krävs det lagliga och säkra aborter.
Trots detta är abort förbjudet i 68 länder. Man beräknar att det varje år genomförs 22 miljoner osäkra och illegala aborter på jorden - osäkra aborter som leder till att 47 000 kvinnor dör varje år.
Guttmacherinstitutet meddelar i sin senaste rapport om mödradödlighet att det skulle kosta drygt 11,8 miljarder kronor att ge alla världens kvinnor tillgång till både preventivmedel och mödravård - en fördubbling av dagens kostnader. Det kan tyckas vara en hög kostnad, men man ska påminna sig att det motsvarar 1 procent av de årliga militära utgifterna på jorden. Det är här någonstans som Sverige och vårt bistånd kommer in.
Trots att ingen givare i dag kan säga att man är ovetande om mödradödligheten eller om vad som krävs för att minska den vet vi att många givare saknar både modet och viljan att investera i sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter. Jag träffade i förra veckan EU:s biståndskommissionär Andris Piebalgs och frågade honom hur han jobbade med just aborter och preventivmedel.
Han svarade utförligt och länge utan att nämna orden "abort" eller "preventivmedel" - en bedrift, får jag väl säga. I Sverige har vi en annan situation. Här har vi ett mycket brett stöd för att jobba med just SRHR-frågor, och vi hör gång på gång biståndsministern säga rätt saker. Jag misstror inte Gunilla Carlssons vilja och mod när det gäller att driva dessa frågor, däremot ser jag inte att den vilja vi hör om gång på gång omsätts i ekonomiska medel.
Biståndsministern har nu ett gyllene tillfälle. I år ökar det svenska biståndet med 3,7 miljarder kronor. Det är guldläge att göra de storsatsningar på SRHR-frågor, att bekämpa mödradödligheten, som vi har hört talas om så länge i talen och retoriken. Kommer nu biståndsministern när biståndsramen växer att se till att vi får till stånd ytterligare satsningar på SRHR?