Hans Linde (V):
Jag får börja med att tacka utbildningsministern för svaret. Bakgrunden till den interpellation som jag har ställt är det beslut som fattades den 31 oktober när Unescos medlemsstater valde att uppta Palestina som medlem i organisationen, ett beslut som jag som vänsterpartist självklart välkomnar. Det här var ett beslut som fattades med en tydlig majoritet. Av de 173 FN-stater som deltog i omröstningen röstade 107 ja, 52 avstod och endast 14 röstade nej.
På nej-sidan, bland dem som sade nej till ett palestinskt medlemskap i Unesco, återfanns föga förvånande USA och Israel samt några av de mest dogmatiska Israelvännerna i EU, Tyskland, Holland och Tjeckien, men också en rad ö-stater i Stilla havet. På nej-sidan fanns också Sverige. Jag måste säga att det är en nej-röst som förvånar, inte minst eftersom vi vet att en rad andra EU-stater valde att till och med rösta ja.
Av EU:s medlemsstater var det 22 stycken som valde att rösta ja till ett palestinskt medlemskap eller att avstå. Att Sverige vid omröstningen röstade nej och sällade sig till de mest hårdföra Israelvännerna i EU inom FN-systemet innebär en tydlig skiftning i svensk Mellanösternpolitik. Det har väckt många frågor både här i Sverige och runt om i världen. I FN har Sverige haft som tradition att vi röstar för tydliga resolutioner som har gett stöd till en tvåstatslösning.
Vi har röstat för även kontroversiella resolutioner som har berört Israels ockupation. Det har knappast varit så att det har varit USA, Israel och olika ö-atoller i Stilla havet som har varit våra närmast allierade i FN-systemet när vi har röstat i frågor som har handlat om Mellanöstern. Jag välkomnar därför att utbildningsministern trots allt är så tydlig som han är. Sveriges nej till ett palestinskt medlemskap i Unesco handlade egentligen inte alls om Unesco.
Det var ett politiskt ställningstagande, kopplat till Palestinas ansökan om att bli medlem i FN, ett medlemskap som det knappast är någon hemlighet att Jan Björklund är hårdnackad motståndare till.
Låt mig därför påminna utbildningsministern, som också är ansvarig för Unescofrågor, att i fackorganet Unesco, precis som i många andra fackorgan inom FN-systemet i dag, har stater rätt att söka medlemskap och beviljas medlemskap även om de inte är medlemmar i FN. Det finns en rad exempel på detta historiskt, låt mig ta några. Österrike gick med i Unesco 1948 men blev medlem i FN först 1955.
Monaco valdes in i Unesco 1962 men blev medlem i FN först 31 år senare. Schweiz valdes in i Unesco 1949 men valde att gå med i FN först 2002. Det finns även exempel på länder som har befunnit sig i konflikt som har valt att gå med i Unesco, trots att de inte har kunnat gå med i FN.
Nord- och Sydkorea blev inte medlemmar i FN förrän 1991 på grund av konflikten på koreanska halvön och de låsningar som skapades i samband med kalla kriget. Det hindrade inte Unesco från att välja in Nordkorea 1974 och Sydkorea 1950.
Ett ställningstagande till Palestinas ansökan om medlemskap i Unesco borde ha gjorts med utgångspunkt i just palestiniernas relation till Unesco och Unescos arbete, palestiniernas rätt att vara med och styra och påverka organisationen, precis som man har gjort i en lång rad andra fall.
Frågorna till utbildningsministern blir: Varför valde den svenska regeringen att i just detta fall koppla Palestinas medlemskap i Unesco till frågan om dess medlemskap i FN och den process som nu pågår i säkerhetsrådet? Varför väljer man att särbehandla Palestina som stat? Varför har regeringen dubbla måttstockar när man bedömer medlemskap i organisationen Unesco?