Anders Åkesson (C):
Tack för svaret, statsrådet! Om vi ska vara ärliga mot varandra, statsrådet och jag, kan väl ingen av oss vara särskilt nöjd med svaret. Låt mig ge lite bakgrund till problematiken. Vi vet båda att det finns stora samhällsekonomiska vinster och miljövinster att göra genom att möjliggöra för i synnerhet tyngre fordon att köra på det svenska vägnätet.
Utvecklar vi det ett snäpp till vet vi vad som händer om vi ökar bruttovikten för lastbilar. Vi nyttjar ledig kapacitet på det svenska vägnätet. Vi får ökad säkerhet eftersom vi sannolikt minskar mängden fordon. Vi minskar energiåtgången med mellan 10 och 25 procent. Följden blir att utsläppen av koldioxid och andra klimatpåverkande gaser minskar i motsvarande grad. Konkurrenskraften ökar för stora delar av landets industri.
Sammantaget, fru talman, förbättras konkurrenskraften och samhällsekonomin, och vi minskar miljöpåverkan från transportberoende näringar. För att kunna tillvarata alla dessa samhällsnyttor och möjliggöra transporter med tyngre fordon, alltså tillåta lastbilar med en bruttovikt på upp till 74 ton, tillsatte alliansregeringen en utredning. Således finns det ett gediget förarbete att använda.
När jag lyssnar på statsrådet Johanssons svar på interpellationen anar jag ett generellt motstånd mot att effektivisera transportsektorn, men jag noterar också att svaret byggs upp kring ett par felaktigheter eller felaktiga iakttagelser. Det första missförståndet är risken för överflyttning av gods från järnväg till väg med anledning av att vi tillåter en ökad bruttovikt.
Landets godstransporter på väg, eller på gummihjul, består i all huvudsak av kortare transporter för byggindustri och skogsvaruindustri, ofta med en snittlängd på under 95 kilometer. Som statsrådet och säkert alla andra förstår finns det inga förutsättningar för en överflyttning av trafik från järnväg till väg vid dessa två mycket dominerande typer av gummihjulstransporter.
Byggindustri, anläggningsindustri och skogsindustri står för tre fjärdedelar av vägtransporterna. Det andra missförståndet är att en höjd bruttovikt förutsätter stora investeringar i vägnätet. Som statsrådet väl känner till har vi redan i dag med 60 tons bruttovikt tidvisa bärighetsbegränsningar i det svenska vägnätet.
Utredningar som gjorts visar att ca 70 procent av det svenska vägnätet klarar 74 tons bruttovikt. Inventeringar ger vid handen att ca 16 000 broar behöver säkras. Så många som 70 procent av broarna tål den högre bruttovikten 74 ton. Vi skulle alltså hamna på en begränsning i runt 30 procent av det svenska vägnätet.
Givet att inte statsrådet hittar investeringsmedel för dessa resterande 30 procent skulle vi alltså kunna klara oss med en mycket begränsad kostnad för att skylta om den tidvisa begränsning som fordras.
Om vi då alltså, fru talman, kan avfärda risken för överflyttning från järnväg till väg och även konstatera att problemen med bärighet är begränsade återstår frågan på vilka grunder regeringen egentligen agerar när man aviserar att arbetet med att ge ökad konkurrenskraft till Sveriges näringsliv och samtidigt bidra till lägre klimatpåverkan bromsas. Fru talman och statsrådet Anna Johansson!
Vilken är den egentliga orsaken till saktfärdigheten i det svenska Regeringskansliet? Varför kan man inte omedelbart effektuera någonting som bransch, samhälle, bedömare och myndigheter är så överens om vore väldigt värdefullt?