Acko Ankarberg Johansson (KD):
Tack, socialministern, för svaret! Det här är en ganska speciell situation. Vi har haft en väl fungerande nationell hjälplinje. Sedan har den lagts ned, inte på grund av politiska beslut eller överväganden utan på helt andra premisser. Det gör att ansvarstagandet blir svårt. Vem är ansvarig för detta? Situationen är alltså knepig. Men icke förty är det viktigt att lyfta fram konsekvenserna av det och fundera på hur vi nu ska tänka.
Den nationella hjälplinjen startade för ungefär 20 år sedan. Det var brukarrörelsen som själv tog initiativ och sa att man här behöver någonting. Hjälplinjen har nu funnits under lång tid. De senaste tio åren har Sveriges Kommuner och Regioner härbärgerat den. Den har varit öppen varje dag kl. 13-22. Den som ringer har kunnat göra det anonymt. Även den som har tagit emot samtalet, det vill säga den profession som funnits där, har varit anonym.
Det handlar om professionell, legitimerad personal. Det har upplevts som en poäng med att man från båda håll har kunnat vara anonym. Vårdpersonal har själv kunnat söka, så det har varit en poäng med detta. Väldigt många delar har varit riktigt bra.
När linjen nu är nedlagd visar det sig att när man går in på 1177:s hemsida blir man hänvisad till sida upp och sida ned av organisationer som man i stället kan ringa till. När jag skrev ut det kunde jag räkna till tre helsidor med organisationer. Helt plötsligt står den hjälpsökande där och undrar: Var platsar det jag känner just nu och akut? Vilka symtom har jag? Vilken diagnos?
Helt plötsligt blev det här något helt annat. Poängen med den nationella hjälplinjen var att den var öppen varje dag. Man kunde ringa för någon annans skull, någon som stod i begrepp att ta sitt liv; ungefär två sådana samtal per dag har det varit. Även sådana som själva har behövt samtala med någon har ringt. Man vet att samtalet till hjälplinjen har gjort att människor känt att de mått bättre och inte har behövt söka mer vård. Hela skalan av insatser har funnits.
Nu står vi utan en bred första tidig insats. Utifrån det svar som socialministern ger, fru talman, blir jag väldigt osäker på om regeringen tycker att det är viktigt att fortsätta med något som detta. Får det bli som det blir när det nu har blivit så här? Sveriges Kommuner och Regioner har ju inte fattat något politiskt beslut om det hela. Jag tycker att det finns ett utrymme från både regeringens och Sveriges Kommuner och Regioners håll att titta på detta.
Låt vara att Inera inte tycker att det passar i sin portfölj av it-tjänster, men det finns ett väldigt viktigt initiativ genom 1177 som ska vara en bred ingång. Genom fortsatta överenskommelser och samtal mellan regeringen och Sveriges Kommuner och Regioner kan man kanske hitta tillbaka till den fusion som den breda hjälplinjen utgjorde.
Den hade ett brett och öppet anslag, var öppen varje dag i veckan, hade professionen hos sig och klarade av samtalen men kunde också skicka dem vidare när så behövdes. Jag blir lite tveksam när ministern redovisar vilka pengar man ger till den ideella sektorn. Menar hon att civilsamhället borde ta över? Mina frågor blir därför: Tänker regeringen och socialministern att civilsamhället borde ta över med anledning av de utökade pengar som kommer?
Eller tänker sig ministern att i de kommande samtalen med Sveriges Kommuner och Regioner ta upp diskussionen inom ramen för 1177-arbetet så att den nationella hjälplinjen kommer in där? Vilken väg tycker regeringen är lämplig att gå vidare på? Inte kan någon vara nöjd med att linjen försvinner och att det i stället blir många fragmentiserade vägar för människor som söker hjälp? Visst ska vi ha en bred väg in för dessa människor?