Hans Linde (V):
Jag tackar handelsminister Ewa Björling för det utförliga svaret. Det finns flera anledningar till att Vänsterpartiet har valt att lyfta upp frågan om svenska exportkrediter, vilket är en form av exportstöd, till diktaturer. Bland annat har vi kunna följa hur de svenska organisationerna Amnesty och Diakonia har presenterat ett par rapporter, i februari 2011 och i juni 2012, om de svenska exportkrediterna.
Där riktar de ganska hård kritik dels mot den bristande transparensen i beslutsprocesserna om vilka exportkrediter man utfärdar, dels mot bristen på tydliga kriterier och krav när det gäller mänskliga rättigheter när exportkrediterna utfärdas.
Samtidigt har det pågått ett intensivt arbete inom FN och OECD de senaste åren för att öka transparensen i medlemsländernas exportfrämjande politik och för att öka samstämmigheten mellan handelspolitiken å ena sidan och arbetet för de mänskliga rättigheterna å andra sidan.
Precis som handelsministern sade har Sverige förbundit sig att följa de här rekommendationerna, men jag tycker att det är i högsta grad oklart på vilket sätt de här rekommendationerna har omsatts till verklig politik när det gäller svenskt exportfrämjande. Man kan sammanfatta Ewa Björlings svar genom att säga att Ewa Björling bedömer att allting fungerar bra i dag och att det inte finns några som helst behov av att göra förändringar när det gäller svenskt exportfrämjande.
Jag tycker att det finns en mening i Ewa Björlings svar som är mycket talande. Det är när Ewa Björling säger så här: "Regeringen anser inte att det finns någon motsättning mellan handel, investeringar och respekten för mänskliga rättigheter." Den borgerliga regeringen anser alltså att inte finns några som helst motsättningar mellan svensk vapenexport till diktaturen Saudiarabien och mänskliga rättigheter.
Det har inte funnits några som helst motsättningar mellan investeringar och mänskliga rättigheter när Lundin Oil har investerat i Sudan.
Och när organisationen Reportrar utan gränser presenterade en stor rapport i förra veckan där de pekade ut företag i Europa som försåg diktaturer med utrustning som kunde användas för att inskränka pressfriheten och menade att det här fanns en motsättning mellan just handel och mänskliga rättigheter är alltså regeringens svar att de har fel. Handel kan självfallet bidra till ökade kontakter och till att idéer sprids.
Det gynnar så klart demokratisering, men det finns också en lång rad exempel på motsatsen. Det handlar om vad som exporteras och hur det sker när vi bedriver handel och gör investeringar. Ewa Björling får ursäkta, men jag tycker att det är naivt, på gränsen till verklighetsfrånvänt, att uttala sig så kategoriskt och säga att det inte finns någon som helst motsättning mellan handel och mänskliga rättigheter.
Jag kanske ska understryka att min interpellation inte handlar om huruvida vi ska handla med diktaturer eller inte. Det kan vi diskutera i ett annat sammanhang. Den handlar om när och hur statliga exportorgan ska använda våra gemensamma skattemedel för att direkt gå in och stödja handel med och investeringar i diktaturer.
Handelsministern har alldeles rätt i att det inte är regeringen som fattar de enskilda besluten när det handlar om att utfärda exportkrediter, men regeringen har självfallet det övergripande ansvaret för denna verksamhet. Regeringen kan styra genom regleringsbrev och genom ägarpolicy om den inte är nöjd. Handelsministern säger gång på gång att hon förväntar sig att EKN och de andra organen ska följa de här riktlinjerna.
Problemet är att det inte går att följa upp om de tar hänsyn till mänskliga rättigheter eller inte eftersom de här processerna är oerhört slutna i dag. Ser verkligen inte handelsministern några som helst behov av att reformera den här verksamheten?