KBLab/rixvox huggingface dataset:
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Kristdemokraterna menar att hälso- och sjukvården skulle fungera bättre om staten hade huvudansvaret, men vi tänker oss inte ett förstatligande genom att staten köper in sig i privata bolag. Problemet med agerandet hos det statliga företag som nyss nämndes, Apoteket AB, är att det precis hamnar i den intressekonflikt som vi inte vill se: Den som förskriver läkemedel ska inte vara den som säljer läkemedel.
Rågången mellan förskrivning och försäljning av läkemedel måste hållas. Ett helstatligt företag har rimligen dialog med sin ägare innan man gör en sådan manöver. Det är inte vilken manöver som helst när man närmar sig rågången. Min fråga till näringsministern blir därför: Har det varit en dialog mellan ägaren och bolaget innan Apoteket AB bestämde sig för detta, och om inte, är det rimligt att Apoteket AB gör en sådan anmärkningsvärd manöver utan att ha dialog?
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Jag tror att näringsministern missade poängen. Det som var anmärkningsvärt i den här manövern var ju att ett statligt helägt bolag kliver över den rågång som är så viktig för hela marknaden, nämligen att den som förskriver inte är den som säljer läkemedel. När ett privat företag för ett tag sedan gjorde samma sak fick man berättigad kritik, men hur ska alla andra förstå det när staten själv gör det?
Då har ju staten i praktiken bekräftat att man kan göra så. Borde det inte ha varit dialog?
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Redan före pandemin var svensk sjukvård drabbad av allt längre vårdköer. Under Stefan Löfvens tid som statsminister har vi sett fördubblade vårdköer. Jag är orolig över att det finns de som tror att när pandemin börjar ebba ut är också vårdkriserna över. Så är det inte alls. Tvärtom bygger vi nu upp en enorm vårdskuld.
Till de redan tidigare existerande köerna lägger vi till också den vårdskuld som just nu byggs upp. Den vårdskuld som nu byggs upp kan inte ses som bara regionernas angelägenhet. Den måste ses som en nationell angelägenhet, precis som pandemin. Därför undrar vi kristdemokrater om statsministern är beredd att ta ett nationellt ansvar genom att tillsätta en expertgrupp som ska se över hur vi ska hantera vårdskulden.
Hela Sverige skulle då ses som en helhet, och vi skulle ta ansvar för alla patienter i hela Sverige.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Det är tillfredsställande att smittskyddspenningen i form av en förebyggande sjukpenning nu är på väg fram. Det handlar om människor som är i riskgrupper. De har en sjukdom eller ett hälsotillstånd som gör att de är extra sårbara om de skulle drabbas av covid-19. Då är det nödvändigt att vi också bistår dem med ett skyddande system om de inte kan avstå från arbete eller arbeta hemifrån. Men vi saknar två delar i regeringens förslag.
Det handlar om dem som är närstående till riskgrupper och gravida. Inte minst när det gäller gravida har vi på senare tid sett att det finns en allt större oro för vilka effekter covid-19 skulle ha för den gravida. Det gäller både för kvinnan själv och för barnet. De i personalen inom vården som är gravida har inte fått möjligheten att byta arbetsuppgifter eller använda graviditetspenning trots att de jobbar med covidsjuka.
Det finns alltså två problem som gäller närstående till riskgrupper och gravida som riksdagen lyft fram till regeringen, och ni lämnar inga förslag.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Jag är också glad över att regeringen kom fram med förslag och att vi har kunnat mötas i samtal om det. I den första delen har regeringen lagt fram ett förslag. Det är hyggligt nog. Men de andra två delarna saknas helt. Riksdagen fattade beslut den 16 april. Nu säger regeringen: Vi följer frågan, och vi vet ännu inte vad vi ska göra. Det är ändå ganska lång tid. Människor står där och vill ha ett svar. Vi har lämnat vårt remissvar. Jag vill ha ett svar.
När blir det en förbättring?
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Regeringens mantra är ofta "rätt åtgärd vid rätt tid". Det låter ju klokt, men den stora frågan är vad vi har för underlag för de beslut vi fattar. Det är viktigt att det är transparent, att vi vet vilka underlagen är och vad skälen är till att vi nu fattar det här beslutet. Vi vet att Danmark i dagarna, kanske i morgon, kommer att fatta beslut om nya åtgärder eller lättnader.
Det innebär att partierna - samtliga partier - samlas dagen innan, går igenom underlagen och diskuterar vad de ska ha för åtgärder. Mantrat "rätt åtgärd i rätt tid" förutsätter, tycker vi kristdemokrater, att man har varit transparent och öppen med vad skälen för bedömningen är. Det saknar vi väldigt ofta i dag - det är väldigt sällan som regeringen är transparent och berättar det. Man bara säger att "det är en samlad bedömning, och därför gör vi si eller så".
Min första fråga till ledamoten är: Hur ser ledamoten på den bristande transparensen? Skulle vi kunna göra mer, och hur värderar ledamoten behovet av transparens? Är det onödigt? Ställer jag en helt onödig fråga? Är det bättre att vi bara överlåter besluten till regeringen? Jag har också en andra fråga. Jag vet att vi har varit överens i denna kammare om att pandemilagen kom för sent, så vi behöver inte orda mer om att vi gärna hade sett den tidigare.
Pandemilagen var inte rätt åtgärd i rätt tid, utan den var rätt åtgärd för sent. Jag gissar dock att ledamoten har några exempel på åtgärder som har kommit just i rätt tid, så jag vill gärna fråga ledamoten: Vilka är de åtgärder som har vidtagits under pandemin som har varit just rätt åtgärder vid rätt tid?
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Jag tror att det är precis det här vi behöver göra mycket mer. Politiken ska förstås ta in kunskaper från myndigheter, akademiker och forskarsamhället i övrigt; det är nödvändigt. Men det är vi som dömer av - utifrån det ena och det andra dömer vi av de politiska konsekvenserna. Jag uppfattar att detta är precis vad ledamoten Dahlqvist gör nu. Vi har ändå kunnat värdera saker som har varit positiva för samhället, och då kanske vi får ta en del begränsningar och problem. Det skulle jag vilja se mycket mer av från regeringen.
Det är väldigt sällan man faktiskt gör de avvägningarna, utan det låter mer som att regeringen har bestämt och som att det alltid är rätt åtgärd i rätt tid. Det funkar inte; man får ingen följsamhet eller tillit till något om man inte berättar om underlagen och skälen för det. En större öppenhet och transparens kring vad man ser, vad man vet och hur man dömer av skapar respekt för den som fattar beslut, även när man fattar beslut om vilka man sedan - vilket man ofta får göra i en kris - får säga att det inte blev så bra som man hoppades därför att något annat hände.
Att vara öppen med underlagen är väldigt viktigt. Jag vill göra ett medskick om att förstärka underlagen och transparensen, för jag tror att det ökar följsamheten hos befolkningen. Att vi oppositionspartier kan vara jobbiga är någonting som varje regering får leva med, men att befolkningen känner trygghet och tillit är väldigt viktigt. Nu måste vi öka följsamheten när det gäller de råd och begränsningar som finns.
Lyckas vi inte med detta kommer vi att fortsätta att ha höga dödstal, så det är nödvändigt att vi lyckas med det. Det är klokt att vi faktiskt värderar vad vi har gjort som har varit bra respektive dåliga åtgärder. En åtgärd som jag har grunnat väldigt mycket över är besöksförbudet på äldreboenden, som har inneburit mycket negativt för dem som i praktiken har blivit instängda på särskilda boenden.
Vi vet i dag att det är den smitta som kanske är asymtomatisk - den man bär med sig utan att veta om det - som faktiskt har påverkat mest. Då hjälper ju inget besöksförbud i världen, för personalen kommer ändå in. Våga värdera det som är svårt - det behöver vi göra framöver.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Varmt välkommen till riksdagen, Nicklas Attefjord! Det känns spännande att du också kommer att ge dig i kast med socialutskottets frågor, och det var intressant att få lyssna till dig här. Apoteksbranschen är en starkt reglerad bransch. Ledamoten kommer att upptäcka att det helt och hållet styrs av staten vilka priser som sätts på läkemedel. Dem sätter inte branschen själv. Det är helt reglerat av staten och full priskontroll.
I omregleringen beslutades dessutom om allt som är väsentligt för politiken. Jag ser fram emot att ledamoten återkommer med förslag på hur eventuella justeringar ska ske. Jag är glad över att vi har kunnat öka tillgängligheten på apoteksmarknaden. Det är klokt att vi i dag har fler apotek och fler möjligheter att köpa de läkemedel människor behöver som är förskrivna av läkare. Det finns också ett receptfritt sortiment.
Men man kan faktiskt inte köpa Alvedon till vuxna på Ica eftersom det finns risker med det. Det här är alltså starkt reglerat. Det är fritt fram att vara motståndare när beslut fattas. Men sedan, när man sitter på regeringsmakten, kan man ändra på besluten och reglera på andra sätt. Jag har dock inte sett några sådana förslag men ser fram emot att ledamoten återkommer med sådana under allmänna motionstiden.
Jag tror att ledamoten noterade att flera av oss återkom till att vi vill ha mer nationell ledning och styrning för att hantera pandemin. Jag vill därför fråga ledamoten, som ju har färsk erfarenhet av hälso- och sjukvården i Västra Götalandsregionen: Behövs det mer nationell styrning av hälso och sjukvården i en kris?
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Nej, det är absolut inte smart att sitta i Stockholm - denna förhatliga plats för stora delar av Sverige. Men Stockholm är ganska trevligt, kan jag berätta för dem som inte har möjlighet att vara här. Nej, politiken bör lämna detaljstyrning därhän. Under pandemin har vi snarare sett hur professionerna själva ställde om.
Det var inte politiker eller tjänstemän på högre nivå som gjorde omställningen, utan på några få veckor i våras ställde i huvudsak personalen om från andra avdelningar till intensivvårdsavdelningar. Den kraft som finns i personalen behöver vi använda oss av mycket mer framöver.
Mitt parti har motionerat om att alla de byråkratiska och administrativa funktioner som lades åt sidan under pandemin inte ska återföras förrän vi vet om de behövs. Det handlar om ett slags enkelt moratorium: Återför inte en massa administrativa rutiner förrän vi har prövat om vi verkligen behöver dem! Jag håller med ledamoten om att vi behöver använda denna kraft mer inom hälso- och sjukvården.
Men jag tror att det snarare handlar om det som utskottets ledamöter har lyft fram, nämligen de lager av styrning som finns inom sjukvården och som inte förenklar sjukvården. I en kris kan ingen, inte ens regeringen, besluta om att flytta läkemedel mellan två regioner, trots att det där läkemedlet för att söva patienter behövs.
Borde det inte finnas en nationell beslutsmakt att kunna göra nödvändiga åtgärder när det gäller läkemedel, patienter, personal eller annat i just en kris? Det är inte helt enkelt att vara socialminister när man inte ens kan, som ledamoten Karin Rågsjö sa, trycka på knappen och få en effekt utan får hoppas att 21 regioner gör det. Jag lyssnar gärna mer på vad ledamoten tänker om eventuell nationell styrning och hur den skulle kunna fungera bättre.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Jag är glad över att ledamoten tydliggjorde i vilka delar regeringen gjort fel. Jag gissar att det finns fler, för så är det med varje regering. Det handlar inte om ett fåtal, för man skulle vilja göra mycket mer. Jag blir ändå lite fundersam över ett par av exemplen. Att människor betalar två gånger för hälso- och sjukvård, både genom skatten och en gång till, ofta via arbetsgivaren, är ett symtom på att vi har långa köer i vården och att man inte får vård enligt lag.
Jag håller med ledamoten om att man hade behövt göra mer, för köerna ökade efter 2014, och privata sjukvårdsförsäkringar har också ökat. De är inte rakt av kommunicerande kärl, men de hänger ihop. Om inte vården kan leverera betalar jag en gång till. Det är samhällsekonomiskt olönsamt att agera på detta sätt.
När det gäller psykiatrin har vi haft några utredningar, och inte minst utredaren Kerstin Evelius har lyft fram att varje regering har näst intill hällt miljarder över psykiatrin men ändå inte velat medverka till en förbättring. Hon lyfte fram behovet av att många samhällssektorer i stället ska göra sin del, för att förändra detta. Jag lyssnar gärna till hur ledamoten ser på hur vi ska få ned de långa köerna efter pandemin. Jag pratar inte bara om situationen nu utan om psykiatrin, där regeringen skulle behöva göra mer.
Där har jag inte sett den ansats som utredaren Kerstin Evelius lyfte fram, utan det har varit ganska hackat och malet i stället för det stora, långa och breda perspektiv där alla sektorer finns med, där man sätter upp ett mål, kanske tio år framåt, där man årligen följer upp och frågar "Vad gör ni?" och där man inte pekar finger åt någon annan utan säkerställer att alla gör sitt. Jag lyssnar gärna mer till vad ledamoten säger där.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Tack, Karin Rågsjö, för ditt tack! Låt mig få återgälda det. När man ser att man har liknande förslag är det i ett utskott klokt att jämka samman så att de kan bli verklighet. Det är en klok arbetsmetod. Vart och ett av partierna arbetar fram sina förslag. Om de sammanfaller med något annat kan man hitta samsyn. Det är i denna mening som jag vill höra vidare med Karin Rågsjö.
Jag noterar att ledamoten, precis som vi kristdemokrater, tycker att staten behöver ta ett fastare grepp om hälso- och sjukvården. Jag har glatt mig över och noterat att det i budgetpropositionen finns ett yrkande - ett tillkännagivande från utskottet från 2017 - om att staten ska se över ansvarsfördelningen inom hälso- och sjukvården. Regeringen konstaterar där att detta ännu inte är tillgodosett. Jag hoppas att regeringen framöver återkommer på något sätt.
Jag vill därför fråga Karin Rågsjö: Är det ledamotens uppfattning att vi behöver se över vem som styr över hälso- och sjukvården, eller ska vi behålla det exakt som det ser ut i dag?
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Tack, Karin Rågsjö, för beskedet! Alltför ofta får jag när man diskuterar organisation höra från vissa partier att det är något som vi inte kan hålla på med för omorganisationer är jobbigt. Jag tror att det är fel ansats. Vi behöver se de problem som ändå finns i dag. Under förmiddagen mötte jag patientföreträdare som återigen berättade om att det känns som att den vård och behandling man får beror på vilket postnummer man har.
Regionerna utgår inte alltid från medicinska bedömningar eller riktlinjer, utan det beror på regionens ekonomi. Detta känns inte tillfredsställande då vi ju har en sammanhållen hälso- och sjukvårdslag. Det känns dock lovande att vi kan nalkas frågan gemensamt och vara överens om att nuvarande organisation inte fungerar. Vi är kanske inte säkra på vad målet är eller exakt hur det nya ska se ut, men vi får vara beredda på att göra förändringar så att det blir bättre än vad det är i dag. Staten behöver också ta ett tydligare grepp så att vården blir jämlik.
Jag tackar som sagt för beskedet. Det innebär att vi har något att arbeta vidare med i utskottet framöver.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Riksdagsledamoten Kristina Nilsson sa många viktiga och kloka saker i sitt tal. Jag tog fasta på det som handlade om digitala lösningar, som är så självklara för oss i många sammanhang. Har jag ett problem lyfter jag min mobiltelefon och försöker hitta en digital lösning. Många tänker på samma sätt vid behov av sjukvård. Vi har dock ett problem i dag. Sjukvården ska vara behovsstyrd.
Samtidigt finns det många lösningar där det är svårt att se den där grindvaktsfunktionen som vi har byggt in i systemet, så att man vet att den som har störst behov går först. Till dels hänger detta ihop med att vi har så olika ersättningssystem och avgiftssystem i landet. Det är inte så att någon försöker nyttja systemet. Men är det möjligt att skapa en verksamhet i en region som har ganska gynnsamma förutsättningar kan man använda detta för resten av landet också.
Det skapas en obalans och en osäkerhet - och även en ekonomisk ineffektivitet, tror jag - när man gör på det sättet. Min fråga till ledamoten Kristina Nilsson är: Är det inte läge att överväga någon form av nationellt ramverk för avgifter och ersättningar? Det handlar inte om att bestämma vilken avgiften ska vara, utan om att förstå hur olika slags delar i lösningarna för fysiska och digitala besök förhåller sig till varandra.
Borde vi inte ha en nationell syn på var man betalar mer och var man betalar mindre för att säkerställa att man styr mot behovsstyrd vård?
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Tack, ledamoten, för den ingången! Vi behöver grunna på det framöver. Vi ser att det ganska snabbt blir en obalans i landet. Det är precis som ledamoten säger. Man har de godaste intentioner när man besluter om den egna regionens ersättnings- och avgiftssystem. Men det får konsekvenser för andra regioner. Helt plötsligt blir det en snedbelastning. Jag håller också med om att det fungerar alldeles utmärkt att jag som patient har en direktingång till min fasta läkarkontakt.
Men det handlar också om att jag har byggt upp den relationen. Om jag vet, vi känner varandra och det fungerar väl kan jag mycket väl göra på det sättet. Men så ser det sällan ut i dag. I takt med att vi har en alltmer bristande tillgänglighet behöver vi mer grindvaktsfunktioner. Jag skulle också vilja se en tid då vi har en primärvård som fungerar väl där man har sin fasta läkarkontakt som har ett rimligt antal patienter. Då kan det fungera precis som ledamoten Kristina Nilsson säger.
Låt oss arbeta mot det målet och se till att vi hittar de system som föder och stöder en sådan utveckling.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Tack, ledamoten, för anförandet! Jag noterade att det var en grön seger att propositionen kommit fram. Nu är jag glad att vi ändå gjorde en justering i utskottet när det gäller hälsofrämjande insatser, uppsökande verksamhet och rehabilitering. Det återförs nu till grunduppdraget. Men eftersom det var en grön seger vill jag fråga ledamot Pernilla Stålhammar: Vad var skälet till att regeringen inte hade med dessa delar i propositionen från början?
Acko Ankarberg Johansson (KD):
I hälso- och sjukvårdslagen finns det med att vi ska arbeta hälsofrämjande. Men när propositionen kom från regeringen om att förtydliga grunduppdraget för primärvården fanns inte hälsofrämjande insatser, rehabilitering eller uppsökande verksamhet med. Det tillförde vi i full enighet från utskottet. Det vi har gjort i riksdagen är gott, men eftersom det var en grön seger var min fråga: Vad var skälet till att de delar som vi har fått komplettera med från riksdagen inte fanns med i propositionen?
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Jag tackar socialministern för anförandet. Rätt åtgärd vid rätt tillfälle är ett klokt mantra, men i dag är det inte rätt åtgärd vid rätt tillfälle. Vi hade behövt lagen tidigare, vilket utskottet har konstaterat. Min första fråga till socialministern är därför: När påbörjades arbetet med en pandemilag i Regeringskansliet? Jag går vidare till min andra fråga.
Det gladde mig att socialministern i sitt anförande sa att ekonomisk ersättning måste garanteras. Det är precis detta vi behöver berätta för dem som drabbas av en åtgärd. Jag är glad över den förflyttning regeringen gjorde i propositionen, för nu framgår det på ett tydligare sätt att ekonomisk ersättning är något regeringen diskuterar och kommer med en redovisning av.
Det handlar också om att tala om att huvudregeln är att ekonomisk ersättning ska utgå, vilket är en viktig passus. I dag kommer riksdagens majoritet att besluta om att det ska vara huvudregeln, och jag noterar att socialministern också använde ordet garantera. Hur tänker regeringen nästa gång gå fram med just ekonomisk ersättning så att åtgärd och ekonomisk åtgärd hänger ihop? Kommer vi att få se detta samtidigt? Jag förutsätter att det blir på det sättet framöver.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Tack så mycket för svaret, socialministern! Om arbetet påbörjades i slutet av augusti är det förvånansvärt att det tagit så lång tid för regeringen att komma till utskottet och berätta om arbetet. Jag är fullt införstådd med att det är avancerad lagstiftning. Det är det absolut, men vi har avancerade produkter på varje departement just nu. Vi måste plocka fram dem snabbt, för pandemin kräver det. Det var en väldigt lång startsträcka för regeringen att komma till utskottet för att berätta om lagen.
Det är inte riksdagen som är långsam, utan det är uppenbarligen regeringen. När det gäller ekonomin gick det inte att förflytta regeringen längre än till att en ekonomisk redovisning ska lämnas. Vi har lämnat frågan om att skriva in det i själva lagtexten, då vi vet att det finns snårigheter, men i propositionen kan man vara väldigt mycket klarare, precis som regeringen nu varit. Det är detta som tillkännagivandet handlar om, att klart säga att huvudregeln är att om man drabbas av en svår begränsning får man ekonomisk ersättning.
När det gäller på vilket sätt har vi hela tiden varit tydliga med att det får ske genom en extra ändringsbudget, och detta måste anpassas efter åtgärden och situationen. Lagen möjliggör träffsäkra åtgärder så att ersättningen kan anpassas. Detta är principen, huvudregeln, som behöver framgå av regeringens proposition. Dit lyckas vi inte flytta regeringen, men jag är glad över de steg vi har tagit. Nu tar riksdagen det andra steget, för att vara tydlig med det.
Jag förutsätter att vi, när regeringen återkommer och behöver använda lagen, får se åtgärd och ersättning samtidigt, för då tror jag att följsamheten ökar när det gäller åtgärderna. Då hittar man inte kryphålen till varför just man själv behöver gå och handla för att stötta en affärsägare, utan då finns det ett stöd som går till den som behöver stänga ned eller begränsa. Därmed kan man vara väldigt trygg i sin följsamhet.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Jag tackar ledamoten Mats Wiking för svaret. Jag tror att vi behöver göra ett omtag, både utifrån de nya förutsättningarna och utifrån kritiken eller remissynpunkterna - det är naturligt att man kommer med synpunkter i en remiss. Men även det som har hänt när det gäller barns rättigheter och det arbete som inte minst det här utskottet har bedrivit gör att vi nu nog skulle behöva se detta i ett nytt ljus.
Vi är några som har föreslagit det, men det finns inte en majoritet för det, och ledamoten delar inte den åsikten. Det är ändå gott att höra att det inte är låst, för det här är en fråga som vi behöver ha öppen och titta och tänka på framöver.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Jag måste säga att det är ett märkligt resonemang. Men jag förstår till fullo ledamoten Jonssons resonemang när det gäller avvägningen mellan insatser för den som berövas friheten och för den som får friheten för att den utövar våld och makt mot en annan människa. Det handlar om skillnaden mellan insatser för dem som utsätts för våld och för dem som utövar våldet. Den diskussionen är jättesvår. Jag tillhör dem som i början hade svårt för att ge stöd till mansjourer.
Jag tyckte att det flyttade fokus från det som var det viktiga, nämligen stöd till kvinnorna som utsattes för våldet. Men jag har insett att vi behöver jobba med båda sakerna samtidigt. Det innebär inte att flytta fokus från det ena. Jag kan inte tänka mig att regeringen genom att lägga fram det här lagförslaget vill minska de andra insatserna. Hur ledamoten Jonsson ens kan få för sig att det som utskottets majoritet föreslår skulle minska insatserna för de våldsutsatta är mycket märkligt.
Det finns inte ett uns av text eller förslag som handlar om det. Det här är första prioritet för varje kommun. Det är lite besvärande att man ska ha extra pengar när man ska jobba med kvinnofridsfrågor. Det borde vara en självklarhet för varje kommun att arbeta för att kvinnor eller män och barn inte utsätts för våld och inte drabbas av den ofrihet som uppstår när man tvingar folk till våld.
Förslaget är tydligt, tycker jag. Den lag som vi nu vill anta ska vara tydlig, så att socialtjänsten vet vad den har att arbeta med och så att det blir en lag som används. Jag är besvärad över att ledamoten påstår någonting annat än vad utskottets majoritet tycker. Jag vill gärna att ledamoten backar något, för det skulle se bättre ut. Det skulle vara något mer anständigt än att påstå att vi vill någonting som vi inte alls föreslår.