Hans Linde (V):
Jag får börja med att tacka utrikesministern för svaret. Dagens interpellation lämnade jag in efter att strax före jul besökt flyktinglägren i Tindouf, Algeriet, där 170 000 västsaharier bor, och Tifariti i den befriande delen av Västsahara. I dag kontrollerar befrielserörelsen Polisario 32 procent av Västsahara i ökenområdena på gränsen till Algeriet och Mauretanien. Resten är sedan 1975 ockuperat av Marocko. Västsahara kallas därför med rätta för världens sista koloni.
Två saker slog mig under min resa i Västsahara och Algeriet. Det var under vilka omänskliga förhållanden västsaharierna lever i flyktinglägren. Sedan 1975 har hundratusentals västsaharier levt under extremt svåra förhållanden, ofta separerade från sina familjer. Bristen är total på allt, på vatten, på mat, på sysselsättning med mera. Men jag slogs också av hur starkt drömmen lever om befrielse, återvändande och fred.
Sedan 1991 råder vapenvila mellan Polisario och Marocko och fredsförhandlingar pågår. Polisario kräver, med stöd av FN-resolutioner och Internationella domstolen i Haag, att Västsaharas framtid ska avgöras i en folkomröstning där ett av alternativen är självständighet. Marocko har konsekvent förhalat fredsprocessen, vägrat kompromissa och motsatt sig västsahariernas rätt att avgöra sin egen framtid.
I stället har man presenterat en plan för så kallad autonomi under marockanskt styre. Fru talman! Västsaharierna har valt den fredliga vägen att lösa konflikten. Man förhandlar och kompromissar. Inne i Västsahara motsätter man sig ockupationen med fredliga medel. Men omvärldens belöning för detta fredliga vägval har varit obefintlig.
I stället har omvärldens blickar riktats mot andra delar av världen, och västsahariernas kamp och lidande har förpassats från världssamfundets dagordning. Tyvärr har frågan inte heller i Sverige fått alltför mycket uppmärksamhet. I regeringens 23-sidiga utrikespolitiska deklaration förra veckan lyfte regeringen fram Marockos möjligheter att närma sig unionen, men nämnde inte Västsaharafrågan över huvud taget. Jag tycker att det är en märklig prioritering när man befinner sig i detta avgörande skede i konflikten.
Marockos ockupation skulle inte vara möjlig utan det stöd man åtnjuter av sina allierade i Frankrike, Spanien och USA. I sin verksamhetsberättelse, som presenterades av Västsaharas president Muhammad Abdelaziz, konstaterade Polisario att en fredlig lösning förhindrats "på grund av att vissa västmakter valt att stödja orättvisa och kolonialism på bekostnad av folkrätt, mänskliga rättigheter och principen om demokrati och rätten till självbestämmande".
Västsahariernas tålamod har varit stort, men det kommer knappast att vara för evigt. I flyktinglägren pyr nu missnöjet och frustrationen. Det är positivt att parterna träffas, att man sätter sig ned och samtalar. Men samtal kommer inte att räcka. Det kommer att krävas konkreta framsteg. Om inte framgångar nås i förhandlingarna nu i mars är risken överhängande att vapenvilan hävs och att man återgår till väpnad kamp.
I sin verksamhetsberättelse sade Polisario att man "inte föredrar väpnad kamp", men att man kan tvingas återgå till den strategin om förhandlingsvägen är resultatlös. Att Sverige ger FN sitt stöd är bra, men det kommer inte att räcka. Det kommer att krävas mer än bara ord. Omvärlden har nu ett avgörande ansvar för att sätta press på Marocko. Västsahara måste lyftas fram på världssamfundets och EU:s dagordning.
Marocko har genom sin bosättarpolitik och ockupation nära bundit ihop ekonomierna i Marocko och i Västsahara. Det är i dag omöjligt att ha en diskussion om handel och ekonomiskt samarbete mellan Marocko och EU utan att också diskutera Västsaharafrågan. EU:s grannskapspolitik kommer att påverka förutsättningarna för fred och ett fritt Västsahara vare sig EU vill det eller inte.
Samarbetet med Marocko måste därför förenas med tydliga krav på att respektera västsahariernas rätt till nationellt självbestämmande.