Hans Linde (V):
Nu förtydligar sig handelsministern och flyttar sig flera steg bort från det svar som ursprungligen kom. Nu sade handelsministern att handel kan vara ett verktyg. Jag håller helt med. Handel kan vara ett verktyg, beroende på vilka varor vi handlar med och hur vi bedriver handel. Men det var inte det som handelsministern sade i sitt svar. Då sade handelsministern att det inte finns någon motsättning mellan handel, investeringar och mänskliga rättigheter. Det är helt olika saker, handelsministern. Det finns självklart en lång rad positiva exempel.
Jag stöter på dem när jag är ute och reser i världen. Det finns svenska företag som agerar som föredömen och sprider goda värderingar, men motsatsen finns också. Jag tror att vi är många som de senaste åren har upprörts över rapporteringen om det svenska företaget Lundin Oil och dess investeringar i en lång rad diktaturer runt om i världen. Jag tror att det är ett sådant exempel där vi kan se att det nog har funnits en del motsättningar mellan investeringar, handel och mänskliga rättigheter.
Frågan blir här: Har Lundin Oil i något sammanhang fått svenskt exportstöd från något statligt bolag eller någon svensk myndighet? Den frågan kan vi inte få något svar på, för de här affärerna är sekretessbelagda. Varken svenska skattebetalare, jag som riksdagsledamot eller de människor som bor i länder där Lundin Oil har investerat kan i dag utkräva ansvar av Sverige och få ett tydligt svar på om Sverige har varit med och stöttat den här verksamheten. Det tycker jag är ett grundläggande problem.
Sedan frågade handelsministern vad som är Vänsterpartiets lösning. Vi har i vår interpellation lyft fram de förslag som nu diskuteras i till exempel Storbritannien om ökad öppenhet och transparens och om att man ska ha tydliga mål, som går att utvärdera, för mänskliga rättigheter när man utfärdar de här kriterierna. Fru talman!
En av orsakerna till att vi har ställt den här interpellationen är att vi bad riksdagens utredningstjänst att kartlägga det svenska exportstödet till Nordafrika och Mellanöstern under den borgerliga regeringen. Jag måste erkänna att jag blev förvånad över resultatet, för vi ser att det handlar om mångmiljardbelopp som svenska myndigheter och statliga bolag har gått in med för att garantera affärer med diktaturer.
Bara under 2011 gick Exportkreditnämnden, EKN, in och garanterade affärer med Nordafrika och Mellanöstern för 12,2 miljarder kronor. Samtidigt som vi såg att de här diktaturerna ifrågasattes av människor ute på gatorna och samtidigt som vi såg de här diktaturerna svara med våld och övergrepp valde en svensk myndighet att utfärda garantier för 12,2 miljarder kronor.
Man har utfärdat garantier till länder som Syrien, Egypten, Jemen och Bahrain - där för övrigt en svensk medborgare sitter fängslad som samvetsfånge. Men de största mottagarna av de här exportkrediterna var Saudiarabien och Iran.
Jag tycker att det är uppseendeväckande, och jag tycker också att det är relevant att fråga sig hur de här mycket omfattande affärerna i mångmiljardklassen har påverkat möjligheten för människorna i de här länderna att kräva demokrati och mänskliga rättigheter. Det vi upptäckte när vi började gräva i de här sakerna var att jag som folkvald riksdagsledamot inte kunde få ett rakt svar på hur omfattande det svenska exportfrämjandet är till exempel i ett land som Saudiarabien.
Exportkreditnämnden valde att redovisa vilka länder de hade gått in i. Däremot valde AB Svensk Exportkredit, SEK, trots upprepade förfrågningar från både riksdagens utredningstjänst och Sveriges Television, att inte lämna ut några som helst uppgifter om sin verksamhet. Är det rimligt att vi i dag inte kan få besked om hur stora belopp man har gått in med från Svensk Exportkredit i till exempel Saudiarabien de senaste sex åren?
Det tycker jag är en av de frågor som vi behöver titta mer på. Här är ett tydligt exempel där vi skulle behöva ha mer transparens. Vi måste kunna veta var svenska myndigheter och svenska statliga bolag väljer att gå in och ha sin verksamhet.