KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Linde (V):
Cecilia Widegren pratar om att Sverige inte ska vara neutralt i valet mellan demokrati och diktatur, och jag önskar att det alltid hade varit så i den borgerliga regeringens utrikespolitik gentemot Libyen. Det finns väl tämligen många exempel under de fem åren då den borgerliga regeringen suttit vid makten på att detta ställningstagande inte varit helt glasklart. Men vi kan väl hoppas nu i Sveriges framtida relationer till Libyen att detta ställningstagande ska vara klart, att Sverige konsekvent ska stå på demokratins sida i våra relationer till Libyen.
Jag begärde egentligen ordet och repliken för en annan sak. Inför det första beslutet vi fattade här i riksdagen var Anders Fogh Rasmussen här och träffade både utrikes- och försvarsutskottet vid ett möte. Han var då väldigt tydlig i sitt budskap till Sveriges riksdag. Han sade att den enda insats som Nato skulle leda inte hade i uppdrag att bidra till ett regimskifte.
Man skulle skydda civila, oavsett vilken sida som valde att begå övergrepp mot civilbefolkningen. På den punkten var Anders Fogh Rasmussen oerhört tydlig. Vi kan nog konstatera i dag att riktigt så blev det inte.
Precis som jag sade i mitt inledningsanförande har vi fått omfattande rapporter om övergrepp mot civila, inte bara från Gaddafis sida utan tyvärr också från rebellsidan, inte minst från Amnesty International och andra välrenommerade människorättsorganisationer.
Men tyvärr kan vi nu konstatera att vi hittills inte har fått se ett enda konkret exempel där den Natoledda insatsen har agerat för att stoppa övergreppen mot civila när de har begåtts av rebellsidan. Jag skulle därför vilja fråga Cecilia Widegren: Anser Cecilia Widegren att man har uppfyllt det uppdrag man fick av FN, att skydda civila?
Och är Cecilia Widegren i dag nöjd med hur de truppbidragande länderna har agerat för att stoppa rebellsidans övergrepp mot civilbefolkningen?
Hans Linde (V):
Ja, FN-mandatet är oerhört tydligt på den punkten. Det finns ingenting i FN-mandatet som ger mandat eller folkrättslig grund för att den Natoledda insatsen ska bidra till att försöka störta regimen i landet eller ta ställning i den konflikt som finns. Däremot är FN-mandatet oerhört tydligt, att uppdraget är att skydda civilbefolkningen. Det var just därför jag ställde en konkret fråga till Cecilia Widegren som jag nog inte kan säga att jag fick ett så fullödigt svar på.
Vi har under de senaste månaderna sett rapport efter rapport om hur rebellsidan har begått övergrepp mot civilbefolkningen, inte minst mot många av de afrikanska gästarbetare som befinner sig i Libyen. Jag vill inte på något sätt i det här sammanhanget tona ned allvaret i de många och grova övergrepp som har begåtts från Gaddafis sida. Men där är vi nog ganska överens om vikten av att man har agerat mot dem.
Däremot tycker jag att det finns ett problem när det gäller rebellsidans övergrepp, att de har kunnat passera utan tydliga fördömanden, utan att man egentligen på något sätt har kunnat visa att man har agerat.
Jag tycker att det är rimligt i dag när Libyen står i situationen att det fortfarande begås brott mot de mänskliga rättigheterna - vi ser fortfarande hur stridigheter i vissa delar av landet pågår - att vi gör tydligt och klart att den svenska insatsen och den insats som vi ska delta i är glasklar när det gäller FN-mandatet, att vi ska bidra till att stoppa övergrepp mot civilbefolkningen oavsett vilken sida som begår dem. Här får jag tyvärr inga konkreta svar från Cecilia Widegren.
Därför upprepar jag mina två konkreta frågor: Anser Cecilia Widegren att den Natoledda insatsen har uppfyllt sitt FN-mandat, nämligen att skydda civilbefolkningen oavsett vilken sida som attackerar eller begår övergrepp? Och är Cecilia Widegren nöjd med hur de truppbidragande länderna, inklusive Sverige, har svarat på och bemött de övergrepp som har begåtts av rebellsidan mot civila människor i Libyen?
Hans Linde (V):
Jag får börja med att tacka Kerstin Lundgren för ett väldigt ärligt anförande. Det är länge sedan vi i denna kammare hört ett sådant brandtal mot folkrätten och mot FN-systemet och för en världsordning där den rike, mäktige och starke ska kunna ta sig rätten att med vapenmakt avsätta regimer som ogillas och att Sverige ska spela rollen som hejaklack till en sådan världsordning.
Det är väl ganska logiskt att man håller ett sådant brandtal när man nu kommer att rösta för att Sverige ska delta i en fortsatt insats som uppenbarligen frångått sitt FN-mandat och därigenom också sitt folkrättsliga stöd. Frågan till Kerstin Lundgren är egentligen: Om man nu tror att man med vapenmakt kan bygga demokrati i Mellanöstern och Nordafrika, vilka fler stater är det då som Kerstin Lundgren vill se att vi deltar i militärt vid olika regimskiften?
En sak som jag också tydligt reagerade på i ett tidigare replikskifte var att Kerstin Lundgren sade: Vi ska samtala men inte ge vårt stöd till auktoritära regimer och diktaturer. Därför undrar jag: Var var Kerstin Lundgren när Ewa Björling åkte till Libyen för att sälja radarsystem? Och var var Kerstin Lundgren när Tobias Billström som Alliansens migrationsminister skickade brev till den libyska regimen och uppmanade den att fördjupa det migrationspolitiska samarbetet med EU?
Var var Kerstin Lundgrens röst när Cecilia Malmström som EU-kommissionär tidigare i år träffade den libyske inrikesministern och lovade honom 60 miljoner euro i utbyte mot att EU skulle fördjupa sitt flyktingsamarbete med Libyen?
Var var Kerstin Lundgrens kritiska stämma när det svenska bolaget Lundin Oil beslutade sig för att låna pengar från två statliga libyska banker för att investera i libyska oljekällor? Nej, Kerstin Lundgren, den högstämda retoriken som vi hör här i dag har inte mycket täckning i verkligheten liksom den politik som den borgerliga regeringen de senaste fem åren fört gentemot Libyen!
Hans Linde (V):
Jag försöker inte tolka ett FN-mandat. Jag skulle kunna läsa innantill hur FN-mandatet ser ut. I dag är det alldeles glasklart: Insatsen har ett mandat att skydda civila - punkt slut. Man har inte ett mandat för att bidra till ett regimskifte. Är då dessa två punkter uppfyllda? Agerar man i dag utifrån dessa punkter? Svaret är ganska uppenbart om man följer utvecklingen i Libyen: Nej, för på vilket sätt skyddar man civilbefolkningen från attacker från rebellsidan?
Ingen har i dagens debatt här kunnat peka på ett enda exempel på när den Natoledda insatsen agerat för att skydda civilbefolkningen från attacker från rebellsidan. Inte heller när det gäller detta med regimskifte har man efterföljt FN-mandatet; det är alldeles uppenbart. Vi har fått en lång rad rapporter om hur man i den här insatsen oerhört aktivt i slutskedet av striderna inne i Tripoli bidrog och tog ställning på rebellernas sida.
Har Kerstin Lundgren missat den nyhetsrapporteringen? En ganska märklig bild målas här upp av de folkliga revolterna i Nordafrika. Jag har också förut hört det. Man målar upp en bild av att det som sker i Nordafrika sker tack vare omvärldens stöd. Nej, det är precis tvärtom! De folkliga revolterna i Nordafrika och Mellanöstern under det senaste halvåret sker trots att omvärlden i åratal har stött diktaturerna och regimerna i fråga.
Här inkluderas också Kerstin Lundgrens alliansregering. Jag märker att Kerstin Lundgren inte vill diskutera sin egen cv i den borgerliga regeringen när det gäller relationerna till Libyen. Man vill inte diskutera det faktum att man i åratal har fördjupat samarbetet med Gaddafis regim när det gäller migrationsfrågor, ekonomiskt utbyte och handelsrelationer. Man skruvar upp retoriken här i dag i talarstolen för att få människor att glömma det man egentligen i åratal gjort.
Kerstin Lundgren, jag kan säga så här: De oljefläckar från de libyska oljekällorna som de borgerliga företrädarna i den här debatten har på sina kavajer går inte att tvätta bort!
Hans Linde (V):
Den senaste tiden har det talats mycket om att vi ska lära av våra misstag när det gäller EU:s och Sveriges relationer till Nordafrika och Mellanöstern. Men frågan är när vi ska börja lära av misstagen och sjösätta de nya lärdomarna. Vi ser hur våldet i Syrien har eskalerat under en väldigt lång tid. Det är vanliga människor som går ut på gatorna för att protestera fredligt som betalar priset. Amnesty International pratar om att så många som 3 000 syrier har försvunnit.
Har man försvunnit i Syrien de senaste månaderna har man inte gått vilse på en skogspromenad. Då är man med största sannolikhet inte i livet längre. Tyvärr tyder också mycket på att siffrorna är ännu högre än så. Vi vet samtidigt att tusentals, kanske tiotusentals, syrier just nu sitter fängslade under vidriga förhållanden. EU har agerat väldigt senfärdigt när det gäller Syrien.
Det satt långt inne att få till stånd sanktioner mot Syrien, framför allt därför att länder som Italien stretade emot eftersom de hade starka ekonomiska intressen och oljeintressen i Syrien. Men nu finns det vissa sanktioner på plats. Jag tycker att det är välkommet att vi får signaler om att ett paket med skarpare sanktioner mot Syrien nu är på väg. Sanktionerna mot Syrien behöver skruvas åt.
Det handlar om att fler personer får sina konton frysta, att fler beläggs med reseförbud och att man fryser fler av regimens konton. Man bör också se över om det finns andra områden där vi kan införa sanktioner. Nu är det ett lysande tillfälle att lära av misstagen och sätta frågan om demokrati och mänskliga rättigheter högst upp på dagordningen före våra kommersiella intressen.
Ett av de områden som har diskuterats i EU är att införa sanktioner gällande it och kommunikationsutrustning, just sådan utrustning som Ericsson har exporterat till Syrien för att man ska kunna övervaka sin egen befolkning. Min fråga till Walburga Habsburg Douglas är: Hur ser Moderaterna på ytterligare sanktioner? Är Moderaterna beredda att stödja ytterligare sanktioner när det gäller it och kommunikationsutrustning till Syrien?
Hans Linde (V):
Det var ett litet eko från de gamla moderaterna vi hörde från den tid då man också motsatte sig sanktioner mot apartheidstyret i Sydafrika. Moderata samlingspartiet borde kanske också lära sig någonting av sin historia. Jag måste erkänna att jag inte är speciellt imponerad eller intresserad av dokument som andas olika saker. När vi ser människor försvinna i Syrien och när vi ser människor dödas varje dag i Syrien behövs det inte dokument som andas olika saker. Då behövs det praktiskt politik.
Vi vet att den syriska regimen använder svensk teknologi för att leta upp oppositionella som gömmer sig runt om i Syrien. De för bort dem, torterar dem och mördar dem. Då är frågan: Ska det vara möjligt för Ericsson att fortsätta att exportera den teknologin? Ja eller nej! För mig som vänsterpartist är svaret självklart. Vi måste gå in med tydliga sanktioner. Det ska inte vara möjligt för Ericsson att förse regimen i Syrien med den typen av teknologi framöver. Här skulle jag önska ett tydligt besked från Moderaterna.
Vill man att Ericsson framöver ska kunna fortsätta att exportera den typen av teknologi, som bidrar till förtrycket? Är man beredd att sätta verktygen i händerna på regimen eller är man beredd att införa sanktioner på detta område?
Hans Linde (V):
Jag ska bara inleda med att det stämmer. Jag säger ingenting om Taiwan i denna interpellation. Jag säger inte heller någonting om de övriga drygt 200 stater på detta jordklot som är med i Unesco eller inte med i Unesco eftersom jag har ställt en interpellation som handlar om Palestinas medlemskap i Unesco. Finn Bengtsson är jättevälkommen att skriva en egen interpellation som handlar om Taiwans ansökan till Unesco, och så kan vi diskutera det då.
Den omröstning som man hade i Unesco den 31 oktober handlade om en enda sak, nämligen om man skulle låta Palestina bli medlem i Unesco - ja eller nej. Om man nu från den borgerliga regeringens och Jan Björklunds sida såg olika processkäl för att i detta läge inte låta Palestina bli medlem hade det logiska varit att lägga ned sin röst och i stället göra som majoriteten av EU:s medlemsstater gjorde och lämna in en röstförklaring. Det hade varit det begripliga sättet. I stället lämnade man in en nej-röst.
Man röstade nej tillsammans med USA, Israel, Tyskland och en rad söderhavsatoller. Detta kan inte uppfattas som någonting annat än ett tydligt politiskt ställningstagande, och det är ett politiskt ställningstagande som också kommer att få konsekvenser för Sveriges möjligheter att agera i en lång rad andra FN-organ.
Sedan noterar jag att Sveriges utbildningsminister, ansvarig för Sveriges engagemang i Unesco, tycker att det är löjligt att värna om kulturarvet på de palestinska områdena. Jag har varit vid Födelsekyrkan i Betlehem. Jag ser hur olika checkpoints gör att människor inte längre kan besöka denna plats, troende människor som vill besöka och se den plats där Jesus föddes. Jag har sett hur palestinier fördrivs från gamla stan i Jerusalem där de har bott i generationer.
Jag har i Hebron sett att människor inte får gå ut på gatan där de bor därför att den israeliska armén har stängt av gator för palestinier i palestinska områden. Att värna om dessa människor och att uppröras över detta tycker Sveriges utbildningsminister, ansvarigt statsråd för Unescofrågor, är löjligt. Det säger en hel del om Jan Björklunds enögdhet.
Hans Linde (V):
Vi i Vänsterpartiet ställer dessa frågor eftersom vi inte får några svar. Jag har ställt en interpellation till Fredrik Reinfeldt; han vill inte svara. Vi har ställt interpellationer till Carl Bildt; han vill inte svara. Vi har nu ställt en interpellation till justitieminister Beatrice Ask; hon vägrar svara. Det är kanske inte så konstigt att vi fortsätter ställa frågor när vi inte får några svar från regeringen. Visst är det stor skillnad, Finn Bengtsson, mellan mig och Carl Bildt på många olika plan.
En central skillnad mellan mig och Carl Bildt är att det i dag inte pågår någon förundersökning mot mig för folkrättsbrott. Det handlar inte om att misstänkliggöra; det är fakta. Man kan kontakta Åklagarmyndigheten om det. Som gammal bondson uppvuxen på en grisgård i Skåne, Beatrice Ask, kan jag säga att det är stor skillnad mellan att föda upp grisar och att investera mångmiljonbelopp i diktaturer och konfliktstater.
Det är uppenbart att justitieminister Beatrice Ask inte ser några som helst problem med att Sverige har en utrikesminister som gång på gång i fråga efter fråga får sin trovärdighet ifrågasatt utifrån sitt tidigare engagemang i Lundin Oil.
Egentligen borde jag som företrädare för oppositionen jubla och tacka för denna attityd, för det kommer att ge mig som oppositionsföreträdare ännu fler möjligheter att i ytterligare frågor i framtiden gång på gång misstänkliggöra Carl Bildt på grund av hans tidigare engagemang i det skandalkantade oljebolaget Lundin Oil. Det finns också frågor som är större och viktigare än att vinna enstaka poäng i de inrikespolitiska skyttegravsdebatterna. Det handlar om Sveriges internationella trovärdighet.
De oljefläckar som Carl Bildt har på sitt kavajslag är det inte bara vi i Vänsterpartiet som ser. Det är något som man också uppmärksammar internationellt. Vår röst i världen just nu ifrågasätts redan i dag på grund av Carl Bildts tydliga koppling till Lundin Oil. Att Sverige i dag företräds i världen av en person som figurerar i en förundersökning om folkrättsbrott skadar vårt lands trovärdighet i grunden.
Det kan inte ens Carl Bildts mest lojala försvarare här i kammaren ignorera.
Hans Linde (V):
Avslöjandena om projekt Simoom, den så kallade Saudiarabienaffären, har varit en av de största politiska skandalerna i år, ja, kanske den största politiska skandalen de senaste åren. Men när nu riksdagen använder detta tillfälle till att ställa konkreta frågor till ansvarigt statsråd Ewa Björling använder Ewa Björling nästan hela sitt andra anförande till att diskutera Vänsterpartiets syn på försvarsindustrin i Karlskoga. Det är pinsamt för handelsministern.
Jag förstår att handelsministern inte vill ta denna debatt. Hon vill inte svara på frågorna: Vad visste egentligen handelsministern? Vad gjorde handelsministern egentligen under sina tre besök i Saudiarabien mellan 2007 och 2010? Det här är inte frågor som bara tre representanter från Vänsterpartiet ställer, utan det är frågor som ställs runt om i Sverige och av svenska medier i dag och som handelsministern gång på gång vägrar att svara på.
Om handelsministern vill diskutera vapenexporten är handelsministern välkommen tillbaka till kammaren när utrikesutskottet senare i vår debatterar just svensk vapenexport. Vänsterpartiet har till den debatten presenterat 14 konkreta krav för hur vi vill skärpa lagstiftningen. Ewa Björling är välkommen att för en gångs skull, får jag väl säga, delta i utrikesutskottets debatt.
Handelsministern anklagar Vänsterpartiet för att vi misstänkliggör myndigheter och skyller på tjänstemän när det är precis tvärtom. Har man följt regeringen i medierna de senaste månaderna har regeringen gång på gång avsagt sig sitt ansvar och skyllt på myndigheter och tjänstemän.
Vänsterpartiet ställer i dag konkreta frågor till handelsministern, det statsråd som är ytterst ansvarig för dessa handlingar. Handelsminister Ewa Björling! Ta möjligheten att svara på frågorna i nästa inlägg! Vad gjorde du i Saudiarabien under dina tre besök mellan 2007 och 2010? Stod projekt Simoom någon gång på dagordningen? Ja eller nej?
Hans Linde (V):
Jag ska först säga något kort om handelsfrågorna. Vi ska kanske inte fördjupa oss i dem, men här finns en grundläggande skillnad mellan Moderaterna och Vänsterpartiet. Vi tycker inte att frågor om handel kan frikopplas från demokrati, mänskliga rättigheter och kamp för mänsklig frihet. Här finns en skiljelinje mellan våra två partier som går tillbaka till åtminstone kampen mot apartheid i Sydafrika på 80-talet. Jag har ställt två konkreta frågor som jag inte får några svar på från utrikesministern.
Den första är: Varför väljer man inte att införa ett vapenembargo mot regimen i Bahrain när de använde de vapen de redan har för att slå ned folkliga uppror? Varför inför man inte sanktioner mot regimen? Jag förstår egentligen varför Carl Bildt inte svarar på frågorna, för det finns inget rimligt svar. Man har valt i en lång rad andra fall att införa vapenembargo och att gå in med sanktioner. Men plötsligt, när det gäller Bahrain, gör man ett undantag.
Jag tycker att detta tyvärr återigen är ett exempel på de dubbla måttstockar som den borgerliga regeringen har när det kommer till demokrati och mänskliga rättigheter. De har blivit oerhört tydliga under den arabiska våren. Gång på gång ser vi hur den borgerliga regeringen sätter Sveriges egna ekonomiska och politiska intressen före intresset av demokrati och frihet.
Frågan är: Hur ska vi nu med trovärdighet kunna sätt press på regimen i Syrien när vi samtidigt inte är beredda att agera mot regimen i Bahrain? Jag har de senaste månaderna haft förmånen att träffa en lång rad demokratiaktivister från Egypten, Förenade Arabemiraten, Jordanien, Jemen, Syrien och en lång rad andra länder. Det är oerhört modiga kvinnor och män som jag känner mig full av beundran för.
Vid varje möte lyfter de just dessa frågor om EU:s och Sveriges dubbla måttstockar. Varför har vi så tydligt fördömt regimerna i Libyen och Syrien men inte vågat agera mot övergreppen i till exempel Jemen och Bahrain? Varför har vi sått i riksdagens talarstol och talat om demokrati, frihet och mänskliga rättigheter och samtidigt beväpnat diktaturerna i Saudiarabien, Förenade Arabemiraten och Bahrain? Jag ska vara ärlig: Jag har inga bra svar på dessa frågor.
Förhoppningsvis har utrikesministern det.
Hans Linde (V):
Vad jag känner till finns det ett exempel där en före detta fånge från Guantánamo har lyckats ta sig vidare till ett tredje land. Det handlar om en uigur som befann sig i Albanien som lyckades ta sig till Sverige och efter väldigt många turer och lång kamp lyckades få uppehållstillstånd i vårt land. I övriga fall är de fast i olika länder som de har väldigt liten koppling till och där de - det var i varje fall min bild - inte heller har några önskemål om att stanna.
När jag träffade Ahmat Abdulahad sade han uttryckligen att han gärna ville åka till ett annat land, till Australien eller något av de europeiska länderna, där det finns fler uigurer. Där har de möjlighet att träffas och leva tillsammans med människor som kanske delar samma kultur och samma tro till skillnad från läget när det gäller Palau. Carl Bildt gömmer sig lite bakom resonemang om UNHCR och förfrågningar som har kommit in eller inte kommit in.
När det handlar om situationen för dessa fångar är det uppenbart att det är både USA och de länder där de har placerats som nu har ansvar för deras välbefinnande. Det handlar om att se till att de får arbetstillfällen och få leva rimliga liv. Det är en rimlig fråga för Sverige att lyfta. Carl Bildt har själv talat om den dialog man har med USA genom EU.
Varför lyfter man inte denna fråga från EU:s sida mot USA att dessa människor som har placerats ut mot sin vilja i olika delar i världen har en rätt att leva ett drägligt liv? De har rätt att få upprättelse och ersättning för de brott som har begåtts mot dem. De har rätt att få sina namn rentvådda. Jag misstänker också att det finns någon form av dialog mellan EU och Palau där det också är rimligt att man från EU:s sida lyfter den här frågan.
Det är orimligt att människor flyttas runt som schackpjäser på jordklotet. Det handlar om en rad människoöden och människor som har fått sina liv i grunden sönderslagna av det så kallade kriget mot terrorismen utan att de har begått något som helst brott. Ahmat uttryckte det så här: Först flyttade USA och Kina runt oss som schackpjäser. Nu bråkar Palaus politiker om oss. Det är inte rimligt att människor behandlas på det här sättet 2012.
Hans Linde (V):
I början av nästa år har vi haft svenska soldater i Afghanistan i elva år. Det är verkligen läge att vi börjar fråga oss vad vi egentligen har uppnått. Vilka resultat har uppnåtts under dessa elva år? Cecilia Widegren motiverade denna insats med att vi ska bygga fred. Men frågan är om freden har kommit närmare eller längre ifrån oss. Jag skulle nog säga att freden har blivit mer avlägsen under de senaste åren för varje år som har gått. Under det senaste året dog 3 021 civila afghaner.
Det var betydligt fler än 2010, betydligt fler än 2009 och betydligt fler än 2008. Så här har det sett ut under en lång rad år, det vill säga att för varje år som går ökar antalet döda civila afghaner och freden har blivit alltmer avlägsen. Cecilia Widegren säger att vi är i Afghanistan för att stärka kvinnornas rättigheter och för att öka möjligheterna för flickor att gå i skolan.
Jag rekommenderar Cecilia Widegren att läsa den utmärkta rapport som Kvinna till Kvinna, Operation 1325 och Svenska Afghanistankommittén har tagit fram om Sveriges arbete med jämställdhet i Afghanistan. Där säger man att den svenska militära insatsen inte har resulterat i några hållbara resultat för kvinnor i landet. Visst har det skett framsteg, och de ska inte underskattas på något sätt. Men de har skett genom civila biståndsorganisationer.
Ta inte äran från de organisationer som mödosamt har gjort detta arbete långt ifrån någon militär inblandning. Tvärtom vill organisationer som Svenska Afghanistankommittén och en lång rad andra civila organisationer inte ha militära trupper i närheten av sina verksamheter. De säger precis tvärtom att en förutsättning för att de ska kunna verka i Afghanistan är att de uppfattas som oberoende och opartiska. Jag har en fråga till Cecilia Widegren.
På punkt efter punkt kan vi efter snart elva år konstatera att den militära insatsen i Afghanistan har misslyckats. Ändå väljer ni att fortsätta med en misslyckad insats. Varför gör ni det?