Hans Linde (V):
Jag vill börja med att tacka utrikesministern för svaret. Vi har sett under de gångna månaderna hur Somalia har blivit en lekplats för Etiopiens och USA:s stormaktsambitioner. Bakom det politiska spel som vi har sett om Somalia har det somaliska folket fått betala ett oerhört högt pris. Etiopiens motiv för att inleda sitt anfallskrig har knappast varit dolda. Att man hänvisar till självförsvar känns i sammanhanget närmast absurt.
Jag tror att det är viktigt att se att Etiopien agerar utifrån sina ambitioner i regionen och utifrån sin långdragna gränskonflikt med Eritrea. Man agerar också för att dölja de övergrepp som man utför mot sin egen befolkning, bland annat olika etniska grupper som somalier i Ogadenprovinsen. Det har inte heller rått någon tvekan om USA:s motiv.
Befolkningen i södra Somalia har hittills betalat ett oerhört högt pris för det USA, enligt numera välkänd retorik, kallar kamp mot terrorism. Enligt den brittiska biståndsorganisationen Oxfam dödades 70 civila somaliska nomader vid ett av dessa bombanfall. Hur många fler somalier som sammanlagt fått sätta livet till i de amerikanska bombanfallen är okänt. USA har aldrig lyckats skapa något annat än instabilitet, död och förödelse i Somalia.
Ingenting talar för att det skulle vara annorlunda i dag. Fru talman! Jag välkomnar att Carl Bildt så tydligt betonar försoning och dialog till skillnad från väpnade lösningar på konflikten. Men i dag finns det tre tydliga hot mot just fred, försoning och återuppbyggnad i Somalia. Det första tydliga hindret är de utländska truppernas närvaro i landet.
Att få till stånd en dialog mellan övergångsregeringen och de islamiska domstolarna torde vara omöjligt så länge etiopiska trupper patrullerar gatorna i Mogadishu, så länge amerikanska bomber faller över landet. Det andra stora hinder vi ser är den väg som övergångsregeringen slagit in på. Det är djupt oroväckande att parlamentet valde att sparka talmannen för drygt två veckor sedan.
Talmannen var en av de få krafter inom övergångsregeringen som inte hade militär bakgrund och som förespråkade en bred dialog. Genom att han avskedats har övergångsregeringen och de gamla krigsherrarna, som förespråkar konfrontation, stärkt sitt grepp. Det tredje stora hotet i dag är det kraftiga inflödet av vapen, som också Carl Bildt tog upp.
Det finns stora problem med att förhindra detta inflöde, men på kort sikt handlar det kanske framför allt om att sätta press på de transitländer, bland annat Eritrea och Etiopien, som vi vet att vapnen kommer genom. Jag tror också att Sveriges regering med kraft behöver motsätta de amerikanska krav som vi har hört under hösten om att vapenembargot partiellt ska upphävas för att möjliggöra en beväpning av övergångsregeringen.
Jag hoppas att Sveriges regering inte viker sig på denna punkt. Ska fred och försoning vara möjligt, som vi båda i dag förespråkar, måste omvärlden dels sätta press på de länder som med vapenmakt försöker förverkliga sina stormaktsambitioner i Somalia, dels sätta press på övergångsregeringen. Sverige kan som medlem i den internationella kontaktgruppen spela en avgörande roll.
Jag får avslutningsvis säga att det har funnits en dålig tradition bland Carl Bildts föregångare att här i kammaren, här på hemmaplan, under press från den nationella opinionen, ibland ta till kritik mot USA och andra regimer här på hemmaplan. Men när man har varit ute på de internationella arenorna har man varit tysta som kyrkmöss. Jag hoppas att utrikesministern inte ansluter sig till denna tidigare tradition utan att han också talar klarspråk med USA och Etiopien.
Jag skulle vilja att utrikesministern förklarar i vilka internationella forum han har lyft fram sin kritik mot USA och Etiopien.