Hans Linde (V):
Tack, Isabella Lövin, för svaret! Vi kan väl börja med att konstatera att vi av vår egen historia här i Sverige har lärt oss vikten av att satsa på sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter. När min mormor föddes 1926 hade Sverige förbud mot både preventivmedel och abort. Vi hade också en mödradödlighet på en nivå som motsvarar den vi i dag ser i Rwanda. När min mamma föddes 1953 hade man äntligen tillåtit preventivmedel och börjat bedriva sexualupplysning.
Men vi hade fortfarande abortförbud, och vi hade en mödradödlighet på en nivå som motsvarar den vi i dag ser i Nicaragua. När jag föddes 1979 hade man äntligen legaliserat abort och startat de första ungdomsmottagningarna, och när jag var åtta månader gammal slutade man klassa homosexualitet som en sjukdom. Mödradödligheten låg på en nivå som motsvarar den vi i dag ser i Litauen.
Vi i Sverige har lärt oss den hårda vägen att sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter är grundläggande mänskliga rättigheter. Vi har också sett att satsningar på området - om man gör rätt saker - leder till jämställdhet, ekonomisk utveckling och demokratisering. Tyvärr är det alltför många länder på jorden som ännu inte har gjort den resa som vi i Sverige har gjort. Varannan minut dör en kvinna eller en flicka i världen på grund av en graviditet.
Var tolfte minut dör en kvinna eller en flicka på grund av en osäker illegal abort. Vi ser att abortförbud, förbud mot preventivmedel och begränsad sexualupplysning, som en gång i tiden var ett enormt utvecklingshinder i vårt land, i dag slår sönder förutsättningarna för utveckling i Nicaragua, Egypten och Sierra Leone. Behoven är stora och uppenbara.
Samtidigt är Sverige ett land där vi har det politiska modet och ett brett stöd i Sveriges riksdag för att jobba med SRHR. Vi har också erfarenhet och kompetens när det gäller de här frågorna. Tyvärr kan vi konstatera när vi blickar ut över världen att vi är alldeles för ensamma om att ha de förutsättningarna. Därför är det svårt att se något annat politikområde där vi har ett större mervärde internationellt än just sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter.
Jag tycker därför att det är viktigt att Isabella Lövin i dag är så tydlig med att det här är en högt prioriterad fråga och säger att regeringens starka politiska stöd för jämställdhet och SRHR omsätts i en tydlig politisk vilja att avsätta de resurser som krävs. Jag välkomnar att man lyfter fram SRHR i de nya landstrategier som har nämnts. Jag välkomnar också att regeringen så tydligt lyfter fram SRHR, till exempel vid det världshumanitära toppmötet i Istanbul nyligen.
Jag har nu diskuterat frågor om sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter i svenskt bistånd med tre biståndsministrar - först Gunilla Carlsson, sedan Hillevi Engström och nu Isabella Lövin. Jag har under alla dessa debatter haft samma skäl att välkomna starkt engagemang från statsråden och löften som de har gett. Men jag har också behövt ställa samma frågor: Var är pengarna? När kommer satsningarna?
När börjar engagemanget synas i budgeten? Trots att vi nu har haft tre statsråd på raken som har hållit engagerade tal om SRHR ser vi inte att andelen av den svenska biståndsbudgeten som går till SRHR ökar. Tvärtom ser vi att nivån under de senaste tio åren har legat på mellan 6 och 7 procent, konstant över tid.
Det visar på ett problem: Trots att vi hör och ser det här engagemanget ligger vi i dag under den nivå för bistånd till SRHR som Sverige hade 2006, alltså för tio år sedan. Då låg det på 8 procent. Därför vill jag fråga Isabella Lövin: Är statsrådet nöjd med nivån 7 procent? Är det en bra nivå för andelen av det svenska biståndet som går till SRHR?
Eller är det statsrådets ambition att Sverige under de kommande åren ska öka andelen som går till sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter?