Ulrica Messing (S):
Jag vill börja med att tacka Åsa Torstensson för svaret. Det är inte första gången vi diskuterar privat eller offentlig service i ett regionalpolitiskt perspektiv. Vi har gjort det i den här kammaren många gånger under de senaste åren. Så sent som i våras hade jag själv ett antal interpellationsdebatter i kammaren just runtomkring den här frågan. Då var kammaren väl företrädd med också centerpartister och folkpartister. Men jag konstaterar att vi i dag bara är två socialdemokrater och ansvarig minister. Det kanske är en ren tillfällighet.
Men det brukar vara en ganska bred uppslutning i den här kammaren när det gäller att regionalpolitik och regional utveckling för hela Sverige är många saker. Och det är både privat service och offentlig service. Just i dag vill jag särskilt diskutera en del av den offentliga servicen, och det handlar om postgången. I svaret som Åsa Torstensson har gett mig pekar hon på att det i ett område finns ett speciellt fall.
Det rör då en diskussion om hur långt det är rimligt att man har till sin postlåda när man bor på landet. Jag vet inte riktigt om den historiebeskrivningen kommer från Åsa Torstensson själv eller från någon annan. Men det är inte det fallet eller ett område, utan det finns enskilda fall i Småland, i Dalarna, i Västerbotten, i Uppland och i Norrbotten.
Det finns ett antal enskilda personer och enskilda företagare som har diskussioner med Posten om vad som egentligen är en rimlig väg för att hämta sin post. Ett antal av de här personerna har fått så långt som sju åtta kilometer till sin postlåda. De bor också ofta i områden där till exempel bredbandsutbyggnaden ännu inte är klar. Det betyder att de inte bara har bristfällig service när det gäller Posten.
De har också stora problem att använda annan modern IT-infrastruktur. Det gör det dubbelt eländigt och dubbelt svårt. Den här diskussionen rör alltså människor runtom i hela vårt land. Sedan är det alldeles sant, precis som Åsa Torstensson säger i sitt svar, att majoriteten av invånarna i vårt glest befolkade land faktiskt är nöjd med sin postgång. Men alla är det inte.
Och eftersom en majoritet faktiskt är nöjd handlar det också om att det politiska engagemanget inte skulle vara så dyrt att genomföra också i praktiken. Det skulle inte kosta så mycket att sätta ned foten och säga att det är rimligt att människor vet att det är ungefär en kilometer som de max ska ha till sin brevlåda. Och det var för att få mer av klargörande i alla de här frågorna som den tidigare regeringen gav uppdraget till Post- och telestyrelsen.
Jag menar att det är otydligt. Posten kan ibland hänvisa till sidoväg eller till huvudväg. För oss som bara färdas på den vägen några gånger per år kan det vara omöjligt att räkna ut vad som är huvudväg och vad som är sidoväg därför att det är samma typ av grusväg. Den typen av benämningar tycker jag att man ska rensa bort. Det borde vara så att det förslag som PTS har lämnat till regeringen också kan genomföras.
Det borde vara så därför att det skulle skapa en säkerhet bland både företagare och enskilda personer. Det skulle få bort den här osäkerheten, att man kan tolka huvudväg och sidoväg lite olika beroende på vilken postregion man hör till. Och det borde vara så att man kan genomföra det här därför att det inte är något som är dyrt för statsbudgeten.
Det handlar om ett fåtal hushåll, men för de enskilda personerna och för de enskilda företagarna är ändå tilltron till både offentlig och privat service, men i det här fallet offentlig service, otroligt viktig. Och ska vi skapa förutsättningar för att fler ska kunna flytta från de större städerna till glesbygd och till landsbygd är just den tilltron helt avgörande.
Varför kan man inte vara mer offensiv just i denna regionalpolitiska fråga och genomföra det som Post- och telestyrelsen har föreslagit?