KBLab/rixvox huggingface dataset:
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Det är välkommet med förordningen och att det nu finns en stabilitet, för under förra året fanns det ju en oro över vad som händer. Den förra regeringen gav nämligen inget besked om det, och pengar fanns inte heller med på det sätt som man kan förvänta sig om man vill ha just en långsiktig hållning. Men jag är glad över att vi har rättat till detta och att det är bra nu. Köerna är dock det stora minuset i cancerstrategin.
Vi har gjort så mycket annat som är bra - vi har utvecklat kunskapsstyrningen och förbättrat många delar - men köerna finns där som det stora problemet. Precis som socialministern säger, fru talman, är tiden mycket viktig för den som är drabbad av cancersjukdom. När jag läser i den nationella inriktning som regeringen ändå har antagit och som den nya regeringen vill göra till sin och arbeta efter saknar jag konkretion: Hur gör man för att korta köerna, vilket är så väsentligt?
Den budget som antogs av den här riksdagen säger att en ny, reviderad och förstärkt cancerstrategi ska arbetas fram, men jag tolkar det som att socialministern inte anser det nödvändigt. I stället kan vi behålla den allmänna inriktning vi har och hoppas att det går bra. Jag tror också att det är viktigt för riksdagen att veta på vilket sätt regeringen hanterar riksdagens beslut. Det som fattas här är också viktigt - att vi kan genomföra det kammaren beslutar om och att det kan få effekt.
Låt mig ändå lyfta fram både rehabilitering och barncancervård. Dessa områden finns nämnda i den inriktning som regeringen har antagit, och det finns bra ord där om att landsting - numera regioner - har skyldighet att tillhandahålla rehabilitering. Men i dagsläget är det verkligen fläckvis som människor får del av rehabilitering. Frågan är alltså på vilket sätt man säkerställer att det blir så.
Vilka tyngre verktyg använder man för att faktiskt se till att rehabilitering blir tillgänglig för alla? När det kommer till barncancervården är speciella medel angivna i den budget som regeringen har till sitt förfogande. Det är 60 miljoner just till barncancervården. På vilket sätt tänker regeringen använda dem? Det är ett område där vi har mycket att göra; 300 barn per år drabbas av cancersjukdom.
Dessa barn och deras föräldrar påbörjar en förändring av livet som ofta blir livslång. Inte bara själva sjukvården under den akuta tiden är viktig utan även den rehabilitering man får - ibland livsvarigt. Det vore alltså intressant att höra hur socialministern tänker om de delar som väntar framöver. Jag återgår dock till grundfrågan: Hur gör vi för att korta köerna och se till att vi faktiskt kan leva upp till samtliga standardiserade vårdförlopp?
De är ju på något vis nyckeln till att vi ska fortsätta lyckas med cancersjukvården.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
När socialministern säger att det inte var tänkt att avsluta stödet till RCC är det gott och väl. Men på alla andra områden i budgeten har man ju med en finansiering även för åren därefter; man stoppar inte bara för att mandatperioden tar slut. Det var så tydligt att det fanns en osäkerhet: Ska RCC få fortsätta med statligt stöd eller inte? Därför är det bra att vi nu har förtydligat det, att det är stabilt och att det finns en förordning som styr detta.
För att återkomma till den nationella cancerstrategin ligger grunderna från betänkandet fast. Det var därför jag medvetet läste delar av det som jag tycker är mycket angelägna. Det gäller en nationell cancerstrategi som är framtidsinriktad och som just handlar om cancer, för det krävs att det finns en speciell strategi för detta. Det ligger fast. Men rådslaget hölls ju 2017, vilket innebär att en hel del har hänt sedan dess. Det vi behöver göra är att hela tiden titta på vad det är som inte funkar i den strategi vi har valt.
Vad är det vi behöver förändra? Vad behöver vi arbeta med för att behålla det som är bra? Det här kommer inte att fungera om vi bara säger att vi redan har gjort allt vi kan och att allt redan är bra. En av nycklarna till strategin är att vi hela tiden har vågat titta på hur vi gör detta och hur vi ska göra för att nå målet. Det handlar om att man ska kunna ha ett gott liv även om man har drabbats av en cancersjukdom.
Det handlar också om att vi får ned effekterna av behandlingar som ibland leder till allvarliga skador efteråt och framför allt om att vi ökar överlevnaden. Vi har lyckats ganska väl i Sverige, men vi lyckas inte om vi är allmänt nöjda och tycker att vi bara kan fortsätta. Jag hör en liten öppning från ministern om att vi ska se över vad vi behöver revidera i cancerstrategin, och jag tänker återkomma så att vi inför denna kammare får veta på vilket sätt regeringen fullföljer riksdagens beslut. Varmt tack för utbytet!
Jag kommer med all säkerhet att återkomma i frågan, och jag ser fram emot att även regeringen gör det.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Det är gott att höra att det kommer förslag i en proposition. Men detta fanns inte med på propositionslistan som vi fick del av i förra veckan. Då är det intressant att få veta när regeringen beräknar att den ska komma. De förslag regeringen lägger fram kommer att vara viktiga för hur regionerna planerar sin verksamhet, vilka resurser de har och inte minst den omställning som måste börja. Den kommer att ta tid, men den måste börja nu. Det måste vara handfasta beslut, så att man vet vad man har att rätta sig efter.
Jag tar också gärna upp detta som ministern lyfte fram när det gäller kommunernas arbete med hälso- och sjukvårdsinsatser, inte minst för äldre. De är mycket angelägna. I dag hamnar undersköterskor på särskilda boenden alltför ofta i en ensam situation där de inte har tillräckligt med stöd. Det är för få sjuksköterskor som kan stödja i den arbetssituationen. Det enda som återstår blir då transport till sjukhuset, där man får hjälp när det sviktar för den äldre.
Vi behöver förmodligen fylla på med mer vårdpersonal som har hälso- och sjukvårdskompetens också i äldreomsorgen för att man ska klara av det uppdrag man har. Jag tror att vi har haft för lite av hälso- och sjukvårdsinsatser i äldreomsorgen. Det är detta som gör att det blir en ganska svår situation för många på särskilda boenden och även i hemtjänsten. Vi kan diskutera hur detta ska göras och varifrån resurserna kommer, men jag välkomnar att socialministern på detta sätt lyfter fram det.
Det handlar om en grupp som behöver mycket sjukvård, men när de väl kommer till akutmottagningen triageras de i de flesta fall inte som de mest akut sjuka. De behöver vård men får ibland vänta. I Socialstyrelsens undersökningar kan man se att det oftast är de äldre som får vänta längst på akuten. Det är en korrekt triagering - det vill säga bedömning - som görs, men detta visar att man skulle behöva följa upp med mycket mer hälso- och sjukvårdsinsatser, fast kanske på en annan nivå, för att ge de äldre vad de behöver.
Tack för att socialministern tar upp detta! Jag ser fram emot en proposition om en god och nära vård.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Tack, Per Ramhorn, för ditt anförande! Jag vet att alla partier ibland flyttar pengar mellan konton. Det kan finnas skäl för att man lägger pengarna på olika ställen. Men jag ser att ni i ert alternativ har föreslagit att flytta 40 miljoner från hjälp till nyanlända och asylsökande när det gäller psykisk hälsa till hjälp till hbtq-personer när det gäller psykisk hälsa.
Båda grupperna har förstås stora behov. Jag tvekar inte i fråga om att det skulle behöva göras mer för hbtq-personer. Vi prövar också ett sådant yrkande i utskottet. Vi får framöver, i vår, titta på om vi kan få större enighet om det. Det jag ställer mig frågande till är om vi vet att vi har lyckats med de pengar som har satsats. När man ska flytta pengar från ett konto vill man veta att de pengar som har använts har lett till att människor har fått bättre psykisk hälsa och att man därför kan göra överföringen.
Jag vill därför fråga ledamoten vilket underlag de har för att kunna ta bort de 40 miljonerna och för att inte ge det stödet till människor som är nyanlända eller asylsökande. Är det verkligen befogat att lyfta bort de pengarna? Kristdemokraterna har inte den uppfattningen.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Jag tackar för svaret. Jag undrar ändå om det finns skäl för att plocka bort pengarna. Kristdemokraternas uppfattning är att pengarna verkligen behövs. Väldigt många, om inte alla, nyanlända och asylsökande bär på oerhört besvärliga och traumatiska upplevelser. Jag tror att det är viktigt att man, som en del i integrationen, får hjälp med sin hälsa, både psykisk och fysisk hälsa.
Plockas de 40 miljonerna bort finns det risk att det stödet inte kan vara så bra som det borde för att kunna ge människor både god hälsa och en bra start i Sverige. Det oroar mig därför att Sverigedemokraterna så lättvindigt plockar bort dem. Jag hörde inte heller att det skulle finnas något underlag som visar att man har lyckats med användningen av pengarna. Man var snarare osäkra och flyttar i stället runt pengarna till en ny grupp.
Jag vill gärna höra vilket underlag som finns för att man ska plocka bort pengarna från en grupp som jag uppfattar behöver precis det stödet.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Tack, Karin Rågsjö, för ett engagerat anförande om Vänsterpartiets prioriteringar! Jag tänkte ställa en fråga utifrån det socialpolitiska området, som du delvis berörde. Det gäller ett förslag som ni dock inte i nuläget har med i ert budgetförslag. Det handlar om Bostad först. Det är en metod som vi vet har evidens och fungerar. Till skillnad från den metod man använder i dag ger den här metoden hjälp. Den är till och med lönsam, om man får kalla det så, då den kostar mindre.
Även om ni inte har med det som en budgetpost undrar jag om ni skulle finna ett intresse av att Bostad först ska finnas i hela landet. Är det något som Vänsterpartiet tycker är viktigt? Det är mycket betydelsefullt för människor att få sin egen bostad - att det är jag själv som får låsa dörren på insidan och får ett hem.
Även om jag skulle få problem med min beroendesjukdom eller min psykiska ohälsa blir jag inte ställd på bar backe, utan jag får ha mitt hem och får fortsatt vård och behandling för det jag har. Detta är alltså en väldigt angelägen socialpolitisk fråga som kanske inte förekommer så ofta i debatten. Jag vill ändå fråga Vänsterpartiet och Karin Rågsjö: Skulle det finnas intresse för er att framöver ge pengar men framför allt att se till att Bostad först finns i hela landet?
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Karin Rågsjö gav mig en tidig julklapp. Om vi blir fler partier som är överens om detta kommer det att innebära en stor förändring för väldigt många människor. Detta är en grupp som nästan aldrig har möjlighet att gå med demonstrationsplakat eller ens få ihop en Facebookgrupp, eftersom de lever så utsatt och har så svåra omständigheter. Skulle vi kunna se till att bli fler partier och få till en majoritet för det skulle det vara en riktigt bra sak för Sverige. Tack för den julklappen, Karin Rågsjö!
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Jag tackar Karin Rågsjö för frågorna. Vi är inte alls emot fri mammografi. Vi är för mammografi och att screeningen når alla. Men vi har sett att det egentligen bara är Stockholm som under lång tid har haft kostnadsfri mammografi, och den har då kombinerats med insatser, det vill säga att nå ut till riskgrupper och att bredda informationen. Det är där vi har sett ett gott resultat. De flesta andra regioner berättar att det snarare är så att patienter uteblir från besöket därför att de inte behöver betala något.
Då har vi inte nått syftet med allt. Därför har vi valt att lägga pengarna för mammografi och mediciner för barn i det generella stödet till regioner och kommuner, så får de välja om de vill använda pengarna till en kostnadsfri möjlighet eller till särskilda insatser. Där tycker vi att det är bättre att regionerna själva avgör. De får bedöma hur det ser ut i deras region och vilken modell de ska använda för att på bästa sätt nå människor. Sedan var det frågan om köer och personal.
Om det läggs 2,9 miljarder till kömiljarden - den är numera flera miljarder - innebär det att regionerna får mer pengar för att anställa personal. Problemet är när de inte kan göra så, när de inte får besked i tid hur mycket pengar de har eller om pengarna är uthålliga. Därför är överenskommelserna som tecknas mellan regeringen och Sveriges Kommuner och Regioner väsentliga. Hur får man använda de pengar som ges?
Vi kristdemokrater vill ha system där vi kan säga att dessa ska gå till exempelvis primärvården, och vi vill se primärvården byggas ut. Då får man del av pengarna. Men hur och på vilket sätt man gör det kan vi inte styra från staten. Staten är dålig på att styra den sortens saker. Det måste avgöras regionalt. Det är därför vi talar om prestation, att det syns att primärvården byggs ut - men man avgör precis själv hur det görs.
Att bygga ut primärvården med 3 miljarder, som kommer nästa år, måste innebära fler medarbetare. Om det inte blir fler distriktssköterskor eller fler distriktsläkare blir det fel.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Tack, Karin Rågsjö, för dina frågor! De är angelägna. Vi tror att modellen för flera av dessa grupper handlar om att regionerna själva får avgöra hur de använder pengarna. När vi vill satsa på primärvården eller andra områden handlar det om en peng och om vad som kan hända. Men hur pengarna används måste man få bestämma själv. Vi tror att det är bättre att man avgör det långt ute i enheterna. Jag kommer att bli mycket besviken om de kommande primärvårdspengarna försvinner bort i projekt. Då blir det inte fler anställda.
Jag vill att pengarna ska nå ut till enheterna, att vårdvalspengen fylls på, så att de kan anställa fler distriktssköterskor. Först då får vi en förbättrad primärvård. Hur man använder pengarna riksdagen anslår är väsentligt. De kan slarvas bort på projekt eller på konstiga detaljuppföljningar som inte leder till mer personal. Där är jag helt enig med Karin Rågsjö.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Vi debatterade förstås budgeten också förra året, och då frågade Kristina Nilsson mig om kömiljarden. Vid den tidpunkten var Kristina Nilsson ganska besvärad över kömiljarden och röstade mot den. Jag ska såklart inte fråga om Kristina Nilsson numera tycker att kömiljarden är väldigt bra. Jag förstår att den är en del av 73-punktsprogrammet, och så måste det vara. Men en viktig del i M- och KD-budgeten var att kömiljarden skulle uppdateras och revideras så att ett större vårdförlopp finns med, inte bara första besöket.
Jag kunde konstatera efter dagens presskonferens att kömiljarden inte är uppdaterad i det avseendet att en större del av vårdförloppet finns med, så jag vill fråga Kristina Nilsson när den reviderade och uppdaterade kömiljarden kommer att finnas på plats. Det är väsentligt att vi inte bara mäter det första besöket. Jag tycker att Kristina Nilsson i sitt anförande mycket kunnigt och väl beskrev den kunskapsintensiva hälso och sjukvården.
Men hur ska medarbetarna få en chans att fortbilda sig, följa med och veta om allt som händer om de inte ständigt får ta del av fortbildning? Jag tror att vi behöver någon form av lagstadgad rätt till fortbildning för all legitimerad personal så att man vet att om man är legitimerad har man alltid rätt till fortbildning av god kvalitet. Jag vill därför fråga Kristina Nilsson om hon också är intresserad av att hitta en form för detta.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Tack, Kristina Nilsson, för svaren! Vad M- och KD-budgeten beslutade om kömiljarden var att den skulle uppdateras och få med en större del av vårdförloppet. Jag har noterat att den lilla delen med återbesök finns med, men jag har också förstått att det är svårt att hitta data om detta. Hur ska vi mäta det hela? Men det är viktigt att ambitionen finns hos regeringspartierna att på ett bättre sätt få med ett vårdförlopp. Det är ju det som är intressant för patienten - inte bara att få komma till vård utan också att få hjälp med allt som ingår.
Det var gott att höra. Nästa år får jag kanske höra att kömiljarden är riktigt bra. Vem vet? Den har ju varit mycket verksam. Det är den som har förkortat köer och gjort att fler människor får vård, och jag är glad att det nu finns en bred samsyn om den. När det gäller fortbildning är det nödvändigt att vi tar ansvar för den legitimation som vi gett personalen. Vi har bestämt vilka krav som gäller för de viktiga yrkena inom detta område, och då ska personalen ha rätt till fortbildning.
Jag tar det som en liten julklapp att smutta på framöver.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Det är gott att höra när ledamoten Dag Larsson talar om kompetensförsörjning. Vi har många gemensamma områden. Ledamoten nämnde att vi behöver utöka utbildningen och att det är ett statligt ansvar. Jag håller med om det. Men problemet är att vi inte ens vet vilka som är anställda inom hälso- och sjukvården. Vi har inte koll på hur många som är specialistsjuksköterskor och vilken kompetens de har, vilka som är läkare och vilka specialiteter de har och hur många som är fysioterapeuter och arbetsterapeuter.
Varje gång vi ska bedöma behovet, senast i utredningen om specialistsjuksköterskor, får vi ringa runt och ställa frågan och får ett ungefärligt svar. Jag tycker att vi också borde lägga till uppgiften för staten att helt enkelt ha ordning på vilka det är som anställda inom hälso- och sjukvården, så att vi bättre kan bedöma behoven framåt. I dag gissar vi, förstås på goda grunder. Det är erfaren personal som bedömer behoven, men vi borde veta.
Är det någonting som ledamoten själv tycker skulle vara intressant att staten tog ansvar för? Min andra fråga gäller det som Kristdemokraterna konkret har föreslagit. Om man får en legitimation, som är ett högt krav för att kunna arbeta i vården, borde man då inte vara tillförsäkrad vidareutbildning och fortbildning på jobbet? I dag är man inte det. Jag kan till och med tänka mig att vi lagstadgar detta. Hur ser ledamoten Dag Larsson på det?
Acko Ankarberg Johansson (KD):
När det gäller den första frågan om att hålla koll på vilka som jobbar låter det som att vi borde kunna hitta en väg framåt. Att bara konstatera att vi gissar varje gång känns inte bra, utan vi borde veta vilka som arbetar och vilka kompetenser de har så att vi också kan bedöma utbildningsbehovet bättre framåt. När det gäller arbetsgivarnas ansvar håller jag helt och hållet med om att det är så det ska se ut.
När Läkarförbundet gjorde en undersökning för två år sedan - den kan vara inaktuell nu - var det 6 av 21 regioner som hade en peng med i vårdvalssystemet till vårdcentralerna för fortbildning. De andra hoppades uppenbarligen att de ändå skulle ha pengar över till fortbildning, men för att få råd med fortbildningen måste de ju dra ned på all annan verksamhet. Det är verkligen en politisk fråga hur vi prioriterar fortbildning.
Om arbetsgivarna inte gör det självmant tycker jag att vi borde grunna på att koppla legitimationen till att arbetsgivaren som anställer legitimerad personal säkrar att personalen kontinuerligt får fortbildning av god kvalitet. Och när jag säger fortbildning menar jag inte de där inspirationsföreläsningarna där man får en röd eller grön hatt på sig, utan det ska handla om kvaliteten och innehållet i yrket. Borde vi ändå inte kunna styra på ett bättre sätt att legitimerad personal får fortbildning?
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Det är gott att höra att socialministern beklagar det som har hänt. Det värsta som kan hända är om vi bara säger att det här kan hända och sedan inte bryr oss om det. Men jag är förvånad över att socialministern tror att telefonen bara går åt ett håll. Socialministern kan lyfta luren och säga: Hur tänker ni göra det här? Om man nu tänker ingå en överenskommelse med Sveriges Kommuner och Regioner om psykiatriska insatser borde väl det här ingå.
Det borde finnas i socialministerns papper inför mötet: Hur tänker man om det? Är det en pengafråga? Jag tror inte heller det - jag gör samma bedömning som socialministern. Men hur ska vi göra detta framöver? Jag tycker inte att vi bara kan låta detta ske utan att lyfta ett finger. Det har inte fattats några politiska beslut, och det är ett skäl för politiken att nu gripa in. Politiken kan inte bara säga: Vi låter det ske.
Jag förutsätter att regeringen och socialministern på något sätt hittar vägar att kunna påverka. Frågan kom upp i socialutskottet, men i nuläget tycker jag ändå att det är regeringen som har de största möjligheterna att tillsammans med Sveriges Kommuner och Regioner hitta vägar för att göra detta. Att gå omvägen över ett tillkännagivande i riksdagen känns både långsamt och onödigt, eftersom engagemanget uppenbarligen finns hos socialministern.
Min förhoppning är att aktiviteten kommer från båda håll och att man inser att den lösning vi har haft har varit kostnadseffektiv. Det har kostat 10 miljoner att ha öppet varje dag i veckan, vilket måste ha varit fantastiskt kostnadseffektivt. Att man kan göra det billigare kan jag inte tänka mig, om man ska ha det på 21 olika sätt. Den som är hjälpsökande och förväntar sig att kunna hitta rätt i djungeln av telefonnummer har verkligen inte den bästa situationen.
Det ska vara så enkelt och smidigt som möjligt. Det är därför detta har varit så bra. Det har också varit kvalitetssäkrat. Man har dock inte kunnat ta emot mer än kanske hälften av alla som har önskat det, så det finns ett större behov än vad man har kunnat härbärgera. Jag hoppas att socialministern går vidare med den ansats som jag hör om i talarstolen i dag och som jag blir väldigt glad över - det måste ske någon förändring.
Jag hoppas att socialministern använder telefonen och även låter den gå åt andra hållet i samtalen med Sveriges Kommuner och Regioner eller regionala företrädare.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Såvitt jag har förstått har ändå frågor ställts inom Sveriges Kommuner och Regioner, men inte ens regionråd vet till vem frågan har gått regionalt. Det har varit väldigt oklart hur man har gjort. Det är klart att bristande ägarstyrning av bolag inte är bra. Men det är inte bara Sveriges Kommuner och Regioner som har problem med det. Jag tror att även staten har en del att göra när det gäller styrning av bolag som till exempel köper in sig i tjänster på ett sätt som jag inte tror att man borde göra.
Jag tror att både Sveriges Kommuner och Regioner och staten behöver titta på ägarstyrning av bolag, så att de agerar på det sätt som man själv önskar. Den nationella hjälplinjen är väldigt speciell. Den har ett brett anslag. Jag uppfattar att det finns en bred samsyn hos alla partier om att det ska vara enkelt att få ringa och prata med någon när man känner att man mår dåligt.
Den här fina funktionen som man har haft under lång tid kommer från brukarrörelsen och har sedan härbärgerats hos Sveriges Kommuner och Regioner. Det skulle vara så sorgligt om vi lät den gå ur händerna bara för att den har funnits i ett bolag som ingen har haft kontroll över vad gäller den här beslutsdelen. Jag uppfattar det goda intresset från socialministern. Min förhoppning efter den här interpellationsdebatten är att man kommer att göra vad man kan från regeringen. Annars skulle jag bli ohyggligt besviken.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Det är verkligen kommunernas kris, det är regionernas kris och det är välfärdens kris. Varje dag kan patienter berätta om den långa kön till den operation som läkaren har bedömt att de behöver. Och varje dag kan välfärdens medarbetare berätta om brist på kollegor och de svåra etiska dilemman som uppstår när tiden behöver användas mer till att ordna kön än att ge vård till patienterna.
Genom den budget som antogs av riksdagen, efter förslag från KD och M, fick vården 4 miljarder mer för 2019. Det är pengar som är nödvändiga för att klara hälso- och sjukvården. Men när mer än tio månader av året har passerat har ännu bara en mindre del nått regionerna. Det är pengar som behövs för att klara välfärden, och ändå har de inte nått ut.
Därför är min fråga till civilminister Lena Micko: Hur tänker statsrådet agera för att beslutade pengar ska gå till regionerna?