Hans Linde (V):
När vi diskuterar de här frågorna tror jag att det är viktigt att påminna sig vad som är utgångspunkten för svensk utvecklingspolitik: politik för global utveckling. Det är tydliga perspektiv som ska genomsyra alla politikområden, även områdena landinvesteringar och jordbruksutveckling, som vi diskuterar. Det handlar om fattigdomsbekämpning och de fattigas perspektiv på utveckling. Jag påminner om detta, för jag tycker att Gunilla Carlsson lite tappar de perspektiven när vi diskuterar de här frågorna.
Det blir väldigt mycket ett europeiskt näringslivsperspektiv på frågorna i stället för att sätta de afrikanska småbönderna i fokus. Vi kan se att det tyvärr får konsekvenser när svenskt bistånd utformas. Ska vi öka produktiviteten i småskaligt jordbruk i Afrika, Asien och Latinamerika behöver vi sätta småbönderna och deras behov i fokus. Vad kan vi göra med svenskt bistånd för att stötta deras verksamhet? Här har vi goda svenska exempel.
För ett par år sedan åkte jag till exempel till Nicaragua och besökte projektet Fondeagro, som var Sidafinansierat, där man stöttade småbönder i Nicaragua inom olika sektorer. De hade fantastiska resultat, vilket regeringen också har visat i sin resultatredovisning, och senare när man avvecklade projektet - tyvärr, får jag väl säga.
I detta fall väljer regeringen i stället att fokusera alltmer på de storskaliga investeringarna, och vi ser att man väljer att nedprioritera det svenska biståndet till att utveckla jordbrukssektorerna i syd där man sätter de småskaliga bönderna i fokus.
Jag har sett att 3-4 procent av den svenska biståndsbudgeten i dag går till att utveckla jordbrukssektorn i syd, detta i ett läge när vi vet att det här är nyckelområden om vi ska lyckas bekämpa fattigdom och minska hunger i världen. Det blir också tydligt att regeringen har olika måttstockar för olika former av bistånd.
Man resonerar på helt olika sätt när man pratar om den privata sektorn jämfört med hur det låter när Gunilla Carlsson pratar till exempel om frivilligorganisationerna. I sitt svar säger Gunilla Carlsson att investeringar i mark inte ska skada lokalbefolkningens rättigheter eller möjligheter att trygga sitt uppehälle. Är det så lågt vi ska lägga ribban för svenskt bistånd, att man inte ska skada lokalbefolkningen?
Jag trodde att vi hade betydligt högre ambitioner än så med svenskt bistånd, det vi har slagit fast: politik för global utveckling. Frågan till Gunilla Carlsson blir då: Ska inte det tydliga målet för politik för global utveckling också omfatta Swedfunds verksamhet, Sidas stöd till markinvesteringar, AP-fondernas investeringar i mark och den privata sektorns verksamhet när de nu involveras alltmer i utvecklingspolitiken?
Jag tycker att det är glädjande att Gunilla Carlsson i sitt svar lyfter fram det tydliga stödet till FAO:s Frivilliga riktlinjer för ansvarsfull förvaltning av mark-, skogs- och fiskeresurser. Det var viktiga riktlinjer som var ett stort steg framåt. Jag välkomnar att den borgerliga regeringen stödde detta arbete. Men jag konstaterar också att Gunilla Carlsson verkar ha läst riktlinjerna lite selektivt.
Redan i första artikeln i FAO:s riktlinjer slår man fast att de fattigas rätt till mat måste vara utgångspunkten vid storskaliga markinvesteringar. Det är det som ska vara utgångspunkten. Om det uppstår intressekonflikter ska alltid de fattigas matsäkerhet väga tyngst. Jag vet inte om Gunilla Carlsson anser att det alltid har varit så när det gäller till exempel Swedfunds investeringar. I den tredje artikeln slår man också fast att det råder ett delat ansvar vid investeringar.
Regeringarna i syd och regeringarna i nord har ett gemensamt ansvar för att se till att investeringarna blir ansvarsfulla. Gunilla Carlsson säger att det yttersta ansvaret vilar på nationella regeringar i syd, men det stämmer inte med de riktlinjer som den borgerliga regeringen har stött.