Hans Linde (V):
Det är precis som biståndsministern säger: Behoven av bistånd är nästan alltid oändliga. Men det är också viktigt för Sverige att se var vi har vårt svenska mervärde och var Sverige kan göra skillnad. Precis som biståndsministern säger är detta djupt kontroversiella frågor. Många stora givare är inte beredda att avstå en krona för att stötta hbtq-personer och deras rättigheter.
I många fall kan vi tyvärr konstatera att om inte Sverige är på plats och ger ett aktivt stöd kommer det inte att vara några andra givare som är beredda att kliva i och göra det. Jag tror som sagt att det är viktigt att påminna om att även när vi har haft våra högsta nivåer på stöd till hbtq-personer har det aldrig handlat om mer än strax över 1 promille av den samlade svenska biståndsbudgeten. Jag välkomnar att biståndsministern ändå är öppen för att se hur stödet kan bli mer flexibelt.
Om vi ska nå fram till de hbtq-personer som jobbar under de tuffaste förhållandena - vi kan ta exemplet Uganda eller en ganska lång rad andra afrikanska länder - är det oftast små summor som kan göra stor skillnad. Men det handlar också om små och bräckliga organisationer. Vi behöver nog se hur vi kan vara mer effektiva. Jag tycker att den modell man har testat i Norge är spännande.
Där har man valt att under den tidigare norska regeringen - och jag hoppas att den nuvarande fortsätter med denna politik - ge den norska motsvarigheten till RFSL en ganska stor frihet att kunna fördela medel just när det har handlat om de små insatserna till små och bräckliga organisationer. Jag vill också lyfta frågan om kompetens och kunskap, för den är minst lika viktig som resurserna.
När jag har haft möjlighet att resa runt i världen möter jag många eldsjälar inom Sida, på svenska biståndskontor och på svenska ambassader. Många av de hbtq-aktivister jag träffar vittnar också om att de möts med respekt och stort engagemang när de möter svenska företrädare. Men det handlar alltför ofta också om svenska eldsjälar på de svenska ambassaderna och på Sida. Ibland saknas det strukturerade arbetet.
Jag måste också tyvärr säga att jag har mött exempel där jag inte har varit lika nöjd med de svar jag har fått av svenska företrädare. För ett par år sedan besökte jag en svensk ambassad i ett land där vi har ett omfattande svenskt utvecklingsarbete. Jag frågade hur man jobbade med den handlingsplan som man då hade för hbt-frågor. Personalen som jag frågade skrattade åt mig och sade: Från Stockholm skickar man så mycket dokument. Vi lägger det i en låda någonstans. Man hade inte på något sätt hört talas om den handlingsplan som man skulle arbeta med.
I ett annat land tog ambassadören mig åt sidan och frågade om jag hade tips på några bra svenska heterosexuella som kunde lyfta hbt-frågorna. Han tyckte själv att de svenska homosexuella han kände till var för stereotypa för att kunna använda i hans land. Detta är några exempel. Jag lastar egentligen inte de enskilda individerna.
Det räcker inte med att ha ett engagemang för att kunna jobba med det här; det krävs också kunskap och kompetens. I en hel del kontexter är detta komplicerade frågor att jobba med, och då krävs det strukturerat arbete. Tidigare fanns det en tydlig handlingsplan för att jobba med hbt-frågor. Den löpte ut 2009, den utvärderades och det visade sig att den hade gett goda resultat.
Därför skulle jag vilja veta av biståndsministern: Finns det några planer på att ta fram en ny handlingsplan när det gäller hbt-frågor? När får vi i så fall se en sådan handlingsplan? Jag tror att det är viktigt att den har skarpa och mätbara men också ambitiösa mål. I väntan på en ny handlingsplan finns ett dialogmaterial om SRHR-frågor som UD har tagit fram tillsammans med RFSU.
Jag skulle vilja veta vad biståndsministern vill göra för att materialet verkligen ska användas. Tyvärr är min bild att även detta material använd ganska sporadiskt ute i fält.