Hans Linde (V):
Utrikesutskottets utlåtande berör förslaget till översyn av EU:s grannskapspolitik som har presenterats av kommissionen och EU:s så kallade höga representant för utrikesfrågor Federica Mogherini. Grannskapspolitiken berör EU:s relationer till länder både öster och söder om EU.
Vänsterpartiets utgångspunkt när det gäller EU:s relationer, precis som när det gäller Sveriges relationer till närområdet, är att relationerna måste styras av arbetet för mänskliga rättigheter, för fred och för demokrati, inte av snäva egenintressen. Utgångspunkten måste vara att försvara varje lands och varje folks rätt att självständigt göra sina politiska vägval. I det östra grannskapet ser vi hur ett flertal länder är satta under ett starkt tryck från Ryssland.
Det är ett Ryssland som försöker begränsa ett flertal länders nationella självbestämmande och rätt att göra sina politiska vägval. EU:s svar måste vara att värna det fria ordet och den fria debatten, att värna det civila samhället och demokratin, varje lands suveränitet och varje folks självbestämmande.
Vi måste också se att när det gäller de mänskliga rättigheterna är situationen fortfarande allvarlig i delar av det östra grannskapet och att situationen skiljer sig från land till land. Här måste vi vara tydliga, och vi måste vara konsekventa, oavsett om det handlar om attacker på prideparader i Kiev, om det handlar om våld mot demonstrationer i Armenien, om det handlar om straffrihet i Moldavien eller om det handlar om politiska fångar i Vitryssland och Azerbajdzjan.
Herr talman! I de delar som berör östra partnerskapet står Vänsterpartiet på det stora hela bakom utskottets utlåtande, men vi har en rad frågor som vi vill lyfta upp med anledning av EU:s relation till det södra grannskapet, där vi ser ett mycket tydligt behov av att Sverige driver på för en i grunden förändrad grannskapspolitik.
Den arabiska våren synliggjorde tydligt hur män och kvinnor i Nordafrika och Mellanöstern drömde om ett liv i frihet och att de med stort mod var beredda att stå upp för sina grundläggande mänskliga rättigheter. Den arabiska våren synliggjorde också EU:s dubbelmoral i relationen till regionens auktoritära regimer. De regimer som kritiserades var samtidigt regimer som EU många gånger hade nära relationer med.
Det var ett omfattande politiskt samarbete med diktaturerna i Egypten, Tunisien och Libyen. I arbetet med att stänga EU:s gränser för flyktingar var flera av regionens mest auktoritära regimer nära allierade. När det kom till handel och vapenexport var man beredd att blunda för brott och kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
Efter den arabiska våren sa man från EU:s sida att det fanns en vilja att göra ett omtag av den förda politiken. Man skulle sätta frågor om demokrati och mänskliga rättigheter högst upp på dagordningen och göra upp med den dubbelmoral som tidigare hade funnits i relation till Nordafrika och Mellanöstern. Man talade om en mer-för-mer-princip, att demokratiska framsteg skulle belönas. Tyvärr ser vi fortfarande alldeles för ofta det rakt motsatta.
Vi har inte sett någon verklig förändring av grannskapspolitiken, och vi saknar i dag en verklig politisk vilja från EU:s ledning att sätta mänskliga rättigheter, fred och demokrati främst. När Egyptens auktoritära regim under al-Sisi dömer hundratals oppositionella till döden i massrättegångar är protesterna få och lågmälda från EU:s sida.
Samtidigt inskränks pressfriheten i Jordanien, och människor i Jordanien döms till flera år i fängelse för deras Facebookstatus. EU:s utrikestjänst skriver att relationen till kungadömet är excellent. Här kan vi snarare tala om en mer-för-mindre-princip.
Trots att Marocko fortsätter att ockupera Västsahara och sabotera varje försök som har gjorts från FN:s sida att hitta en fredlig lösning på konflikten har EU fortsatt att förhandla om ett deep and comprehensive free trade agreement med Marocko. Om avtalet skulle komma på plats skulle det bli det mest omfattande handelsavtalet som EU har med något land runt Medelhavet.
Det är i sammanhanget glädjande att EU-domstolen i dag har beslutat att annullera ett av EU:s handelsavtal med Marocko, men det är också sorgligt talande att det är juristerna i EU-domstolen, inte den politiska ledningen för EU, som står upp för folkrätten.
När Benjamin Netanyahus regering i Israel gång på gång deklarerar att man inte vill se en tvåstatslösning, att man inte vill erkänna Palestinas rätt att existera, svarar EU med en politik som på många sätt kan beskrivas som business as usual. I relationen till regionen prioriterar EU fortfarande handel och goda politiska relationer före mänskliga rättigheter.
Fortfarande ser man inga som helst problem med att samarbeta med djupt auktoritära regimer eller att sätta in militära medel i sina försök att förhindra människor från att utöva sina grundläggande mänskliga rättigheter, nämligen att få söka asyl. Turkiet är ett sådant exempel i detta sammanhang.
Turkiet ingår inte i det södra grannskapet, men det blir ett exempel på denna politik när EU, inklusive Sverige, är berett att betala ut mångmiljonbelopp till Turkiet för att Turkiet ska hindra flyktingar att ta sig över Medelhavet, efter ett år där vi har sett hur president Erdogan för Turkiet framåt i en alltmer auktoritär riktning.
Vänsterpartiet anser i ljuset av den arabiska våren och i ljuset av den utveckling vi ser i Nordafrika och Mellanöstern att det finns stora behov av att i grunden förändra grannskapspolitiken. Tyvärr innebär det förslag som kommissionen har presenterat inte på något sätt de reformer vi har eftersträvat och efterfrågat. Därför vill jag avsluta med att yrka bifall till reservation 2.