KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Linde (V):
Jag tycker att det är lite tråkigt och även lite beklämmande att Ann Linde väljer att använda debatten till att hänvisa till myndigheter och riksdagsbeslut i stället för att ta ansvar för de beslut som faktiskt regeringen själv har fattat. Det är regeringen som fattar beslut om vem som ska ingå i regeringsdelegationen till Filippinerna, och jag förutsätter att det också är regeringen som har gett ambassadören i Manila i uppdrag att aktivt förespråka, understödja och främja svensk vapenexport till Filippinerna.
Jag hade önskat att regeringen kunde ta ansvar för sina beslut på området. Nej, jag bedömer inte att Sverige har ett intresse av att en alltmer auktoritär Duterte får tillgång till svenska ubåtar. Och nej, jag tror inte att det främjar demokratin på Filippinerna att vi säljer JAS Gripen-plan till en regim som har dödat så många som kanske 5 000 personer bara sedan i somras. Detta visar på problemen med svensk vapenexport och hur regeringen har valt att agera.
Det går inte att med trovärdighet vara en röst för demokrati och mänskliga rättigheter samtidigt som man försöker sälja vapen till auktoritära regimer. Vi ser gång på gång hur svensk vapenexport påverkar svensk utrikespolitik och hur man tonar ned brott mot de mänskliga rättigheterna för att få en möjlighet att sälja svenska vapen.
Jag tror inte att det är en slump att både Ann Lindes regering och hennes föregångare har haft svårt att kalla Saudiarabien för en diktatur när det är ett land som är en av de främsta köparna av svenska vapen. Jag tror inte heller att det är en slump att Ann Linde nu står här och säger att Filippinerna är en "stabil demokrati" samtidigt som man har genomfört så många som kanske 5 000 utomrättsliga avrättningar bara sedan i somras.
Som jag sa tidigare: Saab säger själva att de känner att stödet är otroligt bra från regeringens sida när de försöker sälja vapen i Filippinerna. Frågan är om de filippinska demokratiaktivisterna och människorättsförsvararna känner samma stöd från Sverige i dag. Jag betvivlar tyvärr det.
Hans Linde (V):
Jag välkomnar återigen de besked jag fått från Isabella Lövin i dag. Jag hade en debatt med en av hennes föregångare om Burkina Faso, och då var tongångarna lite annorlunda. Jag är glad att även Isabella Lövin ser det svenska mervärdet i Burkina Faso. Ett annat starkt argument för svenskt engagemang är att det knappast råder någon trängsel bland givarna i Ouagadougou.
Tyvärr har vi sett att det globala arbetet sedan Parisagendan 2005 om att givare ska samordna sig och ha en tydlig rollfördelning ibland har lett till det rakt motsatta. Det har blivit en följa-John-lek där man följer varandra ut ur länder och in i länder, och Burkina Faso är ett av de länder som har drabbats av det. Trots att behoven är uppenbara och trots att vi ser att biståndet ger väldigt goda resultat trots svåra förutsättningar är det väldigt få länder eller multilaterala organisationer som är på plats.
Andra länder, till exempel Holland, har de senaste åren valt att fasa ut sitt bistånd. Jag tror därför att Sverige verkligen kan göra skillnad. Det är bra att det kommer en strategi på plats, men regeringen måste inte invänta en ny strategi för att skala upp de svenska insatserna i Burkina Faso. I den budget som nu ligger på riksdagens bord och som jag förutsätter att riksdagen kommer att anta föreslår regeringen att det bilaterala biståndet till Afrika ska öka med 800 miljoner kronor nästa år.
Detta skapar ett utrymme för regeringen att genom regleringsbrev och regeringsbeslut redan i dag öka och skala upp våra insatser i Burkina Faso till exempel när det gäller skogsbruk, jordbruk, forskningsstatistik, jämställdhet och mänskliga rättigheter. Där skulle vi ganska snabbt kunna göra mer, för vi ser i backspegeln att biståndet till Burkina Faso har mer än halverats de senaste åren. Sida har även tagit hem personal.
Det finns alltså en möjlighet att snabbt skala upp, och därför blir min sista fråga till Isabella Lövin: Kan vi hoppas på att regeringen så fort nästa budget är på plats ser till att skala upp de svenska biståndsinsatserna i Burkina Faso?
Hans Linde (V):
Jag välkomnar beskedet när det gäller Sveriges engagemang i säkerhetsrådet, men jag noterar att utrikesministern väljer att ducka för frågan om vapenexporten till Saudiarabien. Det är inte så förvånande. Det är stora belopp och affärer som står på spel. Så sent som i somras beslutade ISP att man skulle godkänna en ny affär med Förenade Arabemiraten - ett av de länder som just nu bombar Jemen - för 10,5 miljarder kronor.
Jag har varit en av dem som många gånger här i kammaren haft anledning att välkomna den feministiska utrikespolitiken. Jag har välkomnat de initiativ som Margot Wallström har tagit när det gäller att lyfta fram och stärka kvinnors och flickors rättigheter runt om i världen. Men jag måste också säga att jag, när jag följer regeringens politik när det gäller Saudiarabien och kriget i Jemen, har väldigt svårt att se några spår av feminism. Då är det snarare Carl Bildts gamla cynism som verkar vara vägledande.
Här har regeringen ett tydligt utrikespolitiskt vägval. Det handlar om regeringens trovärdighet när det gäller den feministiska utrikespolitiken. Det är svårt att med trovärdighet hävda att man är en feministisk röst i världen samtidigt som man väljer att exportera vapen till länder som Saudiarabien och Förenade Arabemiraten.
Det går inte att hävda att man är en humanitär stormakt samtidigt som man beväpnar samma regimer, samma stater och samma diktaturer som skapar de humanitära katastroferna. Och den här regeringens exportoffensiv i Riyadh står i mycket tydlig konflikt med de vackra ord som vi har hört många gånger i denna kammare när det gäller kvinnors rättigheter, demokrati, fred och frihet.
Därför skulle jag vilja be Margot Wallström om ett förtydligande. Är denna regering beredd att verka för ett vapenembargo mot Saudiarabien, med hänvisning till deras grova och omfattande brott mot mänskliga rättigheter och krigets lagar i Jemen?
Hans Linde (V):
Jag är inte naiv. Jag tror inte heller att Margot Wallström - eller för den delen hennes regering - har möjlighet att lösa världens samtliga kriser och katastrofer, än mindre den humanitära katastrof vi nu ser på Gazaremsan. Jag tillhörde dem som väldigt tydligt välkomnade att regeringen erkände Palestina. Detta beslut fattades inte för tidigt, utan det fattades - tyvärr - troligtvis för sent. Detta erkännande väckte också en stark förhoppning bland många palestinier.
Man tittade på Sverige som en vän och allierad i arbetet för fred och för en tvåstatslösning. Här har Sverige också väckt en förväntan och förhoppning om att vi ska vara ett land som vågar gå före, precis som vi gjorde när det gällde erkännandefrågan. Där satte Sverige genom sitt erkännande igång processer, som vi har sett runt om i Europa, där man har skapat diskussion i flera nationella parlament.
Jag hade önskat att regeringen på samma sätt här skulle våga gå före, ställa frågor och lyfta upp diskussioner när man träffas i EU-kretsen. Är det rimligt att vi fortsätter att ge enorma handelsförmåner till en stat som Israel när de vägrar att lyssna på våra uppmaningar?
Är det helt orimligt att EU ska använda något av sina ekonomiska eller handelspolitiska verktyg för att försöka förmå Israel att häva blockaden när man hittills inte har gjort det? Jag tycker att dessa frågor skulle vara rimliga att ställa. Det är bra att regeringen lyfter fram sitt stöd till Unrwa - detta är ett viktigt stöd.
Men jag konstaterar samtidigt att regeringen själv, i den budget som nu ligger på riksdagens bord, säger att man under 2017 vill minska stödet till Unrwa från 415 miljoner kronor i år till 370 miljoner kronor nästa år. Till sist vill jag säga att jag är väldigt stolt över Ship to Gaza och över dem som har åkt med. Men jag önskar verkligen att Ship to Gaza skulle slippa att skicka fler fartyg. Jag önskar att Ship to Gaza som organisation kunde läggas ned. Tyvärr känns detta väldigt avlägset i dag.
Hans Linde (V):
Jag kom i fredags hem från Diyarbakır, som ligger i östra Turkiet och norra Kurdistan. Jag vet att det finns städer i östra Turkiet som har tagit emot fler flyktingar än vad Sverige har gjort. När jag såg de enorma ansträngningar man gör i de här städerna för att ta emot flyktingar kändes den retorik man hört från svenska regeringen om systemkollaps, behov av andrum och annat väldigt avlägsen.
När jag stod där i Diyarbakır och tänkte på den debatt vi många gånger har haft i den här kammaren och den retorik som vi har hört när det gäller de syriska flyktingarna var det kanske inte direkt stolthet jag kände. Margot Wallström säger att historien kommer att döma de ansvariga hårt. Det är jag helt övertygad om.
Men när historien en gång ska skrivas om den svenska migrationspolitiken tror jag inte att det bara kommer att vara rosaskimrande hyllningar som kommer att stå i historieböckerna om den migrationspolitik som Margot Wallströms regering har fört det senaste året. Trots allt är det ju så att det avtal som Margot Wallströms regering har ingått med Turkiet innebär att Erdogans alltmer auktoritära regim har blivit EU:s gränsvakt.
Konsekvensen är att Turkiet nu stänger gränserna och aktivt förhindrar att människor kan lämna krigets helvete bakom sig och ens få en fristad i grannlandet Turkiet. Jag har nu haft tre interpellationsdebatter med Margot Wallström. De har gällt Jemen, Syrien och Gaza. Det är inte en slump att jag valde att ställa dessa interpellationer nu.
Det är nämligen halvtid för Margot Wallströms regering efter lite mer än två år vid makten och med nästan två år kvar till nästa val. Jag tycker att den här regeringen står inför ett vägval. Jag har många gånger här i kammaren stått och välkomnat olika initiativ som Margot Wallström har tagit, inte minst beträffande den feministiska utrikespolitiken. Men på område efter område ser vi en utrikespolitik som inte riktigt hänger ihop.
Vapenexporten, migrationspolitiken och handelspolitiken hänger inte riktigt ihop med den fina retoriken om kvinnors rättigheter, demokrati och mänskliga rättigheter. Jag tror att jag och Margot Wallström kommer att fortsätta debattera med varandra.
Hans Linde (V):
Min fråga går till statsrådet Isabella Lövin. Nästa vecka arrangerar EU och Afghanistan ett gemensamt toppmöte i Bryssel. Det är ett viktigt möte, för säkerhetsläget i Afghanistan försämras. Det blir allt svårare för biståndsorganisationer att verka, och vi ser att många av de framsteg som har uppnåtts genom civila biståndsinsatser nu hotas.
I går publicerade The Guardian ett läckt så kallat icke-papper från kommissionen, där det framgick att EU vill använda sitt bistånd till Afghanistan för att utpressa regeringen i Kabul när det gäller att ta emot deporterade flyktingar. Om inte Kabul tar emot 80 000 deporterade afghanska flyktingar från EU hotar EU med att dra in biståndet till ett av världens fattigaste länder. Jag vill därför fråga statsrådet och ministern för internationellt utvecklingssamarbete om Sverige stöder kommissionens icke-papper.
Är den svenska regeringen beredd att minska stödet till utbildning av barnmorskor, stödet till flickors skolgång och stödet till vårdcentraler på landsbygden om den afghanska regeringen inte tar emot än fler deporterade flyktingar?
Hans Linde (V):
Jag tackar statsrådet för det mycket tydliga svaret. Jag hoppas att statsrådet nu är beredd att agera på EU-nivå för att EU inte ska villkora sitt bistånd till Afghanistan. Både jag och Isabella Lövin har besökt Afghanistan. Efter mitt besök i landet kan jag inte se hur regeringen i Kabul ska ha förmåga eller kapacitet att erbjuda deporterade flyktingar säkerhet och en medmänsklig tillvaro.
Delar Isabella Lövin min bild, eller anser Lövin att den afghanska regeringen har kapacitet och förmåga att ta emot 80 000 deporterade flyktingar från EU?
Hans Linde (V):
För en vecka sedan var jag i Diyarbakır i norra Kurdistan i sydöstra Turkiet, med anledning av att man har gripit ett stort antal politiker från vänsterpartiet HDP. Jag mötte parlamentarikern Feleknas Uca, och hon berättade att väskan står packad i hallen. Hon kan gripas när som helst och riskerar 15 års fängelse. Jag mötte fria kvinnokongressen KJA. Dagen efter mitt besök stängdes organisationen ned av de turkiska myndigheterna, och deras ordförande är redan fängslad.
Jag mötte människorättsorganisationen IHD. Deras medarbetare sover nu på olika ställen varje natt för att undvika att gripas. Dessa modiga män och kvinnor hälsar att de fortsätter kampen för demokrati i Turkiet men att de behöver omvärldens stöd. De välkomnar de uttalanden som har gjorts men sa också att vi måste sätta press bakom orden.
Därför vill jag fråga statsministern: Är Sverige nu berett att frysa förhandlingarna om ett turkiskt EU-medlemskap fram till den dag då president Erdogan släpper de politiska fångarna fria och respekterar de mänskliga rättigheterna?
Kjell Eldensjö (KD):
Tack, justitieministern, för svaret på min interpellation. Jag tycker väl att det ser ut som om vi strävar åt samma håll, i alla fall, i den här frågan. Med tanke på det tryck som nu finns när det gäller fängelseplatser kan det ju lätt börja misstänkas att utökad frigång utnyttjas för att frigöra platser så att nya fängelsedömda brottslingar kan få plats att börja avtjäna sina fängelsestraff så fort som möjligt.
Jag vet att nya anstaltsplatser är på gång och att andra moderniseras för att uppfylla dagens krav, men eftersom situationen nu är svår skulle man lätt kunna tro att den utökade frigången, som redan börjat gälla, är just ett sätt att frigöra fängelseplatser, vilket i så fall är olyckligt. Jag hoppas och tror att den kopplingen inte finns.
Jag anser att det är väldigt viktigt att frigång endast kan bli aktuell till följd av att en intagen varit skötsam och följt sin individuella verkställighetsplan, för annars är frigång snarare till förfång för den intagne än till hjälp.
Precis som justitieministern säger i interpellationssvaret måste målsättningen vara att kriminella ska ges bästa möjliga förutsättningar att bryta sin brottsliga bana, att lämna det samhälleliga utanförskapet bakom sig och därmed ta till sig ett mer normalt levnadsmönster. Fru talman!
Jag tror att Kriminalvårdsutredningens förslag om en förmånstrappa i flera steg skulle kunna vara de morötter som behövs för att motivera intagna att så att säga steg för steg bli alltmer mogna att också i slutet av strafftiden kunna slussas ut från fängelsevistelsen till ett normalt liv utan våld.
Ett sådant system skulle enligt utredningen bygga på en individuell verkställighetsplan som den intagne själv varit med och planerat och godkänt. Verkställighetsplanen behöver dock omprövas tid efter annan, och därvid blir förmånstrappan aktualiserad: Det blir steg upp, steg ned eller att den intagne står kvar på samma nivå. Det blir ett mått på hur han eller hon mognat för fortsättningen och förhoppningsvis utslussning före tidpunkten för villkorlig frigivning.
Jag skulle gärna vilja höra ytterligare lite om justitieministerns tankar om just den modell som Kriminalvårdsutredningen kom fram till som sitt förslag.
Jag ser att justitieministern i sitt skriftliga svar uttalar att "individens motivation till en positiv förändring måste tas till vara ännu bättre inom Kriminalvården", men jag tror att motivationsåtgärderna precis som Kriminalvårdsutredningen föreslår bör bygga på en sorts förmånstrappa där intagna successivt kvalificerar sig för en framgångsrik utslussning. Vad tycker justitieministern?
Kjell Eldensjö (KD):
Jag är medveten om att det finns sådana som har andra åsikter om detta, men vad jag kan minnas var Kriminalvårdsutredningen i dessa avseenden ganska enig i sina förslag. Det är bra att Kriminalvården får i uppdrag att utarbeta system som ökar möjligheten att uppmuntra och förstärka positivt beteende bland de intagna under verkställigheten av fängelsestraffet.
Jag är dock lite nyfiken på de försöksverksamheter som nu bedrivs, om de utgår från en förmånstrappa eller om det finns någon annan typ av förmåner som läggs in i programmet i försöksverksamheten.
Det vore intressant att få veta lite grann om just detta, hur många anstalter eller vårdavdelningar som är involverade, om försöken kommer att utökas, när det hela utvärderas och så vidare. Om jag sedan får återgå till frigången uppfattar jag att den utökade möjligheten till frigång baseras på konsekvenser av skötsamhet och misskötsamhet, precis som justitieministern sade.
Det är bra och naturligtvis helt nödvändigt. Begreppet skötsamhet kan emellertid tolkas olika av olika anstalter över tiden.
Bland annat därför vore det bra med en förmånstrappa som är matchad till skötsamhet och fullständig efterföljelse av den individuella verkställighetsplanen, som den intagne själv varit med om att utforma och godkänna. Den nu införda utökade frigången är i det sammanhanget lite dåligt tajmad eftersom förmånssystemet ännu inte är utarbetat.
Nu säger justitieministern i interpellationssvaret att om någon form av förmånssystem införs blir det naturligt att koppla det till utslussningsåtgärderna. Jag förstår att det även avser frigången. Uttalandet kan då ses positivt, och det ska jag försöka göra. Men det är lite vagt eftersom det sägs "om någon form av förmånssystem införs". Det är alltså inte alldeles klart vad gäller den delen.
Brottsförebyggande rådet ska utvärdera den nya lagstiftningen om utslussning. Uppdraget ska redovisas senast den 1 april 2010. Ska detta tolkas så att något permanent förmånssystem sammankopplat med utökad frigång inte är aktuellt förrän efter utvärderingen, alltså någon gång 2011 eller 2012?
Av justitieministerns svar framgår att hon tvekar en aning just beträffande förmånssystem. För egen del tror jag att ett förmånssystem skulle motivera den intagne att bli skötsammare, vilket i sin tur skulle leda till en mer framgångsrik utslussning i samhället.
Kjell Eldensjö (KD):
Jag vill tacka så mycket för de upplysningar jag fått. Det var just för att få höra hur det ligger till i verkligheten som jag lyfte upp frågan i form av en interpellation. Jag tror att det är viktigt att med jämna mellanrum göra det tills det hela är i hamn. Jag ska inte förlänga debatten så mycket mer eftersom jag vet att justitieministern har fler interpellationer att besvara.
Låt mig lite grann sammanfatta hur jag uppfattar frågan efter denna debatt. Vi är överens om att den intagnes motivation till positiv förändring måste tas till vara ännu bättre än i dag.
Justitieministern har inte tagit ställning till ett permanent införande av förmånssystem, och om ett sådant system införs är det inte säkert att det blir i form av en förmånstrappa utan det får de utvärderingar som kommer längre fram visa. Jag hoppas att Kriminalvårdsutredningens förslag till stora delar kommer att genomföras framöver.
Jag tackar justitieministern för en givande debatt.
Kjell Eldensjö (KD):
Tack, försvarsministern, för interpellationssvaret! Den fruktansvärda förlisningen av färjan Estonia i september 1994 har nu i snart 15 år gett upphov till många spekulationer och en stor mängd frågor om olyckans förlopp, färjans skick, exakta tidpunkter, sjunkförloppet med mera. Framför allt handlar det om vad som var den utlösande orsaken till förlisningen. Under åren som gått har Estoniakatastrofen varit uppe ett flertal gånger i riksdagen.
Bland annat skrev den nuvarande försvarsministern Sten Tolgfors som riksdagsledamot en motion 2004 med följande förslag till riksdagsbeslut: Riksdagen tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om en ny haveriutredning av Estoniaolyckan. Flera skäl till en ny haveriutredning framfördes i motionen.
Det står till exempel: Det är en fråga om att otvetydigt kunna konstatera varför olyckan ägde rum och varför förloppet såg ut som det gjorde - detta inte minst av hänsyn till dem som drabbades av olyckan. En av de viktiga oklarheterna var och är fortfarande sjunkförloppet.
Av de studier som konsortiet SSPA redovisade framgår bland annat att sjunkförloppet påbörjades tidigare än vad som hade angivits av tidigare utredning, vilket har betydelse för förloppet. SSPA anger att Estonia sjönk cirka tio minuter tidigare än vad haveriutredningen kom fram till. Hur snabbt Estonia sjönk har stor betydelse för teoribildningen av förlisningsorsaken.
Ett snabbt sjunkförlopp ger näring till experters övertygelse om att förlisningen berodde på hål i skrovet, också under vattenlinjen. SSPA:s modellstudier och expertutlåtande visar att JAIC:s haveriutredning inte stämmer med verkligheten.
Experten Claes Källström har sagt att de utredningar som hittills har gjorts inte är tillräckliga för att säkert fastställa orsaken. Till Sveriges Radios Eko säger Källström: Vill vi skaffa oss säkerhet i slutsatser måste man faktiskt gå ned och titta på vraket. Att få fram den enda sanningen i dunklet någonstans när det gäller förlisningen av Estonia har stött på patrull redan från början.
Jag vill påminna något om detta. Redan den första dagen efter förlisningen påstod den högsta politiska ledningen att förlisningen berodde på att bogvisiret lossnade och föll av - detta trots att till exempel sjöofficeren Emil Svensson som vid tidpunkten var medlem av regeringens säkerhetspolitiska analysgrupp redan på olycksnatten påpekade att förlisningsförloppet skedde på ett sätt som om det fanns hål i skrovet under vattenlinjen.
Regeringen deklarerade strax efter förlisningen att färjan skulle bärgas, vilket skulle vara möjligt. Senare kom besked om att Estonia inte skulle tas upp. Varför ändrade regeringen sig, kan man undra. Så kom beskedet att Estonia i stället skulle övertäckas helt och hållet. Varför? När övertäckningen redan hade börjat kom ett nytt besked. Estonia skulle nu inte övertäckas. Varför? Alla dessa turer ger så klart i sig upphov till spekulationer om att något väsentligt skulle döljas.
Vill verkligen inte försvarsministern bidra till att skingra ovissheten genom att man gör en ytterligare utredning med dykningar?