KBLab/rixvox huggingface dataset:
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Tack, ledamoten, för svaret! När det gäller suicid har pengar inte räckt. En psykiatriutredare eller psykiatrisamordnare på regeringens uppdrag konstaterade att oavsett regering har man satsat miljardbelopp, men pengar har inte varit i närheten av att räcka för att få till det arbete som krävs. Den bedömningen är kvar. Det är åtgärderna som ger effekt som saknas. Vi har inte fått ned talen.
Vi har inte kunnat göra mer suicidpreventivt arbete, så vi behöver nog snarare gemensamt konstatera bristerna och se till att vi faktiskt åtgärdar dem i stället för att vara allmänt nöjda med beloppen i sig. När det gäller ekonomisk politik delar jag oron, inte minst när det gäller den stora grupp som i dag är långtidsarbetslös. Den gruppen växer samtidigt som vi får en stor klyfta mellan den och den grupp som i dag har väldigt lätt att få jobb. Vi ser att man söker arbetskraft på jättemånga områden.
Det innebär att klyftan växer mellan dem som har lätt att ta ett jobb och kan välja mellan jobb och dem som står långt från arbetsmarknaden och behöver mycket mer stöd för att kunna komma tillbaka. Det innebär att de som väntat länge i kön på ett jobb får vänta ännu längre. Att kunna få jobb i stället för bidrag är en jätteviktig faktor, inte minst om man har barn. Att se föräldrarna gå till jobbet är en viktig faktor för att barn ska må bra.
Jag vet inte minst från mitt eget arbete i kommunpolitiken hur avgörande det är att vi kan ge människor en chans till arbete. Här krävs det väldigt mycket mer. Kristdemokraterna har ett förslag om ett dubbelt jobbskatteavdrag för dem som går från arbetslöshet till arbete för att främja det och ta bort alla de där små skillnaderna som finns i dag så att vi möjliggör för dem att återgå i arbete och se att det blir skillnad i plånboken. Visst behövs det många åtgärder.
Det var precis det som gladde mig i ledamotens anförande - hon sa att vi måste se till att alla sektorer är med och drar åt samma håll. Regeringen har fått underkänt på det området av psykiatrisamordnaren och i politiken som helhet, så vad vill ledamoten göra?
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Tack, ledamoten, för anförandet! När vi behandlade primärvårdspropositionen, som ledamoten hänvisade till, hade bland annat mitt parti i vår följdmotion förslag som handlade om problemen med förslaget. Om man styr mot att det måste vara fysiska vårdcentraler kommer de att hamna i centrala lägen där det bor mycket folk.
Genom propositionens utformning - vi har ett annat yrkande för att om möjligt balansera detta - kommer man att säkra inkomsterna för bolagen under lång tid framöver. Det är precis det som har skett nu och som jag tror att ledamoten menar när hon hänvisar till artikeln. Precis det vi varnade för är alltså det som sker. Men ledamotens parti röstade inte för vårt yrkande i det avseendet.
Däremot - och det var därför jag begärde replik och gick fram - röstade ledamoten för det yrkande som också blev utskottets och riksdagens ställningstagande: att regeringen ska ta fram nationella principer för ersättning och avgifter, och de ska bygga på behovsprincipen. Det är behovsprincipen vi i dag saknar i systemet, liksom nationella principer i stället för den utomlänsersättning som leder fel. Så vi borde väl snarare göra gemensam sak och se till att den här utredningen kommer till stånd. Det är nämligen först när vi använder behovsprincipen som vi får en jämlik hälso- och sjukvård.
Jag har vänt mig emot - det har jag sagt i många sammanhang - att jag som patient direkt kan avropa den dyraste resursen utan att det finns en behovsbedömning. Jag tycker att det behövs en bedömning, fast inte om vi har en fast läkar- eller vårdkontakt. Då känner man varandra och har ofta bestämt hur man ska ha kontakt - via chatt eller telefon eller på annat sätt.
Men att jag själv kan söka den allra dyraste resursen och låta skattebetalarna stå för det tycker jag inte stämmer med de principer vi har för hälso- och sjukvården eller med behovsprincipen. Det är därför vi vill ha de nationella principerna. Detta har ledamoten röstat för, så vi borde göra gemensam sak i frågan.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
En majoritet i utskottet, men inte Socialdemokraterna och Miljöpartiet, röstade ändå för att vi ska ta fram nationella principer som bygger på behovsprincipen. Så vilka förhoppningar man lägger där får väl ledamoten själv dra slutsatser om. Jag tror att det är nödvändigt att vi gör flera saker samtidigt. Om vi inte bygger upp primärvården så att alla får en fast, namngiven läkarkontakt som har ett rimligt antal patienter, precis som distriktssköterskorna, kommer detta inte att fungera.
Vi måste bygga den basen så att jag får möjlighet att få kontakt med den jag vill prata med samma dag och faktiskt får det svar jag behöver från den som känner mig. Den personen kan också ibland säga: Du behöver inte träffa mig nu - det räcker om du gör det om en vecka eller två, för du klarar dig eller kan gå till apoteket och komplettera med egenvård eller annat. Men detta kräver att man har en fast kontakt så att det finns kontinuitet och någon man litar på och kan känna att tilliten fungerar.
Om vi inte bygger det systemet kommer människor att söka vård på annat sätt. Jag tycker inte att det är intressant att förbjuda digitala lösningar. Det är fel väg att gå. Alla förväntar sig att kunna lyfta mobilen när något inte fungerar. Däremot vill jag se till att vi har ersättningssystem och avgifter för att hantera den tekniska utvecklingen på ett klokt sätt, och det har vi inte i dag. Regeringen valde att lämna walkover i frågan.
Jag är därför glad att riksdagen inte gjort det utan sagt att vi behöver titta på denna fråga. Jag ser fram emot en utredning i frågan. Men vi måste också grunna på att när vi ställer upp krav kommer verksamheten att anpassa sig efter dem. Det var detta som hände när det gäller kravet på både fysisk och digital närvaro, och jag tror inte att vi har vunnit något på det.
I stället har vi utestängt alla i glesbygd och på landsbygden som kanske skulle vilja öppna mottagning någon dag i veckan men inte ha en digital variant utan bara en fysisk mottagning. De kan inte vara med i systemet nu. Vi borde, tror jag, vara lite smartare när vi gör våra system framöver.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Tack, ledamoten, för anförandet! Jag delar verkligen ledamotens uppfattning att det är så mycket mer man behöver göra i tidiga insatser. Då krävs det att alla i skola, socialtjänst och i det civila samhället finns där. Det är så mycket som brister och som vi borde göra bättre. Är det ledamotens uppfattning att regeringen den här mandatperioden har haft energi och kraft att påverka och sett till att socialtjänsten har fått bättre förutsättningar?
Har det varit driv från regeringen att hjälpa socialtjänstens medarbetare, socialsekreterarna, att få bättre arbetsvillkor och förbättra situationen när det gäller kompetensförsörjning, möjlighet till fortbildning och inte minst att kunna arbeta utan att behöva skydd? Det handlar om att inte behöva begära skyddad identitet för att man jobbar som socialsekreterare. Så ser situationen ut i dag för många socialsekreterare.
De går in i yrket och behöver förändra sitt och sin familjs liv för att kunna fortsätta att arbeta. Det som har hänt under ganska många år, kanske 15-20 år, är en utveckling som inte är positiv. Vi behöver socialtjänsten till många fler uppdrag, och socialsekreterarna står mitt i detta. De får en allt tuffare situation. Jag vill säga att regeringen inte har haft energi i den här frågan.
Det som har hänt inom den sociala barn- och ungdomsvården har vi i oppositionen tvingat fram från regeringen. Om vi tittar på den övriga delen som rör socialsekreterarna: Anser ledamoten att regeringen haft kraft och energi och gjort viktiga saker för socialsekreterarna den här mandatperioden?
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Även för mig är det första gången jag talar via herr ålderspresidenten, så vi får kämpa lite så att vi verkligen säger rätt. Jag är tacksam för ledamotens svar, och vi är överens om att vi har gjort jättemycket från utskottet. Det är tillkännagivanden, och vi har bra diskussioner. Det är ett väldigt kunnigt utskott, som är engagerat i frågorna. Men min fråga var: Vad har regeringen gjort den här mandatperioden? Man kan ju inte bara titta på och se att det blir värre och värre. Socialsekreterarna har i dag en väldigt utsatt situation.
Vi har dessutom kunnat se att man använder socialtjänsten för att påverka Sveriges säkerhet, vilket är en väldigt allvarlig fråga. Socialsekreterarna står mitt i allt detta. De ska varje dag se till att ge stöd och hjälp till människor som behöver dem samtidigt som de utsätts för tryck med hot och våld som berör dem personligen. Jag tycker inte att regeringen har gjort tillräckligt - långt därifrån. Jag är fullständigt medveten om att kommunerna har ansvar för socialtjänsten.
Så ska det vara; det är vi överens om. Men om det inte är tillräckligt och det finns brister måste en regering kliva in. Annars skulle vi inte behöva ha en regering. I så fall kunde vi bara ha ett finansdepartement som skickar ut våra skattepengar, och sedan får kommunerna lösa resten. Vi har ändå fackdepartement med ansvar för olika saker. Vi har en socialminister. Då förutsätter jag att man också tittar på de problem och brister som finns och ser vad vi kan göra från den nationella nivån för att stödja och säkerställa att det faktiskt blir bättre.
Jag saknar åtgärder från regeringens sida när det gäller socialtjänsten, kompetensförsörjningen och socialsekreterarnas situation. Och den är allvarlig. Jag skulle snarare vilja vädja till ledamoten, som ändå tillhör regeringspartiet, om att göra vad ni kan. Det behöver vi alla göra, men inte minst behöver ni socialdemokrater öka trycket så att regeringen genomför åtminstone det som riksdagen har uttalat.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Jag vill bara returnera tacket. Varmt tack, Margareta Fransson för att du har verkat i vårt utskott. Vi har haft glädjen att möta flera miljöpartister i utskottet. Du har precis som de andra bidragit med många erfarenheter som är viktiga i vårt gemensamma arbete. Vi har olika politiska uppfattningar, vi bryter dem mot varandra och ibland hittar vi gemensamma nämnare. Ett varmt tack för det arbete som du har gjort! Du kanske kommer tillbaka, vad vet jag. Lycka till i allt som kommer i din väg framöver!
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Tack, ledamoten, för talet! Jag är glad att vi delar uppfattningen att det var nödvändigt att förstärka propositionen så att valfriheten tydligt framgår, så att den inte är hotad i förslaget. Vi är också överens om poängen med att ha en fast namngiven läkarkontakt, att veta namnet på läkaren. Jag beklagar att det inte framgår av propositionen. Men vi får väl ta det arbetet längre fram och se till att det blir på det sättet. Det som ledamoten inte vill göra är att ta itu med ersättningarna och avgifterna i systemet.
Jag tror att det är nödvändigt. Om vi inte reglerar de ersättningar som utgår tror jag att primärvården kommer att fortsätta leva med alldeles för dåliga ekonomiska villkor. Det förslag på tillkännagivande som kommer från oss och som blev utskottets ställningstagande handlar om att det måste bygga på behovsstyrning. Om jag själv kan bestämma när jag vill ha vård och kan få den dyraste insatsen utan att det görs någon bedömning följer vi inte behovsprincipen. Det är inte alltid jag som patient vet vad som är bäst.
Om det rör sig om en hjärtinfarkt eller stroke är det självklart att man ska till akuten och få det bästa omhändertagandet. Men de där dagarna man känner sig lite krasslig och direkt vill prata med en läkare är det kanske inte det bästa. Någon annan kanske kan ge bättre och mer effektiva råd. Därför behövs en behovsbedömning. Jag är glad över att utskottet har funnit en majoritet för detta. Regeringen har valt att skicka bollen vidare till SKR och hoppas att SKR ska göra det.
Vad är skälet till att ledamoten Dag Larsson inte vill titta på ersättningarna i systemet? Jag tror att det är nödvändigt och vill därför ställa frågan.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Tack, ledamoten, för svaret! Poängen är att det är nationella principer. Jag tror också att man behöver anpassa systemet efter förutsättningarna. Det går inte att jämföra Norrbotten i alla dess delar med Stockholm när det gäller hur man använder resurser i vissa situationer. Man behöver lägga extra stöd av olika skäl. Men när det gäller nationella principer är poängen de sista orden: att det bygger på behovsprincipen.
Vi har i dag ett system där den region som har det mest förmånliga systemet för just utförarna, företagen, kan användas av alla. På det viset eroderar systemet, och det är inte behovsprincipen som styr. Därför är jag mån om att vi ska få nationella principer för ersättningar och avgifter och att de ska bygga på behovsprincipen. Det är först när vi får det som vi kan få de resurser som är rätt för hela primärvården.
För mig är det otänkbart att fortsätta använda våra gemensamma skattepengar om det inte är behovsstyrt. Vi måste ta ansvar för den frågan. Jag tycker att det nu har gått så långt att det är nödvändigt att staten griper in. Därför är jag glad över att vi föreslår ett tillkännagivande. Jag hade ändå förutsatt att Socialdemokraterna skulle tycka att det ska vara en behovsstyrd vård. På vilket annat sätt vill ledamoten tillförsäkra sig att vi har en nationell styrning i någon form för att möjliggöra detta?
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Jag reagerade när Vänsterpartiets ledamot Karin Rågsjö gav sitt stöd till att regeringen inte behövde göra något under pandemin, trots att kommuner och regioner inte hade den beredskap de borde ha haft. Det är helt korrekt att kommuner och regioner enligt lag skulle ha haft beredskap. Men när det visade sig att de inte hade det måste ju en regering, oavsett vilken, träda in och göra det man ska.
Regeringen styr riket, och man måste ändå ha det yttersta skyddsnätet. Karin Rågsjö anser dock att man inte kan skylla på regeringen, utan det var okej att det inledningsvis inte skedde något från regeringen. Innebär det att ledamoten hade haft samma inriktning om det hade varit en vänsterpartistisk regering? En vänsterpartistisk regering hade inte heller agerat om kommuner och regioner hade brustit, utan man hade låtit det rulla på - är det så jag ska uppfatta det?
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Jag tackar ledamoten för svaret. Att vi debatterar här förändrar ingenting, kan jag berätta. Världen står inte still; den kommer att fortsätta göra vad den vill oavsett vad vi debatterar. Det som påverkar något är att man fattar beslut. I och med att vi i dag fattar beslut om att pandemilagarna upphör behöver vi också ta ansvar för konsekvenserna av de lagar vi använt oss av. Därför föreslår mitt parti att vi faktiskt tar itu med folkhälsan. Detta är en del som Kristdemokraterna menar är oerhört angelägen, för detta har fått konsekvenser för folkhälsan.
Ledamoten svarade att detta är viktigt, att vi behöver göra något och att man ska göra det, men hon sa inget konkret. Var och när kommer det att ske? Kommer det att ske om 20 år, eller kommer det att hända något i närtid? Jag tror att vi behöver konkreta förslag. Jag har också en annan fråga efter att ha lyssnat på ledamotens synpunkt. Vad från Coronakommissionen behöver göras nu, så att vi inte bara har haft en utredning utan att det också leder fram till åtgärder?
Det är gott och väl att tala och debattera i kammaren, för man förstår ideologiska skillnader, men åtgärder och beslut är det som räknas. Jag lyssnar gärna till vad ledamoten anser om detta.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Jag håller helt med om att vi inte kan göra den slutliga bedömningen av pandemin än. Det kommer kanske att ta många år innan vi kan dra slutsatser. Coronakommissionen har i och för sig redan lämnat sitt första delbetänkande, där de berättar att den allmänna smittspridningen, samhällsspridningen, gjorde att de äldre drabbades hårt. Den bedömningen har vi redan. Men det ledamoten och vi diskuterar i dag är någonting annat, som jag berörde i mitt tal.
Jag var väldigt kritisk till att regeringen i det ärende det nu handlar om inte sökte samsyn utan lämnade fram en proposition och sedan hoppades att den skulle gå igenom utan att man samtalar med riksdagens partier. Jag noterar att ledamoten i stället tycker att regeringen är bra på samsyn hela vägen. Därför är jag tvungen att fråga: Anser ledamoten Nicklas Attefjord att regeringen har hanterat det ärende vi diskuterar i dag på ett klokt sätt?
I en kris behöver man lyssna in varandra, hitta samsyn och hitta det där som är gemensamt i svåra lagar som berör en kris. Allt annat ska vi bråka om. Det gäller budget och mycket annat, och vi ska visa upp ideologiska skillnader. Men i en krissituation behöver man hitta samsyn. Menar ledamoten faktiskt att regeringen har skött det här ärendet väl?
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Jag tackar ledamoten för svaret. I mitt anförande var jag väldigt tydlig: När vi gemensamt tog fram lagen julhelgen 2020 var det en bred förankring. Alla partier bidrog till hur den blev. Vi kunde då också fatta ett enigt beslut om själva lagen, även om det fanns några tillkännagivanden. Den här gången var processen den att regeringen i våras ville lägga fram lagen igen för förlängning tidigt, innan vi visste läget. Då sa vi ganska samstämmigt: Nej, det går inte.
Vi måste kunna följa läget innan vi bedömer hur länge den ska förlängas. Regeringen lyssnade då. Men sedan i augusti, när vi hade bestämt att vi först skulle mötas i augusti, prata om läget, få höra regeringens och myndighetens bedömning och sedan bestämma hur länge den skulle förlängas, gjorde inte regeringen det. Då skickade man fram propositionen utan att samtala med partierna.
Det är ganska fräckt att frångå en process vi varit överens om och dessutom skicka fram propositionen en vecka innan man kommer till utskottet för att samtala. Det visar liksom inte att man vill ha den här samsynen. Nu har vi löst det ändå i utskottet så att vi får den kontrollstation riksdagen behöver. Men skälet för min replik var ju att ledamoten sa att regeringen är bra på samsyn, också i det här ärendet. Det tycker inte jag.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Även jag hade några frågor, och delvis klarnade det under ledamotens utbyte med Johan Hultberg. Men jag vill ändå ställa frågan. Jag uppfattade, fru talman, att ledamoten ansåg att det är bättre att skynda långsamt med det som rör digitalisering, för annars leder det till att den som inte vill använda digitala tjänster inte kan göra det. Jag ser att det är två helt olika saker.
För mig är det självklart att när jag exempelvis kommer in på en vårdcentral så måste det finnas en personellt bemannad reception där jag kan anmäla mig, samtala med någon och betala på det sätt jag önskar. Det får inte enbart finnas en digital portal. Man måste kunna göra båda sakerna. Jag måste kunna ringa och samtala på det sättet. Samtidigt är det ett problem att det har tagit så lång tid att få fram de standarder som vi behöver för digital vårdinformation.
Detta kommer att vara ett problem även med den här propositionen, som jag är väldigt glad över, vilket jag nämnde. Nu när man får möjlighet till en sammanhållen vårddokumentation men inte har samma standarder för våra digitala system kommer ju bristerna att bli uppenbara. Det beslut som vi tog i enighet i riksdagen i maj 2019 hade behövt vara genomfört nu. Ledamoten sa ändå att det är bra att vi inte gör det för snabbt, utan vi ska skynda långsamt. Jag skulle verkligen ha velat att det beslutet hade varit genomfört nu.
Det hade underlättat för den här propositionen, men framför allt hade det ökat patientsäkerheten. Det som möter mig som vårdtagare och patient i dag är nämligen att jag inte kan få del av all information som finns om mig, utan jag kan bara få den information som är tillgänglig för just den enheten jag söker hos. Det leder till risken att jag inte får det bästa omhändertagandet. Det handlar alltså om risker för patienter och vårdtagare men också förstås för personalen som riskerar att göra misstag därför att de inte hade information.
Jag vill därför gärna fråga ledamoten om hon inte anser att det här är två helt olika saker. Visst behöver vi forcera så att vi får nödvändig digital information och system på plats som fungerar, samtidigt som vi säkerställer att alla kan göra det på sitt sätt och inte tvingas till digitala lösningar?
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Tack, ledamoten, för väldigt kloka resonemang! Jag instämmer i dem. Jag tänker att det är så viktigt att vi delar upp det här, och jag tror att det är det som ledamoten är ute efter. Det finns ju en allmän tro att så fort man säger digitalisering så är allt bra. Så är det inte alls. Ibland är digitalisering jättebra. Ibland krånglar det bara till livet för ganska många medarbetare i vården eftersom det inte är smarta digitala lösningar utan krångliga digitala lösningar som tar ännu mer tid att arbeta med i situationer där det i stället borde gå snabbt.
Digitalisering i sig är liksom inte ett ord som man ska sätta upp först, utan det handlar om vad man behöver använda för verktyg och vad man behöver det till. Jag är glad att ledamoten lyfter frågan om mobilt bank-id, något som används av många. Det är ett exempel på en fråga vi har lyft kring att vi behöver en långsiktig patientdatareform. Nu är vi ju utlämnade till en privat uppfinning. Bank-id är inte något i offentlig regi. Det är lite märkligt att alla i offentliga institutioner ändå använder det, men vi har inte hittat någon variant.
Jag tror absolut att ganska mycket av välfärden kan utföras av privata utförare, men det här tillhör en grundinfrastruktur där jag vill vara säker på att det är rätt tillsyn på rätt sätt, eftersom den används för så viktiga integritetskänsliga saker. Det är ett exempel på något som borde finnas med i en patientdatareform: Vad ska vi tillåta? Hur är accessen in i digitala system?
Var jag ska kunna lagra mina uppgifter är en annan sak som vi behöver utreda, inte minst mot bakgrund av att det också kommer in utländska intressen i svensk hälso- och sjukvård. Då behöver vi säkerställa var detta finns. Det finns alltså ganska många skäl till att göra den där långsiktiga patientdatareformen som vi är några som reserverar oss emot att regeringen inte vill göra och inte heller Socialdemokraterna här. Jag uppskattar dock att ledamoten problematiserar frågan, för det behöver vi göra.
Det är alldeles för mycket av enkla svar, där vi bara säger att digitalisering är bra. Vi måste i stället prata om när vi använder den, vem som påverkar den och hur ska vi göra det så att det på riktigt blir bra och patientsäkert. Tack för ledamotens inlägg!
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Tack, ledamoten Barbro Westerholm, för ditt anförande! Jag vill bara bekräfta att jag håller med dig. Det vore alldeles utmärkt om vi i utskottet kunde få en genomgång av allt som ligger inom det här området. Vi har själva påmint regeringen ett par gånger om våra tillkännagivanden som inte har blivit genomförda, men det vore också bra med en genomgång av allt annat som pågår så att vi får en överblick.
Vi gör vad vi kan för att skicka med det här till kommande utskott så att det har med det i beräkningen för hösten - att just få överblick över vilka utredningar som finns, hur långt de har kommit och vad vi har att förvänta oss. Det är en överblick som vi behöver.
Acko Ankarberg Johansson (KD):
Tack, ledamoten, för ditt anförande! Jag noterar att ledamoten är överens med resten av utskottet om att avskiljningar måste upphöra. Men ni reserverar er mot att vi tar reda på hur det går. Ni reserverar er mot att regeringen i februari ska redovisa vad man gör för att detta ska upphöra. Det innebär att det som återstår är en förhoppning. Utskottet har samlat ihop sig kring att vi vill ha en plan för vad som ska göras för att avskiljningar på riktigt ska upphöra. Vi har nått en bit på väg.
När vi i dag möter myndighetschefer och ledning säger man tydligt att det är våld som förekommer och att vi måste arbeta emot det. Men varför motsätter sig Socialdemokraterna att vi får en plan och kan genomföra att avskiljningar försvinner? Ni reserverar er som enda parti, och jag vill gärna veta vad Socialdemokraterna tänker sig. Hur ska det ske, om vi inte ens sätter tryck och ser till att något sker?