Hans Linde (V):
Jag får börja med att tacka handelsministern för svaret. Den 16 december 2003 fattade riksdagen ett historiskt beslut. Då antog man en politik för global utveckling, PGU. Man slog fast att all svensk politik skulle vara samstämmig. Oavsett om det handlade om jordbruksfrågor, högskolepolitik eller försvar skulle politiken genomsyras av ett rättighetsperspektiv och utgå från de fattigas perspektiv på utveckling.
Tyvärr får vi nog konstatera att PGU inte har fått det genomslag som vi hade hoppats på, och det gäller, tyvärr, i synnerhet på den svenska handelspolitiken. Gång på gång har vi kunnat se hur andra intressen har fått styra utvecklingen av svensk handelspolitik. Också Vänsterpartiet ser att Sverige är ett litet exportberoende land. Vi ser även att handel är avgörande för att säkra välstånd, jobb och välfärd i Sverige.
Det finns många exempel på hur vi genom handel både har lyckats skapa välstånd i Sverige och lyckats främja mänskliga rättigheter i andra länder. Men vi ser också exempel på motsatsen. Få skulle hävda att Lundin Oils investeringar i Sudan bidrog till ökad respekt för mänskliga rättigheter.
Ericsson bidrog knappast till hållbar utveckling när de sålde Ranossystemet till regimen i Syrien - ett system som har gjort det möjligt för diktatorn al-Assad att spåra upp oppositionella via deras mobiltelefoner. I dag jobbar 1,3 miljoner människor utomlands i företag som har sitt huvudsäte i Sverige. Det är en fördubbling sedan 1997.
Bara i Bangladesh jobbar 700 000 människor, i synnerhet kvinnor, i fabriker som tillverkar kläder åt Hennes & Mauritz. Dessa svenska investeringar skapar arbetstillfällen och bidrar till minskad fattigdom, men de väcker också frågor. Vilken arbetsmiljö har de på Björnkläders textilfabrik i Vietnam? Vilka möjligheter finns det på Scanias fabrik i Bangalore att organisera sig fackligt?
Det är viktigt att se att effekten av handel helt beror på vad man handlar med, vem man handlar med och vilka krav man ställer. Detta är kärnan i min interpellation. Att regeringen säger att handel per automatik promotar mänskliga rättigheter är förenklat och naivt, och det inger oro. Mikael Damberg talade i sitt svar om vikten av hållbart företagande och hållbar utveckling.
Det är ganska vaga initiativ, och det är svårt att se vad regeringen konkret ska göra. Det finns redan konkreta initiativ som regeringen skulle kunna stödja. Sedan 1998 har ett hundratal företag tecknat så kallade globala ramavtal. Det är globala överenskommelser om arbetsmiljö och om löntagares rättigheter och inflytande som tecknas mellan företagskoncerner och löntagarorganisationer.
Redan har SKF, SCA och Electrolux undertecknat sådana konkreta avtal, och det pågår samtal med fler svenska företag. Är regeringen beredd att understödja det viktiga arbetet med globala ramavtal? Samtidigt som retoriken om hållbart företagande är ganska vag är regeringens exportsatsningar mycket konkreta.
Man har listat 26 länder som ska prioriteras fram till 2020, och här hittar vi några av vår tids absolut värsta diktaturer: Saudiarabien, Thailand, Egypten och Förenade Arabemiraten. Samtidigt ser vi hur ekonomin växer i en lång rad demokratier som inte finns med i regeringens satsning, till exempel Ghana, Peru, Moçambique, Chile och Zambia.
På vilket sätt utgick regeringen från PGU och de fattigas perspektiv på utveckling när ni prioriterade Saudiarabien och Förenade Arabemiraten men inte Ghana och Peru?