Hans Linde (V):
Om vi verkligen vill förbättra situationen för kurderna i Syrien och garantera att deras mänskliga rättigheter respekteras fullt ut av regimen är det första steg vi måste ta att bryta tystnaden. Det är ett förtryck som pågår i det tysta.
Carl Bildt gav några exempel på hur frågan har uppmärksammats av Sverige och FN, men exemplen är tyvärr få om vi jämför med kurdernas situation i de övriga länderna i regionen. Vi diskuterar relativt ofta kurdernas situation i Turkiet, Iran eller Irak. Jag önskar att vi vore ännu mer aktiva på de områdena, men om vi jämför kan vi konstatera att kurdernas situation i Syrien kommer betydligt längre ned på dagordningen.
Jag tror att det är viktigt att vi som ett första steg ser till att dessa frågor kommer upp på dagordningen mycket tydligare än hittills. Ett andra steg är naturligtvis att vi måste agera. Då har vi de bilaterala kontakterna genom vår ambassad i Damaskus. Vi måste använda vår bilaterala diplomatiska dialog i så stor utsträckning som möjligt för att föra fram de här frågorna och lyfta kritiken mot regimen.
Som utrikesministern sade spelar EU en central roll för vår relation till Syrien, inte alltid ensidigt positivt. Det associeringsavtal som utrikesministern lyfte fram i sitt förra inlägg och som jag tog upp i min interpellation är i praktiken färdigbehandlat. Under det svenska ordförandeskapet godkändes avtalet. Vi väntar nu på att Syrien ska underteckna det. Vänsterpartiet var kritiskt till avtalet före undertecknandet.
Vi krävde i riksdagen, bland annat i motioner som jag själv undertecknade, att associeringsavtalet skulle kopplas till tydliga krav på förbättringar när det gäller respekt för mänskliga rättigheter i största allmänhet och för kurdernas situation. Om vi ska ge länder ekonomiska och handelspolitiska förmåner måste vi ställa tydliga motkrav på ökad och förbättrad respekt för mänskliga rättigheter och, när det gäller Syrien, för de kurdiska grupperna.
Så länge förtrycket mot kurderna fortsätter och så länge vi ser att förtrycket mot kurderna i Syrien hårdnar är det inte rimligt att EU ger den syriska regimen fler ekonomiska och handelspolitiska förmåner. Carl Bildt beskrev tidigare avtalet som en del av en engagemangspolitik där respekten för de demokratiska principerna och de grundläggande mänskliga rättigheterna utgör en väsentlig del.
Det låter bra på många sätt, men det är viktigt att komma ihåg att det är just den här typen av engagemangspolitik - med associeringsavtal och tydliga mekanismer för MR-dialog - som EU under flera år har fört med Tunisien och Egypten. Vi kunde inte se att det hade några positiva effekter på de regimerna. Nu ser vi att folket i Egypten och Tunisien har rest sig, revolterat och kastat ut sina diktaturer ur landet.
Det sker ju inte tack vare EU:s associeringsavtal eller den MR-dialog man har haft. Man har gjort det trots omvärldens och EU:s passivitet. Jag tror att det är viktigt i detta läge, i ljuset av det som har hänt i Egypten och i Tunisien, att man tar en ordentlig diskussion i EU om sin breda grannskapspolitik.
Det är alldeles uppenbart utifrån erfarenheterna av Egypten och Tunisien att det med den typen av mekanismer som man har haft med associeringsavtal inom ramen för Medelhavsunionen inte har fungerat att sätta press på dessa regimer. Det har inte resulterat i några konkreta förbättringar. Det har varit först när vanliga människor tillsammans har gått ut och protesterat som vi har kunnat se förändringar. Jag skulle ändå vilja skicka en fråga vidare till Carl Bildt.
Nu när man tittar på Syrien och tittar på den breda grannskapspolitiken framöver är det då inte hög tid att vi drar lärdomar av det som nu har hänt i Egypten och i Tunisien? Är det inte hög tid att EU i grunden ser över sin grannskapspolitik för att vässa instrumenten när det gäller krav på demokrati och mänskliga rättigheter?