KBLab/rixvox huggingface dataset:
Hans Linde (V):
Jag inser redan nu att min talartid inte kommer att räcka till för att lyfta upp alla de aspekter på frågor om landgrabbing, matsäkerhet och jordbruksutveckling som jag hade önskat lyfta upp i debatten. Vi får väl, biståndsministern och jag, återkomma och fortsätta diskutera de här frågorna. Jag välkomnar i alla fall att biståndsministern har gett mig svar på flera av mina frågor och har tagit sig tid med att ge mig ett utförligt svar på min interpellation. Men jag ser fortfarande att det finns olika perspektiv på frågorna.
Det kanske inte är så förvånande att en moderat biståndsminister och en vänsterpartistisk biståndspolitisk talesperson har olika perspektiv på frågorna. Men det jag känner och upplever när jag lyssnar till biståndsministern är att det väldigt mycket är ett näringslivsperspektiv på frågorna, att det är ett nordperspektiv och ett uppifrånperspektiv. För mig som vänsterpartist är det naturligt att sätta de småskaliga bönderna i syd i fokus, att se det utifrån deras perspektiv och deras möjligheter.
Jag tror trots allt att om vi ska lyckas möta de enorma utmaningar som fattigdom och hunger utgör i dag, då måste vi sätta de fattiga bönderna i fokus, att de kan höja sin produktivitet. Hur kan vi se till att de kan utveckla sin verksamhet och få ökade inkomster och ökad avkastning på sina fält? Det är så vi måste lösa de problem som vi står inför i dag.
Jag inser att min talartid börjar löpa ut, men jag vill ändå göra några medskick till Gunilla Carlsson inför nästa möjlighet att debattera de här frågorna som vi får. Jag ser fortfarande ett behov av att se över Swedfunds ägardirektiv på de här områdena. Hur kan vi garantera att Swedfund inte igen går in i ett projekt som Addax Bioenergy, som man gjorde i Sierra Leone? Det är ett projekt som har blivit hårt kritiserat. Jag tror att det är viktigt att se över hur Sida jobbar med de här frågorna. Även Sida har begått misstag.
Vi har ett uppmärksammat exempel där Sida stöttade projekt i Niassaprovinsen i Moçambique. Det fick oerhört negativa konsekvenser. Jag tror att det är viktigt att man fortsätter att stärka brukarorganisationerna i syd, småböndernas egna organiseringar. Men kanske viktigast av allt är att man ökar det svenska biståndet till stöd till småbönder i utvecklingsländerna.
Hans Linde (V):
Jag blir lite konfunderad när jag lyssnar på Gunilla Carlsson. Visst är utmaningarna stora i Burkina Faso. Det är kanske just därför vi behöver vara närvarande i landet. Det är oftast där utmaningarna är som störst som behovet av svenskt bistånd också är som störst. Vi kan jämföra med ett land där regeringen nu har gjort ett långsiktigt löfte när det gäller bistånd: Afghanistan. På alla de punkter som Gunilla Carlsson nämner är utmaningarna där betydligt större än i Burkina Faso.
Man har inga problem att trots det utlova svenskt bistånd i mångmiljardklassen under en väldigt lång tid framöver. Jag får väl påminna biståndsministern om vad regeringen själv skrev i sin budgetproposition: Ett särskilt fokus ska riktas i biståndet på de länder som har längst kvar att nå millenniemålen, däribland konflikt- och postkonfliktländer, framför allt i Afrika.
Jag tycker att det mycket väl beskriver varför Sverige behöver fortsätta att engagera sig i Burkina Faso. Sedan måste jag säga att även om jag håller med om att det finns stora utmaningar i Burkina Faso tycker jag att Gunilla Carlsson faktiskt svartmålar läget i Burkina Faso men också det svenska biståndet. Jag har läst en rapport från Sveriges ambassadör i Burkina Faso, Carin Wall.
I sin rapport hem till den svenska regeringen - jag vet inte om Gunilla Carlsson har missat den - skriver hon att det svenska biståndet levererar. Och hon beskriver väl till exempel att det svenska näringslivet visar ökat intresse för att investera i Burkina Faso. Det är någonting som borde tilltala Gunilla Carlsson. Jag vet inte om Gunilla Carlsson har läst den här rapporten eller om hon helt enkelt inte håller med om det som Sveriges ambassadör säger. Hon är tydlig med att Sverige har ett mervärde och att svenskt bistånd levererar.
Jag vill bara avslutningsvis säga att jag är fullt medveten om att Burkina Faso befinner sig lite i svensk medieskugga och att det här inte kommer att vara någon kioskvältare i medierna i eftermiddag. Men jag hoppas att det inte är detta som ska styra svenskt bistånd utan var vi har ett mervärde. Det är min fulla övertygelse att Sverige och svenskt bistånd har ett väldigt stort mervärde i Burkina Faso.
Hans Linde (V):
Jag får erkänna att jag inte är någon förespråkare av att biståndsministern i ytterligare stor utsträckning ska detaljstyra Sida - det kan jag inte påstå. Däremot är det viktigt med det tydliga medskicket till biståndsministern att i samtalen här i Sverige om våra prioriteringar när det gäller humanitärt stöd och i dialogen inom EU ha med sig frågan om de västsahariska flyktingarna. Läget nu är lite speciellt.
Det finns egentligen på många sätt fungerande program på plats, olika projekt som pågår men där finansieringen börjar upphöra. Det skulle vara ganska enkelt för Sverige att kliva in och fylla i de hålen och se till att program skulle kunna fortsätta, till exempel de satsningar som vi har pratat om med frukost till barnen i skolorna i de västsahariska flyktinglägren. Det handlar om i sammanhanget ytterst små summor.
Biståndsministern beskrev att vi i år avsätter 5 miljarder kronor i humanitärt stöd. Då ska vi komma ihåg att Praktisk Solidaritet, som förmedlar kläder och den makrill vi har pratat om, har fått 32 miljoner kronor från 2011 till 2013. Det är en bråkdel av den här budgeten, och jag tror att det finns goda möjligheter att öka den. Jag tycker att biståndsministern beskriver ett av de stora dilemman, nämligen att frågan om Västsahara kommer i skymundan. Det är medieskugga i Tindouf jämfört med andra konflikter.
Det är något slags tragik i detta. Här har vi ett folk som medvetet valde att lägga ned sina vapen och sätta sin tilltro till fredliga lösningar, till FN-systemet, att sätta sig vid förhandlingsbordet för att hitta lösningar. Men omvärldens svar var att blicka till andra konflikter, att på många sätt svika västsaharierna och ignorera de problem som finns.
Jag mötte i flyktinglägren en oerhört starkt växande frustration, i synnerhet bland de unga, över att de känner att omvärlden ignorerar dem, känner att situationen i lägren börjar bli alltmer ohållbar och känner att förhandlingarna håller på att rinna ut. Risken är överhängande att den frustrationen omsätts till en väpnad kamp igen. Men den vägen tror jag inte att någon av oss vill att man ska gå.
Hans Linde (V):
Jag tycker att vår handelsministers svar är ganska svartvita. Antingen råder det total sekretess eller total offentlighet. Antingen går vi in med exportkrediter till Saudiarabien för 15 miljarder eller så bojkottar vi landet. Det finns självklart fler möjligheter här, och det finns ökade möjligheter att ta steg för ökad öppenhet. Det finns också möjlighet att skärpa kraven i de här olika affärerna när det gäller mänskliga rättigheter.
När det gäller till exempel den öppenhet som finns i dag hanterar Exportkreditnämnden, EKN, tusentals ärenden varje år, men man lägger bara ut två på sin hemsida där man offentliggör hur man har tittat på frågor om mänskliga rättigheter. Man lägger upp de här två fallen i 30 dagar, sedan tar man tillbaka dem igen, och det finns igen möjlighet att i efterhand se vilka uppgifter som har funnits.
Det här begränsar såklart kraftigt möjligheten till både insyn och ansvarsutkrävande för mig som riksdagsledamot, för svenska skattebetalare och för de människor runt om i världen som berörs av de här frågorna. Jag har full förståelse för att det inte kan vara total offentlighet i varje enskild affär, för det skulle skapa problem för de enskilda företagarna.
Men jag tror att det finns betydligt större utrymme att redovisa i vilka länder man går in med exportkrediter, vilka varuslag man stöder och fler exempel på hur man tar hänsyn till mänskliga rättigheter. Jag måste säga att jag blir oroad av handelsministerns svar. Jag och handelsministern har haft den här debatten vid en rad tillfällen, just om frågor som rör mänskliga rättigheter och svensk handelspolitik.
När man lyssnar på handelsministern verkar det som om handelsministern betraktar sitt område som helt frikopplat från det arbete som pågår i Sverige när det gäller mänskliga rättigheter och demokrati. Det verkar som om handelspolitiken helt frikopplas från den breda utvecklingspolitiken där vi ska bekämpa fattigdom och utgå från de fattigaste människornas perspektiv. Jag tycker att det är oroväckande. Vi kan inte ha en svensk handelspolitik som är så frikopplad från de mänskliga rättigheterna.
Hans Linde (V):
Som biståndspolitisk talesperson för Vänsterpartiet vill jag understryka att jag också tar ansvar för helheten och vår syn på det svenska biståndet i dess helhet. Jag kanske ska påminna Gunilla Carlsson om att hon som biståndsminister faktiskt redan har genomfört en landfokuseringsprocess som presenterades 2007. Då gjorde hon som biståndsminister en rad val och en lång rad långsiktiga åtaganden.
När samma minister bara ett par år senare står och omprövar och analyserar dessa åtaganden blir frågan: Vad är egentligen Gunilla Carlssons löften värda? Hur lång är långsiktigheten i Gunilla Carlssons arbete? Jag vill vara tydlig med att för mig som vänsterpartist är det alldeles uppenbart att svenskt bistånd har gjort skillnad i Latinamerika, att det gör skillnad i dag i Latinamerika och att det har goda möjligheter att göra skillnad i framtiden.
Om man tittar på de resultatredovisningar som regeringen själv har presenterat om biståndets resultat i Bolivia, i Colombia och i Guatemala visar regeringen att svenskt bistånd har gjort skillnad och att svenskt bistånd har ett mervärde. Det gör att jag också är helt övertygad om att vi kan göra skillnad i framtiden. Jag kan ta några exempel. I Colombia stödde Sverige en studie som visade på samband och kopplingar mellan politiker och paramilitärer.
Detta slutade med att en lång rad parlamentariker fick avgå och ställdes inför rätta. I Bolivia var Sverige med och tog fram den nationella jämställdhetspolicyn som sedan resulterade i att fler kvinnor i Bolivia deltog i valen. I Guatemala har Sverige varit med och byggt upp institutioner som i dag motverkar förekomsten av tortyr och har minskat straffriheten. Vi har varit framgångsrika i Latinamerika, och detta behöver vi värna.
Jag ska vara ärlig och säga att jag är helt övertygad om att vi en dag kan stänga ned det sista svenska biståndskontoret i Latinamerika. Det kommer en dag när vi inte längre behöver något svenskt bistånd på kontinenten. Men den dagen är inte i dag. Jag är helt övertygad om att svenskt bistånd behövs i Latinamerika under många år framöver.
Hans Linde (V):
Tack, utrikesministern, för möjligheten att ha den här interpellationsdebatten. Det är svårt just nu att över huvud taget kunna överblicka omfattningen av det mänskliga lidandet i Syrien. Samtidigt måste vi tyvärr konstatera att läget kan bli långt mycket värre än det är i dag. Vi ser redan tecken på regionalisering, som jag lyft fram i min interpellation och också tidigare i den här debatten.
Skulle vi få en fullskalig regionalisering av konflikten går det knappt att överblicka vilka konsekvenser det skulle bli mänskligt, humanitärt och säkerhetsmässigt i regionen. Självklart skulle det också få konsekvenser långt utanför Mellanöstern. Här är det viktigt att vi från svensk sida, från EU:s sida och förhoppningsvis också från FN:s sida är väldigt tydliga med grannländerna och andra aktörer i regionen att vi inte accepterar en regionalisering om konflikten.
Det handlar om att vara oerhört tydliga mot till exempel Hizbullah och Israel att deras agerande hitintills har varit oerhört destruktivt. Det fördjupar konflikten och försvårar en fredlig lösning. I det sammanhanget vill jag lyfta fram den fråga som har varit aktuell de senaste dagarna och figurerat i medierna.
Jag har förstått att det nu har funnits en direkt förfrågan från FN om att förstärka den FN-insats som finns i Golanhöjderna med ett svenskt bidrag för att förhindra en spridning av inbördeskriget i Syrien. Vi har från Vänsterpartiets sida varit tydliga från dag ett med att vi inte vill se en utländsk militär intervention inne i Syrien. Det skulle vara destruktivt. Jag tror inte att det finns en militär lösning på konflikten.
Däremot är det fullt relevant att diskutera och fundera på: Skulle det vara positivt om Sverige skulle kunna bidra till att förstärka den insats som i dag finns i Golanhöjderna? Det skulle vara intressant att få höra från Carl Bildt: Vad blir egentligen Sveriges svar på den förfrågan som nu kommit från FN när det gäller deltagande i insatsen i Golanhöjderna?
Hans Linde (V):
Det är uppenbart att det politiska läget just nu i Turkiet är turbulent på många olika sätt. Politisk turbulens kan skapa både nya problem och nya utmaningar, men politisk turbulens kan också innebära att den politiska kartan ritas om, att gamla konflikter löses upp och att konfliktlinjer i politiken ritas om. Vi har de senaste dagarna sett bilder från Istanbul där gamla kemalister med bild på Atatürk demonstrerar sida vid sida med PKK-anhängare med bilder på Öcalan.
Vi har sett hur anhängare till de tre största fotbollsklubbarna i Istanbul, som i det närmaste har varit i inbördeskrig med varandra, plötsligt går sida vid sida genom Istanbuls gator. Det visar att det är någonting som händer på marken just nu i Turkiet. Det är viktigt att vi engagerar oss i de processer som pågår för att understödja de positiva krafterna.
Precis som Carl Bildt säger skulle ett fredssamtal mellan den turkiska regeringen och PKK självklart få långtgående positiva konsekvenser i Turkiet, för hela Turkiets befolkning. Oavsett om man är kurd eller turk skulle man gynnas av ett fredssamtal. Men det skulle få positiva politiska konsekvenser i hela regionen. Det handlar om Irak. Utrikesministern nämnde Cypern. Jag skulle också vilja säga Syrien, som vi nyligen diskuterade.
Där kan vi se att den konflikt som finns i Turkiet i dag tyvärr också spelar in i den konflikt som finns i Syrien och skapar låsningar till exempel inom oppositionen. Carl Bildt säger att han är mer av en morotsman när det kommer till utrikespolitik. Jag har ingenting emot att man lägger tonvikten där, men då skulle det vara intressant att höra från utrikesministern vilka morötter man nu vill locka med.
Det är viktigt att vi inte förhåller oss passiva i det här läget utan att vi faktiskt har några morötter att vifta med till båda parterna. Det handlar om att visa dem: Ni har någonting att vinna på ett fredsavtal, inte bara inrikespolitiskt i Turkiet, utan det kommer också att få vidare positiva effekter om ni väljer att kompromissa och hitta en överenskommelse.
Hans Linde (V):
På den sista punkten kan jag garantera statsrådet att vi, åtminstone jag, kommer att fortsätta att sätta press på Sida att fortsätta arbetet. Jag tycker att det är bra, och jag välkomnar, att ministern lyfter fram behoven av att titta på utbildningen och se vad man egentligen får för kompetens i dag på diplomatprogrammet när det gäller att jobba med de här frågorna. Så kommer det att vara - nästan oavsett var i världen man kommer att bli stationerad kommer detta att vara frågor man behöver hantera på ett eller annat sätt.
Det beror bland annat på att våra svenska ambassader över hela världen skriver MR-rapporter hem till Sverige. Där ska man i varje land berätta om och beskriva situationen för hbtq-personer. Här har vi tyvärr genom åren sett att rapporter håller varierande kvalitet när det gäller just de här bitarna; det kan man lugnt säga. Det är bra att man tittar på dem som nu anställs på UD.
Men man ska också komma ihåg att vi i dag har tjänstemän och diplomater som anställdes på UD under en tid när homosexualitet var sjukdomsklassat i Sverige. Då krävs det också ett strukturerat arbete med att garantera att den personal som finns i dag har kompetensen. Det är väl bra att man tittar på andra sätt än en handlingsplan, men det viktiga är att det finns en tydlig politisk signal från högsta möjliga nivå om att detta är en central del av arbetet.
Det krävs mätbara mål för hur man ska jobba vidare. När det gäller det dialogmaterial som nu finns om SRHR-frågor - det gäller de breda frågor man har tagit fram tillsammans med RFSU - tror jag att man behöver titta på hur det verkligen ska användas, så att det inte bara blir ett dokument som samlar damm i olika byrålådor.
Jag tycker också att det i sammanhanget är oerhört viktigt att understryka att det för varje svensk ambassad borde vara en självklar del av arbetet att ha en dialog med de lokala hbtq-organisationerna. Det ska vara en stående del av arbetet. Jag ser fram emot att fortsätta diskutera de här frågorna med biståndsministern. Jag tror och hoppas att det är frågor där vi delar ett stort engagemang och där vi är överens om att Sverige har ett stort mervärde på området.
Hans Linde (V):
Jag uppskattar att även Kerstin Lundgren deltar i debatten och har gett sitt bidrag i denna diskussion. Självklart är verkligheten svår att förändra. Men vi i Sverige har gång på gång genom vår historia visat att vi, trots att Sverige är ett litet land i norra Europa, kan förändra. Ofta spelar vi just i jämställdhetsfrågor rollen som landet som kan agera som förebild men också som ett land som bryter tystnaden. Vi ser tyvärr vad som händer när Sverige inte agerar som förebild och när Sverige inte väljer att bryta tystnaden.
Då blir konsekvensen ofta att det blir mycket tyst. När vi inte väljer att gå före och vågar lyfta de kontroversiella frågorna är det ingen annan heller som gör det. Jag vill att Sverige ska fortsätta att ha den rollen när det gäller frågor om resolution 1325 och om kvinnor, fred och säkerhet. Därför vill jag bara skicka med utrikesministern att jag verkligen önskar att man ska se över den handlingsplan som finns i dag och som löper ut 2015. I en ny handlingsplan vill jag ha mätbara mål.
Jag vill ha en tydlig tidtabell, och jag vill se till att det finns ett effektivt kontrollsystem och inte minst öronmärkta resurser. Det som ofta gör skillnad när det gäller handlingsplaner och om de verkligen omsätts i handling eller om de samlar damm är om man knyter resurser, alltså pengar, till dem. Jag vill skicka med ytterligare en fråga till utrikesministern.
När vi går in i länder där vi ska bedriva ett långsiktigt fredsarbete är det också viktigt att se till hur vi kan jobba specifikt i just denna konflikt med resolution 1325. Vi ser nämligen att män och kvinnor påverkas på olika sätt i konfliktområden. Men hur kvinnor påverkas skiljer sig också åt mellan olika konflikter. Situationen för kvinnor i Afghanistan ser radikalt annorlunda ut än situationen för kvinnor i Kongo därför att kriget tar sig olika uttryck i de olika länderna.
Här har man från bland andra Svenska Afghanistankommittén, Kvinna till Kvinna och Operation 1325 tydligt efterlyst att det ska tas fram en svensk handlingsplan specifikt för arbetet i Afghanistan just därför att vi har gjort ett så långsiktigt åtagande. Jag skulle vilja vet hur utrikesministern förhåller sig till det.
Hans Linde (V):
Svaret på frågan är väldigt enkelt. Vi har haft en folkomröstning i Sverige. Vänsterpartiet tillhörde den sida som förlorade i den folkomröstningen 1994. Men vi har fattat ett beslut i Sverige, och vi respekterar det. Vi inser också att det i dag i Sverige saknas ett tydligt folkligt stöd för ett utträde. Därför driver inte Vänsterpartiet i dag frågan om en ny folkomröstning. Vi inser att vi med största sannolikhet skulle förlora i den.
Men vi inser också att den dag då opinionen svänger, då opinionsvindarna vänder - det är mycket möjligt att det sker vad gäller EU-frågorna - kommer vi i hög grad att återaktualisera frågan om en ny folkomröstning om EU. Jag måste erkänna att jag tar väldigt lätt på kritiken från Sverigedemokraterna vad beträffar Vänsterpartiets EU-kritik, för vår EU-kritik har en totalt annan grund än Sverigedemokraternas.
Vår EU-kritik grundar sig i solidaritet, i försvar av välfärd och jämlikhet, medan Sverigedemokraternas EU-kritik grundar sig i den mest mörkbruna högerextrema nationalism. Det ser vi på punkt efter punkt. Vi har tidigare talat om utvidgningen. Vänsterpartiet tycker att det är självklart att varje folk i Europa ska ha rätt att välja sin egen väg. Vi tycker att det val som svenska folket fick även ska ges till befolkningarna i Ukraina, Turkiet och Albanien.
Johnny Skalin tycker däremot att politiker som Johnny Skalin ska få bestämma vilka vägval Ukraina, Albanien och Turkiet ska göra. Vi ser det i synen på asylpolitiken. I de frågorna kommer Sverigedemokraterna ut som de främsta federalisterna i denna kammare. De har till och med en reservation där de hyllar Dublinförordningen, denna överstatliga mekanism för att begränsa asylpolitiken. Här försvinner plötsligt all form av EU-kritik.
Vi ser det också i Sverigedemokraternas stöd till investeringsavtalet TTIP. De ser inga problem med att multinationella företag ska ha rätt att överpröva demokratiska beslut fattade i denna kammare. Det visar att vår EU-kritik har en helt annan grund.
Hans Linde (V):
Det du säger går inte ihop, Johnny Skalin. Du har hållit ett brandtal om folkets inflytande, att folket ska få bestämma. När det gäller folk som bor i Ukraina, Moldavien, Serbien, Bosnien, Albanien ska de inte få möjlighet till folkligt inflytande på samma sätt som vi fått i Sverige. Vi har haft en folkomröstning. Vänsterpartiet tyckte att det var bra att svenska folket fick ta ställning först i EU-frågan, sedan i EMU-frågan. Den möjligheten vill ni i Sverigedemokraterna frånta människorna i stora delar av Europa.
Ni vill sätta er över folkmajoriteten eller folkviljan i dessa länder. Jag noterar att Johnny Skalin talar om fördragsändringar med EMU. Jag var med i folkomröstningen om EMU. Jag tillbringade månader med att vara ute och kampanja för nej-sidan. Det gjorde jag tillsammans med andra från Vänsterpartiet, från Miljöpartiet, från svenska fackföreningar. Jag måste tillstå att jag aldrig såg till en enda sverigedemokrat under den folkomröstningskampanjen.
Det kanske inte var så konstigt, för nej-sidan var en rörelse som bars fram av tanken om solidaritet, löntagarnas rättigheter, en stark välfärd och jämlikhet, den typen av värderingar som Sverigedemokraterna inte står bakom. När det var dags för omröstning om Lissabonfördraget deltog jag också i den debatten. Jag var Vänsterpartiets företrädare i den diskussionen. Vänsterpartiet hade tillsammans med många andra i månader, ja till och med år, försökt få till stånd en svensk folkomröstning om Lissabonfördraget. Vi var ute och kampanjade.
Vi tog kampen i och utanför den här kammaren mot en överstatlighet. Inte heller då såg jag till några sverigedemokrater, vilket kanske inte var så konstigt. Vår kritik mot Lissabonfördraget grundade sig i försvaret av den svenska kollektivavtalsmodellen, i försvaret av den svenska välfärden, i försvaret av den svenska demokratin. Det är värderingar som Sverigedemokraterna har stora problem att ställa sig bakom. Det blir lite hur som helst, Johnny Skalin. Du plockar fram EU-kritiken när det passar.
Det är som någon julgransprydnad som ni tar fram i de här debatterna, men vi ser det inte i det dagliga arbetet vare sig i denna kammare eller ute på svenska gator och torg.