KBLab/rixvox huggingface dataset:
Anders Åkesson (C):
Jag tackar för svaret. Det är alltså en samlad bedömning. Jag hade förmodligen svarat på ett motsvarande sätt om jag hade varit i statsrådets roll, för så gör man. Låt mig då, fru talman, upprepa min fråga nummer 2 i interpellationen! Den lyder så här: "Vilka bedömningar anser statsrådet att det är rimligt att göra i en samhällsekonomisk lönsamhetsbedömning vid byggande av stamnät för elkraft?
Är markåtgång, framtida produktion på marken och människors livsmiljö en del av den samhällsekonomiska kalkylen när regeringen fastställer överklagandet?"
I sitt svar hänvisar statsrådet Ygeman till propositionen Moderna tillståndsprocesser för elnät , som riksdagen ställde sig bakom här i våras. Men den, fru talman, handlar i all huvudsak om elnät med spänningar och omfång som är långt under vad som är fallet i det stomnät som Svenska kraftnät har ansvar för att bygga och som den aktuella interpellationen handlar om.
Jag anser därför att statsrådet måste utveckla svaret lite mer på den punkten. Utöver att hänvisa till en proposition som i alla fall jag bedömer egentligen inte berör det aktuella fallet, hur ser statsrådet på att vi i det här fallet renrakar åtta kvadratkilometer mark? Det är skogsmark, åkermark, människors boendemark och människors livsmiljö som påverkas mycket stort, fru talman.
Har statsrådet över huvud taget bedömt och värderat annan teknik än den konventionella, som jag upplever att en del är bekymrade över att exploatören, statsägda Svenska kraftnät, så envist biter sig fast vid? Samhällsekonomin får inte blandas ihop med företagsekonomin.
Det är klart att det ur Svenska kraftnäts perspektiv är billigare att komma över relativt billig råmark för 1,25 gånger marknadsvärdet med mycket lång koncessionstid och en relativt billig teknik jämfört med att göra ett mycket mindre markintrång och använda en dyrare teknik.
Men sedan finns det samhällsekonomiska perspektivet. Det som riksdagen beslutade efter tillkännagivandet med anledning av Riksrevisionens rapport, fru talman, var att den samhällsekonomiska bedömningen skulle väga tyngre. Och Svenska kraftnät skulle inte tillåtas göra den själv, utan Energimarknadsinspektionen skulle göra den.
När Energimarknadsinspektionen gör den och konstaterar att Svenska kraftnät inte har gjort en tillräckligt god ansökan överprövas Svenska kraftnät, och då dömer regeringen av det som om den gamla ordningen gällde. Det är vad som förvånar människor i bygden väldigt mycket, fru talman och statsrådet. Jag delar statsrådets och alla andras ambition att vi fortare än kvickt måste få ledningarna på plats.
Annars har vi utomordentligt stora problem i vårt samhälle.
Anders Åkesson (C):
Tack för möjligheten att diskutera detta, statsrådet Ygeman! Jag hade tre frågor. Statsrådet har besvarat samtliga, men jag lyfter upp dem igen. Statsrådet har möjlighet att utveckla sina svar lite i sitt slutanförande.
Min tredje fråga var: På vilket sätt anser statsrådet att regeringen i detta beslut som regeringen har fattat tagit hänsyn till Energimarknadsinspektionens synpunkter och vägt in dem i regeringsbeslutet? Statsrådet svarade att man hade återförvisat en del av projektet, det norra, med hänvisning till att artskyddsinventeringen inte var korrekt gjord. Fru talman! Jag dristar mig att ställa en fråga.
Åtta kvadratkilometer är bara något mindre än Sundbybergs kommun, som för övrigt råkar vara hemkommun för Svenska kraftnäts huvudkontor. När Svenska kraftnät skulle bygga en motsvarande ledning i centrala Stockholm skaffade bolaget ett jättestort borraggregat och håller just nu på att borra sig under Stockholm. Det får väl ändå kategoriseras som en kablifiering. Det är inte en nedgrävd utan faktiskt en framborrad ledning.
Det är rimligen, fru talman, för att man redan på förhand insåg att det kommer att bli svårt givet människors livsmiljö, att människor har synpunkter, att det är dyr mark och att det går att räkna hem. Det är en jättestor borrmaskin. Jag tror att det är en av världens största borrmaskiner för sitt ändamål. Fru talman! Det finns också goda exempel från södra Sverige.
Där gällde det samma företag som byggde sista biten av ledningen som hette Swebalt och skulle förbinda oss med Baltikum. Där ville man initialt gå med en luftledning tvärs över slätterna i Sydsverige. Men snabbt fortsatte man med den som en markförlagd ledning. Man blandade alltså tekniken, statsrådet, mellan luft- och markförlagd. Vips var markägarna framme och sa: Gå fram här, så hjälper vi till. Den kom på plats snabbt.
Jag vill bara avsluta med ett gott och möjlighetsorienterat exempel på hur jag tror att vårt gemensamt ägda företag skulle kunna agera.
Anders Åkesson (C):
I höst har två av varandra oberoende regeringsbeslut varit rätt negativa för landet och i synnerhet för sydöstra Sverige. Det ena gällde att stycka sönder den sammanhållna förvaringsprocessen kring använt kärnbränsle då man gav Clab ett särbeslut när det gäller Oskarshamn.
Det andra gällde att mot logik och resonemang i denna kammare böja sig för Svenska kraftnäts överprövning av Energimarknadsinspektionens beslut kring nytt kraftledningsbyggande i Småland och Blekinge. Sedan 2014 har jag vid flera tillfällen fört fram resonemang i denna kammare, bland annat till statsrådet Baylan, om på vilket sätt vi ska kunna bygga mer effektiv kraftledning i vårt land utan att skapa motsättningar.
Vi har landat i en samsyn kring en marksnål teknik och låta andra än Svenska kraftnät vara med vid bedömningen. Likväl böjer sig regeringen för Svenska kraftnäts överprövning och konventionella syn på byggande av denna kraftledning. Omgivningen häpnar. Hur resonerade regeringen?
Anders Åkesson (C):
Ett svenskt flygbolag har i veckan kastat in handduken. Det är ett flygbolag mindre i landet, och detta bekräftar något som vi har vetat rätt länge, nämligen att isen börjar bli tunn under hela landets tillgänglighet och den svenska flygindustrin.
I går meddelande Transportstyrelsen att man avser att höja och inom en tid fördubbla de så kallade infrastrukturavgifterna för säkerhet och passagerarkontroll.
Jag har tidigare frågat infrastrukturministern vad han avser att göra med de uppbyggda ekonomiska underskotten i det som finansierar infrastrukturen för flyg, det vill säga flygtrafikledning och trafikkontroll, och har fått svar som handlar mycket om de historiska insatserna. Nu står vi inför ett gigantiskt underskott bestående av avgifter som ackumulerats under pandemin.
Därför passar jag på att fråga statsrådet Eneroth: Vad avser regeringen att göra med dessa?
Anders Åkesson (C):
De historiska insatserna har vi gjort gemensamt i denna kammare, och ambitionen att ställa om flyget är också en mycket stor gemensam ambition i den svenska politiken. Men frågan gällde de infrastrukturavgifter som nu ackumuleras till betydande underskott på nationell och europeisk nivå och som hotar att försämra tillgängligheten i landet och mellan vårt land och resten av länderna. Vad är regeringens strategi för att hantera detta?
Vi är trots allt medlemmar i EU.
Anders Åkesson (C):
Sydöstra Sverige och Kalmar län är ett av de områden där mycket av Sveriges livsmedel produceras. Det är en mycket svårbruten och svårodlad bit land, men den är likväl en viktig del i det svenska folkhushållet. Länsstyrelsen i Kalmar län har hemställt till regeringen om ett undantag från den så kallade biotopskyddslagstiftningen i syfte att underlätta och möjliggöra fortsatt brukande.
I skuggan av det som många frågeställare har tagit upp, nämligen den kris som världen står inför efter Putins olagliga invasion av grannlandet Ukraina, är läget akut.
Min fråga till landsbygdsministern är: När och på vilket sätt avser regeringen att tillmötesgå hemställan från Länsstyrelsen i Kalmar län om undantag från biotopskydd i länet i syfte att möjliggöra fortsatt produktion av livsmedel?
Hans Linde (V):
Jag vill tacka utrikesministern för den här debatten. Den dramatiska utvecklingen i Somalia har ju på många sätt bemötts med tystnad av världssamfundet. När de etiopiska trupperna rullade in över gränserna och de amerikanska bomberna föll var det väldigt få röster som höjdes för det somaliska folket. Det är som om världen i dag tröttnat på de ständigt negativa nyheterna från Somalia. Det är som om världssamfundet har förlorat hoppet för detta land och dess befolkning.
Jag har under de senaste veckorna varit i kontakt med många somalier här i Sverige som har känt sig svikna och ignorerade av världssamfundet. Jag tycker att de känner så med rätta. Vi vet att ett fredligt Somalia inte kan byggas med vapenmakt. Det kan inte bombas fram. Ett fredligt och demokratisk Somalia kan bara skapas genom dialog och en bred försoningsprocess. Ska fred byggas måste övergångsregeringen i Mogadishu räcka ut handen och öppna för samtal.
Ska grunden för försoning läggas måste alla utländska trupper lämna landet, både de amerikanska, de etiopiska och eventuella trupper från andra länder. Ska det somaliska folket få hoppet åter måste de få omvärldens stöd. Här kan och måste Sverige spela en avgörande roll. Jag vill därmed tacka för debatten.
Hans Linde (V):
Jag får tacka försvarsministern för svaret. Händelserna i Boka den 12 september var den mest omfattande militära operation som svenska trupper har deltagit i sedan insatserna i Kongo på 60-talet. Många är frågetecknen om vad som egentligen hände i Boka, och efter att ha lyssnat på försvarsministerns svar måste jag säga att frågorna är flera och oklarheten än större.
Ministern sade: "Att kalla operationen i Boka för en anfallsoperation är starkt missvisande." Men begreppet anfallsoperation är inte något jag har hittat på på min kammare. Det är ett begrepp som det svenska befälet på plats i Afghanistan använde.
Bland annat nominerades en av de deltagande svenska soldaterna för medalj med följande motivering: "För utomordentlig insats under planering och genomförande av anfallsoperationen." Vad är det som egentligen gäller? Ministern beskriver händelserna i Boka som ett överraskande angrepp på den svenskledda truppen, ett angrepp som man besvarade.
Samtidigt talar det ansvariga befälet om att operationen planerats under en längre tid och att "huvudpersonen för operationen oskadliggjordes". Hur går det egentligen ihop? Ministern säger att syftet med operationen var "att bistå afghanska myndigheter genom att samla in information för att förbereda åtal". Varför ingick då amerikanska trupper i operationen? Vilken typ av amerikansk enhet var det egentligen som deltog?
Det har dessutom förekommit uppgifter om att i operationen deltog krypskyttar. Varför skulle man använda krypskyttar om det bara handlade om insamling av information? Frågorna är många, och mycket är oklart. Jag förväntar mig inte att försvarsministern ska kunna besvara alla mina frågor, men det är just därför vi behöver en ordentlig utredning om händelserna i Boka.
Herr talman! Operationen i Boka slutade med att en person dog, Matou Nematullah. Enligt försvarsministern var han en lokal ledare för ett beväpnat kriminellt nätverk. Nematullah hade starka kopplingar till den islamistiska rörelsen Hezb-e Islami.
Han hade åtminstone tidigare varit kommendant i rörelsen, en rörelse som under 80-talet fick omfattande stöd från USA, bland annat i form av ekonomiska bidrag, för att bekämpa de sovjetiska trupperna i Afghanistan. 1993 tog gruppen makten över Kabul, och deras ledare Gulbuddin Hekmatyar blev premiärminister under drygt ett år.
Vi pratar alltså inte om ett begränsat, lokalt kriminellt nätverk, utan vi talar om en av de starkaste grupperingarna inom den brokiga rörelse i Afghanistan som i dag motsätter sig de utländska trupperna. Ser inte försvarsministern risken för att en anfallsoperation av den här karaktären bidrar till att konflikten eskalerar, till att våldet eskalerar i norra Afghanistan? Som sagt är mycket oklart.
Vad var det egentligen som hände i Boka? Vilken operation var det egentligen som genomfördes? Försvarsministern har inte lyckats besvara någon av de frågorna, och därför är det rimliga nu att det tillsätts en utredning eller att försvarsministern i sitt nästa inlägg försöker förklara vad det var som hände.
Hans Linde (V):
Försvarsministern säger att jag i allt väsentligt har fel. Men de uppgifter jag utgår ifrån är inte någonting som jag har fantiserat ihop, utan det är vad de svenska befälen har sagt, uppgifter från den svenska armén på plats. Om de uppgifterna är felaktiga får väl Mikael Odenberg ta den debatten med våra svenska militärer i Afghanistan.
Jag tycker inte heller att detta svar besvarar några av de frågeställningar jag har, så därför går jag vidare till de andra frågeställningar jag har haft, nämligen om sammanblandningen mellan ISAF och OEF. Försvarsministern säger att det inte finns någon anledning att förtydliga mandatet för den svenska ISAF-styrkan.
Men exemplen är många på hur gränsen mellan de så kallade fredsfrämjande ISAF-styrkorna och den USA-ledda Operation Enduring Freedom hela tiden steg för steg suddas ut. Generalen Dan K. McNeill, tidigare befälhavare för USA:s War on Terror i Afghanistan, tog nyligen över kommandot för den Natoledda ISAF-styrkan.
I oktober övertog ISAF ansvaret för att upprätthålla säkerhet och fred i hela Afghanistan från Operation Enduring Freedom. I praktiken har de delar av ISAF som är stationerade i de södra delarna av Afghanistan ärvt OEF:s misslyckade militära strategi och tagit över USA:s roll som aktiv krigförande part i konflikten. Soldater från OEF har gått över till ISAF - de har bara bytt emblem på sina uniformer.
Sammanlagt har 13 000 man från stridande förband i OEF har förts över till ISAF. Historien har lärt oss att det uppstår problem när stridande trupp förs över till att främja fred över en natt. Det brukar helt enkelt inte bli så bra.
Trots att ISAF har tagit över ansvaret för säkerheten i hela Afghanistan har USA behållit kontrollen över sina militärfängelser, fängelser där amerikanerna enligt Amnesty gjort sig skyldiga till utomrättsliga arresteringar, tortyr och rena avrättningar. Om ISAF skulle ta fångar i dag finns det en stor risk att man tvingas utlämna dem till dessa ökända fängelser. Händelserna i Boka visar även hur gränserna suddas ut.
I operationen deltog även amerikanska trupper, trupper under svenskt befäl. Mikael Odenberg tycker att det är helt oproblematiskt. Svenskar och amerikaner agerade sida vid sida under samma befäl. Det som skilde dem åt var emblemen på deras uniformer. Hur ska de civila invånarna i Boka kunna skilja de svenska och de amerikanska trupperna från varandra? Herr talman!
Tydligen ser försvarsministern en skiljelinje mellan ISAF och OEF som allt fler här i Sverige och allt fler biståndsarbetare på plats i Afghanistan får allt svårare att se. Jag kan inte låta bli att ställa en fråga till Mikael Odenberg, som är en känd förespråkare av ett svenskt Natomedlemskap. Försvarsministerns mål är ju att Sverige ska gå med i Nato, att svenska och amerikanska trupper ska strida sida vid sida.
Tycker försvarsministern över huvud taget att det är viktigt med en tydlig gräns mellan ISAF och Operation Enduring Freedom?
Hans Linde (V):
Jag får tacka försvarsministern för debatten. Han har rätt i en sak. Jag är inte nöjd med de svar som jag får. Oklarheterna är många och frågorna kvarstår. Det är inte bara jag som står här med dessa frågor och som ser oklarheterna.
Allt fler i Sverige och i Afghanistan, bland andra svenska biståndsarbetare på plats, väcker frågan att gränsdragningen mellan de svenska ISAF-styrkorna och de amerikanska OEF-styrkorna hela tiden suddas ut.
Försvarsministern väljer att blunda och se bort från all den breda kritik som kommer fram, bland annat från Svenska Freds- och skiljedomsföreningen och Svenska Afghanistankommittén, när det gäller sammanblandningen av dessa två trupper. Tittar vi på Afghanistan i dag ser vi att talibanerna går framåt. De har hela tiden flyttat fram sina positioner.
Stödet för talibanerna ökar. Inte för att de önskas tillbaka utan för att en krigförande koalition under USA:s ledning har tvingat afghanerna i famnen på talibanerna genom att uppträda som en ockupationsmakt. Risken är att även Sverige och ISAF kommer att bidra till denna negativa utveckling genom att sammanblandningen hela tiden ökar. Detta är som sagt inte något som jag har kommit på.
Till och med riksdagens egen utredningstjänst konstaterar i ett info-pm i december att gränsen mellan OEF och ISAF-styrkorna har blivit alltmer diffus. Men det som riksdagens egen utredningstjänst ser, ser inte den svenska försvarsministern.
Det är inte förvånande att Odenberg ignorerar den breda rörelsens krav på ett förtydligande av mandatet. Frågan är om den svenska fredsrörelsen och Moderaterna i modern tid har varit ense på någon enda punkt.
Hans Linde (V):
Jag vill inleda med att tacka Birgitta Ohlsson för en intressant och viktig interpellation. Jag vill också tacka Carl Bildt för svaret på densamma. Rätten att få uttrycka sin sexualitet och sin könsidentitet är i grunden en mänsklig rättighet, en rättighet som är universell. Ingen stat kan med hänvisning till sin historia, sin kultur och sin religion hävda att dessa rättigheter inte omfattar alla dess medborgare.
Vi ser i dag i världen en oroväckande utveckling där konservativa mörkerkrafter bygger allianser över landgränserna och flyttar fram sina positioner. Med alla medel de har att tillgå försöker de begränsa HBT-personers rättigheter. Men deras måltavla är inte bara HBT-personer utan alla människors grundläggande rätt till sin egen sexualitet och sin kropp. Det är denna rörelse som står bakom attacken mot Prideparaderna i Lettland och Polen.
Det är dessa krafter som har varit drivande för att Polen och Nicaragua i höst totalförbjudit aborter. De står också bakom beslut i Ryssland om att förbjuda all sexualundervisning i skolan. För att dessa krafter, som i grunden hotar våra mänskliga rättigheter, ska pressas tillbaka behövs det motkrafter som står upp för HBT-personers rättigheter. Sverige har alla möjligheter att vara just en sådan kraft. Ett sätt skulle vara att ta initiativ till en världskonferens om HBT-personers mänskliga rättigheter.
Ett annat sätt skulle vara att ta initiativ till en internationell HBT-konvention. Jag tycker därför att det är väldigt synd att utrikesministern avfärdar dessa instrument. Carl Bildt hänvisar i sitt svar till att FN:s konvention om mänskliga rättigheter även inkluderar HBT-personer och att HBT-personer omfattas av det skydd mot diskriminering som ingår i samtliga FN:s konventioner om mänskliga rättigheter.
Tyvärr tror jag inte att Carl Bildts kolleger i Uganda, Kamerun, Irak, Sri Lanka och Afghanistan gör samma tolkning av dessa konventioner. Det är uppenbart att det inte råder konsensus kring den tolkning som görs från regeringen. Därför behövs det ett förtydligande. En HBT-konvention skulle kunna vara ett sådant verktyg.
I väntan på att Sverige ändrar sig - det brukar vara så i HBT-frågorna att bråkar vi bara tillräckligt länge här i riksdagen så ändrar sig majoriteten, eller om något annat land hinner före Sverige - undrar jag vilka initiativ regeringen kommer att ta för att just etablera den tolkning av FN:s konventioner som regeringen gör.
För att Sverige ska kunna vara en sådan kraft som står upp för HBT-personers rättigheter i FN, i EU och i Nordiska rådet - som också är en arena men som utrikesministern inte nämnde - krävs det kunskap och kompetens. Det krävs att personalen på UD, på Sida och på våra ambassader och biståndskontor har kunskap om de problem som HBT-personer möter så att man kan identifiera dessa och ha förmåga att söka relevanta lösningar.
Vilka initiativ kommer Carl Bildt att ta för att säkerställa att all personal inom UD och på Sida besitter HBT-kompetens vid den här mandatperiodens slut?
Hans Linde (V):
Jag får inledningsvis säga att jag delar synen att det görs stora framgångar i dag på HBT-området globalt. Men det är också viktigt att poängtera att motkrafterna växer sig så mycket starkare, i synnerhet i östra Europa. Jag har ingen illusion om att ett svenskt förslag om en HBT-konvention skulle mötas av endast jubelrop världen över. Jag var själv i FN i november när man behandlade resolutionen om utomrättsliga avrättningar.
Jag såg ett starkt motstånd mobiliseras mot en skrivning om att människor var särskilt utsatta för utomrättsliga avrättningar på grund av sexuell orientering. Just därför att resolutionen mötte ett så starkt motstånd var den så viktig. Ska de homofientliga krafterna pressas tillbaka behöver de identifieras och synliggöras. Därför måste vi våga vara kontroversiella. Vi måste våga stå upp när andra tystnar, och vi måste vara beredda att få en och annan ovän.
Därigenom kan man ta steg i rätt riktning även om man inte vinner internationellt gehör i alla lägen för sina frågor. Jag tror att Carl Bildt minns från sin förra tid i riksdagen hur man då lyckades nå framgång i kampen för bland annat partnerskapslagstiftning för samkönade par genom att gång på gång lyfta fram frågan och pressa på.
Jag håller helt med Birgitta Ohlsson om att en världskonferens skulle vara en viktig arena och en viktig mötesplats för de progressiva krafter som i dag, även utanför Europa, står upp för HBT-personers rättigheter.
Min fråga till Carl Bildt blir när han nu avfärdar en världskonferens: Vilka andra arenor och andra mötesplatser vill du skapa för att de länder och politiker världen över som i dag står upp och kämpar för HBT-personers rättigheter ska få en möjlighet att träffas, knyta kontakter och flytta fram sina positioner?
Hans Linde (V):
Jag vill tacka Carl Bildt för debatten. Min förhoppning är att det som diskuterats i dag inte glöms bort när vi lämnar kammaren. Jag hoppas att Carl Bildt tar med sig debatten när han i EU-sammanhang diskuterar Turkiets EU-medlemskap.
Vidare hoppas jag att man, när man debatterar de för vissa så relevanta frågorna om tullar, hamnar, transporter och så vidare, även skänker folkmordets offer och deras anhöriga en tanke och för upp frågorna om folkmordet på armenier, assyrier/syrianer, kaldéer, pontier med flera på dagordningen.
Jag hoppades med den här debatten få ett besked från regeringen om hur man på ett tydligt sätt kommer att driva frågan gentemot Turkiet om att det ska erkänna folkmordet på armenier, assyrier/syrianer, kaldéer och pontier. Tyvärr har debatten inneburit att mina förhoppningar på det området grusats i och med att vi har en regering som uppenbarligen inte erkänner folkmordet som ett folkmord.
I regeringsförklaringen sade Fredrik Reinfeldt att regeringen vill se ett starkare Europa som träder fram som fredens, frihetens och försoningens röst också i de delar av världen som präglas av krig och konflikter. Det är ord som förpliktar.
Carl Bildt har ett bra tillfälle att se till att dessa ord blir mer än bara bläck på papperet genom att i medlemskapsförhandlingarna med Turkiet komplettera dagens fokusering på ekonomiska frågor och även lyfta upp frågan om de uppenbara övergreppen i Ottomanska riket, kräva att arkiven öppnas och att all publicering, debatt och diskussion om folkmordet, övergreppen, tragedin avkriminaliseras.
Carl Bildt kan göra detta genom att i EU verka för att forskningen om folkmordet stöds, och i avvaktan på att Turkiet självt agerar driva frågan om att EU tillsätter en oberoende kommission som utreder identitet och dödsorsaker när det gäller kvarlevorna i massgravarna i Kuru. Jag får tacka utrikesministern för en givande debatt.