Ulrica Messing (S):
Jag vill börja med Christer Nylanders inledning, eftersom det också var Christer Nylander som ställde interpellationen. Jag tror att det finns en bred samsyn när det gäller det som Christer Nylander inledde med och det som jag själv har understrukit flera gånger. Vi inser alla hur viktig infrastrukturen är när det gäller förutsättningar för regional utveckling, tillväxt och inte minst det som Nylander också pekade på, nämligen trafiksäkerhet. Infrastrukturen i vårt land är oerhört viktig.
Det är viktigt att vi är bra på transportpolitik och att alla infrastrukturer kompletterar varandra för att Sverige ska göras lite rundare och för att avstånden till våra grannar och till den marknad som 85 % av svenska företag söker sig till ska kortas. Heli Berg pekar också på det. Det handlar om vikten av regionförstoring och vilka möjligheter som nu väntar oss när 25 av EU:s medlemsländer har en stor gemensam hemmamarknad, där Östersjön har blivit ett innanhav för oss.
Jag tror att det finns en bred samsyn runtomkring det, men pengarna är ändå begränsade. Ibland tvingas vi till prioriteringar som är hårda och också svåra. Alla de objekt som regeringen föreslog i infrastrukturplanen har prövats väldigt noga redan från början.
Vi har en politisk överenskommelse som gör att vi satsar mer pengar på järnväg än på vägsidan. Det betyder naturligtvis att alla de vägobjekt som finns med i planeringsramarna är välargumenterade när det gäller att de ska ligga just där. Det finns ett stort behov av att satsa på vägsidan.
Det betyder att det, när man ska göra en omprioritering av de projekt och objekt som finns med i planerna, inte finns något mindre bra objekt som vi kan ta bort. Alla har kvalat in genom nålsögat, och det finns starka argument för var och en av de sträckningar som vi har lagt i planen, och det är väldigt mycket pengar totalt inom ramarna. Men det är inte första gången vi har tvingats till omprioriteringar. Det vittnar också flera inlägg om.
Inte minst Lars-Ivar Ericson pekade på ett exempel ända från 1986. Jag möter ännu äldre infrastrukturobjekt när jag är ute och reser och tittar på förslag till vägsträckor. Det kan vara projekt ända från 50-talet som fortfarande inte har kommit i gång. Det är klart att det varje gång vi hamnar i den typen av långa beslutsprocesser är olyckligt, därför att det binder både kommuner med stadsplaneringen och enskilda personer som har svårt att sälja eller att köpa fastigheter.
Nu har vi gjort en omprioritering, trots att det inte är så länge sedan vi tog beslut om de här ramarna. Skälen till den är den akut uppkomna situationen runt fordonsindustrin i Sverige i allmänhet och i Trollhättan i synnerhet. Vi har pekat ut 13 objekt i planerna som måste ställas utanför för att vi ska få fram de drygt 1,8 miljarder som den ökande ambitionen gentemot Trollhättan kräver.
Det är objekt från hela landet, och det är viktigt att komma ihåg. Jag har respekt för att vi pratar om just E 22:an i dag, men det är inte bara i Sydsverige som vi har gjort besparingar. Det gäller objekt i Norrbotten, Västerbotten, Västernorrland, Jämtland, Halland, Östergötland och Stockholm. Vi har tittat på objekt från hela landet och gjort väldigt tuffa prioriteringar.
I slutet av förra veckan fick jag en inbjudan av regionens företrädare - Christer Adelsbo och flera var inne på just det - att komma ned efter nyår för att på plats diskutera: Vad innebär regeringens nya beslut med anledning av E 22:an? Vilka reaktioner finns lokalt, och vilka idéer finns lokalt? Det var också det som jag svarade på i den artikel som Lars-Ivar Ericson pekade på. Jag har tackat ja till inbjudan från regionens företrädare.
Jag tycker att det är självklart att jag ska komma dit och föra en dialog. Jag är också beredd att lyssna på de förslag som man lägger fram. Jag har inte tagit del av dem än, men jag tänker inte per automatik säga nej till någonting. Däremot är jag inte i dag, Christer Nylander och alla andra som har ställt den konkreta frågan, beredd att ge Vägverket ett uppdrag att nu titta på en PPP-lösning.