Per Westerberg (M):
Först gäller det ersättningsnivåerna. Min fråga gällde om statsrådet anser det rimligt att kunna få högre ersättningsnivå än man tidigare haft i lön. Det är en principiell ståndpunkt som jag tycker att det finns anledning för varje statsråd och varje regering att fundera över.
Sjukersättningen kommer jag i fortsättningen att kalla för förtidspension, för det är så svenska folket känner sjukersättningen. Jag delar uppfattningen att den kan leda till icke oväsentlig fattigdom på lite sikt.
Som Anna Hedborg väl pekar på i sitt utredningsarbete är - och vi ser det också av studier som vi gjort i utskottet - ersättningsnivån i många fall utomordentligt bra, för att inte säga generös, vid starten när man blir förtidspensionär. Men i och med att uppindexeringen sker med konsumentprisindex, inte löneindex, tappar man hela tiden i förhållande till arbetande generationer.
Det innebär att förtidspensionen har en mycket stark tendens att leda till att väldigt många, när myndigheten i praktiken väl vinkat farväl av en person, så småningom hamnar som, populärt kallat, fattigpensionärer. Det är ju en del av systemet när man tappat kontakten, rehabiliteringen och insatserna för att få tillbaka människor i arbete och en av de riktigt avgörande bristerna.
En statssekreterare hos en av statsrådets kolleger har som generaldirektör på Arbetslivsinstitutet just talat om stupstock. Jag är helt övertygad om att han inte anser att någon ska hamna i att bli utan ersättning om ett år som sjukskriven passerats.
Det handlar om att sätta tryck på arbetsgivare, sjukvård och arbetstagare att ta tag i problemet och inte låta det rulla antingen till förtidspension eller också till långtidssjukskrivning där sannolikheten för att återkomma i arbete är utomordentligt svag. Jag ställde frågan just utifrån alla de här deltidsarbetena.
Är det så att Försäkringskassans direktion här har uppfattningen att det kanske finns 300 000-400 000 personer som i dag är långtidssjuka eller förtidspensionerade och som har ungefär halva arbetsförmågan kvar måste ju detta, om vi ska ha en chans att hjälpa dessa tillbaka till en meningsfull arbetstillvaro, leda till deltidsarbete.
Hur tänker statsrådet ordna detta med tanke på situationen där man, enligt det utredningsförslag som föreligger, vill ge alla deltidsanställda rätt till heltidsjobb? Det fungerar kanske i landstinget eller på Ericsson, det stora telebolaget, men det fungerar inte på många av de mindre och medelstora företagen.
Det är väldigt många sådana här arbetstillfällen som måste komma till för att vi ska kunna hjälpa de här människorna att få ett bra liv och även hjälpa det svenska välfärdssamhället. Herr talman! Jag är lite grann tillbaka i det här med rehabiliteringen. Försäkringskassan säger att rehabilitering måste ske inom två månader. Sedan minskar arbetsförmågan radikalt.
Företagshälsovården säger väl i praktiken att har man inte blivit rehabiliterad och kommit tillbaka från en sjukskrivning inom sex månader kommer 80 % - siffrorna varierar lite grann beroende på vilken utredning det hänvisas till - aldrig någonsin tillbaka till ett arbete. Försäkringskassan använder inte alla sina rehabiliteringspengar i dag. Det fungerar inte i alla delar särskilt väl på många arbetsplatser.
Vi ser på offentligsidan av uppgifter som Nordiska rådet har tagit fram att vi i Sverige inom exempelvis landstingen har 80 % högre sjukfrånvaro än man har i Finland. Det finns en brist och det finns en dålig vilja i vissa avseenden. Vad vill statsrådet göra?