KBLab/rixvox huggingface dataset:
Stig Henriksson (V):
Tack för svaret! Hela historien är nästan lite tragikomisk. Från början var det fråga om sovjetiska pansarbandvagnar tillverkade - som jag förstår det - på licens i Tjeckien, sålda till DDR och så småningom Tysklands egendom. Eventuellt slutanvändarintyg borde ha krävts av tjeckerna från tyskarna en gång i tiden.
År 1994, precis som ministern sa, köpte vi sammanlagt 433 vagnar för reapriset 30 miljoner kronor. Nu var de i så uselt skick - en del var vattenfyllda, och rostiga var de alla - att det kostade 500 miljoner att restaurera dem. Det gjordes av det statliga tjeckiska företaget VOP, som ju återkommer i historien.
Sedan upptäckte man tyvärr att framkomligheten på snö var begränsad, för att inte säga rent ut sagt dålig. De Norrlandsbrigader som skulle ha haft pansarbandvagnarna kunde aldrig få någon nytta av dem. Av alla dessa vagnar kom till slut 120 ut på förband. Resten ställdes i förråd. Nu kanske det inte spelar någon roll eftersom innan slutleveransen var klar 2001 hade samtliga infanteribrigader som skulle ha haft nytta av bandvagnarna lagts ned.
År 2005 fattades beslutet att sälja 335 vagnar. År 2008 återkom alltså VOP in i historien, i praktiken som bulvan för det privata företaget Excalibur - som passande nog har hämtat sitt namn från Artursagan. Det är kanske följdriktigt att även fortsättningen ter sig förvirrande för en nykomling som jag.
Flera svenska regeringar har sagt att vi av tämligen uppenbara skäl inte ska sälja vapen eller krigsmateriel till Irak, men det har ändå inte hindrat Sverige från att sälja motsvarande materiel till Irak. Via Tjeckien har inte mindre än 250 pansarbandvagnar, sammanlagt 3 375 ton krigsmateriel, sålts till det land vi inte säljer krigsmateriel till.
Slutanvändarintyget är naturligtvis i fokus. Jag kan spontant tycka att Sverige måste ta ansvar för alla vapen vi säljer, även de vi själva har importerat. Det är väl rimligen andan i och tanken bakom lagstiftningen. Det är bra att utrikesministern har reagerat. Samma sak gäller Irak som tankarna om att skicka vapen till Ukraina.
Det är inte mer vapen som behövs i Ukraina, utan vad som behövs är ett tillbakadragande av de ryska vapnen. Det borde gälla även Irak. Jag förstår ändå inte riktigt svaret. För klarhets vinnande undrar jag om svaret betyder att ISP, nu när beslutsamhetens friska hy övergått i eftertankens kranka blekhet, anser att man har gjort fel.
Stig Henriksson (V):
Bara så att jag är fullständigt klar över det här: Rutinerna har skärpts, heter det. Betyder det i klartext att vi i motsvarande fall med importerade vapen alltid kommer att kräva ett eget slutanvändarintyg, eller i vilken annan betydelse kan rutiner ha skärpts? Det är kanske så - det vet säkert de som kan historien längre tillbaka än jag - att regelverket både har skärpts och tillämpats hårdare. Ändå händer sådana här saker.
Man kan ju tycka att FMV, som hade fått en förfrågan från det privata företaget Excalibur och sagt nej eftersom vi inte säljer till det företaget på grund av dess privata karaktär, kunde ha reagerat när det statliga företaget strax efteråt erbjöd sig att köpa samma pansarbandvagnar. Det är en fundering man kan ha i marginalen.
Ministern kan inte svara på hur FMV har tänkt och resonerat, men det visar att det fortfarande finns lite förbättringspotential i det här. Förhoppningsvis kommer KEX-utredningen med de skärpningar som jag tror att alla ser behövs. Det är ju så att vi inte ska exportera till länder som befinner sig i krig, använder vapen mot sin egen befolkning eller grovt och allvarligt kränker mänskliga rättigheter.
Men det är inte absolut, utan i den nuvarande lagstiftningen ska vi göra avvägningar gentemot svenska försvars- och säkerhetspolitiska intressen. Det är klart att det är en väldigt grannlaga uppgift, så det är inte helt enkelt att fatta beslut. Men det här var egentligen kristallklart: Vi exporterar inte vapen till Irak, vilket Tyskland vad jag förstår fortfarande gör.
Det är alltså bara den tydligheten jag skulle vilja ha: Betyder det att ISP när man har funderat på sina rutiner har kommit fram till att man i motsvarande fall alltid kommer att kräva ett eget slutanvändarintyg för vapen vi exporterar vidare?
Stig Henriksson (V):
Jag tackar ministern för svaret. Det är klart att jag har många synpunkter på detta med stora och frekventa mångnationsövningar över svenskt territorium. Men då interpellationen primärt rör miljökonsekvenser ska jag i huvudsak hålla mig till dem. Jag noterar det som jag uppfattar som en motsägelse i ministerns svar.
Å ena sidan medges det att det finns ett ökande behov av att öva krig med andra länder och att värdlandsavtalet är "en viktig komponent i arbetet med att förenkla övningssamarbetet". Å andra sidan säger försvarsministern att avtalet i sig inte innebär fler eller större övningar. Det är kanske semantiskt korrekt att avtalet i sig inte medför det.
Men oavsett om värdlandsavtalet är hönan eller ägget är slutsatsen ändå, som jag förstår det, att det kommer att bli fler övningar. Utlovar vi största möjliga stöd till Natos verksamhet lär det ändå betyda någonting.
Apropå semantik kan jag inte låta bli att som norrbottning säga att om man vill ha en Arctic Challenge uppe i Norrbotten är kanske denna årstid inte den lämpligaste, då myggen i princip är den värsta fienden vad gäller en arktisk utmaning. Men det är en parentes. Det är riktigt att detta inte är en Natoövning.
Men en majoritet, till och med en kvalificerad majoritet, av de deltagande länderna är medlemmar i Nato. Det är därför lite svårt att helt komma runt det. Jag har ställt några konkreta frågor som jag menar fortfarande väntar på svar, eller också har jag inte riktigt förstått svaret. Vi får väl klargöra det i debatten. Den första frågan är: Vilka är de förväntade miljökonsekvenserna avseende buller, utsläpp och inverkan på djurliv?
Chefen för F 21, Carl-Johan Edström, säger följande: Vissa moment kommer att ske på lägre höjd. Då kommer det att bullra lite. Jag har sett filmer från andra övningar som visar vad det konkret betyder för människor och djur. Jo, det bullrar lite. Vilka är alltså de miljökonsekvenser jag har frågat efter?
Stig Henriksson (V):
Jag förstår att man gärna vill göra det här till en säkerhetspolitisk debatt. Det är inte orimligt med tanke på ämnet i sig. Jag känner dock lite grann att det nog är min sak att föra i den här dansen. Jag har ställt miljörelaterade frågor och kommer därför att uppehålla mig vid dem. Jag har gärna en säkerhetspolitisk debatt om självklarheten i att vi måste öva och att det naturligtvis finns en konflikt mellan att öva hemma och att öva borta.
Sedan kan vi diskutera andra saker, som huruvida det här verkar sänka spänningsnivån i vårt närområde och så vidare, men nu är jag som sagt inne på miljökonsekvenserna. Jag tycker att det är bra att man för en fortlöpande dialog, och jag tror att man från Försvarsmaktens sida har ansträngt sig på den punkten - med information till och med på meänkieli, vilket uppskattas särskilt av mig som är född i det språkområdet.
Ministern säger att man förväntar sig att miljöbalken följs. Anledningen till att jag blev intresserad av det här med miljökonsekvensbeskrivning var att jag var lite osäker på om det här behöver göras, om det ska göras och så vidare.
Jag tittade på Naturvårdsverkets riktlinjer, och där står det: "En verksamhetsutövare som vill ha tillstånd att anlägga, driva eller ändra en verksamhet enligt vissa bestämmelser i miljöbalken ska bedöma miljökonsekvenserna och sammanställa en miljökonsekvensbeskrivning. Verksamhetsutövaren ska också göra uppgifter om projekt offentliga och skapa möjlighet för samråd."
Nå, då tänkte jag att jag skulle kontakta Försvarsmakten för att fråga om detta är gjort och om jag kan få ta del av miljökonsekvensbeskrivningen, så att jag inte träter i oträngt mål här. Jag fick då tillbaka en mejlkonversation där en handläggare frågade om det verkligen var en begäran om en allmän handling, varpå jag fick svar från en major som skrev: Hej Stig, du bör gå via RUT!
Det är kanske inte riktigt så Naturvårdsverket anser att man ska hantera en miljökonsekvensbeskrivning - om det nu finns någon. Jag vet inte. Detta tycker jag alltså lite grann strider mot den öppenhet och dialog man strävar efter på många andra håll. Jag är själv född och uppvuxen i Norrbotten.
Jag åker dit i slutet av veckan och kommer även att delta i en del av övningarna i Luleå. Jag både förstår och delar den ilska som många där känner över att, återigen, bli behandlade som lite av en koloni inom landets gränser. En stor flygövning över en tredjedel av landets yta under den kanske känsligaste årstiden är inte helt lättsmält.
Hela Sverige har haft en ofantlig nytta av skogen, malmen och vattenkraften. Men i den allmänna debatten kan man ibland tro att rikedomarna har flödat åt det andra hållet. Visst är det, som försvarsministern påpekar, glest befolkat. Och det har blivit allt glesare eftersom naturrikedomarna inte generar arbetstillfällen på samma sätt som förr. Men det finns människor kvar i både Norrbotten och Västerbotten.
De, precis som djurlivet, måste visas respekt. Att göra en tredjedel av Sverige till övningsområde känns inte som ett prov på det. Sverige borde inte och ska inte vara till salu.
Stig Henriksson (V):
Med en druckens envishet återvänder jag till det som jag har ställt frågor om. Ministern förutsätter att Försvarsmakten har följt lagen och vill inte hålla på med spekulationer eller ryktesspridning. Jag vet inte om han anser att det är det som jag håller på med när jag citerar från den konversation som jag har haft med Försvarsmakten. Det hade varit enkelt att undvika, om han hade svarat på de frågor som jag har ställt. En fråga är: Vilka är de förväntade miljökonsekvenserna?
Och den andra frågan är: Har det gjorts någon miljökonsekvensanalys eller liknande av just ACE 2015? Jag tror att ministern kanske hade fått ett bättre svar än att man bör gå via RUT för att ta reda på det. Det var beklämmande, ska jag ärligt säga. Jag har förstått här att man vill gå vidare med processerna. Det må vara hänt. Det finns, som ministern påpekade, en riksdagsmajoritet för det.
Jag är dock glad över det tydliga ställningstagandet att vi, trots att vi tvinnas ihop så mycket med Natos strukturer, inte ska bli medlemmar. Jag tar ministern på största möjliga allvar på den punkten. Nu har jag lärt mig av en viss partiledardebatt att man inte ska gå över golvet och lämna över saker. Jag håller därför bara upp en liten knapp inför kammarens ledamöter, på vilken det står "Nej till Nato". Om ministern skulle vilja ha en sådan har jag några stycken i fickan.
Stig Henriksson (V):
Tack för svaret, försvarsministern! Men vilket svar är det? Nu försöker jag inte ens vara rolig. Det är för sent på dagen för det. Jag har frågat efter budgetkonsekvenserna av att 6 000 av yrkesarméns 28 000 tjänster var vakanta vid föregående årsskifte. Dessutom har jag frågat om de 7 000 tjänster som vid det tillfället bemannades med värnpliktiga under utfasning påverkar den tänkta kostnadsbilden.
Om jag får lov att vara ofin och citera mig själv avslutas interpellationen med denna beskrivning. Jag påpekar att det kanske inte är alltför dramatiska konsekvenser budgetmässigt "då merparten av vakanserna är för tidvis tjänstgörande, men självklart ändå av intresse att ha reda på".
Självklart skiljer sig kostnaden åt beroende på om det är fråga om tidvis eller kontinuerligt tjänstgörande, hur mycket de kallas in att tjänstgöra och exakt vilka befattningar av de kontinuerligt tjänstgörande som är vakanta. Det borde inte vara en oöverstiglig uppgift att ange en ungefärlig snittkostnad för respektive kategori.
Av detta följde frågan, som försvarsministern inledde sitt svar med men inte återkom till: "Vilka skulle budgetkonsekvenserna för Försvarsmakten bli om samtliga vakanser var fyllda?" Men om detta hörde jag faktiskt inte ett ord i svaret.
Stig Henriksson (V):
Det är naturligtvis jättebra att det finns täckning inom ramen - om man hade lyckats rekrytera enligt planen. Men det borde rimligen generera ett ganska stort överskott att man inte har lyckats med det. Om det inte gör det kan man ju fundera på hur det skulle gå om rekryteringen var fullödig enligt planen. Jag tycker att åtgärderna som försvarsministern nämner är bra åtgärder. Det är en bra ansats i utredningen.
Även om vi skulle vilja se en något bredare ansats är det gott så. Även i övrigt är det bra och klokt, det ministern berättar i interpellationssvaret om målsättningen med försvarsbeslutet från försommaren: att det finns utmaningar i personalförsörjningssystemet - kanske något av ett understatement - och att det gäller att rekrytera men kanske framför allt att behålla personal. Utredningen ska titta på de danska och norska modellerna och på en mix av yrkesarmé och värnplikt.
Vi hoppas att den ska kunna breddas en smula. Vi är väl överens om att 2009 års beslut att lägga värnplikten vilande var olyckligt. Inom parentes kan jag återge Vänsterpartiets syn på värnplikt i partimotionen: "Införandet av könsneutral allmän och lika värnplikt är Vänsterpartiets enskilt viktigaste försvarspolitiska fråga.
Vi vill att alla män och kvinnor i Sverige ska mönstra och att alla som är lämpliga ska genomföra en kortare militär grundutbildning. En framtida pliktlag ska ge möjlighet till såväl militär som civil tjänstgöring. För dem som sedan önskar ska det finnas en frivillig möjlighet att fortsätta sin militärtjänstgöring och specialisera sig inom Försvarsmaktens olika delar." Allt detta är gott och väl, men min interpellationsfråga var trots allt en annan.
Vilka skulle budgetkonsekvenserna bli för Försvarsmakten om samtliga vakanser var fyllda?
Stig Henriksson (V):
Jag håller helt med om att det stora problemet inte är att Försvarsmakten rekryterar för dåligt utan att avhoppen i genomsnitt är lite för tidiga. Men det är egentligen ett svårare problem att lösa. Annars kunde man tänka sig att några fler braskande reklamkampanjer skulle kunna strama upp rekryteringen. Men om man rekryterar i ganska normal omfattning och sedan får avhopp, då är det ett svårare problem. Jag tycker att utredningen har en bra ambition.
Jag skulle gärna bredda den lite, men det är bra att den går ganska rappt. Att aktivera krigsförbandsövningar är jättebra. Man ska dock ha klart för sig att när man börjar öva blir det kostnader som man inte behöver ta så länge man övar i betydligt mindre omfattning. Jag brukar tänka så här: Jag tillträdde som kommunstyrelseordförande den 1 januari 1999.
Då beskrevs det att vi hade ett stort och akut problem med en ekonomi i haveri och ett kommande jättestort problem med att rekrytera personal. Jag försökte trösta mig själv och andra med att säga att det egentligen bara var ett problem. "Har vi inga pengar behöver vi inte bekymra oss om att vi inte kan rekrytera personal, för vi skulle ändå inte ha råd att anställa dem. Får vi å andra sidan inte tag i personal kommer vi åtminstone att klara budgeten."
Jag är lite orolig för att Försvarsmaktens sätt att klara budgeten kan ha att göra med att det är så mycket vakanser. Det är en besparing, och det blir också betydligt mindre övat. Jag hoppas att det inte är på det sättet.
Stig Henriksson (V):
Tack för att jag får möjlighet att delta i den här debatten. Jag har två saker att säga. Det första rör det Hans Wallmark berättade om försvarsutskottets initiativ. Jag är glad över att ett enigt försvarsutskott ställde upp på min begäran om att vi i försvarsutskottet ska få ta del av den här promemorian. Blotta titeln gör att den verkar intressant: Orientering om JEF och önskemål om svenskt deltagande .
Varför är då detta intressant, kanske vän av ordning frågar sig. Då måste man nog gå in på de olika akronymerna. Natos spjutspetsstyrka, VJTF, ska kunna sättas in i strid inom 48 timmar. För detta krävs ett beslut av Natos 28 medlemsländer. För att placera ut styrkan räcker det med att Natos överbefälhavare så beslutar.
Man kan få intrycket att detta mest är akademiskt intresse, men det förändras när man får veta att vid försvarsministermötet i februari meddelade den brittiske försvarsministern att när Storbritannien 2017 är ramnation för VJTF är det JEF som ska leda VJTF.
Då blir man lite fundersam, för i den proposition som riksdagen antog i juni nämns just JEF som exempel på internationella samarbeten vi gärna deltar i. Det kan ju vara en ren slump, men tanken slår en i alla fall. Jag tycker att det är allvarligt om det finns sådana kopplingar.
Nu har försvarsministern sagt att det inte finns några sådana, och självklart får vi tro honom på hans ord. Jag har ingen anledning att betvivla det. Däremot blir jag bekymrad om man på Försvarsdepartementet, när man får en promemoria från Sveriges försvarsattaché i London med denna tydliga titel, inte verkar ha läst den och inte insett att den är något att kanske orientera ministern om.
Det tyder på lite märkliga turer inom departementet. Men det kommer säkert försvarsministern att styra upp. Det har jag fullt förtroende för. Det är alltså detta som har lett till mitt intresse för det här. Sedan drar jag andra slutsatser av samarbetet med Nato, JEF och VJTF, men det är en annan diskussion. Den andra delen av interpellationen handlar om tydlighet vad gäller Nato.
I regeringsförklaringen sas det tydligt att Sverige inte ska söka medlemskap i Nato. Fast det var i regeringsförklaringen 2014. I 2015 års regeringsförklaring har jag förstått att den meningen har fallit bort. Man kan ju uttrycka sig på olika sätt, men i regeringsförklaringar i allmänhet och i sådana här frågor i synnerhet vägs varje ord på guldvåg och värderas därefter. Jag ställer mig därför lite frågande.
Kanske försvarsministern kan berätta om bakgrunden till att regeringsförklaringen 2015 inte innehåller någon mening om att Sverige inte ska söka medlemskap i Nato?
Stig Henriksson (V):
Tack för svaret, försvarsministern! Att det varken finns kärande eller svarande till interpellationen här är kanske förklaringen till att det börjar bli en allmän Natodebatt, vilket väl egentligen inte riktigt rymdes i frågorna. Men jag ska inte ge mig in i den. Det finns mycket att säga, men jag kan inte låta bli att kommentera Hans Wallmark och det mest kuriösa argument som jag har hört hittills för deltagande i Nato, det vill säga att påminna om att Warszawapakten har upplösts.
Det skulle alltså vara ett argument för att Sverige ska gå med i North Atlantic Treaty Organization. Det är en intressant tankevurpa, tycker jag. Men jag ska inte vara negativ. Jag tänkte ösa beröm över samtliga här. Jag tycker att det är jättebra att utskottet gick med på min begäran att begära fram den här handlingen, och jag tycker att det är jättebra att försvarsministern säger att försvarsutskottet självklart ska få del av den. Lika självklart är det ju att det sker under sekretess med tanke på hanteringen.
Jag tycker att det är bra med det tydliga klargörandet från försvarsministern och regeringen i olika sammanhang att vi inte ska bli medlemmar i Nato. Det tycker jag är alldeles utmärkt, och jag antar att Miljöpartiet hänger med på den vagnen. Det kan tilläggas att ett par miljöpartister till och med har motionerat här i riksdagen om att vi inte ska gå vidare med värdlandsavtalet. Det ska bli intressant att följa den diskussionen.
Jag tycker som sagt att detta är väldigt bra, även om det av någon anledning har fallit bort i regeringsförklaringen. Jag har ju noterat att där väger man varje ord på guldvåg. Men det är bra att det deklareras. Lika bra är det att Alliansen deklarerar att de absolut vill gå med i Nato, för då kan vi ha en bra debatt om för- och nackdelar med det hela, mellan oss som vill behålla alliansfriheten och er som vill gå hela vägen.
Stig Henriksson (V):
Tack för svaret, försvarsministern! Jag har ställt några frågor med turerna kring Flygskolan som exempel. Det är alltså en verksamhet som under ett par år och till stora kostnader flyttades från Ljungbyhed till Ängelholm till Uppsala för att till slut - om uttrycket tillåts - landa i Linköping. Med Flygskolan som exempel har jag ställt fem frågor.
Delar försvarsministern, i allt väsentligt, historiebeskrivningen? Det gläder mig att försvarsministern gör så. Min andra fråga är: Görs det några analyser i efterhand för att utröna orsakerna till den här typen av till synes irrationella och kortsiktiga beslut? Såvitt jag begriper är svaret på denna fråga ett nej. Det beklagar jag. Görs några efterkalkyler för att beräkna om utfallet blev det som var tänkt vad gäller besparingar eller effektivitetshöjningar?
Även där är svaret alltså nej. När man ska ställa den fråga som jag har angående vilka slutsatser man drar blir den springande punkten följaktligen att om man svarar nej på frågan om analyser eller efterkalkyler är det inte heller så lätt att dra några lärdomar av det man har gjort. Det gäller oavsett om det handlar om andra regeringar eller riksdagsmajoriteter, för det som är gjort är gjort.
Då stupar naturligtvis också den femte frågan: Hur säkrar man att slutsatserna tillämpas i kommande förändringsarbete? Förändringar av olika slag tror jag att vi alla kommer att få leva med. Man kan spekulera lite grann i vad sådant här skulle kunna bero på.
Som relativ nykomling i den här branschen tycker jag att det vore intressant att få veta om detta primärt är ett resultat av politisk detaljstyrning kryddat med för försvaret ovidkommande regionalpolitiska hänsyn. Är det grunden till denna typ av beslutskedjor? Eller är det själva myndigheten som är tafflig och obeslutsam och reagerar på det här sättet?
Eller är det kanske hart när omöjligt att undvika sådant här i en tid av snabba och raskt på varandra följande förändringar och neddragningar? Det kanske i så fall inte är något större fel begånget. Detta är dock inte - det vill jag betona - ett försök att hitta någon att lägga skulden på, syndabocken.
Det handlar om att analysera för att undvika en del fällor framdeles och således klara uppgiften bättre den nästa gång som ändå alltid kommer att komma. Tror inte försvarsministern att detta skulle kunna vara värdefullt?
Stig Henriksson (V):
Jag tycker att det är intressant att försvarsministern nämner Riksrevisionens rapporter, för även jag har tagit del av ett antal sådana. Där konstaterar man någonstans att Försvarsmakten är den mest detaljstyrda myndigheten som finns enligt deras bedömning. Jag tror att det i sig ibland kan vara förklaringen till en del i mitt tycke lite märkliga beslut som fattas.
Men det kan som sagt finnas många andra anledningar, och jag tycker att det är viktigt att titta på de här sakerna för att komma framåt. Jag förstår mycket väl att det finns väldigt mycket att göra med det nya försvarsinriktningsbeslutet som är taget. Jag tror att det var en gammal ÖB, Owe Wiktorin, som någon gång uttryckte det så här: Jag tittar inte i backspegeln, för jag ska ändå inte åt det hållet.
Det låter väl bra att säga, men samtidigt riskerar man ju att kanske inte lära sig av det som har hänt. Inte minst i en period när man satsar resurser är min erfarenhet att de verksamheter som är hårt hållna ekonomiskt och kanske måste dra ned ägnar mycket större kraft åt att försöka hitta ställen där det gör minst ont.
I de verksamheter där man får utökade resurser är risken erfarenhetsmässigt större att man inte alltid fattar de klokaste besluten. Jag förstår försvarsministerns inriktning att titta framåt eftersom det finns väldigt mycket att göra. Jag har stor respekt för detta, men jag tycker återigen att det är av historien vi kan lära. Framtiden, det är prognoser.