Sara Karlsson (S):
Världen är på väg mot fyra katastrofala graders uppvärmning. Under några veckor, eller kanske bara några dagar, i höstas diskuterades detta intensivt i medierna, kring köksbord och kring fikabord på arbetsplatserna. Sedan upphörde diskussionen nästan helt. Varför? Var det på grund av ointresse? Nej, jag tror inte det.
Det var kanske snarare på grund av uppgivenhet och på grund av att medierna inte tillräckligt väl granskar och rapporterar om frågorna, och kanske framför allt på grund av bristen på politiskt ledarskap. Vi måste fortsätta diskutera. I höst släpper FN:s klimatpanel, IPCC, sin nya rapport.
Alla är överens om att denna rapport kommer att visa att läget är mycket allvarligare än vi trodde och vad som visades när IPCC släppte sin förra rapport. För första gången kommer rapporten att ta upp de återkopplingsmekanismer som finns inbyggda i klimatsystemet och som vi absolut inte bör överträda.
Det är ett mycket allvarligt läge, och för varje dag som ingenting händer skärps allvaret. Ofta sägs det att klimatet är vår tids ödesfråga. Det är helt rätt. Jag invänder inte mot det. Jag brukar också säga det. Men vad betyder det egentligen? Det handlar såklart om allvaret i frågan. Hur vi lyckas med att hantera frågan är helt avgörande för vår framtid och rentav för vår överlevnad. Vi får helt enkelt inte misslyckas.
Men det är också just det som man ska komma ihåg. Det betyder att vi har en möjlighet att faktiskt lyckas. Ibland när larmen duggar tätt kan situationen kännas hopplös. Men så är det inte. Vi kan göra något, och vi ska göra något. Det är vårt ansvar att göra något och att göra vårt yttersta. Det handlar inte bara om att stoppa utsläppen. Det skulle vi faktiskt rent tekniskt kunna göra mycket snabbt.
Den stora utmaningen är att avveckla utsläppen och samtidigt fortsätta att utveckla samhället och världen, att skapa bättre förutsättningar för människor och att skapa rättvisa och jämlikhet. Det är det som klimatpolitiken handlar om. Det är inte bara en fråga om vilka energikällor eller vilken produktionsteknik vi använder utan om vilket samhälle och vilken värld vi vill leva i. Herr talman!
Det vi debatterar i dag är miljö- och jordbruksutskottets betänkande nr 11 Klimatpolitik m.m. I betänkandet behandlas 75 motionsyrkanden från allmänna motionstiden 2012 om såväl nationell klimatpolitik som klimatpolitik inom ramen för EU-samarbetet och det globala samarbetet. Jag vill här beröra några av förslagen. Klimatförändringarna är av naturen gränsöverskridande problem och kräver därför gränsöverskridande lösningar.
Det måste hänga ihop, från den enskilda individen upp till den globala nivån. Detta kan kännas tufft. Internationellt fortsätter utsläppen att öka, och varje år åker stora delegationer till internationella förhandlingar och återkommer i det närmaste tomhänta. Visst går det framåt, men sett till de behov som finns är resultaten av klimatförhandlingarna helt otillräckliga.
Världens länder enades i Durban om att ta fram ett nytt internationellt avtal till 2015, men det ska enligt planen inte börja gälla förrän 2020. Det betyder att även om man får till ett nytt avtal - och det har vi inte sett än - skjuter vi utsläppsminskningarna framför oss.
Ju senare de globala utsläppen viker av och börjar minska, desto mer dramatisk blir därefter takten vi måste minska utsläppen i om vi ska klara tvågradersmålet, vilket är det minsta vi bör göra. Detta reser som sagt varningar om att vi är på väg att inte nå upp till de målsättningar vi har satt.
Vi är i stället på väg in i en värld där temperaturen ökar med tre till fyra grader - kanske även ännu mer. Enligt FN:s klimatpanel innebär fyra grader att öknarna breder ut sig över världen, till exempel i Spanien och Sydeuropa, att stora problem med stormar och skogsbränder hotar regnskogens existens, att kustöversvämningar kommer att drabba miljontals människor - och så vidare och vidare i all förskräcklighet.
Hittills har alltså de internationella klimatförhandlingarna inte levererat tillräckligt för att skydda människor, och de kan inte heller garantera att utsläppen minskar. I stället för att fortsätta med den strategi man hittills har haft borde alltså regeringen fundera över en ny strategi i klimatförhandlingarna.
Med en strategi som bygger mindre på hot och mer på förtroende och respekt kan vi nå framåt i klimatförhandlingarna. En av knäckfrågorna i de internationella förhandlingarna är frågan hur utsläppsminskningar och anpassningsarbete i fattiga delar av världen ska finansieras. Världens rika länder har varit rätt frikostiga med att ställa upp löften som de sedan inte har levt upp till.
Det skadar inte bara det arbete med anpassning i fattiga delar av världen som behöver ske utan undergräver hela CDR-principen, som är grundläggande i det internationella klimatarbetet och innebär att vi har ett gemensamt, delat ansvar för problemen och lösningarna.
Vi som har stått för de historiska utsläppen och också har störst möjligheter att ställa om måste ta detta ansvar, inte bara på hemmaplan utan också genom att hjälpa till att finansiera arbetet i andra delar av världen. Här måste Sverige ta en mycket tydligare roll för att hitta nya finansieringskällor. Där är regeringen alldeles för passiv.
Vi pekar bland annat på att man ska öronmärka intäkterna från ETS och även hitta nya källor, som internationella skatter på till exempel flyg och sjöfart. Vi måste diskutera olika alternativ betydligt mer konkret, och regeringen måste ta en aktiv roll och driva på både inom EU och i det internationella samarbetet. Det måste också till en annan strategi för utsläppsminskningarna.
EU bör inte bara för sin egen skull utan även för att kunna spela en mer konstruktiv roll i förhandlingarna skala upp sina målsättningar om utsläppsminskningar till åtminstone minus 30 procent till 2020. Där har regeringen vacklat betänkligt, eller rättare sagt: Miljöministern har vacklat betänkligt. Det är svårt att veta vad den svenska regeringens position över huvud taget är.
Sverige måste ta en mer aktiv roll inom EU, och EU måste ta en mer aktiv roll i världen. Här har Sverige hamnat på efterkälken. När det till exempel gäller den reformering av EU:s handel med utsläppsrätter som så uppenbart är nödvändig hamnade Sverige tydligt på efterkälken.
Vi välkomnar såklart att regeringen till slut ställde sig bakom de förslag som finns från kommissionen om att reformera systemet för att få det att funka, men medan andra länder, som till exempel Storbritannien, var ute och aktivt drev kommissionen framför sig satt Sverige tyst in i det sista innan man tillkännagav sin position. Sverige måste vara mer aktivt, annars blir orden om att vara föregångare bara just ord.
Detta gäller inte bara internationellt och inom EU utan också på nationell nivå. Svensk klimatpolitik har tappat takten sedan den borgerliga regeringen tog över. Här behövs långsiktighet, och här behövs ambitiösa målsättningar - men här behövs också konkret politik.
Ett förslag som finns med i betänkandet är ett förslag som förekommer under olika namn och som det ofta pratas om under olika namn. Man kan välja att kalla det ett klimatpolitiskt ramverk, en klimatbudget eller en klimatlag. Det är ett förslag Socialdemokraterna tillsammans med Miljöpartiet och Vänsterpartiet står bakom. Det gör vi just för att vi ser behovet av långsiktighet i klimatpolitiken. Det behövs ordning och reda och förutsägbarhet.
Det är så man hanterar klimatutmaningen och också använder den för att skapa nya jobb och säkra välfärden. Det kan man inte göra med en klimatpolitik som svajar hit och dit och är osäker. Klimatpolitiken måste sättas som en ram eller sättas i centrum för politiken. Här kan vi hämta inspiration till exempel från Storbritannien.
Det kan låta tråkigt med ett klimatpolitiskt ramverk, men poängen är ju att sätta upp ett långsiktigt mål och dela upp det i budgetperioder med tydliga tak för att få styrning på klimatpolitiken med en årlig uppföljning som underlag för budgeten. De förslag man lägger fram på andra områden måste testas eller prövas mot klimatmålet.
Vi behöver få ordning på klimatpolitiken. När regeringen eller representanter för regeringspartierna tillfrågas om behovet av ett sådant styrande ramverk blir man lite fundersam. Några säger att den politik som bedrivs nu räcker.
Centerpartiet säger sig vara för som parti, och samtidigt säger miljöministern att det är just detta Naturvårdsverkets arbete med Färdplan 2050 syftar till. Man blir lite förvirrad. Hur är det? Finns det en majoritet i Sveriges riksdag för att genomföra ett klimatpolitiskt ramverk? Varför gör vi då inte det? Jag tror att de partier som ställer sig bakom ett sådant förlag inser allvaret i frågan, och vi borde i så fall ta saken i egna händer.
Eller är det detta som är på gång? Ska man lyssna på miljöministern? Är det detta som är på gång; är det detta regeringen tänker genomföra? Det vore bra med ett klargörande på detta område. Herr talman! Jag vill avsluta med att yrka bifall till reservation 19.