Per Westerberg (M):
Tack, statsrådet, för svaret på mina frågor. Det här är som bekant ingen marginell företeelse utifrån ett medmänskligt perspektiv. Det finns ett antal utomordentligt utsatta människor i det svenska samhället som far väldigt illa. Det finns alltså stor anledning att se till att så inte får vara fallet. Det som sker är ingen hemlighet.
Vi har ett antal personer som enligt LSS-lagen behöver utomordentligt stort stöd, många gånger via kontinuerligt femskift, där kostnaderna uppgår till många miljoner per person, och där personerna många gånger mår väldigt mycket bättre av att vara i väldigt lugna miljöer som ofta innebär placeringar på hem i landsbygdskommuner, ofta med ganska svag sysselsättning dessutom.
Det problem som uppträder är att alla socialförvaltningar i alla kommuner är hårt pressade. Många av de här små landsortskommunerna, av vilka ett antal finns i min egen valkrets - för övrigt borgerligt styrda - kommer i en situation där man vill mantalsskriva personer, inte från mottagande kommuner utan från de kommuner de kommer ifrån, i den nya kommunen och därmed skjuta över ansvaret på de enskilda småkommunerna.
I min valkrets, Sörmland, rör det sig framför allt om Vingåker, Flen och Gnesta, där det är fråga om att om detta går igenom, det vill säga om man kan skjuta över dessa personer till mantalsskrivning i dessa kommuner, så medför det kommunalskattehöjningar på 1-2 kr. Jag vågar säga att risken är mycket stor att man med alla medel från alla politiska ingångar försöker undvika att få den här typen av hem där - av rent ekonomiska skäl.
Det här är en utomordentligt otäck och otrevlig situation.
Det är fullständigt oacceptabelt att ett antal människor som behöver starkt stöd, och där även de anhöriga många gånger far mycket illa, inte ska kunna få vården på den plats där de bäst behöver den, utan att detta i stället kommer att bli någon form av ovärdigt svartepetterspel mellan olika kommunala förvaltningar i olika delar av landet.
Jag träffade i min hemstad senast på ett fall med en person som egentligen inte kunnat gå ut utan huvudsakligen levt bakom en och samma dörr under ett par års tid i och med att mottagande kommun, i det här fallet en kommun i södra delen av Stockholm, vägrade ta emot inför risken för mantalsskrivning och därmed överskjutning av kostnader.
Jag har tagit del av de utredningsdirektiv som regeringen har antagit och även publiceringen av den utredare som har tagits fram här. Men jag ser ändå inte att det finns någon snar lösning på problemet för dessa gravt funktionshindrade personer, utan det är snarast en ganska långsiktig genomgång på 1-2 års tid.
Dessutom handlar det återigen om ekonomiska mekanismer där socialförvaltningar som är pressade ånyo ska försöka komma överens om hur man ska hantera de här fallen. Jag tycker inte att det, vare sig på kort eller lång sikt, förefaller komma att bli en tillfredsställande lösning. Då talar jag inte i första hand om lösningen för kommunerna utan för de anhöriga och de mycket gravt funktionshindrade personerna. De är inte många, men ändå väsentliga.
De far verkligen illa, och vi har anledning att bry oss om dem och skapa en bra lösning för framtiden. Tror verkligen statsrådet att den här utredningen kommer att lösa problemen, att socialförvaltningarna framdeles kommer att komma överens och att man därmed skulle kunna få bästa möjliga vård för dessa personer på bästa plats?