Matilda Ernkrans (S):
Jag vill börja med att yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på samtliga reservationer. Det vi gör i kammaren i dag är faktiskt att fatta ett historiskt beslut. Vi ska ratificera Kyotoprotokollets andra åtagandeperiod. Mediernas och allmänhetens ögon är dock inte riktade mot oss på riktigt samma sätt som förra gången Kyotoprotokollet ratificerades i denna kammare. Staden Kyoto och klimatkrisen är intimt förknippade med varandra.
Det var där man 1997 kom överens om att minska utsläppen med 5,2 procent fram till 2012. EU skulle minska med 8 procent och USA med 7 procent. Här i Sverige har debatten snarast handlat om att Kyotoprotokollet var otillräckligt - att ambitionen var för låg och att vi ganska enkelt lyckats minska utsläppen betydligt mer.
Det är sant; både EU och Sverige har nått långt över målet. Det är viktigt att ha med sig. Det var inte så jobbigt som många kritiker sa, och jobben försvann inte. Nej, välståndet har ökat, och utsläppen har minskat. I världen som helhet har dock utsläppen fortsatt att öka kraftigt. Det var först i år det talades om en vändning, och vi är långt ifrån ambitionerna i Kyoto.
Det är en vändning fem i tolv. Forskarna i FN:s klimatpanel har talat om att de globala utsläppen måste börja vända nedåt absolut senast 2015 för att vi ska klara tvågradersmålet. För våra barns och barnbarns skull får vi hoppas att deras beräkningar stämmer och att vändningen inte har kommit för sent.
Som ni alla säkert vet avvisades Kyotoprotokollet av den amerikanska, konservativa presidenten George Bush. Det var det Kyotoprotokoll hans företrädare, demokraten Bill Clinton, hade förhandlat fram och som angav en modest minskning om 7 procent för USA. I stället satsade republikanen Bush på olja och kol.
Clinton mot Bush - historien kommer att avgöra vilken betydelse den striden hade för att rädda civilisationen. Nu är jag rädd för att det ska hända igen. En ny Clinton kanske står mot en ny Bush i det amerikanska presidentvalet, återigen med svenska moderater på plats i USA för att kampanja fram en ny republikansk president. Ska det avgöra världens framtid igen? Ska historien upprepa sig?
Ska en ny republikansk president stoppa klimatavtalet från Paris som demokraten Barack Obama skriver under? Vi får se. Kyotoprotokollets andra åtagandeperiod, som vi ska besluta om här i dag, har ju en mer principiell betydelse än en reell. Det som har betydelse är det som händer i Paris i december. Då samlas världens länder igen för att få ett avtal om klimatet.
Jag hoppas att Paris är det namn vi ska komma ihåg räddade klimatet, vår civilisation som vi känner den och att Parisprotokollet får leva vidare engagerat och framtidsinriktat. Herr talman! Historien om Kyotoprotokollet och det som hände därefter visar att det inte är brist på teknik, idéer och åtgärder som begränsar våra möjligheter att stoppa klimatförändringarna.
Det är inte brist på tid. Det är inte brist på arbetstillfällen och ökat välstånd. Det är brist på politisk handlingskraft. Aldrig tidigare i människans historia har världen samlats för att uppbåda så mycket vetenskapliga fakta i en enda fråga. Och aldrig tidigare har vetenskapen varit så enad och tydlig om slutsatserna. Vi har många redskap klara.
Det som behövs är gemensamma beslut, solidaritet med varandra och att vi står upp för de beslut som tas. FN:s forskarpanel IPCC presenterade här i Stockholm sin femte rapport om klimatförändringarna förra året. Den visar att det vetenskapliga läget är mer robust än tidigare och budskapet mer kraftfullt. Temperaturen kan stiga ytterligare 4-5 grader inom hundra år om vi inte minskar vår klimatpåverkan.
Nu börjar också jordens egna processer göra att temperaturen stiger utan människans påverkan. Det är mindre is på polerna och metangas som släpps ut från havsbottnar och tundra. Visst kan vi känna oss små här i Sverige. Vad kan vi göra? Kan politiska beslut i denna riksdag ändra något? Det besked som vi vill ge är att vi kan det, och regeringens strategi inför klimatmötet i Paris går ut på just detta.
Sverige kan göra skillnad. Det lönar sig att gå före. Det ger oss inflytande att påverka, det ger våra företag fördelar i den framtida konkurrensen. Jag känner mig trygg i att vi har en bred uppfattning i denna kammare om att Sverige ska gå före och vara pådrivande. När jag läser motionerna från de borgerliga partierna i Alliansen ser jag att vi är överens. Sverige har ett ansvar för att driva på i det internationella klimatarbetet.
Sverige ska vara pådrivande för att EU ska driva en mer ambitiös linje. Det är också den linje som regeringen nu har. Men ibland har vi kanske olika uppfattningar om hur denna ambitiösa linje kan se ut. Och ibland kan jag känna att de borgerliga partierna i Alliansen kanske inte riktigt hängt med i utvecklingen. Låt mig ta ett exempel.
Både regeringen och de borgerliga partierna i Alliansen vill att EU i förhandlingarna ska lägga in att EU är berett att minska utsläppen med 50 procent jämfört med 1990. Den nuvarande linjen för EU är ju minst 40 procent.
Men de borgerliga partierna menar i sina motioner att hela ambitionsökningen från 40 till 50 procent absolut inte får göras genom att utsläppen i Europa ska minska, utan det måste på förhand bestämmas att alla de 10 procenten ska ske genom att vi betalar för så kallade utsläppskrediter i andra länder och räknar in det i EU:s åtagande.
Detta förslag är inte realistiskt eller troligt, helt enkelt för att 10 procent av EU:s utsläpp är så mycket att det inte har funnits så mycket krediter på marknaden någonsin sedan systemet med sådana krediter startade. Det är klart att vi kan använda internationella krediter för att öka EU:s åtagande.
Men att hela 10 procent ska användas och måste räknas in i EU:s egna utsläpp är inte rimligt. Alliansens idéer är ur takt med tiden och för oambitiösa. Herr talman! Framtiden är trots allt hoppfull. Vi ser att många länder har börjat utvecklingen för att kraftfullt ställa om. Många företag väljer att gå före trots att politiken halkat efter.
I Sverige har vi det så kallade Hagainitiativet som har samlat en grupp företagare som vill mer och som inte orkar vänta. Tyskland har på extremt kort tid klarat en massiv expansion av sol och vind. Kina har trots smog och kolkraftverk etablerat hela städer som bygger på nya hållbara synsätt. Kina och USA har lämnat in sina förslag på utsläppsminskningar inför Parismötet.
Allt tyder på att Parismötet kommer att klargöra ett transparent system för kontroll och mätning av utsläpp. Det är ett stort steg framåt. Att ambitionerna från länderna som hittills har anmält sina utsläppsminskningar inte kommer att räcka vet vi. Men vi är på väg åt rätt håll. Den här riksdagen har slagit fast att Sverige år 2020 ska ha minskat utsläppen med 40 procent jämfört med 1990.
Det målet ligger fast med den nya regeringen. Den nya regeringen har också varit tydlig med att den tänker presentera en kontrollstation senare i år för hur detta ska gå till. Jag vill också klargöra en sak som ibland är förvirrande i debatten.
Riksdagens beslut 2009 innebar att regeringen fick möjlighet att använda så kallade internationella krediter till hjälp för att nå klimatmålet, men riksdagen satte ingen gräns för hur mycket eller för hur lite. Beslutet innebär bara en möjlighet att göra så.
Den tidigare borgerliga alliansregeringen bedömde att en tredjedel av minskningen, det vill säga 13 procent, skulle ske med internationella krediter, alltså utsläppsminskningar i andra länder som Sverige har betalat för, och att de skulle räknas in i det inhemska utsläppsåtagandet. Vi kallade det då för siffertrixande och fortsätter att kalla det för siffertrixande, oavsett om det är på nationell eller internationell nivå.
Den nya socialdemokratiska och miljöpartistiska regeringen gör nu en annan bedömning. Det framgår bland annat av vårpropositionen att regeringen tänker nå målet genom ökade nationella insatser.
Ansvarig minister, klimat- och miljöminister Åsa Romson, sa redan i november i en debatt här i riksdagen att regeringens grundläggande princip är att klimatmål ska nås genom inhemska utsläppsminskningar. Båda regeringarnas bedömningar ryms alltså inom riksdagsbeslutet. Herr talman!
Klimatpolitiken handlar ytterst om att ställa om samhället till att bli mer framtidsinriktat för att möta en ny konkurrenssituation. Det handlar inte längre bara om gröna jobb, det handlar om alla jobb. All verksamhet är i dag beroende av fossila bränslen och fossilt tillverkade material. Och de nya jobben växer fram inom förnybar energi, inom energieffektivisering, inom ny fordonsteknologi och inom smarta elnät.
De stora miljöproblemen måste lösas genom ett bredare samarbete där näringsliv, det civila samhället och andra parter deltar. Vi måste förankra för att ha människor med oss i omställningen. Vi socialdemokrater har samma grundidé för miljö- och klimatpolitiken som de som skapade välfärdsstaten och kunskapssamhället.
Vi vill använda en politik och införa styrmedel som gör det lättare för människor att välja rätt. Utmaningen handlar om att stimulera ny teknik genom att göra den gamla tekniken dyrare och sätta ett pris på utsläppen, vilket gör ny teknik konkurrenskraftig. Vi behöver också kombinera det med investeringar för att ta ansvar för den helhet som klimat- och miljöpolitiken innebär. Det handlar om att ha fokus på ett bra liv för alla.
Det handlar om kollektivtrafikinvesteringar i kommuner. Det handlar om energisnålare bostäder i till exempel storstädernas miljonprogramområden. Det handlar om klimatsmarta investeringar som minskar utsläpp lokalt, nära människors vardag. Den nuvarande regeringen har redan aviserat en mångmiljardsatsning för minskade klimatutsläpp nationellt.
Det är att ta ansvar för den helt nödvändiga klimatomställningen tillsammans med respekt för människors vardag. Vi menar att det är möjligt att samla hela landet i en gemensam uppgift: en klimatpolitik som håller ihop, som bär jobb och välfärd, solidaritet och rättvisa.