KBLab/rixvox huggingface dataset:
Carin Runeson (S):
Näringsministern säger att underifrånperspektivet är viktigt. Det kan jag hålla med om, men det räcker inte alltid. Nyckelfrågan för företagen är förstås kapital.
Det är viktigt att tänka på att företagens vilja till investering också måste mötas av en god vilja från statens och samhällets sida. Nu kan inte kommuner eller ens regioner alla gånger möta upp med allt som behövs, utan det krävs också statliga satsningar. Jag vet att alla inte kan få allt, åtminstone inte på en gång.
Men det är viktigt att man har en klok prioritering och ser var pengarna gör mest nytta. Det måste i sin tur innebära att man för en klok diskussion med många parter och många olika regioner eftersom man inte kan göra allt på en gång. Gruvnäringen i Dalarna är något oerhört positivt.
När vi började diskutera detta i olika sammanhang för snart tre år sedan möttes vi ganska ofta av: Det får ni väl ordna på hemmaplan. Jag tror inte att alla förstod vilken stor satsning det handlar om. Det är ingen lokal eller regional fråga. I Grängesberg finns planer på att öppna tre gruvor, i bästa fall redan 2015.
Enbart där och då handlar det om 350 arbetstillfällen. Och det kommer ytterligare gruvor under förutsättning att det finns transportmöjligheter och järnvägskapacitet. Då kan det handla om upp till 1 000 arbetstillfällen, och det är inte lite. Det blir många kronor i skatteintäkter. Vi har andra stora företag i Dalarna, till exempel ABB.
Jag hoppas att näringsministern har gjort studiebesök på ABB. När vi talar om transporter och behov av god järnvägskapacitet handlar det om att ABB ska få ut sina transformatorer som väger över 400 ton.
Funkar inte detta flyttar man inte sin transformatortillverkning någon annanstans i Sverige, utan förmodligen flyttar man den utomlands. Så det här är viktigt. Spendrups Bryggeri bygger ut och lägger mer och mer av sin produktion i Grängesberg. Det är åtskilliga långtradare per dygn som går därifrån med olika typer av dryck.
Det man producerar per dag motsvarar ungefär ett normalt godståg. Om gruvorna kan öppna som det är tänkt och SSAB och Stora Enso fortsätter att ha sina orderböcker fyllda innebär det att den järnvägskapacitet som finns i dag inte räcker, och persontrafiken blir helt undanträngd.
Många talar om persontrafik som det viktigaste, och det är klart att den är viktig, men godset är kanske ännu viktigare. Man kan klara av mycket persontransporter med buss, men man kan inte köra järnmalm eller annat stort på buss eller lastbil. Det måste gå på järnvägen.
Med tanke på infrastrukturen vore det nog klokt med en bra dialog med infrastrukturministern om hur vi satsar framåt.
Carin Runeson (S):
Att den bästa kunskapen om vad som specifikt behövs i ett län eller region, i det här fallet Dalarna, finns hos oss, håller jag med om. Att huvudansvaret för regionala tillväxtresurser också finns där är bra. Det räcker dock inte att bara säga så.
Det måste fördelas så att resurser till stöd och utveckling finns regionalt. Infrastruktursatsningar, som vi har pratat om, ska inte göras sedan utan nu. Vi pratar inte om nya järnvägar utan om mötesplatser och upprustning av befintlig järnväg.
Det måste också finnas bättre utbildnings- och forskningsmöjligheter och förutsättningar för bostadsbyggande till en överkomlig boendekostnad. Om man räknar med att vi ska få en utveckling inom gruvnäringen är det viktigt att människor kan komma och bo.
Vi ska inte ha husvagnsbyar och folk som jobbar två veckor och åker hem två veckor. Allt detta samverkar. Det är viktigt att tänka på det så att man ser helheten.
Innan ordet övergår till näringsministern vill jag önska fru talmannen, näringsministern och övriga som har tvingats jobba övertid denna vidunderligt vackra försommarkväll trevlig midsommar och trevlig sommar.
Carin Runeson (S):
Stater kan inte sålla när det gäller mänskliga rättigheter, säger Elisabeth Björnsdotter Rahm i sitt anförande. Det håller jag med om, men det är precis det som den borgerliga regeringen har gjort när den inte har ratificerat ESK-konventionens tilläggsprotokoll. Sverige ska vara en stark röst i världen, fortsätter Elisabeth Björnsdotter Rahm.
Ja, det är också min och Socialdemokraternas bestämda uppfattning. Jag tycker dock att Elisabeth Björnsdotter Rahm talar mot sig själv och sin regering. Då tänker jag återigen på tilläggsprotokollet till ESK-konventionen. Redan 2008 antog FN:s generalförsamling enhälligt tilläggsprotokollet om enskild klagorätt.
Det känns för mig väldigt underligt. På något vis har man sagt ja, men sedan säger man ändå nej genom att kasta in en brasklapp. Herr talman! Jag skulle gärna vilja höra Elisabeth Björnsdotter Rahms förklaring till varför man säger ja men ändå nej. Kan Elisabeth Björnsdotter Rahm förklara för mig hur man kan göra på två olika sätt vid ett och samma tillfälle?
Carin Runeson (S):
Om jag inte minns fel ska tilläggsprotokollet träda i kraft den 5 maj i år. När betänkandet skrevs hade tio länder ratificerat tilläggsprotokollet. Jag får därför säga att det är oerhört glädjande att på de få veckor från det att betänkandet skrevs antalet länder nu är uppe i 41.
Om den uppgiften är riktig har vi tagit ett rejält kliv framåt. Tilläggsprotokollet varken upphäver eller på något vis rangordnar rättigheter, utan alla har samma tyngd. Genom att inte skriva på, vilket Sverige inte gjort, har man motarbetat dess möjlighet att träda i kraft. Nu finns det andra länder som har agerat klokare.
Den svenska regeringen har alltså inte skrivit på. Jag måste säga att jag tycker att det faktiskt är lite pinsamt för en regering som påstår sig arbeta för de mänskliga rättigheterna. Elisabeth Björnsdotter Rahm säger att det inte är rätt väg att gå. Vad är det som är fel? Förklara för mig vad det är som är fel, Elisabeth.
Carin Runeson (S):
Abir Al-Sahlani sade i sitt anförande att de mänskliga rättigheterna är universella och odelbara. Det skriver vi väl alla under på. Så är det ju. Abir sade också att det ibland är svårt att efterleva de mänskliga rättigheterna. Det vet vi också, att så är fallet, inte minst i odemokratiska länder.
Vidare sade Abir Al-Sahlani att MR-frågan är politisk - och den ska vara en ledande stjärna i allt arbete - och att FN är människors hopp. Det tycker jag låter väldigt bra. Osökt kommer jag tillbaka till det här med FN:s tilläggsprotokoll om ESK-rättigheterna. Abir Al-Sahlani talade om vad hon inte är glad över, herr ordförande.
Det var intressant, och i allt väsentligt kan jag skriva under på det. Men då undrar jag, Abir Al-Sahlani: Är du glad eller inte glad över att Sverige inte har ratificerat FN:s tilläggsprotokoll om ESK-rättigheterna?
Carin Runeson (S):
Nu är det ändå så att det här protokollet möjliggör för människor som har fått sina sociala rättigheter kränkta på nationell nivå. Nu kan man lämna in klagomål till den FN-kommitté som bevakar statens efterlevnad av konventionen. Jag tycker inte att det är något fel i det.
Det är klart att vi inte kommer någonvart om vi bara skriver en massa protokoll och vackra ord, men många gånger är det ändå ett tilläggsprotokoll, ett skrivet dokument som innebär att man har kommit överens om någonting som man också måste hålla och efterleva.
Jag tycker fortfarande att Sveriges borgerliga regerings hållning när det gäller detta, det vill säga att vänta och se, är lite feg. Jag tycker att ni borde ha visat mycket mer engagemang i den här frågan. Vi borde ha varit med tidigt och ratificerat detta.
Elisabeth Björnsdotter Rahm försökte ju förklara regeringens hållning i den här specifika och viktiga frågan, men jag måste säga att jag inte är särskilt övertygad. Jag känner det lite grann som att man har om inte slarvat bort det så ändå inte tagit det på allvar. Jag vill återigen fråga Abir Al-Sahlani: Varför är det bättre att vänta och se?
Varför är det inte bra att vara ett av de första länderna som engagerar sig mer i den här frågan? Det hjälper många människor i länder där man har det svårt.
Carin Runeson (S):
Tack för svaret, utbildningsministern, trots att jag egentligen inte fick vare sig ett ja eller ett nej som svar på min fråga om ministern avser att vidta några åtgärder för att förhindra att antalet studieplatser minskar vid Högskolan Dalarna.
Däremot gavs det en korrekt information om att högskolan i vårt län precis som andra högskolor i landet haft fler platser än tidigare under den pågående lågkonjunkturen. Det är oerhört bra. Är det lågkonjunktur och brist på jobb är det ett ypperligt tillfälle att vidareutbilda människor.
Det är också korrekt att antalet helårsstudenter vid vår högskola ökade med drygt 1 200 från 2006 och några år framåt.
Den analys som Universitetskanslersämbetet gjorde i våras visar att när regeringen i fjol drog ned på resurserna till våra högskolor minskade antalet anslagsfinansierade helårsstudenter i riket med 11 700, eller om man så vill med 4 procent, jämfört med året innan.
Antalsmässigt var minskningen allra störst vid Högskolan Dalarna där man, om uttrycket tillåts, tappade hela 930 helårsstudenter, eller totalt 13 procent av platserna.
Om vi räknar in minskningen av platser som tyvärr förväntas i år handlar det om en minskning av platser 2011-2013 på nästan 15 procent eller i reda siffror 1 046 platser. Denna utveckling är en tämligen rejäl kursändring inom politiken som absolut inte är bra.
Det skulle inte ha varit bra i en rejäl högkonjunktur. Det är naturligtvis ännu mer oroande under en lågkonjunktur eller i en period med stor arbetslöshet.
Ser man till det faktum att Dalarna är ett industritungt län, och dessutom med en förhållandevis lågutbildad befolkning där alternativet till studier tyvärr ofta kan vara arbetslöshet, blir det inte bättre av att utbildningsmöjligheter försvinner. Det gäller inte bara högskolor. Det handlar också om annan typ av vuxenutbildning och gymnasieplatser.
Fru talman! Utbildningsministern har i sitt svar pekat på att vi inte har många studenter vid Högskolan Dalarna som har regional anknytning. Visst är det så att vi har många som inte är från länet eller bor i länet. Det är också positivt.
Det visar sig många gånger att många av dessa studenter oavsett om de läser på distans eller finns på Campus i Dalarna efter avslutade studier hittar jobb i vårt län, vilket förstås är välkommet. Jag kommer än en gång till min fråga mer konkret.
Kommer ministern att vidta några åtgärder, ekonomiska eller andra, så att inte antalet studieplatser minskar ytterligare vid Högskolan Dalarna? Ekonomiskt försvinner det 50, kanske uppemot 60, miljoner kronor. Det är en negativ utveckling som också gör det svårt att kunna planera på ett klokt och bra sätt för högskolan.
Carin Runeson (S):
Jag tror att oavsett var man finns någonstans i landet tycker man att lärosäten, i det här fallet högskolor, är viktiga i samhällsbilden. Så tycker vi förstås också i Dalarna. Högskolan Dalarna är en drivmotor för utveckling och tillväxt. Så är det förstås också på andra platser.
Det är viktigt med samverkan mellan regional högskola, industri och servicenäringar. Jag tror att man utvecklar detta ännu bättre om man inte tappar ekonomiska resurser.
Mycket av den utbildning och olika program som tas fram vid Högskolan Dalarna tas fram i samverkan med näringslivet och andra aktörer i regionen. Resultatet av denna samverkan är att studenter från Högskolan Dalarna i större utsträckning har fått arbete än studenter vid de flesta andra högskolor och universitet.
Det tycker jag är oerhört positivt. När det gäller de effekter som blir av nedskärningarna i Dalarna har man vid Högskolan Dalarna ändå kunnat skona de stora yrkesutbildningarna. Jag tänker på sjuksköterskeutbildningen och utbildningen till socionom, ekonom, ingenjör och så vidare. Detta har man gjort genom att flytta över pengar från fristående kurser av kompetensutvecklingstyp.
Men det finns också andra behov i Dalarna. Bland annat vet vi att det kommer att saknas ca 1 000 chefer på mellannivå inom landsting och kommuner inom de närmaste tre åren. Det ser ut som om man måste lägga de planer som man har haft och fortfarande kanske har på att vidareutbilda personal i ledarskap på hyllan.
Samma sak gäller utbildningsinsatser för personliga assistenter. Detta gäller alltså ett av samhällets mest utsatta och krävande jobb, så det är inte bra. När det gäller de lokala högskolorna finns det en möjlighet för människor att dels utbilda sig från början, så att säga, dels att vidareutbilda sig.
De kan då bo kvar på sin hemort och ändå studera och kompetensutvecklas. Detta är oerhört positivt. Vid sidan av att vi har en ganska hög arbetslöshet kan det i många sammanhang vara svårt att rekrytera behörig personal. Det är många olika faktorer som avgör var man väljer att bo någonstans.
Det handlar också väldigt ofta om jobb till medföljande. Det är oerhört positivt för den fortsatta utvecklingen i länet om man kan ha en hög utbildningsnivå som gör att människor har möjlighet att bo kvar hemma, om jag uttrycker mig så, och studera.
Det finns en fundering som man kan ha när det gäller de traditionella kunskapssätena som har funnits länge. Ibland känns det lite grann som om man medvetet styr resurserna till storstäderna och de traditionella lärosätena. En gång i tiden fanns det ett visst motstånd mot att det skulle tillskapas lokala högskolor. Jag hoppas att det inte är sådana tankar som gör sig gällande i regeringen i dag.
Carin Runeson (S):
Jag håller med utbildningsministern om att det kan vara problem med kvaliteten på de mindre högskolorna. Men den förbättras ju inte genom att man drar ned på resurserna och minskar statsbidragen. Om man ska kunna ha en hög kvalitet måste man också kunna ha en stabil planering inte bara i ett kort perspektiv utan också på längre sikt.
Det blir lite grann av en negativ spiral. Om man inte kan leva upp till de kvalitetskrav som finns blir det också med all sannolikhet ett lägre söktryck. Det blir lite av ett moment 22. Det är viktigt att man höjer kvaliteten på utbildningen för att kunna få fler intresserade som söker och vill utbilda sig.
För Dalarnas del är det mycket viktigt att vi kan fortsätta att ha en god utbildning på högskolan. Precis som ministern säger är det viktigt för hela Sverige, för oss i Dalarna och för andra regioner att vi fortsättningsvis kan försörja arbetsmarknaden med välutbildad personal.
Något som vi inte vill se är en medveten förskjutning av resurstilldelningen till storstadsområdena. Det finns så mycket som kan utvecklas ute i regionerna i landet.
Det finns många exportnäringar och andra, till exempel kommuner och landsting, som behöver personal för att vi ska kunna ha en god verksamhet och för att människor ska kunna leva, bo och trivas ute i de olika regionerna.
Urban Ahlin (S):
Det kanske var tur att Carl Bildt inte hade tid att vara på öppningsceremonin i Paris, för nu säger han att det inte handlar om att gå mot noll - att det är bra om man börjar reducera men att det inte handlar om att gå mot noll. Jag trodde att det var att gå mot noll som kampanjen Global Zero handlade om. Det var tur att du inte höll det där öppningsanförandet i Paris. När det gäller kärnbränslecykeln delar jag inte uppfattningen att det är först nu som den svenska regeringen har vaknat i detta.
Detta har varit en internationell fråga under en ganska lång period, och som jag sade i mitt senaste anförande har fredsforskningsinstitutet i Stockholm spelat en stor roll i det arbetet. Det är ett av de institut som den svenska regeringen under lång tid har stött. Det är den borgerliga regeringen som har velat minska anslagen till Sipri, vilket är högst förvånande. Bara för några dagar sedan fick Sipri ett erkännande som en av de förnämsta tankesmedjorna i världen.
Man spelar en väldigt stor roll i den grupp av människor som är engagerade i nedrustningsfrågor, för man är en fundamentalt väldigt viktig tankesmedja. Regeringen behöver tänka om när det gäller stödet till Sipri. Men det finns också andra saker i interpellationssvaret som oroar mig. Anna Lindh tillsatte en kommission under ledning av Hans Blix som tog fram ett stort antal konkreta åtgärder för hur nedrustningsarbetet skulle föras fram.
Den kommissionen har fått bred internationell uppmärksamhet och väckt många sympatier. Hans Blix har gjort ett fantastiskt arbete och rest runt. Rapporten har översatts till mängder av språk och spritts på många sätt. I interpellationssvaret nämns inte Hans Blix rapport. Jag vill fråga varför.
Varför tycker inte Carl Bildt att den rapport som Hans Blix har utarbetat med konkreta förslag är någonting som en utrikesminister i Sverige borde nämna inför Sveriges riksdag när vi nu diskuterar vad Sveriges regering ska göra? Jag delar uppfattningen att vi nu har en chans att påverka den amerikanska administrationen. Obama har ju visat en vilja att ta vissa steg i multilateral riktning.
Låt oss hoppas att man undertecknar provstoppsavtalet, som naturligtvis är oerhört väsentligt, och att man har en mer positiv syn på översynskonferensen 2010, så att NPT-arbetet kan gå framåt i stället för bakåt, som under de senaste åren. Men i interpellationssvaret står det bara om den transatlantiska dialogen.
Då måste jag fråga mig: Varför tycker Sveriges utrikesminister att han inte har någon förmåga att tala med den andra parten, Ryssland? Varför har utrikesministern siktat på att bara ha en dialog med amerikanerna om detta? Det är ju USA och Ryssland som gemensamt har 95 procent av kärnvapenarsenalen. Tycker utrikesministern att han har föga möjligheter att föra en dialog med Ryssland?
Urban Ahlin (S):
Låt mig friska upp utrikesministerns minne. Jag ställde en interpellation till utrikesministern just om Sveriges agerande i Nuclear Suppliers Group, NSG. Den debatten var här. Men den skedde med Veronica Palm och Carl Bildt eftersom jag var i Iran och hämtade hem två fängslade byggnadsarbetare just den dagen. Jag kunde därför tyvärr inte närvara i den interpellationsdebatten. : Jag trodde att det var Sten Tolgfors.)
Nej, det var utrikesministern själv som var här, och jag hade ställt interpellationen men var tyvärr tvungen att hämta hem två svenskar efter ett visst konsulärt arbete gentemot Iran. Jag tycker faktiskt att det var laga förfall att inte närvara i den interpellationsdebatten; det måste jag säga. Sedan vill jag säga en sak om svaret. Det ligger naturligtvis mycket i vad utrikesministern säger om möjligheten att komma ned till noll. Det finns andra spelare än bara USA och Ryssland.
Det är naturligtvis väsentligt att också involvera dem i den här diskussionen, för annars lär det bli väldigt svårt att få USA och Ryssland att gå ned till noll om Nordkorea och Iran eller Indien och Pakistan innehar kärnvapen; det förstår ju vem som helst. Den del i svaret som fortfarande oroar mig gäller Hans Blix program.
Jag vill gärna höra en kommentar från utrikesministern om varför han hela tiden undviker att nämna de konkreta punkter som har tagits fram av en av de personer som kanske har bästa anseendet i världen när det gäller just nedrustningsarbete - en tidigare borgerlig minister som Anna Lindh utsåg till att leda ett kommissionsarbete. Han tog fram ett antal förslag om konkreta åtgärder, något som Sverige tillsammans med andra länder borde driva.
Utrikesministern nämner inte detta i interpellationssvaret och har ännu inte nämnt det i den här interpellationsdebatten, så jag är nyfiken på att få höra varför Hans Blix kommissionsrapport och de konkreta förslagen där inte används i den svenska utrikespolitiken. För övrigt önskar jag lycka till med att under ordförandeskapet höja Sveriges röst i nedrustningspolitiken, för det är nödvändigt.
Urban Ahlin (S):
Det var tydligt att jag trampade på en öm tå för utrikesministern. Jag bara hänvisade till interpellationssvaret där Carl Bildt ägnar sig åt självskryt över hur han tycker att det arbete som regeringen har utfört borde uppfattas. Men tyvärr är han ensam i den internationella kretsen om att ge den bilden av den svenska nedrustningspolitiken.
De flesta är förvånade över att den här regeringen har tagit så få initiativ när det ändå har funnits så stora och goda förutsättningar för Sverige att fortsätta att vara en ledande nedrustningsnation. Låt mig återkomma till det område jag är extra nyfiken på, nämligen den klustervapenkonvention som nu har ratificerats och trätt i kraft. Det är naturligtvis inte tack vare den här regeringens arbete.
Carl Bildt ägnade tid åt att i den här kammaren närmast förlöjliga det norska initiativet om en klustervapenkonvention, det vill säga något som skulle förbjuda klustervapen. Sverige tillhör inte de länder som ännu har ratificerat denna konvention. Lyckligtvis finns det tillräckligt många länder i världen som är lite snabbare och därmed har ratificerat konventionen så att den kan träda i kraft. Till exempel har Spanien inlett sitt arbete med att destruera substridsdelar.
Under det senaste året har Spanien låtit destruera 233 361 substridsdelar. Sverige har ännu inte ens kommit fram till att vi ska ratificera klustervapenkonventionen. Om man är så långsam och inte inser att man behöver vara ledande i arbetet får man väl ägna sig åt självskryt.
Det är intressant att Carl Bildt även i detta interpellationssvar inte nämner ett ord om Blixkommissionen. Carl Bildt har tagit för vana att inte ens i ord eller i text nämna Blixkommissionen.
Det verkar som att Utrikesdepartementet inte ens har plats för Blixkommissionens böcker eftersom Utrikesdepartementet ringer runt till olika organisationer i Stockholm och undrar om det finns någon som har plats för böckerna, Weapons of Terror , så att de kan placeras någon annanstans eftersom de inte längre har tid att ha dem. Det är väl ungefär det intresset som Carl Bildt har visat för Hans Blix arbete i kommissionen.
Det är konstigt eftersom Blixkommissionen bestod av ledande företrädare på nedrustningsområdet. Det är mycket möjligt att det här är rappakalja. Jag får väl tala med en av de kvinnliga organisatörerna av Nuclear Security Summit. Det är intressant att jag får den bilden av andra personer som var närvarande. I övrigt säger utrikesministern att det jag påtalade stämmer.
Ni har avslutat en del program för höganrikat uran och andra områden. Vad var skälet till att du skrev under Global Zero? Var det i din personliga kapacitet? Vad har den svenska regeringen för hållning här? Sedan var det frågan om klustervapen. Vad är det som är så svårt i Sverige, när det är så lätt i Spanien, att inleda arbetet med destruktionen? Varför kan inte vi ratificera konventionen, som vi ändå har undertecknat?
Då kan vi visa att vi åtminstone har en liten vilja att vara ledande i nedrustningsarbetet.