Sara Karlsson (S):
Jag vill börja med att tacka ministern för svaret, även om det inte är jag som har ställt interpellationen. Jag ersätter i dag Monica Green, som har fått förhinder. I går hölls en särskild debatt här i kammaren om barnfattigdom. Den var så klart intressant, men det finns nog ändå saker kvar att klarlägga. Maria Larsson sade exempelvis i går att vi har samma mål. Det är inte sant.
Det är klart att vi alla kan stå här i kammaren och säga att vi vill minska barnfattigdomen, men det betyder inte att vi har samma mål med vår politik. Socialdemokraterna har som mål att skapa jämlikhet, i livschanser och i utfall. Den relativa fattigdomen är relevant för oss, för att vi inser att ojämlikhet skapar problem.
Kristdemokraterna vill cementera ojämlikheten och i större utsträckning lägga ansvaret för människors sociala situation på välgörenhetsorganisationer. Det är stor skillnad mellan att vilja jämlikhet och att vilja klyftor som kompenseras med fattigstugor. Centralt i debatten i går var jobben, eftersom arbetslöshet är den vanligaste orsaken till fattigdom. Där kan vi nog vara överens.
Att ha ett arbete betyder i regel också att ha en lön som man kan försörja sig och sina barn på, än så länge. Men den här diskussionen handlar inte bara om jobbpolitik. Det är trots allt så att människor även i fortsättningen kommer att vara arbetslösa. Regeringen räknar med arbetslösheten kommer att vara nere i ungefär 6 procent år 2014. 6 procent är väldigt många personer. Lägg också till dem som är sjuka och därför inte kan arbeta! När räknar regeringen med att ha satt alla i arbete och gjort alla människor friska?
Man kan anta att även regeringen inser att det nog inte är möjligt. Arbetslöshet skapar klyftor mellan människor, både sociala och ekonomiska. Detsamma gäller för dem som är för sjuka för att arbeta. Man kan välja att stärka upp för dessa personer genom inkomstförsäkringar och välfärdspolitik. Men man kan också, som regeringen har gjort, välja att förstärka klyftorna genom sänkta ersättningar och ändrade skatter.
När Maria Larsson skriver i sitt svar att den största klyftan är mellan dem som har ett arbete och dem som inte har det är det ett medvetet val från regeringen att det så ska förbli - inte ens bara förbli, utan klyftan ska öka. Regeringen kallar det incitament eller ökade drivkrafter, för det låter trevligare, men vad de säger är att det ska vara större skillnader mellan dem som har ett arbete och dem som saknar ett arbete eller är sjuka. Så är det. Det är regeringens ambition.
De kallar det för arbetslinjen. Maria Larsson och resten av regeringen hävdar att barnfattigdomen inte har med högerpolitiken att göra. Det är så klart inte sant. Det är bara att lyssna på vad de säger. Fru talman! Som socialdemokrat tycker jag att ett samhälle med stora klyftor är ett orättfärdigt samhälle. Det är inget annat än en skam att vi i ett så rikt land som Sverige har ökade klyftor och en ökande barnfattigdom.
Men det är inte bara en moralisk fråga, det handlar också om vilka konsekvenser det skapar på längre sikt. Vi vet att barn som växer upp i fattigdom löper större risk att själva drabbas av fattigdom som vuxna, att komma ut i vuxenlivet med bristfällig utbildning och drabbas av arbetslöshet. De löper större risk för ohälsa och att hamna i missbruk och kriminalitet. Sociala problem skapas i en kombination av olika faktorer. Fattigdom är en av dem, kanske den viktigaste.
För att en utveckling mot ökade sociala problem ska kunna förhindras krävs att regeringen ser och tar sitt ansvar. Är Maria Larsson beredd att göra det? Vad tänker regeringen i så fall göra?