Sara Karlsson (S):
Tack, miljöministern! Det är lätt att känna oro över läget både i klimatförändringarna och i klimatförhandlingarna. Det är också lätt att känna oro över att Sverige tappar i sin position som föregångare och som brygga mellan rika och fattiga länder. Sverige har de senaste åren fört en alltmer tynande tillvaro i de internationella förhandlingarna och i de internationella sambanden.
Det vore bra om vi här kunde reda ut vad som egentligen gäller i fråga om skärpningen av kraven till 30 procent inom EU. Både Lena Ek och hennes företrädare har försökt hävda att de driver att EU ska skärpa sina utsläppsmål till 30 procent till 2020.
I svaret på interpellationen av Jens Holm och på min interpellation, som vi ska debattera om en stund, säger Lena Ek att regeringen verkar för att förutsättningarna ska öka för att EU ska kunna skärpa sina klimatmål för 2020 till minus 30 procent. Det är inte riktigt samma sak som att kräva en skärpning. Det är faktiskt svårt att förstå vad det betyder över huvud taget.
I går i Svenska Dagbladets debattplats Brännpunkt kunde man läsa att centerpartisten Lena Ek kräver att Sverige ska driva på inom EU för att skärpa ambitionerna till minus 30 procent till 2020. Där gick alltså Lena Ek i opposition mot regeringens linje. Det framgår tydligt att Sverige inte driver på för en skärpning av EU:s mål. En dag tidigare finns i samma tidning en intervju med miljöminister Lena Ek.
Hon säger att hon driver denna fråga jättehårt på miljörådsmöten. Hon säger: Vi har pekat på att det är ekonomiskt bättre och egentligen inte skulle medföra några utgifter. Frågan är då om man ska lyssna på centerpartisten Lena Ek eller miljöminister Lena Ek. De säger uppenbarligen olika saker. Det vore fint om Lena Ek ville reda ut detta en gång för alla i dag.
Jag skulle vilja ta upp två frågor som är väldigt viktiga i de internationella förhandlingarna. Den ena är frågan om AAU som vi envisas med att fråga Lena Ek om och som hon duckar för i denna interpellationsdebatt.
Vi vet att om man bestämmer sig för att de ska kunna tas med till nästa åtagandeperiod av Kyotoprotokollet riskerar det att undergräva hela systemet, och alla de ansträngningar som människor har gjort för att minska utsläppen riskerar att vara förgäves. Lena Ek säger att man inte ska visa sina kort i förhandlingarna.
Jag undrar ändå: Vad är bäst - att säga att vi spelar med dolda kort eller att kliva fram och säga att vi tänker annullera vårt överskott oavsett vad andra länder gör och att vi tänker sätta hårt mot hårt för att få andra länder att göra det också så att man inte tar med dem? Lena Ek konstaterar i sitt svar till Jens Holm att det var en framgång när EU var tidigt ute och beslutade om mål för 2020 i syfte att få andra länder att följa efter.
Varför skulle den strategin inte vara giltig när det gäller AAU? Det skulle jag ha svar på från Lena Ek. Jag skulle vidare vilja veta hur regeringen driver frågan om utsläpp från LUCF-sektorn.
Det har varit en komplicerad och känslig fråga där det finns stora risker för kryphål, och det finns vissa länder inom FN-systemet som har stora skogar som man eventuellt skulle kunna gömma utsläpp i. Nyligen såg vi den svenska regeringen öppna upp för att kunna räkna in de eventuella kolsänkningarna inom ramen för åtagandena inom EU-systemet. Det är mycket oroande.
Jag vill därför fråga Lena Ek var regeringen står i denna fråga inför den andra åtagandeperioden inom Kyotoprotokollet och inför framtida klimatavtal.