KBLab/rixvox huggingface dataset:
Stig Henriksson (V):
Tack, försvarsministern, för svaret! Bakgrunden till min fråga var alltså att en anhörig till en soldat i Mali hade förundrats över två saker. Det gällde dels att hon som anhörig uppmanats att vara väldigt försiktig med information om soldatens uppdrag, dels hur Försvarsmakten så småningom hanterar kontakter med anhöriga.
När det gäller det första har denna anhöriga till exempel mottagit skriftlig information från säkerhetschefen om detta: "Hotbilden i Sverige har förändrats. Detta innebär för oss som soldater och för er som anhöriga att vi alla måste tänka oss för lite mer än tidigare. Alla är inte positivt inställda till Sveriges och FN:s insats i Mali.
Undvik att prata om det kommande uppdraget och din förändrade situation på Facebook, Twitter och liknande." Vidare uppmanas anhöriga att inte i onödan på dagis, skolor etcetera berätta om detaljer om när och hur länge soldaten tjänstgör och vilket land det gäller. Samtidigt uppmanas anhöriga att följa Malibloggen, som flitigt strösslar med foton på deltagare. Det är foton av till exempel den typ jag visar här.
Just detta foto föreställer fältartister. Det finns liknande foton av deltagande soldater. Droppen för den anhöriga blev dock när Försvarsmakten skickade ett fullt öppet vykort och önskade glad midsommar med en käck hälsning om att följa Malibloggen. Det var en rejäl text på baksidan som talar om vad det rör sig om.
Hon upplevde att det skar sig ganska rejält mellan uppmaningarna till diskretion och sådant förfarande. Hon skrev därför till Försvarsmakten i augusti 2015 och ställde frågor om detta. Brevet har till dags dato inte besvarats. Jag har brevet med mig här om försvarsministern vill ta del av det. I interpellationssvaret förutsätter ministern dock att Försvarsmaktens rekommendationer är korrekta och väl avvägda. Verkar det verkligen så?
Han menar också att regeringen för tillfället inte har någon anledning att ifrågasätta Försvarsmaktens hantering av uppkomna säkerhetsfrågor. Inte? Ser inte ministern någon diskrepans mellan uppmaningarna till de anhöriga och alltifrån Maliblogg till öppna vykort? Jag hade två frågor.
Vad gäller kommunikationen, eller snarare bristen på kommunikation, har försvarsministern ingenting att säga i sitt svar. Jag får alltså inget svar på den konkreta frågan om kommunikation. Vore jag lagd åt det ironiska hållet, vilket Gud förbjude, skulle jag se ett mönster här.
Anser verkligen ministern det är okej att på över ett och ett halvt år inte klara av att producera svar på frågor från en orolig anhörig till en soldat som på Sveriges uppdrag ytterst riskerar sitt liv?
Stig Henriksson (V):
Självklart ska inte ministern läsa alla brev som kommer till Försvarsmakten och kontrollera att de besvaras. Men jag visar här med ett konkret exempel på den nonchalans som jag upplever att detta är. Det handlar som sagt om en anhörig till en svensk soldat som riskerar sitt liv på uppdrag av Sveriges regering och riksdag. Det tycker jag är ganska flagrant, och det bör inte försvaras. Då behöver man säga: Så här ska det inte vara!
Sedan lär väl Försvarsmakten ta budskapet till sig. Vad gäller Malibloggen kan man i och för sig invända att det med dagens teknik finns många andra sätt att kommunicera med anhöriga än på en blogg som är öppen för alla. Men det får väl Försvarsmakten grunna på.
Det jag tycker är mer flagrant är att Försvarsmakten å ena sidan ger instruktioner till de anhöriga att vara ganska försiktiga med sin information på sin egen Facebook och Twitter, i skolor och andra myndigheter och vad som helst om uppdraget, var man är, när man är där och så vidare. Å andra sidan skickar Försvarsmakten alltså ett öppet vykort med bilder på svenska soldater och önskar glad midsommar och tipsar om att gå in på Malibloggen.
Det går bara inte ihop, och det tycker jag att ministern kunde säga rent ut: Det här borde man se över från Försvarsmakten. Jag tror inte att det skulle uppfattas som något större ministerstyre i frågan. Jag tycker att detta är allvarligt, för vi vet alla att det finns fog för det som jag citerade från säkerhetschefen: Hotbilden i Sverige har förändrats. Soldater, anhöriga och alla måste tänka sig för.
Det måste inbegripa även Försvarsmakten.
Stig Henriksson (V):
Jag får väl börja med att önska ministern densamma. Det är trots allt en vacker vårdag. Jag är inte helt nöjd, men det kan göra detsamma. Jag undrar bara om alla anhöriga är nöjda. Självklart ska ministern inte ägna sig åt ministerstyre. Det leder bara till otrevligheter i KU. Däremot kan man när man bedömer saker och ting uttrycka sig så eller så.
Jag uppfattar inte att det direkt fanns någon kritik utan en förutsättning att man hanterar allt på ett bra och korrekt sätt. Jag tycker inte att de exempel jag har gett direkt talar för det, varken för hur sekretessen hålls från Försvarsmakten, som själv uppmanar anhöriga att vara försiktiga, eller för kommunikationen. Om en anhörig till en soldat skriver ett brev daterat den 24 augusti 2015 borde den anhörige till dags dato 2017 på våren ha fått ett svar.
Det kanske kommer.
Stig Henriksson (V):
Jag ska inte gå in i debatten och diskutera hur framgångsrik militäralliansen har varit i Afghanistan och Libyen och vad deras folk möjligen anser om saken. Jag ska gå in på en helt annan linje. Artikel 5 är ofta lite dåligt läst. Man ser det som en försvarsgaranti: en för alla, alla för en. Det stämmer ganska långt.
Det står dock där, precis som i många andra liknande dokument, inklusive Lissabonfördraget och solidaritetsförklaringen, att om en stat blir angripen ska de andra bistå den part eller de parter som sålunda angripits genom att individuellt och i samförstånd med övriga parter genast vidta åtgärder som bedöms nödvändiga, inbegripet bruk av väpnat våld, för att återställa och upprätthålla säkerheten i det nordatlantiska området.
Det betyder att det inte med automatik ingår väpnat våld som svar på ett angrepp, utan man kan lämna stöd på andra sätt. Det kan vara bra att komma ihåg att artikel 5 inte är ovillkorlig vad gäller att man absolut får militär hjälp. En angripen medlemsstats vädjan om hjälp kan enligt fördraget och beroende på det politiska läget i världen bli bemött av alliansbröderna på ett sätt som man kanske inte har räknat med.
Tycker de andra att angreppet inte ska bedömas som ett angrepp eller om de inte vill ställa upp och så vidare kan de enligt traktaten låta bli, bara de ger stöd på annat sätt. Det kan vara bra att komma ihåg detta eftersom debatterna många gånger verkar spegla en annan uppfattning om vad det står i artikel 5 och vad det innebär.
Stig Henriksson (V):
Jag skulle vilja koppla på detta med beredskapströskeln, för det är precis som ministern säger: Även i fredstid kan ett kärnvapenkrig utlösas. Av misstag kan världen gå under. Vi har varit på randen till detta flera gånger. Kanske kom vi allra närmast den 26 september 1983 - då kunde världen ha gått under, men nästan ingen visste om det. Det som hände var att en ensam man, Stanislav Petrov, förhindrade ett kärnvapenkrig.
Plötsligt uppfattade ryska så kallade Okosatelliter - spionsatelliter i rymden - något oroväckande. Larmet gick - man visste inte att det rörde sig om en Natoövning som simulerade en kärnvapenattack, utan man tolkade det som att en kärnvapenattack omedelbart var på gång. Befälet för missilövervakningen, överstelöjtnant Petrov, fick underrättelser om att en amerikansk interkontinental missil hade avfyrats i riktning mot Sovjetunionen.
Om han hade följt sina instruktioner skulle han ha utlöst svaret, men han bröt mot givna order. När man dessutom vet att han egentligen inte skulle ha tjänstgjort den kvällen utan ryckte in för en sjuk kollega, som möjligen hade varit mindre benägen att trotsa givna order, kan man säga att civilisationen räddades av en ren slump.
Att få förlängda tider för respons och reaktion, så att det ska ta lite längre tid, är en jätteviktig sak i all enkelhet. Detta kräver dock naturligtvis att de som besitter kärnvapen tar det ansvaret. Men i längden håller inte det. Tillsammans med klimatförändringarna är detta något som inte bara riskerar att innebära allvarliga störningar, olyckor och elände utan hotar hela mänsklighetens fortlevnad.
Därför är det brådskande att även det sista massförstörelsevapnet förbjuds, och jag är glad att Sveriges regering arbetar för detta.
Stig Henriksson (V):
Tack, ministern, för svaret! När jag läste det kom jag att tänka på en anställningsintervju jag var på, där jag skulle beskriva min bästa egenskap med högst 200 ord. Jag skrev: Kortfattad. Jag tänkte att det skulle imponera på anställningsmyndigheten, men det gjorde det inte. Det var ett väldigt kort och distinkt svar. Jag har ställt två frågor till ministern. Jag ska erinra om dem.
Den första är om ministern avser att ta något initiativ för att i lag reglera vad psyopsförbandet får och inte får göra. Varför nu detta? Bakgrunden är att det i Sverige, till skillnad från i till exempel USA, inte finns några explicita förbud mot att genomföra psykologiska operationer i Sverige.
Det finns ingenstans i lagrummet uttryckt att man inte får genomföra psyops i Sverige, allt enligt ansvarig på högkvarteret för psykologiska operationer. Det som i USA är olagligt - att psyopssoldater försöker påverka medier, politiker eller tjänstemän - är i Sverige tillåtet. Men Peter Hultqvist svarar att han inte ser några "skäl för att nu ta initiativ till en lagöversyn på området". Varför inte?
Är det rimligt att vi i det här sammanhanget till och med ligger efter USA? Den uppenbart oklara juridiska situationen har utretts av Fredrik Konnander vid Försvarshögskolan. Han konstaterar precis detta. Det inte finns inga legala restriktioner för vad psyops får göra enligt svensk lag. Men försvarsministern är inte intresserad, och jag hittar inga argument för detta ointresse.
Den andra frågan var om ministern anser det som väsentligt att tydligt skilja mellan psyops och informationsverksamhet. Det för mig lite häpnadsväckande svaret är väl i klartext att ministern inte bryr sig. Varför vill jag då ställa den frågan? Förbandets uppgift beskrivs som att arbeta och kommunicera i informationsmiljön. Det är gott så. Psyopsförbandets huvuduppgift är att påverka målgrupper som man tycker behöver påverkas.
Det berättar överstelöjtnant Björn Andersson i tidskriften Fokus, ansvarig på högkvarteret för de psykologiska operationerna. Man kan tillägga att påverkan i Försvarsmakten definieras som en "medveten projicering eller förvrängning av sanningen". Under Afghanistankriget, där för övrigt delar av det svenska psyopsförbandet deltog, hände det något intressant.
Chefen för ISAF-styrkan, generalen David McKiernan, tog ett drastiskt beslut att slå samman högkvarteret för psyops med informationsverksamheten. Men det var kanske inte så förvånande ändå. "Skillnaderna mellan informationstjänsten och psyops kan ibland uppfattas bara genom skillnader i val av kanal och avsändare", står det i Försvarsmaktens handbok för informationsoperationer.
Vidare kan man i samma handbok läsa att både medier och regering finns med i listan över legitima mål för psyops. Det som dock är olagligt i USA - att psyopssoldater försöker påverka politiker, tjänstemän och medier - är tillåtet i Sverige. Det tycker jag att vi borde se över.
Ser ministern verkligen inget behov av att skilja på informationsverksamhet och "medveten projicering eller förvrängning av sanningen". Vi ska väl inte ha Ryssland som föredöme?
Stig Henriksson (V):
Nu är det ju inte bara undertecknad som tycker så här. I den statliga medieutredning som kom 2016, En gränsöverskridande mediepolitik , konstateras att det inte finns någon tydlig rättsreglering som förbjuder Försvarsmakten att använda hela makten i psyopsförbandets påverkansmöjligheter mot hela befolkningen.
Den otydliga gränsen mellan information och påverkan behandlas också i Försvarsmaktens handbok, som jag tidigare citerade här. Detta är väl ändå inte helt optimalt. Det bästa skulle naturligtvis vara om alla gjorde rätt hela tiden och vi därför inte behövde några lagar alls på något område. I en sådan värld lever dock ingen av oss, utan man försöker via lagreglering och påföljder begränsa de saker som annars kan inträffa.
Medieutredningen menar vidare att det kan finnas en risk för att medborgarna utsätts för negativ påverkan och att det därför är av vikt att definiera var gränsen går för vad myndigheter och andra skattefinansierade verksamheter har rätt att göra när det gäller påverkan av svensk befolkning, till exempel via psykologiska operationer eller annan strategisk kommunikation. Detta borde man ha gått vidare med.
Även om jag hoppas att försvarsministern har rätt i att man sköter sina uppgifter på det mest föredömliga sätt - jag har heller inga exempel på motsatsen - är det ju inte på den grunden vi normalt styr landet, och därför kvarstår min fråga: Varför inte lagreglera det här precis som man faktiskt har gjort i USA, och varför inte tydliggöra skillnaden mellan information och psyops?
Stig Henriksson (V):
Tack än en gång för svaret, ministern! Det är väl otroligt bra om det ännu inte finns några exempel, men tanken är ju att det vore ännu bättre att jobba förebyggande. Eftersom vi till skillnad från USA inte har reglerat detta i lag, vad skulle hindra att man faktiskt gör det? Det är ju en allvarlig fråga. Inte minst i dessa dagar försöker vi vara alltmer på alerten när det gäller olika påverkansoperationer, i alla fall om de kommer från ett visst håll, och det är klokt och bra.
Men då behöver vi också se till att städa ordentligt framför egen dörr, både med lagstiftning och instruktioner om att särskilja information från propaganda. Det här psyopsförbandet har varit aktivt i både Afghanistan och Libyen, och det vore intressant att kanske ta del av vilka erfarenheter och kunskaper man har skaffat sig där.
Det som gäller är alltså återigen att psyopsförbandets uppdrag är arbeta och kommunicera i informationsmiljöer och att upptäcka vilseledande information och påverkansförsök från andra aktörer - jättebra saker. Enligt överstelöjtnant Björn Andersson handlar det vidare om att påverka målgrupper som behöver påverkas, enligt vad man tycker.
Påverkan definieras som en "medveten projicering eller förvrängning av sanningen", och då kan man börja bli lite orolig. När man i samma handbok kan läsa att såväl medier som regering och riksdag är legitima operativa mål tycker jag att det finns goda skäl att fundera lite grann på att styra upp det här lite mer och inte bara lita på att det ordnar sig och att de nog sköter sitt uppdrag som de ska.
Det är också ett skydd för dem själva att veta var gränserna går. Varför inte lagreglera det här precis som man har gjort i USA? Varför inte skilja mellan information och propaganda?
Stig Henriksson (V):
Vi i Vänsterpartiet lyfter fram risken att genom både värdlandsavtalet och numera ett Natomedlemskap få problem med att föra en självständig utrikespolitik. Ramarna skulle i varje fall minska. Det är fascinerande hur detta har förnekats intensivt av Natoförespråkarna. De har sagt att det inte finns några som helst problem med att föra en självständig utrikespolitik i ett Natomedlemskap.
Men nu kommer Hans Wallmark som Natovän och säger precis det motsatta, utan att vi ens är medlem. Så krum rygg ska vi alltså ha redan nu för att i praktiken inte reta upp USA. Samma kväll som denna riksdag röstade igenom värdlandsavtalet avslöjades det i en dokumentär i SVT hur Norge tvingades att begrava frågan om Norden som en kärnvapenfri zon när det begav sig.
USA hotade då Norge med grava repressalier om man inte slutade driva frågan. Norges regering begravde frågan i en utredning som pågick länge och utmynnade i ingenting. Detta är inte vilken fråga som helst. Vi är också kritiska till den överhängande risken att Ryssland placerar kärnvapenbestyckning i form av Iskanderrobotar så nära som i Kaliningrad.
Det är inte helt säkert, men risken finns absolut. Kanske till skillnad från Hans Wallmark är vi också kritiska till att USA under det närmaste decenniet kommer att satsa 350 miljarder dollar på att upprusta sina kärnvapen. Om man studerar historien ser man att vi väldigt många gånger av rena olyckshändelser har varit på randen av ett kärnvapenkrig.
Det mest berömda fallet är nog den ryske officer som uttryckligen bröt mot sina order och på det sättet förhindrade ett kärnvapenkrig när de hade fått felaktig information via sina system. Man kanske ska betona att han inte ens skulle ha tjänstgjort den kvällen utan ryckte in för en kollega som var sjuk. Så nära har vi varit ett kärnvapenkrig.
Nåväl, låt mig återgå till dagens ämne. Trycket på utrikespolitiken är kanske anledningen till att Norge lade ned sin röst när FN:s generalförsamlings första utskott röstade om Humanitarian Pledge, som handlar om att verka för ett totalförbud för kärnvapen. Sverige röstade för det. Tack för det!
Men nu måste vi också anta detta. Senaste gången jag såg efter - och det är nu länge sedan - hade 125 stater hunnit före oss och undertecknat detta. Sveriges tystnad i denna fråga är mycket värre än den Hans Wallmark tycker sig höra - i den mån en tystnad kan höras.
Stig Henriksson (V):
Hans Wallmark vill att vi ska se verkligheten som den är. Åtminstone på den punkten kan vi vara överens. Men då måste vi också kunna se med bägge ögonen öppna. Vi kan kritisera Rysslands upprustning. Men USA rustar upp sina kärnvapen med 350 miljarder dollar på tio år.
Storbritannien rustar upp sina kärnvapenubåtar - jag kommer inte ihåg summan, men den var så stor att den är svår att komma ihåg. Vi måste kunna se och kritisera även det. Det är inte så att deras kärnvapen är ofarligare eller immuna mot rena olyckshändelser. De är minst lika farliga som Rysslands - om man ser verkligheten som den är.
Kärnvapnen är också en central del av Natos förmåga, och man förbehåller sig rätten till första användning. Det kan vara viktigt att komma ihåg. Bakgrunden till Humanitarian Pledge och föregångaren Humanitarian Initiative är insikten om att det inte finns någon fråga om hur civilsamhället ska klara ett kärnvapenkrig. Det kommer helt enkelt inte att finnas ett civilsamhälle som kan hantera det efteråt.
Men för en Natoförespråkare är det tydligen viktigare att för säkerhets skull stå med krum rygg redan nu och hellre ta risken för kärnvapenkrig och kärnvapenuppbyggnad, allt för att kunna få krypa in under Natos kärnvapenparaply - krypa in hukande.
Stig Henriksson (V):
Tack för svaret, utrikesministern! Min fråga var alltså om ministern - i det här fallet trodde jag att det var försvarsministern som var ansvarig - ville ta initiativ till en oberoende utvärdering av den svenska insatsen i Libyen, kompletterad med en värdering av de långsiktiga effekterna av insatsen. Det korta svaret från utrikesministern är nej.
Bakgrunden till att min fråga aktualiseras just nu är dels den i dag katastrofala situationen för Libyens folk, dels den nyligen publicerade brittiska parlamentsrapporten i frågan. I Storbritannien har en parlamentarisk grupp utrett bakgrund, förlopp och resultat av den brittiska insatsen i Libyenkriget 2011.
Rapporten riktar mycket hård kritik mot regeringen och speciellt den dåvarande premiärministern. Gaddafiregimen förde otvetydigt ett brutalt styre med övergrepp mot sin egen befolkning, och när upproret mot Gaddafi bröt ut besvarade regimen demonstrationerna och kraven på reformer med våld, vilket kastade landet in i ett inbördeskrig. Det ska man inte sticka under stol med.
Men den brittiska rapporten konstaterar - det här är mycket intressant när vi i dessa dagar ivrigt diskuterar desinformationskampanjer, hybridkrigföring och annat - att det inte går att styrka påståendena om de massiva övergrepp mot civilbefolkningen som lade grunden för det internationella ingripandet.
Det var i mångt och mycket, och det finns ett flertal exempel, samma slags hitte-på-historier som de om massförstörelsevapen i Irak, vilka ledde till kriget som resulterade i 600 000 dödsoffer. Resultatet i Irak känner vi till - inte bara antalet dödsoffer, utan även att det blev grogrunden för IS och den därpå följande flyktingkatastrofen.
De verkliga skälen till attacken var enligt kommissionen - och här citerar rapporten uppgifter från USA:s utrikesdepartement om president Sarkozys krigsmål - att säkra en större del av Libyens olja och att öka det franska inflytandet i Nordafrika samt andra liknande geopolitiska faktorer. Varför ska vi då hålla på med det här nu fem år efteråt?
Jo, problemet är att om vi inte lär oss av historien är vi dömda att återupprepa den. I brist på utvärdering av Afghanistaninsatsen är vi fortfarande kvar där, och trots alla år och alla miljarder i detta krig är säkerhetsläget där sämre nu än någonsin.
I brist på analys och utvärdering även av västsidans sätt att hantera sanningen, som är ganska vårdslöst, går vi dessutom med i Nato Stratcom. Det är nästan bisarrt. Och i brist på analys och utvärdering riskerar även en feministisk utrikespolitik att i praktiken utsätta kvinnor och barn för närmast ofattbara lidanden.
Min fråga till Margot Wallström kvarstår: Varför inte ta initiativ till en oberoende utvärdering av insatsen i Libyen, kompletterad med en värdering av de långsiktiga effekterna? Allt för framtidens skull.
Stig Henriksson (V):
Den här FN-resolutionen som Vänsterpartiet stödde - dock anmälde vi en viss misstro - reglerade enbart att det skulle kunna införas en flygförbudszon och inte att slå ut Gaddafis flygvapen, störta regeringen eller sätta in markstyrkor. Då överträdde man resolutionen.
När det till exempel gäller arbetet med att slå ut Gaddafis flygvapen vet jag inte om den svenska insatsen bidrog till detta och i så fall var med och överträdde resolutionen. Jag tycker att det vore ganska bra om man kunde göra en oberoende utvärdering när nu Sverige ändå var deltagare i ett krig, för det var faktiskt vad det blev. Vi har en utvärdering av Afghanistaninsatsen på gång. Dock är den inte särskilt oberoende, skulle jag vilja säga.
Där tycker jag att inte minst det på S-kongressen beslutade kravet om en vitbok, vilket innefattar att den görs av en oberoende instans, om Afghanistaninsatsen verkligen är på sin plats. Varför ska vi hålla på med det här då? Vi var ju där så lite; det var några JAS-plan hit eller dit.
Jag tycker att det är ganska självklart, för i den här kammaren kommer det gång på gång förslag om att vi på olika sätt och på olika ställen ska vara med och hjälpa till och bomba för fred, demokrati och utveckling och jag vet inte allt. Vi ska skicka JAS-plan till Syrien, tycker en del. Vi ska skicka JAS-plan till Irak, tycker andra.
Därför vore det bra att kunna hyfsa debatten genom att göra en värdering av hur bra dessa militära insatser för att skapa fred, demokrati och utveckling har lyckats i Irak, Afghanistan och Libyen. Jag tror att det skulle vara ett slags politiskt självförsvar att göra sådana värderingar.
Jag minns mycket väl, även om jag inte satt i riksdagen då, känslan av förtvivlan som griper en när man ser vad som är på gång i ett land som Libyen eller vad som händer i Syrien. När man har passerat en viss punkt hjälper det inte att tänka på vad man skulle ha gjort långt tidigare, utan man vill naturligtvis göra något. Men ibland är boten värre än soten, som det heter.
Insatser med bombplan har med andra ord en tendens att över tid förvärra läget ännu mer. Därför menar jag att det inte finns något gott skäl till att inte försöka utvärdera insatsen som gjorts utan också resultatet av den. Vi har sådana här debatter ganska ofta, tycker jag. Snart kommer debatten om insatserna i Afghanistan och Irak.
Vi vet redan nu att det kommer att framföras förslag om att utvidga dessa och om att man ska göra mer militärt och så vidare. Det finns alltså många goda skäl för att utvärdera. Det handlar dock även om saken i sig. När vi är inblandade i krig bör vi utvärdera vad resultatet blev för det folk som vi var där för att hjälpa.