KBLab/rixvox huggingface dataset:
Urban Ahlin (S):
Ja, det är klart att om vi ska få bort kärnvapen måste naturligtvis Ryssland, Kina, Pakistan och USA avveckla sina kärnvapen - det förstår vem som helst. Frågan är hur man påverkar dem bäst, om det är genom att stå här och ondgöra sig och förlöjliga andra initiativ som tas i världen och säga: "Det är egentligen inte detta det handlar om".
Det kanske är så att omvärlden, det internationella samfundet, behöver sätta press på herrarna från de där stormakterna, när de sitter i det rummet och förhandlar om kärnvapen, att det är en tydlig signal från omvärlden om att vi tycker att det är alldeles för oacceptabla konsekvenser av kärnvapen och att de därför ska tas bort. Varför skulle det vara farligt för Sverige att delta i en sådan signal till de herrar som sitter där inne och förhandlar om kärnvapenarsenalerna?
Detta är också något som lyfts upp av sådana företrädare som jag vet att Carl Bildt brukar umgås med, som Henry Kissinger, denna geopolitikens stora herre. Även han säger ju att kärnvapen har spelat ut sin roll och att det bästa vore om vi kunde avskaffa dem helt och hållet och få en värld fri från dem. Det är kanske det bästa sättet att se till att länder som Nordkorea och andra inte får tillgång till kärnvapen i framtiden.
Detta är en rörelse som växer, från att ha varit lite i den stil som Carl Bildt säger, som något slags barnsligt förlöjligande om att hoppas på en kärnvapenfri värld. Det är något som växer. Fler och fler av dem som har varit med och förhandlat om arsenalerna tycker att det är den rätta vägen att gå. Jag är bara besviken över att Sverige inte är med i den grupp som påtalar detta, för att ge en extra push till dem som sitter inne i de här rummen och förhandlar om kärnvapenarsenalerna.
Sedan håller jag naturligtvis med Carl Bildt om att de taktiska kärnvapnen i Europa måste tas bort. De ska i alla fall inte uppgraderas, och vi måste se till att de i stället steg för steg tas bort härifrån. Det är också positivt att ryssar och amerikaner kommer överens om att minska de strategiska kärnvapnen, även om en tredjedel, som Obama pratade om i Berlin, är alldeles för lite. Men vad vill Sverige göra? Vad är det vi ska bidra med?
Det måste naturligtvis vara att trycka på dem som sköter dessa förhandlingar om att faktiskt avveckla kärnvapnen.
Urban Ahlin (S):
Vi fick inget svar på frågan om man kommer att rösta ja eller nej till ett sådant förslag som i dag finns ute på nätet. Alla kan läsa det. Utrikesministern förvånar faktiskt när han säger att han inte har läst palestiniernas förslag till resolution i generalförsamlingen. Jag tror att utrikesministern bluffar när han säger det, för i princip alla som är intresserade av Mellanöstern har läst resolutionsutkastet, granskat det och sett om det är rimligt eller inte. Det är därför jag ställer frågan.
Som det ser ut i dag, avser utrikesministern att rösta ja om det förslaget kommer, eller är det ett nej? Varför ställer vi frågan? Jo, vi hade en omröstning i Unesco. Elva EU-länder röstade ja, elva EU-länder avstod och fem länder röstade nej till att ge palestinierna medlemskap i Unesco. Sverige var ett av de fem länderna. Det var inte direkt så att vi lyftes upp som en förebild i Mellanöstern efter den omröstningen, även om Fayyad säger det på något möte du är på.
Det var inte precis det andra palestinier vid den tidpunkten tyckte om Unescoomröstningen. Jag är nyfiken. Jag vägrar att acceptera att utrikesministern inte skulle ha läst det förslag som finns ute på nätet. Därför ställer jag frågan igen: Om det är det som blir förslaget, kan då Sveriges regering rösta ja i FN:s generalförsamling, eller blir det ett nej? Likadant är det när det gäller ursprungsmärkningen.
Jag skrev en artikel häromdagen där jag sade att jag ville att vi skulle ha en ursprungsmärkning för att kunna se vilka produkter som kommer från bosättningarna så att konsumenterna kan strunta i att köpa dem. Då ville Studio Ett anordna en debatt, men de lyckades inte hitta någon borgerlig politiker som var beredd att ställa upp i en debatt mot mig. Alla hävdade att det redan fanns inom UD:s skrank att man skulle komma fram med ett sådant förslag. Därför blev det ingen debatt. Jag sade att jag inte har hört någonting om att regeringen förbereder lagar om ursprungsmärkning.
Jag är nyfiken på att få reda på svaret: Ljög de borgerliga ledamöterna för Studio Ett om att det redan finns ett sådant förslag på gång från regeringen och att man inte ville debattera med mig? Eller finns det inte ett sådant förslag från regeringen?
Sara Karlsson (S):
Vi socialdemokrater är måna om att ha en väl fungerande livsmedelsproduktion kvar i Sverige. Vi tror att den svenska grisnäringens chans att utvecklas ligger just i att ha en hög nivå av djurvälfärd. Men då måste det också till andra saker än bara höga krav. Ett exempel är en obligatorisk ursprungsmärkning, så att man ger konsumenterna större möjlighet att välja. Detta är dock något som den här regeringen motarbetar och inte vill ta ställning för.
Varför är Moderaterna sådana motståndare till obligatorisk ursprungsmärkning? Jag skulle också vilja säga något om tillsynen, som Åsa Coenraads var inne på. Jag förstår att det fanns brister i den förra organisationen som man behövde åtgärda, men man slog undan benen för det arbetet när man lade ned Djurskyddsmyndigheten, som ju hade som uppdrag att stödja djurskyddskontrollanterna och jobba med likvärdigheten över landet. Det som har hänt är att antalet kontroller har halverats på två år.
De borgerliga partierna måste ändå erkänna att omorganiseringen har misslyckats. Vad tänker de borgerliga partierna göra för att säkerställa att vi har en fungerande djurskyddstillsyn?
Sara Karlsson (S):
Åsa Coenraads frågar om vi vill ta bort den svenska grisproduktionen. Nej, självklart inte. Vi tror att man behöver ställa höga krav. Om man helt och hållet kunde förlita sig på att alla kunde ta ansvar skulle vi inte behöva någon lagstiftning över huvud taget. Det blir ett konstigt sätt att argumentera. Däremot måste man när man ställer krav också göra andra förändringar som ger möjlighet att konkurrera, till exempel att införa en obligatorisk ursprungsmärkning. Där är dock inte Moderaterna med på banan. Varför inte?
När det gäller tillsynen är det klart att kvalitet också spelar roll, inte bara kvantitet. Men när inte en enda grisgård i ett län har utsatts för kontroll under ett år är det något som är problematiskt. Inser inte också Moderaterna det? Jag undrar också över detta med minkarna. Det har nu gått åtta år sedan Pälsdjursnäringsutredningen lade fram sitt förslag. Till 2010 skulle situationen ha lösts. Det året är nu passerat. När tänker de borgerliga partierna agera?
När tänker Moderaterna sätta ned foten och ställa sig på djurens sida?
Sara Karlsson (S):
Jag tycker att man måste imponeras av det engagemang och den glädje som Anita Brodén lyckas uppbåda för regeringens djurskyddspolitik. Det ska man ändå ge henne! Jag har ingen erfarenhet av att sitta i styrelsen för Djurskyddsmyndigheten. Men det finns en tanke med att ha en djurskyddsmyndighet som regeringen hade kunnat förvalta - en tanke om att ha en myndighet som är fristående från näringen på ett annat sätt än vad Jordbruksverket kan vara.
När det gäller tillsynen är det precis som jag och Åsa Coenraads var inne på; kvaliteten i tillsynen spelar roll. Man kan dock inte bortse från antalet. Ser man till antalet kontroller är omorganiseringen ett haveri. Det har gått från 23 018 kontroller 2008 till 12 833 år 2010. Det är ett misslyckande.
Många inspektörer runt om i landet är förtvivlade över att inte hinna med. De upplever att de har för lite resurser. Där behöver regeringen göra något. När tänker regeringen göra något? Anita talar mycket om att man behöver utreda och tillföra ny kunskap. Det håller jag med om; man ska ha stor respekt för utredningar och forskning.
Men någon gång måste man sätta ned foten politiskt och visa vad man vill åstadkomma. Det gäller i minkfrågan. Det har bedrivits omfattande forskning, och man har tagit fram flera utredningar som pekar på att något behöver göras. Man behöver sätta ned foten. Vi har varit beredda att göra det i ett antal år. När tänker de borgerliga partierna sätta ned foten i denna fråga?
Sara Karlsson (S):
Det är viktigt att betona ägaransvaret. Jag ser dock ingen motsättning mellan att betona ägaransvaret och att ha en fungerande djurskyddstillsyn. För många djurägare är besöken av en inspektör som kan ge råd, tips och vägledning en viktig del i att ta ansvar för djuren. Jag pratade med en vän till mig hemma i Eskilstuna som har hästar.
Han var bekymrad över att inspektörerna inte längre kommer. Han såg inspektionerna då han fick råd och vägledning som en viktig del i omsorgen om hästarna. Det är också en del av detta. Jag upplever inte på samma sätt som Anita att de borgerliga partierna har satt ned foten i minkfrågan.
Man får olika budskap beroende på vem man talar med. År 2006 rev de borgerliga upp ett lagförslag i väntan på mer information. Nu har vi den information vi behöver för att sätta ned foten. Det finns en poäng med att man från riksdagen säger att nu får det vara bra; nu är det så här. Regeringen är dock inte beredd att sätta ned foten.
Sara Karlsson (S):
Vi socialdemokrater delar Per Åslings oro för den svenska grisnäringen. Men då tycker jag att man måste fråga sig hur man tror att den svenska grisnäringen ska kunna stå sig i konkurrensen, genom en sänkt eller en höjd nivå på djurvälfärden. Vi tror på det senare, att det är den svenska djurvälfärden som kan göra att den svenska grisnäringen klarar sig i konkurrensen.
Men då krävs det också att man vidtar andra åtgärder som stöder den svenska grisnäringen, till exempel en obligatorisk ursprungsmärkning. Där agerar inte regeringen. Varför inte? Om det är så viktigt, om Centerpartiet kanske framför allt bär på den oron, varför agerar man inte? Du pratade om att det var någon som hade uppmanat till att göra någonting. Men gör någonting, ni som sitter i regeringsställning!
Jag funderar också om man skulle kunna jobba mer strategiskt med livsmedelsfrågorna i Sverige. Det tycker vi från oppositionen att man ska göra. Regeringen tar fram Matlandet Sverige, som i och för sig är ett bra initiativ men inte tillräckligt för att säkra livsmedelsproduktionen. Varför gör inte regeringen något?
Sara Karlsson (S):
Jo, vi är medvetna om att den svenska grisnäringen befinner sig under stor press, och vi delar oron, precis som jag sade. Men jag undrar om jag ska tolka Per Åsling som att han tycker att den svenska grisnäringen ska sänka nivån på djurvälfärden för att klara sig i konkurrensen. Vi tror inte det. Lyssnar man på näringen hör man att de inte heller vill göra det. Det de vill ha är en obligatorisk ursprungsmärkning. Det som Eskil Erlandsson jobbar för är en frivillig märkning.
Han är inte beredd att gå fram med och arbeta för en obligatorisk ursprungsmärkning, som vi från oppositionen och näringen vill ha. Det näringen också efterfrågar är att man ska jobba mer strategiskt med frågor som rör livsmedelsproduktionen i Sverige. De vill också att man ska jobba mer aktivt med offentliga upphandlingar. Därför undrar jag: Ska jag tolka Per Åsling som att han tycker att den svenska grisnäringen ska klara sig genom att sänka nivån på djurvälfärd?
Eller ska man klara sig genom att ha en hög nivå på djurvälfärden? Vad är då regeringen beredd att göra för att stötta den svenska livsmedelsproduktionen och den svenska grisnäringen i det arbetet?
Sara Karlsson (S):
Jag vill ägna de sista minuterna åt att prata om vad Socialdemokraterna vill göra. Vi vill så klart få fler i arbete. Det vill vi göra bland annat genom att göra investeringar i exempelvis järnvägar och bostäder som ger fler jobb. Vi vill anställa fler i välfärden. Det ska vi inte glömma. Vi vill satsa på utbildning för att komma bort från den matchningsproblematik som vi ser komma. Människor ska rustas för att kunna ta de arbeten som växer fram och inte brytas ned i fas 3.
Vi vill ge människor rätten att arbeta heltid och förutsättningar för en god löneutveckling, vilket Mats Gerdau också var inne på. Det ska finnas förutsättningar på arbetsmarknaden för en god löneutveckling. Det gynnas inte av regeringen. Vi vill också att de personer som är arbetslösa och sjuka ska ha ett ordentligt ekonomiskt skydd. Det är inte samma sak som att vi inte vill att de ska arbeta. Det är för att vi inser att det finns situationer i livet då man är sjuk eller då det saknas arbeten.
Vi delar inte regeringens uppfattning om att hungriga vargar jagar bäst. Vi vet också att ökad fattigdom inte löser några problem utan skapar problem. Vi ska inte glömma att ekonomisk trygghet vid arbetslöshet och sjukdom är enormt viktig för att förhindra lönedumpning. Självfallet slår vi också vakt om den generella välfärden. Den ger rätten till likvärdig utbildning, sjukvård och omsorg av hög kvalitet. Den ger trygghet. Den omfördelar och ökar jämlikheten.
Vi vill utveckla, och inte rasera den. Att ta ansvar för barnen är att motverka fattigdom och se till att alla barn ges en bra start med goda förutsättningar att utvecklas som fria, självständiga och trygga individer. Det gör vi bäst gemensamt. Regeringen har misslyckats. Den har inte ens försökt. Den har tvärtom medvetet börjat öka fattigdomen och därmed svikit barnen.
Sara Karlsson (S):
Maria Larsson står här och talar upprört om hur det var när hon tog över. Jag är medveten om att det har tagits bra initiativ, som till exempel att man ska prata med barnen och lyssna på barnen och ge det i uppdrag åt Barnombudsmannen. Men hur länge tänker den här regeringen skylla på den förra regeringen? Någon gång får det väl ändå vara nog.
Maria Larsson påpekade att man har gett i uppdrag åt den nya tillsynsorganisationen att prata enskilt med barnen. Där snuddar man vid det som Barnskyddsutredningen är inne på, nämligen att barn ska ha rätt till en egen samtalskontakt. Vad innebär barnrättsperspektivet i tillsynen? Det vore intressant om Maria Larsson kunde utveckla det.
Får barnen rätt till samtal på hemmet eller utanför hemmet? Det påverkar ju möjligheten att vittna om vad man upplever på hemmet. Jag vill ta upp en annan sak som vi har varit inne på när det gäller en del andra områden som skola och annan vård och omsorg. Det här är faktiskt en marknad, kanske mer än andra marknader såsom skolan.
Mellan 80 och 90 procent av HVB-hemmen drivs av vinstdrivande privata företag. När det gäller till exempel friskolan diskuterar vi om det kan påverka kvaliteten. Det kanske vi borde diskutera även när det gäller de här barnen som på många sätt är betydligt mer utsatta än barn i skolan.
Det pågår en utredning om hur man ska reglera vinstuttaget i friskolorna. Det har faktiskt Maria Larssons allianskollega tagit initiativ till. När får vi se ett liknande initiativ när det gäller den här marknaden? Det kanske också på det här området kan finnas en risk att man tummar lite på kvaliteten för att plocka ut vinst. Tror inte Maria Larsson det? Riktlinjerna är ganska vaga.
Det finns inga riktlinjer för bemanning till exempel, och riktlinjerna för kompetensutveckling är ganska vaga. Sådant kostar pengar och det kanske är något man tummar på för att kunna plocka ut vinst. Ser inte Maria Larsson de riskerna, eller när kommer det initiativet?
Sara Karlsson (S):
Jag skulle vilja invända lite mot det som Maria Larsson sade. Hon sade att barnen ska veta att det finns en fungerande tillsynsorganisation. Jag skulle vilja säga att de inte bara ska veta det. De ska också kunna känna sig trygga där de är, och de ska veta att det ställs krav på de verksamheter där de är därför att det är så viktigt. Det handlar också om i vilken ända man ska jobba i. Tillsynsorganisationen är naturligtvis mycket viktig. Där har regeringen inte riktigt lyckats.
Men det är också viktigt att jobba i andra ändan, alltså när det gäller vilka krav som man från början ställer på de verksamheter som ska få öppna. Annars blir det så att man på något sätt förlitar sig på att någon ska våga ställa sig upp och slå larm. Men vi vet att personalen i dessa privata företag inte har meddelarfrihet. Många är rädda för att prata om hur situationen faktiskt är i dessa verksamheter.
Vi ska också komma ihåg att även om det finns rutiner för anmälningar som dessa barn kan använda sig av handlar det om väldigt utsatta och utlämnade barn som inte alltid har så många kontaktytor mot omvärlden. Vi har fått höra att de till och med skärs av ibland när barnen inte har skött sig. Barnen är också i en beroendeställning i förhållande till personalen. Ska vi verkligen lägga över detta ansvar på dessa barn för att de ska skydda sig själva mot kränkningar och övergrepp? Det är inte rätt. Vi måste jobba i båda ändarna, Maria Larsson.
Sara Karlsson (S):
Ord och begrepp är viktiga och avslöjande. Jag har noterat att regeringen i stället för att prata om bostäder ofta pratar om bostadstillfällen. Det är en viktig skillnad. Därmed aviserar man att man har lämnat uppfattningen om bostaden som en social rättighet. Så har det varit tidigare. Det har varit en grundläggande tanke i det svenska välfärdssamhället.
Det här handlar från regeringens sida om att göra det mer gynnsamt, öka incitamenten, för folk att hyra ut ett rum, en källare, en del av huset eller lägenheten. Vi har också tidigare hört förslag om att unga borde hyra in sig i vindsförråd. Aldrig handlar regeringens bostadspolitik om att bostäder ska byggas. Det är något som vi fokuserar på från oppositionens sida när vi försöker bedriva bostadspolitik.
De som inte har möjlighet att köpa eller hyra sin bostad av olika skäl ska hyra in sig hos en trevlig tant eller ett par med utflugna barn. Om bostadsbristen fortsätter att öka och om fattigdomen fortsätter att breda ut sig - det finns goda förutsättningar för det när man förstör i trygghetssystemen och underlåter att stimulera bostadsbyggandet - ska bostadstillfällen utökas till fler grupper?
Ska fattigpensionärer och ensamstående föräldrar också överlämnas till att hyra ett rum hos någon? Ska de fortfarande anses ha rätt till bostad? Är det bara ungdomar som inte anses ha rätt till en bostad? Kommer det också att gälla fler grupper om problemen breder ut sig? Det vill jag ha svar på.
Sara Karlsson (S):
Jag måste börja med att kommentera det Andreas Norlén tog upp om varför det fanns dålig tillgång på hyresrätter och att det inte var lönsamt att bygga. Det är klart att det till viss del stämmer. Det är därför byggnationen har avstannat. Men man kan också konstatera att i de städer där bostadsbristen är som värst har det skett en omfattande utförsäljning av allmännyttan, driven av Andreas Norléns eget parti. Det kanske han borde fundera lite över.
Jag noterar så klart också att Stefan Attefall inte svarar på min fråga gällande bostadstillfällen, eftersom det inte stod med i interpellationen. Så kan han välja att göra, men jag skulle ändå tycka att det var klädsamt om han vågade svara på den frågan.
Sara Karlsson (S):
Jag håller så klart med om att det är ett enormt problem att vi har väldigt många ungdomar som går ut gymnasiet utan fullständiga betyg, som det har varit under ett antal år. Det skulle man kunna tänka sig ska mötas med utbildningssatsningar, men det har regeringen inte riktigt velat göra. Det är flera saker som är intressanta med jobbpolitiken och att man hävdar att den är så effektiv.
Den allra mest effektiva arbetsmarknadsåtgärden som regeringen hävdar att de har är jobbskatteavdraget. Och enligt regeringens egna beräkningar kostar det 100 miljoner per skapat jobb. Då undrar jag om man verkligen tycker att det är en effektiv jobbpolitik när två eller tre personer skulle kunna anställas inom offentlig sektor för de pengarna. Det är intressant att man mäter i absoluta tal. Jag vet inte hur mycket det säger att det är 32 000 fler ungdomar i anställning nu än förra året. Det skulle vara intressant att se sysselsättningstalen.
Men de kanske är positiva. Jag har inte de exakta siffrorna. Det är också intressant att notera hur regeringen använder sig av krisen på olika sätt. När något går dåligt, när arbetslösheten stiger, är det krisens fel, men när arbetslösheten sjunker är det regeringens förtjänst. Man kanske får bestämma sig för på vilken fot man ska stå. Hillevi Engström beskriver en situation som faktiskt inte är så himla pjåkig.
Vi har det ändå hyfsat bra i Sverige. Men min poäng är att situationen försämras och otryggheten ökar. Situationen har försämrats i 20 år, och den fortsätter att försämras, och organisationsgraden sjunker. Men poängen är också att utvecklingen går att vända. Man kan ju faktiskt göra insatser för att minska arbetslösheten - en mer effektiv jobbpolitik i stället för skattesänkningar. Man kan förstärka arbetsrätten.
Man kan satsa på forskning om arbetsmiljö och återupprätta arbetsmiljötillsynen. Det är några exempel på saker som man skulle kunna göra. Jag tycker faktiskt inte att beskeden från arbetsmarknadsministern duger. Jag tycker inte att arbetsmarknadsministern borde vara så nöjd.
Sara Karlsson (S):
Vi socialdemokrater har hela tiden varit motståndare till omorganiseringen av djurskyddstillsynen. Vi pekade bland annat på att det fanns en fungerande verksamhet i många kommuner. Vi pekade också på att det skulle bli ökade fysiska avstånd, vilket i sin tur skulle leda till färre kontroller. Vi menade också att man skulle förlora vissa samordningsvinster. Miljötillsynen av jordbruket ligger kvar på kommunerna, och många inspektörer hade förut båda uppgifterna.
Men nu är det två olika personer i två olika organisationer som ska sköta detta. Vi pekade också på att den lokala kännedomen om området och om det lokala lantbruket skulle försvinna. När regeringen lade fram sin proposition verkade man utgå från att det var brister överallt, men så var det ju inte. Visst fanns det kommuner där det inte fungerade. Men det hade kunnat hanteras på ett annat sätt.
Det fanns tidigare en myndighet som hade ett uttalat ansvar för att stödja och vägleda de lokala tillsynsorganisationerna: Djurskyddsmyndigheten. Men den valde regeringen att göra sig av med, med motivet att effektivisera den statliga administrationen. Regeringen valde - i stället för att använda Djurskyddsmyndigheten - att riva upp en i många delar fungerande organisation och bygga upp en ny.
Vi var som sagt emot det. Men vi sade också: Om regeringen skulle framhärda i sin vilja så var man tvungen att skicka med mer resurser än man hade anslagit. Nu, några år efteråt, kan vi se att det inte blev någon förbättring. Antalet kontroller har, som redan har sagts, minskat från ungefär 23 100 till ungefär 12 800, och EU har uttalat kritik mot den svenska djurskyddstillsynen. De som får betala priset är djuren.
Hur länge ska det få pågå? Vi har ett flertal gånger hört Eskil Erlandsson beklaga sig över att det inte fungerar. Men när ska det hända något? Om detta fortsätter och beroende på vad utvärderingen kommer fram till undrar jag om regeringen är beredd att ompröva sitt ställningstagande till hur organisationen ska se ut. En annan sak som tas upp i interpellationen är avgifterna, som togs bort.
Det har gjort det svårare med finansieringen av djurskyddskontrollerna. På många andra områden tas egenavgifter ut. Det ses som en självklarhet. Det visar på ett feltänk när det gäller djurskyddstillsynen. Den ska inte bara ses som en börda för djurhållaren, utan den är faktiskt en viktig del i kvalitetsutvecklingen i det svenska jordbruket. Jag tycker att det är riktigt feltänk av ministern. Han borde tänka om.