KBLab/rixvox huggingface dataset:
Peter Pedersen (V):
Jag ska titta på de hänvisningar som Kent Olsson har till vinstdelningen. Jag kan bara konstatera att precis som vid värdeautomatspel kan vi inte fastställa hur mycket pengar som ska ges från värdeautomaterna inför 2004 av 2003 års pengar. Vi vet ju inte hur mycket människor spelar för de sista veckorna. Vi måste ha hela bilden klar för oss. Jag utgår från att det han hänvisar till med år 2002 inte kan vara för evigt gällande. Jag kan svara ja på den frågan.
Jag tycker att det är rimligt att det följer något slags utveckling. Vi har dessutom sagt när vi från utskottet har uttalat oss i frågan att vi utgick från att det inte skulle innebära minskade anslag för idrotten. Vinstandelssystemet ska inte innebära minskade pengar för idrotten. När det gäller frågan om idrottsmuseet kan det bli en lek med ord.
Om man ökar anslaget och följer med värdeautomatspelen kan man säga att det blir någon slags självfinansiering genom att anslagen ökar. Det blir en liten lek med ord. Om man ligger still och inte ökar anslaget ytterligare säger man: Nu får ni en gåva som ni får betala själva vid anslaget. Jag kan hålla med om att det ser lite märkligt ut. Men hittills har anslagen till idrotten om man lägger ihop samtliga anslag ökat ganska kraftigt åtminstone under den tid som jag suttit i riksdagen.
Peter Pedersen (V):
Jag ska uttrycka mig väldigt diplomatiskt. Vänsterpartiet såg att de 7 miljonerna skulle dras bort från idrottens statsanslag. Vi har också ställt frågor om det. Jag kan fortfarande konstatera att i den sammantagna helheten är det nästan lite patetiskt att hävda: Vad synd det är om idrotten när den får 7 miljoner mindre i statsanslag. Den får 60 miljoner plus 200 miljoner och 607 miljoner från värdeautomatspelen.
Det ska införas ett vinstdelningssystem som jag är övertygad om att även Socialdemokraterna menar inte kommer att leda till att idrotten från minskade anslag. Jag kan som idrottstokig - det är ett positivt begrepp - inte hävda att jag tycker att idrotten är speciellt satt på undantag. Jag uppfattar inte heller att idrottsrörelsen tycker det.
Peter Pedersen (V):
När det gäller regional kulturpolitik har Vänsterpartiet tidigare lyft upp frågan om att vi vill ha en genomlysning av hur man fastställer och fördelar resurser. Vi har pratat om något slags modell, där Statens kulturråd kanske regionaliseras, där man sluter avtal mellan olika parter regionalt. Vi har inte sagt att vi vill lägga ut allting regionalt eller att vi ska lägga allting centralt. Men vi tror att det är viktigt att vi fortsätter att diskutera de här frågorna.
Vi tror också att det finns en viss fara i att bara säga att allting som i dag ligger på Statens kulturråd, all statlig kulturpolitik, ska läggas ut så här. Det kan bli väldigt stor variation, vilket också de exempel som har funnits visar. Ett problem är hur man ska kunna följa upp att de fastställda kulturpolitiska målen får sitt genomslag.
Man måste kunna leda i bevis att man med de olika prioriteringar man gör ute i regionerna också lever upp till de kulturpolitiska målen. Där finns det vissa saker som måste göras när det gäller utbildningsfrågor. Jag tror att Tasso Stafilidis kan återkomma i den här frågan senare med ytterligare synpunkter, då han har mer tid på sig än vad jag har. Sedan var det frågan om Forum för levande historia. Det är riktigt att myndigheten har varit i gång en kort tid.
Men beslutet togs 2001, och själva ingångsvinkeln till projektet antogs redan 1997. Debatten har alltså varit i gång länge. För min del handlar det inte om att jag hävdar att myndigheten bedriver speciellt mycket egen forskning, även om det står i regleringsbrevet att man har möjlighet att initiera kunskap där kunskap fattas. Men man ska sprida opinionsbildning.
Vi tycker att det är lite tveksamt att bara misstanken finns att en myndighet ska vara ett slags statlig opinionsbildare i frågor som står under debatt. Det handlar inte om att det är någon historierevisionism eller att någon ifrågasätter om Förintelsen har ägt rum, utan det finns alltid olika ingångsvinklar till företeelser. Det bör forskarna sköta om, och de gör det på ett mycket bättre sätt än vad vi gör.
Peter Pedersen (V):
Jag kan bara konstatera att vi har gått från insikten att vi går med på en sak som en del av en stor helhet, medan borgarna vid den tidpunkten har en avvikande uppfattning och inte vill att den ska komma till. Jag säger alltså - vilket inte är helt vanligt i den här talarstolen - att jag tycker att ni hade rätt den gången. Jag tycker att ni ska stå kvar vid den ståndpunkten. Nu ser ni en möjlighet till en politisering av den här diskussionen.
Vi inser att vi kommer att få stryk i den här frågan, men vi kommer att avhålla oss från att lägga fram en rad olika motionsyrkanden i framtiden där vi föreslår att myndigheter ska ta upp ditt och datt. Det innebär inte att vi inte tycker att de här frågorna är värda sin belysning. Återigen är risken för en politisering av just den här myndigheten uppenbar, jämfört med många andra myndigheter, även om det kan finnas inslag där också.
Därför finns det inga särskilda skäl att ha en speciell myndighet som ska driva historisk opinionsbildning, när vi har möjlighet att satsa pengar på oberoende forskare som väljer sina egna forskningsområden och lyfter fram det här i ljuset. Jag kan också konstatera att Centerpartiet håller fast vid sin ursprungliga ståndpunkt, åtminstone delvis, och äskar 20 miljoner mindre i anslag. Jag tycker att det hedrar Centerpartiet, som inte faller in i bilden.
Om vi i Vänsterpartiet ville vara taktiska skulle vi inte ha väckt den här motionen. Man behöver inte vara Einstein för att räkna ut att man får en diskussion om att vi gör det här bara för att vi är rädda för att det ska komma fram en massa saker som har skett under kommunismen. Det kräver ingen större slutledningsförmåga. Trots det har vi valt att väcka den här motionen, därför att vi tycker att det är riktigt och rätt att framföra kritik även om det innebär att vi riskerar att få egen kritik.
Vi har faktiskt tagit fram en liten skrift om vårt eget partis fel och brister, som jag hade tänkt överlämna till Marita Ulvskog. Jag kan säkert hitta ett exemplar till, så jag ska be att få överlämna den här till ordföranden i utskottet, Lik i garderoben . Det är en rapport om vårt partis förehavanden från förr. Vid nästa tillfälle kanske vi kan få en sådan här skrift från Folkpartiet om vilka fel och brister de har, och kanske också från Socialdemokraterna och andra partier. Jag tror att alla har några lik i lasten.
Peter Pedersen (V):
Jag tycker också att det är positivt att så många tar upp de här frågorna och diskuterar dem, inte minst ur ett helhetsperspektiv. Jag konstaterar att statsrådet Messing i princip håller med om att det är en fördel om tågen stannar. Det låter lite naivt att det är bra om tågen stannar och släpper på och av folk. Men det är inte något naturligt, inte helt säkert, utan på många håll svischar tågen förbi.
Man får stå kvar på perrongen och vänta, och har man otur missar man sista tåget och får vara kvar i Stockholm eller Göteborg en extra dag. Det gynnar inte pendlandet på sikt utan försvårar det snarare. Jag blir dock lite deprimerad när jag hör att det inte finns någonting på gång vad gäller ändrade ägardirektiv. Jag tror att det skulle vara en klar fördel att se över detta en gång till och fundera om företagsekonomiska beräkningar alltid är det bästa även ur samhällsekonomisk synpunkt.
Jag är inte helt säker på att det är så, om man väger in alla faktorer. Jag är inte lika övertygad som Centerns Sven Bergström om att om vi bolagiserar, släpper in fler operatörer och avreglerar löser vi alla problem. Om jag inte har missuppfattat det hela har ordföranden i SJ använt Storbritannien som ett avskräckande exempel på hur det kan fungera om man släpper in alltför många operatörer.
På många håll i landet finns det bara ett spår, och det kan vara svårt med alltför många operatörer. Det krävs väldigt mycket samordning för att det ska fungera. Biljettkrånglet har vi tagit som ett exempel. Om SJ inte kan få saker och ting att fungera under den tid man har haft monopol på en viss sträcka vore det märkligt om andra operatörer kunde komma in och ta över den sträckan och finna lönsamhet. Då har vi kanske för stora avkastningskrav på SJ.
Vi kanske ställer alltför höga krav på avkastning i jämförelse med vikten av en fungerande regional utveckling i hela vårt land. Jag tillhör inte dem som tror att allting löser sig bara man avreglerar. Snarare har verkligheten visat att det har skapat en hel del nya problem.
Peter Pedersen (V):
Nej, vi vill bara markera vikten av att ha en balans mellan egenfinansiering, stöd från samhället och eventuell sponsring eller andra intäkter så att man inte blir ensidigt beroende av någon. Vi tror inte att det vore bra om idrottsrörelsen till exempel skulle vara finansierad enbart med samhälleliga medel. Då skulle den här kopplingen bli ännu tydligare. Vi tycker att denna balans är viktig att upprätthålla, och därför har vi lyft upp den frågan. Sedan gällde det självständigheten. Man kan alltid säga: Varför går inte ni på vår reservation?
Jag vill dock hävda att jag varje gång vi har diskuterat idrottsfrågor under mina år här i riksdagen har påtalat idrottens självständighet. Jag måste också säga något om den här debatten vi hade i går. Jag kom visserligen ganska sent, men jag uppfattade inte på detta möte den allvarliga kritik, som jag uppfattar det, som framförs i det här brevet. Den här tonen och det ganska hårda utfallet är någonting nytt för mig. Jag måste ha missat den tydliga signalen. Självklart måste detta, som jag sade, tas på djupaste allvar.
Jag tycker inte heller att det sätt på vilket till exempel Riksidrottsmuseet kom till är lämpligt. Vänstern och kanske något annat parti hade under ett antal år skrivit motioner om detta, men det var nej, nej, nej. När sedan regeringen plötsligt kommer på att man vill ha detta fixar man till det, men finansieringen var inte löst. Vi har tidigare framfört att vi inte gillar den typen av sätt att bedriva politik. Det tycker jag att man ärligt och klart ska framföra. Sedan kan ju detta med självständigheten vara svårt.
I andra frågor vill ju vissa partier, till exempel Folkpartiet, reglera ganska exakt hur vissa idrotter ska få utövas. Ni vill också uppmana SOK att ha vissa politiska ståndpunkter visavi Beijing-OS. Jag utgår från att de som sitter i Svenska olympiska kommittén har vishet nog att inse att det är lämpligt att i en diktaturstat som Kina framföra denna typ av åsikter. Jag tycker inte att vi politiker måste uppmana till det.
De ska köra sin kritik, och vi politiker ska förstås köra vår, här liksom när det gäller Saudiarabien eller bordellerna i Tyskland. Vi ska ha ansvar för våra olika saker och ta besluten självständigt. Jag uppmanar inte idrottsrörelsen. Jag har min ståndpunkt och hoppas att de tar intryck av det vi säger politiskt.
Peter Pedersen (V):
Nej, jag tycker inte att Beijing var det bästa valet. Jag tycker att det borde ha funnits en rad andra alternativ där det skulle ha passat bättre att ha ett sommar-OS. Dock utgår jag fortfarande från att vi politiskt kan framföra våra ståndpunkter i den frågan. Jag utgår också från att idrottsrörelsen i Sverige kommer att framföra nödvändig kritik. Däremot vill jag inte uppmana dem. Det tycker jag är viktigt. Det kan uppstå viss komplikation om de uppfattar att de nästan får i uppdrag av oss att framföra vissa ståndpunkter. Detta har jag inga som helst problem med.
Jag har som sagt själv haft synpunkter, engagerat mig och ställt frågor vad gäller bordellerna i Tyskland. Det är viktigt att vi för fram kritik på de olika arenorna, men det är ändå viktigt att vi har den här rågången. Vi kan inte hela tiden hävda idrottsrörelsens självständighet när det passar de egna syftena. När det passar våra egna idéer är vi snabbt inne med pekpinnar och talar om hur vi tycker att det ska vara. Jag tror att man ibland får hålla fingrarna borta från syltburken även om det kliar och man vill dit och ha synpunkter.
Annars har vi inte den respekt som vi hela tiden säger att vi eftersträvar. Jag uppfattar som sagt ändå att det finns en bra grund för att hitta en lösning på denna problematik. Jag utgår från att det här brevet kommer att behandlas på ett seriöst sätt, att vi kan sitta ned i seriösa diskussioner och hitta fram till lösningar så att vi inte ska behöva ha denna ordning i framtiden. Det tror jag inte att något parti vill.
Peter Pedersen (V):
Jag står inte liksom bara här och spånar. Det är bara att ta fram den rad av motioner som vi från Vänstern har skrivit under årens lopp. Jag hävdar att vi i varje motion om idrott har betonat idrottens självständighet. Det finns ingen tvekan. Det är inget nytt påstående från vår sida. Jag tyckte att jag läste ganska tydligt när jag hänvisade till bidragsgivningen och att denna ska ske med respekt för en självständig och oberoende folkrörelse. Detta skrev vi faktiskt inte nu. Jag behöver inte citera Karin Mattssons brev i dag.
Den här motionen lämnades in någon gång i oktober förra året. Jag tycker att det var ganska förutseende kritik från Vänsterns sida. Det är ingen anpassning till RF:s kritik. Men jag kan konstatera att vi båda är förvånade. Det är alltid något. Då kan man försöka göra någonting åt det. Sedan kan man vara förvånad utifrån olika utgångspunkter. Men det finns, som sagt var, en viss tendens till att vi nu ska försöka ta hem politiska poäng utifrån det här brevet. Jag tycker att det är olyckligt.
Jag tror att det egentligen finns en samsyn. Vi vill ha en självständig folkrörelse. Vi kan ha olika definitioner på vad det betyder eller hur den ska utformas. Men det är viktigt att få en utformning. Det tror jag är oerhört väsentligt för framtiden. Svar, ja. Jag vill ha en väldigt tydlig gräns mellan vad folkrörelsen bestämmer och vad staten bestämmer. Det tycker jag är självklart.
Peter Pedersen (V):
På den sista frågan har jag redan svarat att vi tycker att man ska göra en utvärdering av Handslaget, inte minst med anledning av den kritik som anförs från borgerligt håll och eventuellt också från idrottsrörelsen när det gäller hur det här har gått till. Då är det väl rimligt att man utvärderar utformningen och nivån på Handslaget eller vad det ska kallas i framtiden, och inte bara säger att nu går vi vidare. Det tycker jag är seriös politik. Nu tänker jag också ta en politisk poäng. Ni härmar liksom den rådande majoriteten och säger att vi fortsätter men gör en lite annorlunda konstruktion.
Det vore lämpligt att ni hittade på något eget förslag i det här sammanhanget. Det finns en rad olika områden där jag törs säga att som helhet betraktat tror jag faktiskt inte att vi i den nuvarande majoriteten ska vara oroliga för att idrottsrörelsen är jättearg på oss i största allmänhet. Jag tror att de i stort sett är nöjda med anslaget. De är i stort sett nöjda med Handslaget. Jag uppfattar att de är väldigt positiva till utfallet av Handslaget. Men de är irriterade på att vi är inne och detaljstyr för mycket.
Det tycker jag att man ska ta till vara. Men jag uppfattar inte det som en sådan oerhörd kritik som drabbar hela det statliga stödet till idrottsrörelsen. Och jag kan konstatera att när det gäller till exempel synen på en reglerad spelmarknad är två partier på den borgerliga kanten väldigt irriterade på idrottsrörelsen för att den intar den ståndpunkt den gör.
Jag konstaterar att den nuvarande majoriteten åtminstone har stöd av två borgerliga partier på den linjen att vi fortsatt vill se en koppling till allmännyttig verksamhet, att de spelpengar som finns kommer den till del. Det känns tryggt. Men vi vill inte ha en sådan tydlig koppling som finns nu.
Peter Pedersen (V):
Om kvinnorna är underrepresenterade till antalet får jag erbjuda Birgitta Sellén en möjlighet att utveckla sina funderingar ytterligare några minuter. Jag tänkte ta upp frågan om de olympiska spelens vara eller inte vara i Sverige. Jag förstår inte riktigt Birgitta Selléns och Centerns argumentation.
Det framgår ingenstans i betänkandet att det finns något slags avståndstagande mot eventuella OS i Sverige. Det vi däremot redovisar tydligt i betänkandet är hur det går till att söka OS. Det är inte staten Sverige som söker OS, utan det är vår olympiska kommitté tillsammans med en stad eller kommun. Det verkar finnas här.
En internationell utblick visar att i de flesta fall har det inneburit ganska stora investeringskostnader. Det har varit ganska svårt att räkna hem åtminstone olympiska spel på sommaren. Nu pratar vi framför allt om vinter-OS. Det är en betydligt mindre kostsam historia.
Det som framgår av betänkandet är att man inför ansökan 2014 kom fram till att kostnaden, underskottet, för ett vinter-OS 2014 skulle ligga på 3 1⁄2 till 8,4 miljarder kronor. Det är trots allt ganska mycket pengar. Vad jag förstår kom regeringen, Riksidrottsförbundet och Sveriges olympiska kommitté gemensamt fram till att inte gå vidare med en ansökan. Det var för mycket osäkerhet.
Den lärdom som kan dras, inte minst eftersom idrottsministern uttalar sig ganska positivt i den interpellation som nämns, är att se till att man gör en noggrann analys och tar fram ett ordentligt underlag. Det ökar förutsättningarna för att gå in med något gemensamt ansvarstagande inför ett olympiskt spel. Jag kan inte se att man någonstans tar avstånd. Jag vill redan nu slå fast att om vi ska ha OS går man förbi själva sättet hur det går till att söka OS.
Jag vill gärna veta vad det innebär att vara ekonomisk garant för staten. Innebär det att ta det totala ansvaret eller en del av ansvaret tillsammans med till exempel näringslivet? Ni pekar på att näringslivet drar in en massa pengar på detta.
Peter Pedersen (V):
Just det här med hur duktig man är att hålla på med idrott verkar inte ha så jättestor betydelse när det fastställs var de olika spelen ska ligga. I Turin verkade de vara mer intresserade av Juventus framgångar än hur det gick i skidspåren. Man kan alltså diskutera hur stor betydelse det har. Jag tycker ändå att man ska ta fasta på det positiva. I en interpellationsdebatt i september 2005, som citeras i betänkandet, säger idrottsminister Bosse Ringholm så här: "Det är enligt min mening angeläget att Sverige kan stå som värd för stora internationella idrottsevenemang.
En viktig uppgift för regeringen är att visa sitt förtroende för och stötta de idrottsorganisationer som ansöker om att få arrangera internationella evenemang. Jag vill gärna understryka att Åre och Östersund är mycket väl lämpade för att arrangera stora internationella idrottstävlingar." Jag tycker att det är en väldigt positiv skrivning, som man ska ta fasta på uppe i Östersund och Åre, gå vidare och göra en så bra ansökan som möjligt.
Sedan ska, som vi skriver i vår motion, berörda parter sätta sig ned och diskutera hur det gemensamma ansvaret ska se ut både före planering och under olympiska spel och även ansvarstagandet efteråt. Det finns en rad andra stora evenemang i Sverige. Man skriver att staten ska vara ekonomisk garant för alla stora internationella evenemang. Det kan bli väldigt mycket pengar. Vi kan ta till exempel EM i friidrott i Göteborg, och för något år sedan var det internationella mästerskap i basket.
Vi kan hålla på så, men var finns den bortre gränsen för borgerligheten där ni tycker att det blir väldigt mycket pengar som vi riskerar att förlora om det inte blir helt lyckat? Kent Olsson sade att friidrotts-VM i Göteborg var en succé idrottsligt och på alla möjliga sätt, men dock inte för Svenska friidrottsförbundet.
Vi måste alltså ha en ordning där vi i Sverige också kan hämta in de här pengarna, så att de inte bara hamnar i den internationella olympiska kommitténs ganska välfyllda kassakista eller i något stort internationellt idrottsförbund. Hur ser vi till att vi säkerställer att det här går till på ett bra sätt i Sverige, att pengarna också stannar här till stor del och gör nytta här?
Peter Pedersen (V):
Jag brukar inte ta replik på Lars Wegendal, och jag ska inte vara speciellt elak i mina kommentarer eller börja snällt och sedan komma med piskan på slutet. Jag har uppskattat det långa samarbete som vi haft i idrottsfrågor sedan vi satt och arbetade fram underlaget tillsammans med regeringen för idrottspolitiken på 2000-talet som ligger till grund för den idrottspolitik vi har.
För att få ett positivt nedslag i det så kallade brevet nu - jag reagerade på att Lars Wegendal inte tog upp det till att börja med, men nu har han utvecklat det i diverse replikskiften - kan man konstatera att där hävdas att självständigheten inte fullt ut respekteras. Det är alltså inte en total sågning, som man kan få intrycket av. Man hänvisar faktiskt till propositionen från 1998 som vi båda har varit med och tagit fram underlaget till.
Man säger att man vill att vi ska lägga fast det övergripande syftet med statsbidraget till idrotten. Sedan vill man själv bestämma om målen och hur de ska uppnås. Jag hoppas att Lars Wegendal kan använda sitt inflytande som idrottspolitisk talesman för socialdemokratin för att hitta en bra samtalston här så att vi inte gräver skyttegravar och intar försvarsställning.
Jag tycker att man kan säga så här: Det är ganska uppfriskande att vi har en ny ordförande i Riksidrottsförbundet som säger saker rakt ut så som hon uppfattar att det är, tillsammans med Riksidrottsstyrelsen. Hon pratar klarspråk. Det är ofta så det går till i idrottssammanhang. Det är väldigt tydligt språk, raka regler. Man vill veta när straff är straff, när en hörna är en hörna. Man vill inte diskutera det i en halvtimme i invecklade ordalag.
Om vi har det angreppssättet hoppas jag att vi tillsammans kan se till att vi ytterligare klargör i relationen staten-idrottsrörelsen hur statens bidragsgivning ska se ut, vad idrottsrörelsen vill, hur den ska vara organiserad och hur man ska fördela så att vi kan hitta en bra samtalston och inte bara säger: Vi gillar inte tonen, vi gillar inte kritiken, vi förstår inte. Kan jag få ett positivt svar på det?
Peter Pedersen (V):
Jag ska inte förlänga debatten. Jag tycker att det var en bra avslutning från Lars Wegendals sida, och jag utgår från att vi kommer att fortsätta att ha bra samarbete och hitta bra nivåer. Jag ser ytterst att vi har ett bra samarbete med idrottsrörelsen och att det här ska ses som ett uppriktigt sätt att framföra kritik på.
Vi ska inte titta så mycket på tonen utan på innehållet och uppriktigheten, att det faktiskt är klarspråk, något som jag tycker är vällovligt, inte minst i politiska sammanhang där vi har en viss förmåga att klä komplicerade sammanhang i ännu mer komplicerade utvikningar. Jag tycker att det klart och tydligt framgår att man uppfattat var problematiken ligger, och då är det också lättare att angripa problemet gemensamt.
Peter Pedersen (V):
Eftersom tiden, som sagt, är knapp blir mitt anförande väldigt kort. Jag börjar med att yrka bifall till reservation 6. Precis som Miljöpartiet hävdar också vi att det nu är dags att ta tag i det problem som Bromma flygplats utgör och att försöka hitta alternativ. Vi ser det som ett stort problem och inte som ett slags resurs att ha en flygplats så citynära. Det skapar en rad olika problem, inte minst från miljösynpunkt, för de människor som bor i Stockholm.
Vi tror att ytan skulle kunna utnyttjas till en bättre verksamhet än en flygplats. Fru talman! När det gäller sättet att ta sig till riksdagen om man bor i Värmland kan det konstateras att det, om man som jag åker tåg, tar mer än två timmar att resa från Karlstad till Stockholm. Alltså är Karlstad flygplats inte aktuell enligt de diskussioner som ni haft.
Ni var ju tveksamma till, som det hänvisats till, den transportpolitiska propositionen. Karlstad flygplats är alltså inte aktuell för att mista något stöd. I ännu högre grad gäller det till exempel Hagfors som ligger ännu längre bort. Jag tycker därför att det är en väldigt långsökt diskussion ni försöker dra igenom. Men det där får vi återkomma till. Det är ungefär 350 sidor text som vi ska diskutera lite längre fram i vår. Jag ser fram emot den diskussionen.