Stefan Tornberg (C):
Också jag yrkar bifall till utskottets förslag i det eniga betänkandet. Vi avslår där samtliga motioner. Åren i riksdagen har lärt mig att även om vi avslår motioner kan vi ofta se ett stort värde i dem. Jag skulle vilja uppehålla mig vid en motion som jag tycker att det är rätt att vi avslår, men där ändå väsentliga saker som berör det här området tas upp.
Det är motion 277 om de mindre kommunernas situation. Lösningen i motionen handlar om att ändra kommunindelningen och slå samman kommuner till större kommuner enligt dansk modell. I motionen hävdar man att den danska nivån på minst 30 000 invånare per kommun är i underkant för en svensk modell.
För mig som centerpartist är detta självfallet ett oacceptabelt alternativ för att möta de utmaningar som kommunerna står inför. För min egen region skulle det innebära ungefär fem sex kommuner i hela länet, som omfattar en fjärdedel av hela Sveriges yta. Samtidigt är det som tas upp i motionen en allvarlig utmaning inför framtiden.
Hur ska den kommunala sektorn och framför allt de mindre kommunerna hantera den utmaning som vi står inför? Björn Leivik pekade på olika former för samverkansmöjligheter men också på det som Ansvarskommittén tar upp. Jag tror också att samverkan är en nödvändig framkomlig väg.
Samverkan mellan kommunerna måste öka med kommunalförbund och gemensamma nämnder, men det gäller också samverkan mellan kommuner och landsting. Det handlar om att effektivisera och öka kompetensen men framför allt om att klara den demografiska utmaning som många kommuner i vårt land kommer att stå inför inom de närmaste decennierna. Flera kommuner lever i den situationen redan i dag.
Precis som tidigare har framhållits här är detta en fråga som kom upp i Ansvarskommitténs arbete. De olika samverkansmöjligheterna leder redan i dag till, och riskerar framöver att leda till, en regional och kommunal röra med överlappande samverkansformer och en otydlighet i ansvarsförhållanden.
Därför finns det, precis som Ansvarskommittén tog upp i sitt betänkande, anledning att titta på möjligheterna. Det gäller dels de mindre kommunernas situation, dels på vilket sätt en regional nivå kan bistå de mindre kommunerna. Ytterst finns det också ett gemensamt nationellt statligt intresse för det. Fru talman!
Sedan utskottsbetänkandet justerades har Kammarkollegiet nu kommit med sitt svar på den ansökan från landstingen i norra Sverige och i Mittsverige som det refereras till i betänkandet.
Där säger Kammarkollegiet inte helt oväntat nej till ansökningarna utifrån att man konstaterar att det inte finns något brett politiskt stöd för dem. Man är inte överens om indelningen. Som boende i regionen kan man också konstatera att det saknas ett folkligt stöd för detta.
Kammarkollegiet har utgått från Ansvarskommitténs kriterier i sitt arbete. Ändå stämmer deras slutsats väl med den inriktning som partiledarna för Allians för Sverige angav i början på året för hur man såg på den framtida regionaliseringen av Sverige.
Dels konstaterade man att vi behöver ha en direkt vald regional nivå med egen beskattningsrätt, dels ändrade man i övrigt på förutsättningar som fanns från Ansvarskommitténs betänkande. Det blev ett tydligare underifrånperspektiv. Det blev en annan tidsplan med ett inte lika forcerat genomförande.
Man öppnade också för en mer asymmetrisk geografi där alla regioner inte behövde ha ungefär samma storlek. Detta gjordes i och med att man öppnade för att Halland och Gotland skulle kunna bilda egna regionkommuner. Dessutom pekar man på behovet av en översyn av statens regionala organisation. Jag tycker att det här är rätt. Det är en bra inriktning.
Det innebär också en utmaning för den nationella nivån även utifrån det underifrånperspektiv som är den nya inriktningen. Vi kan aldrig komma ifrån att det finns ett nationellt ansvar för helheten, vilket också Kammarkollegiet pekade på i sitt svar på regionansökningarna från norra Sverige. Fru talman!
Underifrånperspektivet får aldrig tillåtas att bli ett underlåtenhetsperspektiv.