Sara Karlsson (S):
Tack, justitieministern, för svaret! Jag ställde för drygt ett år sedan en liknande interpellation till justitieministern, mitt under den mediala debatt som var väldigt upprörd och yvig. Det fanns en del missuppfattningar kring vad REVA var och är. Det skildrades väl i Kaliber i P1 i söndags. Många av missuppfattningarna har också kvarstått. Jag vill därför börja med att rätta mig själv. Man ska inte vara sämre än att kunna erkänna sina egna fel.
Även i denna interpellation har det smugit sig in felaktigheter om den politiska prioriteringen av inre gränskontroller. Det är inte det som regeringens regleringsbrev till Rikspolisstyrelsen kräver. Ökningen av verkställigheten av avvisningsbeslut som REVA handlar om och som regeringen beställt gäller personer som öppet väntar på avvisning. Det rör alltså inte personer som lever gömda i Sverige.
Anledningen till att de inre gränskontrollerna ökat kraftigt är alltså inte REVA utan andra saker, och de har ökat under fler år än vad REVA-projektet omfattar. Men det förtar inte kritiken och poängen i min interpellation, som handlar om metoderna vid inre gränskontroller och den rättsosäkerhet som finns i detta arbete.
När vi debatterade den här frågan för ett år sedan valde justitieministern att inte säga särskilt mycket om uppfattningen att polisen använder sig av rasprofilering vid inre gränskontroller, mer än att det är en självklarhet att polisen ska följa lagen. Men jag tycker nu, som då, att det är en fråga som kräver politisk uppmärksamhet när det framkommer uppgifter om systematisk användning av en olaglig metod.
Rasprofilering, eller etnisk profilering, är ju en metod som är inte bara olaglig utan också väldigt oetisk. Den riskerar att göra att stora grupper svenskar känner främlingskap inför polisen. Det är allvarligt för varje person som får sin integritet otillbörligen kränkt, men bredare och mer långsiktigt är det en väldigt farlig utveckling om stora grupper saknar förtroende för och känner sig jagade av polisen.
Varningar eller uppmärksammanden om att rasprofilering används är inget nytt, ska sägas. Det har rapporterats och skrivits avhandlingar i ämnet långt före debatten förra året. Inte heller i ett internationellt perspektiv är det här något nytt. Det har varit en stor diskussion i flera andra länder, som har valt att ändra sin lagstiftning för att komma åt problemet.
Rasprofilering kan användas i andra polisiära ärenden än inre gränskontroller, men det finns kanske en särskilt stor risk i just det arbetet. Och då blir det, tycker jag, en viktig politisk fråga när antalet gränskontroller växer - de fyrdubblades mellan 2007 och 2012 - och många personer som kontrollerats ger vittnesmål som gör det uppenbart att det rör sig om rasprofilering i vissa fall. Gränsen kan ibland vara hårfin.
Det måste finnas en grundad anledning till kontroll, men om polisen styr sina insatser mot vissa platser, exempelvis tunnelbanan, för att där kunna utföra kontroller men använda misstänkt plankning som skäl för kontroll, hur ska man se på det? Det borde finnas ett politiskt svar. Borde lagen skärpas? Det är visserligen förbjudet att rasprofilera, men kanske behöver vi komma åt att andra saker kan användas som svepskäl för kontroll.
Det kanske behövs större möjligheter till ansvarsutkrävande. Det kanske behövs utbildningsinsatser. Det beskrivs i Rikspolisstyrelsens föreskrifter om inre gränskontroll från 2011 att eftersom det här ska vara en integrerad del av hela polisarbetet borde det kopplas till utbildningsinsatser. I vilken utsträckning har det gjorts? Kan regeringen bidra till det genom att rikta pengar? Oavsett vilka behov man ser behövs ju politiska initiativ. Håller inte justitieministern med om det?