Karl Sigfrid (M):
Som föregående talare nämnde förändras EU:s institutioner på en rad punkter genom Lissabonfördraget. Delar av rättssamrådet blir överstatliga, nya politiska poster inrättas, och de nationella parlamenten får nya verktyg för att bedöma vilka lagar som verkligen hör hemma på EU-nivå.
En mindre välkänd förändring är att varje medborgare får ett verktyg för direktdemokratisk påverkan, det så kallade europeiska medborgarinitiativet. Medborgarinitiativet ger enligt Lissabonfördraget en miljon medborgare, spridda över ett antal medlemsländer, rätten att lägga fram lagförslag till kommissionen.
Sveriges riksdag har som en av flera institutioner blivit ombedd att ge sina synpunkter på hur reglerna för europeiska medborgarinitiativ ska utformas i detalj. Att det krävs en miljon underskrifter är givet, men hur många av EU:s medlemsländer måste undertecknarna representera? Hur lång tid har den som organiserar ett sådant här medborgarinitiativ på sig att samla in alla underskrifter?
Vem ska kontrollera att underskrifterna är genuina, och vilka förpliktelser har EU-kommissionen när ett medborgarinitiativ väl lämnas in? Just nu pågår en process för att besvara alla de här frågorna och ytterligare frågor som berör bland annat krav på öppen redovisning av hur ett medborgarinitiativ finansieras. Det är som en del i den processen som Sveriges riksdag ska uttala sig.
Det utlåtande från konstitutionsutskottet som riksdagens beslut grundar sig på betonar att regelverket för medborgarinitiativ ska vara enkelt och medföra så lite byråkrati som möjligt, dels för att byråkrati kostar pengar, dels - och framför allt - för att byråkratiska regelverk inte ska få stå i vägen för de medborgare som vill utnyttja detta demokratiska verktyg.
Medborgarinitiativ kan jämföras med de medborgarförslag som redan i dag kan läggas i två tredjedelar av Sveriges kommuner och i en tredjedel av landstingen. Den som väcker ett medborgarförslag har inte rätt att få sin idé genomförd men däremot en rätt att få sitt förslag behandlat i kommunfullmäktige eller i en relevant nämnd eller styrelse.
På samma sätt ger det europeiska medborgarinitiativet rätten att lägga fram ett förslag för EU-kommissionen, och det är kommissionen som bestämmer huruvida förslaget ska gå vidare i processen. Riksdagen uttalar med det här utlåtandet att den som tar ett medborgarinitiativ ska ha rätt till en granskning och ett besked inom sex månader. Av beskedet ska det framgå hur kommissionen avser att gå vidare i arbetet.
Ett möjligt besked är naturligtvis att kommissionen inte alls tänker gå vidare med förslaget, men då bör det också krävas en noggrann motivering till att förslaget läggs åt sidan. Slutligen vill jag påpeka att det direktdemokratiska inflytande som medborgarinitiativet ger är ganska begränsat.
En miljon medborgare kan inte kräva att en viss lag införs, och en miljon medborgare kan inte heller kräva att det genomförs en folkomröstning. Det finns också tydliga begränsningar av vilka ämnen som får tas upp. Ett medborgarinitiativ är en uppmaning till kommissionen att vidta en viss åtgärd, och de konkreta förslagen måste rymmas inom de befogenheter som kommissionen har.
Du kan inte genom ett medborgarinitiativ föreslå EU-lagstiftning på ett område som tillhör enskilda medlemsländer, regioner eller kommuner. Medborgarinitiativ som handlar om exempelvis nivån på inkomstskatter, stadsbyggnadsregler eller inrättandet av nya busslinjer blir helt enkelt inte giltiga.
Det beslut som riksdagen fattar nu blir ett av flera bidrag i EU-kommissionens arbete med att utforma det här regelverket. I den fortsatta processen kommer regeringen att förhandla för Sveriges del, och i varje steg ska ståndpunkterna också förankras i riksdagen. Med detta vill jag yrka bifall till utlåtandet.