KBLab/rixvox huggingface dataset:
Karl Sigfrid (M):
Det är en komplicerad fråga, men tids nog måste det komma ett politiskt beslut. Jag konstaterar att det än så länge saknas ett ställningstagande från regeringen. Det är i grunden bra att regeringen inte bestämmer sig förrän remissinstanserna har sagt sitt. Det visar på en viss respekt för de kommuner och andra instanser som berörs av remissen. Däremot skulle regeringen mycket väl redan nu kunna ha en tydlig plan för ärendeprocessen.
Regeringen skulle redan nu kunna slå fast att en hög regional lönenivå är en opåverkbar kostnad som man bör räkna med enligt kostnadsutjämningens principer. Man bör komma ihåg att kostnadsutjämningen är en del av ett större utjämningssystem som domineras av framför allt inkomstutjämningen.
Om skatteutjämningen i stort kan man ha olika uppfattningar, inte minst att en välskött kommun som sätter invånarna i arbete blir fråntagen nästan hela budgetvinsten. När en invånare går från bidrag till jobb försvinner den förbättrade skattekraften genom inkomstutjämningen, och den minskade bidragskostnaden försvinner genom kostnadsutjämningen.
Det finns all anledning att ifrågasätta hela systemet, men givet att skatteutjämningen finns måste vi någorlunda konsekvent hålla oss till de principer systemet är tänkt att följa, däribland principen om att höga kommunala kostnader som dels är lagstadgade, dels är opåverkbara ska kompenseras. Nu har vi svart på vitt att regionala lönekostnader är en faktor av den typ som måste ingå i kostnadsutjämningen.
Med deluppföljningen har vi kommit en bit på vägen. Det är viktigt att arbetet får fortsätta och fullföljas som en separat process. Det är en uppmaning jag har fått av flera av de kommuner jag har varit i kontakt med. Lägg inte denna fråga som en del i en större utredning om skatteutjämningen eller den regionala organisationen, har jag fått höra flera gånger.
Då finns det en risk att frågan begravs, att den ligger begravd en lång tid framöver och att vi inte får likvärdiga kostnadsvillkor även för storstadsregionerna. Min uppmaning till ministern är att behandla förslaget i deluppföljningen som en justering av kostnadsutjämningen.
Det kan behandlas relativt snabbt - inte som en förändring av systemet som ska hanteras tillsammans med andra mer långsiktiga reformer av kommunernas och landstingens villkor. Jag hoppas att ministern också kommer till den slutsatsen när det väl blir dags att ta ställning.
Karl Sigfrid (M):
Jag får intrycket att regeringen i grunden har helt rätt intentioner. Samtidigt vill jag ytterligare en gång trycka på att också tidsaspekten är viktig. För varje år som förändringarna dröjer tvingas min hemkommun Solna att betala 37 miljoner mer i skatteutjämning än vad kommunen borde göra. För Stockholms läns landsting kostar varje års fördröjning en halv miljard kronor.
Då ska man komma ihåg att Stockholms läns landsting med sina 12 kr och 27 öre i landstingsskatt har de mest skattetyngda invånarna i landet. Jag vill tacka ministern för en bra debatt, önska honom en god jul och påminna honom om att 60 % av medborgarna i Stockholms län har röstat på alliansen. Vi har höga förväntningar att leva upp till.
Karl Sigfrid (M):
Jag ska säga ett par ord om beredningskravet, som är av stor betydelse och som samtidigt är flexibelt. Flexibiliteten i regelverket behövs, dels på grund av Sveriges medlemskap i EU, dels på grund av att det ibland uppstår oväntade situationer som är svåra att förutse och som måste hanteras snabbt. Först ett par allmänna konstateranden. Beredningskravet finns för att säkerställa att lagstiftningen håller hög kvalitet.
Fastslagna procedurer stärker öppenheten, det vill säga medborgarnas möjligheter att få insyn i statens verksamhet och att granska att allt går rätt till. Det ger också alla en chans att delta i debatten om den politik som förs. En ytterligare funktion som beredningskravet fyller är att det hjälper konstitutionsutskottet att i efterhand granska tillkomsten av politiska beslut i Regeringskansliet.
Genom att det finns en standardiserad process vet riksdagen hur den ska gå till väga för att följa ett ärende bakåt i tiden. Förutom att processen följer ett strikt mönster är tydlig dokumentation en självklar förutsättning för den här typen av granskning.
Några konkreta exempel i det här betänkandet på vad konstitutionsutskottet har tittat på är bidragsgivning till organisationer, bemötandet av den globala finanskrisen och införandet av vissa EG-direktiv i det svenska regelverket. Granskningen av bidragsgivningen till organisationer visar att det krävs nya rutiner för att garantera att skälen för att bevilja bidrag alltid finns dokumenterade.
Ett arbete för att uppnå det här görs också i en samrådsgrupp. När det gäller krissituationer, som till exempel den plötsliga internationella finanskrisen som drabbade både Sverige och resten av världen, bör man komma ihåg följande. Å ena sidan finns det ett beredningskrav i regeringsformen som alltid gäller. En brådskande situation minskar inte vikten av att ha ett bra beslutsunderlag, tvärtom.
Å andra sidan anger inte regeringsformen i detalj hur exempelvis remissförfarandet ska gå till, och det är nog en klok ordning. Ibland uppstår det nämligen situationer då regeringen måste agera snabbt för att undanröja hot eller för att minimera skador som kan orsakas av en kris. Regeringens propositionshandbok anger att regeringen i undantagsfall kan ersätta skriftliga remisser med remissmöten.
Det här är självklart inte önskvärt, men ibland är det tyvärr nödvändigt. Regeringen bör då på ett snabbt och effektivt sätt inhämta synpunkter från relevanta remissinstanser. Vi måste hela tiden bevaka att förkortade remisstider och andra typer av åtgärder som snabbar upp behandlingen av ett ärende verkligen är motiverade.
Det får inte bli så att en regering utan särskilda skäl kan begränsa remissförfarandet. I fallet med finanskrisen och de åtgärder som vidtogs med anledning av den är det dock uppenbart att det rörde sig om en undantagssituation.
Karl Sigfrid (M):
I december 2009 trädde Lissabonfördraget i kraft, och det förändrade EU:s institutioner på en rad områden. Vissa av förändringarna skedde direkt och med automatik medan andra ännu inte har hunnit få effekt. I den senare kategorin finns det ärende som vi behandlar nu om att utöka antalet ledamöter i Europaparlamentet. För Sveriges del innebär den här utökningen två nya platser.
Det är många som frågar sig: Om det nu redan står i Lissabonfördraget att vi ska utöka antalet parlamentariker och om Lissabonfördraget redan gäller, varför har då inte de två nya parlamentarikerna redan börjat sitt arbete i Bryssel? Varför måste de gå och vänta på att få inta sina platser?
Anledningen är att Lissabonfördragets normala regler om att välja ett större parlament som kommer att gälla framöver börjar tillämpas först i samband med nästa Europaparlamentsval. Om vi vill att fler parlamentariker ska få tjänstgöra redan nu krävs en särskild övergångsbestämmelse.
När Lissabonfördraget förhandlades var initiativtagarnas ambition att det skulle vara klart och träda i kraft före Europaparlamentsvalet 2009. Då hade vi kunnat välja 750 ledamöter, för det är så många som ska sitta där med det nya systemet. Men eftersom det inte fanns något nytt fördrag när valet ägde rum fick det ske enligt det gamla regelverket.
Alltså valdes 736 ledamöter - 18 av dem från Sverige. För att Sverige och andra länder som nu ska få fler platser i parlamentet ska slippa vänta till 2014 beslutar vi nu om en övergångsbestämmelse. Varje land kan själv inom vissa ramar bestämma på vilket sätt de här tillkommande Europaparlamentarikerna ska utses.
Det kan ske genom ett kompletterande val eller genom att vi utgår från valresultatet 2009. I Sverige väljer vi den senare modellen. Det innebär att de ytterligare två kandidater som hade blivit invalda i Europaparlamentet vid valet 2009 om vi då hade haft 20 mandat snart kommer att få träda in.
Det handlar om en representant för Socialdemokraterna och en representant för Piratpartiet som genom det här beslutet får tjänstgöra fram till dess att vi väljer en ny svensk delegation 2014. En förutsättning för att beslutet som vi fattar i dag ska få någon effekt är att även alla andra EU-länder fattar liknande beslut om övergångsregler, vilket vi får hoppas att de gör inom rimlig tid.
Karl Sigfrid (M):
Det är bra att EU-kommissionen nu genomför en översyn av reglerna för dataskydd. Det finns många frågor att ställa sig. Hur väl fungerar reglerna? Kan de förbättras? Krävs det mer samordning än i dag för att informationen ska kunna röra sig fritt över nationsgränserna utan onödigt mycket byråkratiskt krångel?
Alltför ofta när regelverk utformas följer man inte upp i efterhand och tar reda på om syftet faktiskt har uppnåtts. Så är det på alla politiska nivåer. Möjligen borde mindre tid läggas på att stifta nya lagar och mer tid på att utvärdera och justera de lagar som finns, eller kanske ibland ta bort dem. I det avseendet är EU:s hantering av personuppgiftsskyddet ett föredöme.
Med det sagt har vi i konstitutionsutskottet ett antal synpunkter på de förändringar som EU-kommissionen vill göra. För det första innebär förslaget att vi går från att reglera skyddet av personuppgifter i direktivform till att reglera skyddet av personuppgifter i förordningsform.
På normal svenska betyder det att vi får mer detaljreglering och mindre utrymme för Sverige och andra medlemsländer att anpassa reglerna efter våra egna förhållanden. Den svenska personuppgiftslagen skulle med förslaget skrotas och ersättas av en heltäckande EU-reglering. För det andra inkräktar personuppgiftsskyddet ibland på yttrandefriheten.
Därför är det särskilt viktigt för oss som har en annorlunda och långtgående yttrandefrihetslagstiftning att kunna utforma personuppgiftsskyddet på ett sätt som inte står i strid med tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen. Vi hade av det skälet hellre sett att vi, på samma sätt som i dag, skulle ha ett direktiv som lämnar detaljerna åt de enskilda medlemsstaterna.
I det förslag som EU-kommissionen lägger fram är det i stället EU-kommissionen själv som får ett brett mandat att bestämma hur detaljerna ska utformas. Om vi antar den föreslagna förordningen i nuvarande skick vet vi inte förrän senare vilka regler vi faktiskt binder oss till. Den ordningen är inte önskvärd. Varför lägger då EU-kommissionen fram ett sådant förslag?
En anledning som anförts är att det skulle hjälpa företag genom att skapa ett enda sammanhållet regelverk. Därför är det värt att nämna att de företagarorganisationer som hört av sig till oss ledamöter i konstitutionsutskottet anser precis som vi att vi inte bör ha en alltför detaljerad reglering på EU-nivå.
En företagarorganisation som bland annat företräder tidningsutgivare, tryckerier och näthandlare skriver att förslaget skulle sätta käppar i hjulet för deras verksamhet. Det skulle medföra nya administrativa kostnader och inskränka den yttrandefrihet som många företag är beroende av.
Sammantaget blir slutsatsen att vi välkomnar utvärderingsarbetet, men vi anser att ett eventuellt nytt regelverk bör vara mindre långtgående. Gemensamma regler kan behövas, dock inte in i minsta detalj. Införandet av den sortens centralstyrning står inte i proportion till de eventuella förbättringar som förslaget kan medföra.
Därför anser vi att riksdagen bör avge ett motiverat yttrande som säger att förslaget inte är förenligt med subsidiaritetsprincipen. Jag yrkar bifall till utskottets eniga förslag.
Karl Sigfrid (M):
Som utskottskollegan Billy Gustafsson berättade är detta ett utlåtande som är ett svar på en EU-rapport om kontakterna mellan å ena sidan medlemsländernas nationella parlament och å andra sidan EU-kommissionen. Vårt svar bygger dels på egna iakttagelser, dels på yttranden som vi har hämtat in från andra utskott.
Som vi i konstitutionsutskottet har sagt flera gånger tidigare tar vi här i riksdagen gärna emot all information som vi kan få om EU:s lagstiftningsarbete, och helst i ett så tidigt skede som möjligt. Om vi vill ha inflytande måste vi veta vilka förslag som kommissionen planerar att lägga fram så att vi på ett seriöst sätt kan ta ställning till dem.
Samtidigt måste kommissionen ha i åtanke att när riksdagen gör ett uttalande utgör inte det uttalandet Sveriges officiella ståndpunkt. Utåt är det, som Billy Gustafsson också påpekade, regeringen som företräder landet. Med jämna mellanrum utformar EU-kommissionen budgetrekommendationer till enskilda medlemsländer. Även i det arbetet vill kommissionen involvera nationella parlament.
Det är en nyhet i det här betänkandet jämfört med tidigare betänkanden. Vi hanterar ju de här rapporterna från EU-kommissionen en gång om året. Finansutskottet har lämnat två kommentarer till det här förslaget att involvera riksdagen även i budgetrekommendationsdiskussioner, och vi i KU instämmer i dessa.
Den första kommentaren är att vi även fortsättningsvis bör ha en nationell demokratisk process när vi slår fast den svenska ståndpunkten. Det är riksdagens viktigaste ingång i EU:s lagstiftningsarbete. Billy Gustafsson pratade om vikten av en nationell demokratisk process. Jag tror att det syftade på ungefär samma sak som jag vill säga.
Den andra kommentaren är att EU:s budgetrekommendationer saknar juridisk betydelse. De är just rekommendationer som enskilda medlemsländer kan välja att beakta eller inte beakta om man inte tycker att de är särskilt kloka, vilket de kanske inte alltid är.
Ska det ske en direkt dialog mellan kommissionen och riksdagen om budgetrekommendationerna ska det ske på riksdagens initiativ och på villkor som riksdagen bestämmer. I praktiken kan det handla om att riksdagen anordnar öppna utfrågningar av personer från EU-kommissionen.
Just nu pågår det också ett arbete med att skapa en starkare parlamentarisk kontroll av Europol, den europeiska myndigheten för samverkan mellan nationella polismyndigheter. Efter att arbetet försenats anser justitieutskottet, och även vi, att åtminstone den nya, reviderade tidsplanen ska hållas.
Eftersom polisverksamhet, även när den är berättigad, kan begränsa enskildas frihet och enskildas personliga integritet är det önskvärt med mer demokratisk insyn. Kontrollen av Europol bör dessutom vara resurseffektiv, precis som all annan verksamhet, vilket bland annat betyder att den helst bör ske utan att vi behöver bilda några nya myndigheter. Med de kommentarerna yrkar jag bifall till utskottets förslag i utlåtandet.
Karl Sigfrid (M):
EU-kommissionen har noterat att gränserna mellan traditionella tv-tjänster och nya internetbaserade tjänster blir alltmer flytande. Det förhållandet kan göra de EU-regler som finns svårare att tillämpa. Om detta har kommissionen bett om synpunkter från medlemsstaterna, och vilka synpunkter Sverige ska framföra är vad den här diskussionen handlar om.
De senaste åren har mobiltelefoner och tv-apparater blivit allt smartare. I praktiken kan man säga att en telefon i dag är ett slags dator. Även en ny tv funkar på samma sätt. Samtidigt börjar tv-bolag, till exempel Sveriges Television, att erbjuda sitt material online genom att tillhandahålla arkiv och genom att direktsända på internet.
Vad denna utveckling får för konsekvenser för EU:s regelverk säger kommissionen inte så mycket om i det här skedet. Allt vad kommissionen vill göra nu är att initiera ett samtal om att eventuellt på sikt förändra lagstiftningen. Många av de frågor vi nämner i vårt betänkande har att göra med konkurrens och öppenhet. Låt mig först säga några ord om konkurrens.
Det som skiljer en smart tv-apparat från en vanlig dator är att en dator normalt har en webbläsare som bygger på öppna standarder. Därigenom kan den användas för att komma åt information från i princip vilken internetleverantör som helst.
En smart tv, åtminstone de som finns i dag, brukar komma med ett begränsat antal tjänster, vilket innebär att kunden kan komma åt material från vissa internetleverantörer, eller vissa tjänsteleverantörer, men inte från andra. Det begränsar konkurrensen på ett olyckligt sätt. Konkurrensen begränsas också genom att digitalt material fortfarande inte kan spridas fritt över nationsgränserna.
En onlinetjänst för filmuthyrning i Tyskland kan på grund av hur rättigheterna är utformade vara tvungen att blockera användare från Sverige. Men om en webbsändning kommer från en avsändare utanför Europa tillkommer ytterligare komplikationer, nämligen att den avsändaren inte omfattas av europeiska regelverk, alldeles oavsett vad vi beslutar om till exempel reklam.
Detta innebär att europeiska tjänsteleverantörer tycker att det inte råder lika villkor på marknaden. Dock bör vi absolut inte försöka lösa de problemen genom att blockera utländska tjänster.
Om öppenheten blockeras skapas betydligt större och mer fundamentala problem än de vi försöker lösa. Precis som Helene Petersson påpekade har konstitutionsutskottet ett flertal gånger uttalat att blockering av webbplatser är svårförenligt med informations- och yttrandefriheten.
Det upprepar utskottet även nu i slutsatserna. Utskottet uttalar sig inte i det här sammanhanget om de redan befintliga EU-reglerna som begränsar utomeuropeiskt material, den andel av utomeuropeiskt material som en tv-sändning eller en webbtjänst får erbjuda.
Syftet med att ha den sortens kvoter för material från andra delar av världen är förstås att begränsa konkurrensen till förmån för europeiskt material. Rimligheten i den typen av protektionism är verkligen värd att diskutera. Det är något som vi får ta ställning till om och när det faktiskt blir aktuellt att skriva om lagstiftningen. Jag yrkar bifall till utskottets förslag i utlåtandet.
Carin Runeson (S):
Jag tackar justitieministern för svaret. Jag tycker, liksom övriga interpellanter och många andra, att länsrätten har en oerhört viktig funktion. Det är där allmänheten kan överklaga exempelvis beslut som fattats av Försäkringskassan, Skatteverket, Migrationsverket och kommunernas socialtjänst. Naturligtvis vill vi ha länsrätten kvar i Dalarna.
Vi tycker att det är viktigt med närheten till service, ett bra samspel mellan den statliga servicen, länsstyrelsen, kommunerna och landstinget. Jag vill verkligen betona vikten av att man funderar över de remissvar som så småningom kommer in.
Det förslag som finns att ta ställning till, och som jag hoppas och förutsätter att justitieministern tar sig en rejäl funderare över, innebär för Dalarnas del inte enbart att länsrätten i Falun går i graven. Förslaget innebär också att Dalarna kommer att delas på mitten i två delar. Man har alltså dragit en juridisk gräns mellan Falun och Borlänge.
Medborgarna i Falun och kommunerna norrut i länet ska alltså till Sundsvall med sina mål och i Borlänge och övriga kommuner till Uppsala. Detta går helt stick i stäv med och försvårar vårt arbete i Dalarna. Vi vill utveckla länet ytterligare i alla upptänkliga sammanhang.
Självklart underminerar den delning av Dalarna som det här handlar om den dalastrategi vi har och som har ett bra mål och syfte. Dalarna är ett stort län även om det geografiskt inte är lika stort som Norrbotten och Västerbotten. Det består av sammanlagt 15 kommuner. Det är ganska olika karaktär på kommunerna.
Det har naturligtvis inte, om man ser historiskt, alltid varit helt enkelt för de 15 kommunerna att samarbeta. Men de senaste åren har vi verkligen tagit ett rejält kliv framåt när det gäller samarbete, väldigt mycket beroende på Region Dalarna och det arbete som bedrivs där. Samtliga 15 kommuner och landstinget finns representerade där.
Falun-Borlänge är ett väldigt viktigt och naturligt nav för oss i länet. Därför anser jag att det är väldigt olyckligt om man får den här gränsen mellan Falun och Borlänge. Det handlar så mycket om samarbete, dels mellan dessa två stora kommuner, dels med övriga kommuner i länet. Det här påverkar också den kommunala servicen. Man har samverkan socialförvaltningar emellan och så vidare.
Delningen är ytterligare ett bekymmer. Inte enbart det faktum att länsrätten i Faluns vara eller icke vara diskuteras och står på spel, utan också delningen tycker jag är något att verkligen fundera över.
Carin Runeson (S):
Ju mer man funderar över den här frågan och ju mer man lyssnar på olika synpunkter och åsikter desto fler frågor kommer man själv att tänka på.
Jag hoppas verkligen att justitieministern förstår att vi inte står här och debatterar och protesterar för protestens skull utan för att vi har många sakliga skäl för vår oro och våra argument. Krister Hammarbergh nämnde tillgänglighet som något väldigt viktigt. Det tycker jag också.
När vi nu har länsrätten i Falun kan vi prata om hyggligt bra tillgänglighet. Men från Falun till Sundsvall är det 32 mil. Från Borlänge till Uppsala är det 18 mil. Ska man åka från Ludvika, eller från min hemkommun Smedjebacken, får man lägga till ytterligare fem-tio mil för att ta sig till Uppsala.
Även om många av de här målen avgörs utan att man behöver inställa sig måste socialtjänsten ändå vara på plats av och till. Det är klart att kommunerna kommer att få ökade kostnader för att man ska ta sig till Sundsvall respektive Uppsala. Det är också ett bekymmer.
Det finns ytterligare ett skäl till stark oro från min sida. Det är de mål som gäller psykiskt sjuka. Vid sidan av storstäderna är vi ett av de län i Sverige som har flest mål när det gäller psykiskt sjuka personer. Det är bland annat LPT-mål, lagen om psykisk tvångsvård.
Det beror på att vi har Säters sjukhus i Dalarna. Där finns många av Sveriges farligaste brottslingar. Som det är i dag åker länsrätten till Säter och har förhandlingarna på plats. Man har alltså målen i Säter, och man har bara några mil att resa. Ska man åka till Uppsala är det betydligt längre.
Jag tror inte att det är något bra alternativ. Vad är det då som står till buds? Jo, man ska klara av målen via en videokonferens. Då kan man verkligen ifrågasätta rättssäkerheten. När det gäller de här personerna är det väldigt viktigt att länsrätten finns på plats för att lyssna in och se kroppsspråket.
Det handlar inte bara om ja och nej. Det handlar inte bara om att läsa in en massa ord på papper och sedan bestämma sig för om en person ska få frigång eller inte eller om en person är klar för utskrivning. Det är oerhört grannlaga ärenden. Jag tror att det vore väldigt farligt om de här målen avgjordes via en videokonferens.
Det handlar om att en person som inte är mogen för frigång eller för att skrivas ut inte ska ut i samhället. Det kan också vara åt andra hållet. Beroende på att länsrätten inte finns på plats kanske man säger nej till en frigivning eller en frigång där det borde ha varit ja. Det finns alltså problem åt båda håll i det här sammanhanget.
Det är därför väldigt viktigt att länsrätten kan åka till Säters sjukhus, i det här fallet, och att inte avståndet blir ett hinder. Det tycker jag att det blir om man ska åka 20-30 mil.
Carin Runeson (S):
Vi är många i Dalarna som är bekymrade över förslaget till ny förvaltningsrättsorganisation och det faktum att länsrätten i Falun hotas av nedläggning. Drygt 30 personer blir dessutom utan jobb. Kvaliteten är viktig, ja. Men det handlar också om tillgänglighet och rimliga avstånd, och jag tycker inte att 30-35 mil till en länsrätt är rimligt.
Vi behöver vår tingsrätt i Falun både för servicen i stort och för den enskildes säkerhet. Avslutningsvis vill jag tacka justitieministern för den här debatten.
Jag vill också säga att jag tycker att det är positivt att ministern har samma uppfattning som jag själv om bland annat psykiatripatienterna och det viktiga när det gäller deras mål, likaså om socialtjänstens vardagsbekymmer, får man väl kalla det, när man måste åka till länsrätten med någon av kommuninvånarna.
Jag hoppas och till och med förutsätter att justitieministerns uppfattning i de här frågorna också kommer att ge avtryck i regeringens förslag till ny förvaltningsrättsorganisation så småningom.