Birgitta Ahlqvist (S):
Jag har valt att endast ta upp en fråga i den säkerhetspolitiska debatten i dag. Det är en fråga som under den här mandatperioden inte alltför ofta debatterats i kammaren, nämligen den om massförstörelsevapen och kärnvapen.
Till begreppet massförstörelsevapen hör både biologiska vapen, kemiska vapen och kärnvapen.
Gemensamt för alla dessa tre vapengrupper är att om de används skapar de stor förödelse och stort lidande för mänskligheten, vilket många fick uppleva i Hiroshima och Nagasaki 1945. En hel värld chockades då av de atombombningar som skedde i dessa städer.
Genèveprotokollet från 1925 förbjuder all användning av biologiska och kemiska vapen, men det förbjuder inte utveckling, produktion och lagring, och det saknar helt någon form av kontrollmekanism.
Däremot finns det en konvention från 1972, BTWC, som förbjuder användning, lagring och produktion av biologiska vapen. I den åläggs de stater som redan har biologiska vapen att förstöra dem. I dagsläget har 144 stater ratificerat konventionen.
Kemiska vapen är förbjudna enligt en annan konvention som trädde i kraft 1977. Den förbjuder användning, utveckling, produktion, innehav, överföring och att man hjälper eller uppmuntrar någon annan stat att skaffa kemiska vapen. Och den konventionen har ratificerats av 151 stater.
Innehav av kärnvapen, den tredje vapengruppen bland massförstörelsevapnen, regleras i icke-spridningsavtalet, som har varit uppe här i debatten, från 1970. Det avtalet initierades ju av Irland.
När avtalet slöts fanns det fem stater som man visste hade kärnvapen: USA, Ryssland, Kina, Storbritannien och Frankrike. Enligt avtalet får de här staterna inte sprida kärnvapen till andra stater men inte heller kunskap och teknik i annat än fredligt syfte. Och andra stater får inte utveckla och anskaffa kärnvapen.
I dag står Indien, Pakistan, Israel och Nordkorea utanför avtalet. Provstoppsavtalet från 1996 innebär ett fullständigt förbud mot kärnvapensprängningar och att delta i någon annan stats provsprängning.
För att det avtalet ska gälla krävs det att 44 stater har undertecknat det och att lika många har ratificerat det. I dagsläget fattas det både underskrifter och ratifikationer. Det är den lagstiftning som finns i världen.
Nu är ju sanningen den att ingen FN-konvention, ingen lagstiftning i världen kan ge oss en vapenfri värld. Till det krävs också andra insatser.
Det krävs att vi politiker i alla länder i hela världen och alla andra som arbetar med att få en fredlig och säker värld driver frågan om nedrustning och icke-spridning av kärnvapen. Vi måste se till att stärka opinionen mot kärnvapen så att krig med kärnvapen förhindras.
Sverige bidrar med 13 miljoner kronor till den internationella kommissionen om massförstörelsevapen, och kommissionen bildades efter ett initiativ från Sverige. Den består av 14 kommissionärer och avslutar nu sitt arbete under våren. I maj, preliminärt, lägger man fram rapporten.
Hans Blix är ordförande för kommissionen, och vi hoppas att rapporten ska innehålla många bra förslag på hur nedrustning och icke-spridning av massförstörelsevapen och missiler ska ske.
Förekomsten av kärnvapen, kemiska vapen och biologiska vapen utgör ju ett allvarligt hot mot internationell fred och säkerhet, och det behövs nya initiativ i arbetet för nedrustning och icke-spridning.
Jag hoppas att kommissionen ska blåsa nytt liv i det globala arbetet mot massförstörelsevapen och att slutrapporten innebär nya bra rekommendationer och förslag på området. Men Sverige kan inte ensamt driva de här frågorna, nedrustningsfrågorna, och icke-spridningsarbetet. Alla stater måste hjälpas åt. Vad händer då ute i världen?
I Europa har en bred opinion i flera länder börjat ifrågasätta de ca 500 amerikanska kärnvapen som finns i Belgien, England, Holland, Tyskland och Turkiet. Och i det norska Stortinget har frågan väckts om att USA ska dra bort sina kärnvapen i Europa.
De stater som för närvarande hyser amerikanska kärnvapen på sina territorier bör säga upp sina avtal med USA. Den breda opinion som nu finns i Europa visar att detta borde vara möjligt. Hur ser då arbetet ut i EU för en kärnvapenfri värld?
Fredspriset till internationella atomenergiorganet IAEA satte faktiskt fart på arbetet.
Den motivering som man gav för att ge IAEA fredspriset löd så här: "I en tid då nedrustningsarbetet står och stampar, då det finns risk för spridning av atomvapen både till stater och terroristgrupper, och då kärnkraften på nytt ser ut att spela en allt viktigare roll, är IAEA:s insats av ovärderlig betydelse."
IAEA inrättades 1957 för att utveckla fredlig användning av kärnkraft. Det är ett FN-organ, ligger i Wien och har 137 medlemsstater. I höstas antog Europaparlamentet ett betänkande om icke-spridning av massförstörelsevapen.
Betänkandet heter Icke-spridning av massförstörelsevapen: En roll för Europaparlamentet . Det betänkandet är mycket bra och innehållsrikt. Jag rekommenderar verkligen att ni läser det.
Europaparlamentet uppmanar vidare Israel, Indien och Pakistan att bli parter i NPT. År 2002 sade Nordkorea upp NPT-avtalet och kastade ut IAEA ur landet och deklarerade att de hade kärnvapen, men förra året övergav man åter kärnvapenprogrammet efter förhandlingar med bland annat USA och Ryssland.
Nu i år, den 1 januari 2006, bröt Iran förseglingen av kärnvapenanläggningen i Natanz och återupptog sin kärnenergiforskning under mycket hård kritik från både Europa och USA. Mycket händer ute i världen. Jag ser att min talartid är ute, fru talman.
Men jag vill avsluta med att säga att kärnvapen är alltför farliga för en vanlig människa, som till exempel den amerikanske vicepresidenten. En vanlig människa kan inte klara av att hantera dem utan att det kommer en katastrof förr eller senare.
Det här skriver Frida Sundberg i senaste numret av tidningen Läkare mot kärnvapen, och hon har rätt. Den mänskliga faktorn, som det heter, kan vara framme när som helst och orsaka en olycka. Låt oss därför alla, oavsett vilken partitillhörighet vi har, kämpa för en kärnvapenfri värld!