Sara Karlsson (S):
Jag vill börja med att tacka finansministern för svaret, även om jag måste säga att det inte gör mig tryggare. Till att börja med vill jag säga några ord om de ekonomiska kriser som många länder försöker hantera. Det påstås ibland att kriserna uppstår på grund av att dessa länder har ett för stort offentligt åtagande, att välfärdsstaten i sig innebär en risk eftersom statens utgifter blir för stora att klara. Det är ett felaktigt påstående.
Empirin visar oss att det är snarare tvärtom, något som har påpekats av välrenommerade ekonomer som amerikanen Paul Krugman. Problemet jag ville peka på i min interpellation är att den svenska välfärdsstaten krymper och att sårbarheten för ekonomiska kriser därför ökar. Transfereringssystemen, de automatiska stabilisatorerna, har urholkats kraftigt sedan den borgerliga regeringen vann valet 2006.
Resurser har flyttats från offentlig till privat sektor, och välfärden har urholkats. När regeringen tillträdde 2006 gjordes stora försämringar i a-kassan. Ersättningen sänktes, arbetsvillkoret förändrades, studerandevillkoret togs bort, avgifterna höjdes och differentierades så att de som jobbar i branscher med hög risk för arbetslöshet betalar mest och beräkningsgrunderna för ersättningen ändrades.
Sammantaget har detta lett till att många lämnat a-kassan och därför är oförsäkrade. Men det är också många som har stannat kvar i den försämrade a-kassan som inte får ut någon ersättning vid arbetslöshet. Vi har i dag en av Europas sämsta arbetslöshetsförsäkringar. Enligt Arbetsförmedlingens egen prognos kommer bara 25 procent av de arbetslösa att få ut ersättning från a-kassan nästa år.
Förutom att jag personligen tycker att det är ovärdigt är det ett väldigt dåligt utgångsläge i händelse av kris. A-kassan är nämligen helt central för att hålla uppe efterfrågan när ekonomin viker och människor förlorar arbetet, om villkoren och ersättningarna är rimliga alltså. Som nobelpristagaren i ekonomi förra året, Peter Diamond, har visat är a-kassan otroligt viktig för en bra matchning på arbetsmarknaden.
Men Anders Borg nämner inte a-kassan med ett enda ord i sitt svar. Fru talman! En annan dimension av det här är också hur det slår igenom i kommunerna. I takt med att försämringarna i a-kassan och sjukförsäkringen har fått genomslag har kostnaderna för försörjningsstöd i kommunerna ökat. I Eskilstuna, där jag bor, har försörjningsstödet ökat dramatiskt, och majoriteten av personerna är kodade som arbetslösa.
Det är en direkt konsekvens av regeringens politik, såväl försämringarna i a-kassan som den misslyckade arbetsmarknadspolitiken. Anders Borg skriver i svaret om regeringens utgångspunkter vid en eventuell ekonomisk nedgång, bland annat att insatser som görs ska vara effektiva mätt i antal jobb per satsad krona. Det är en självklar utgångspunkt. Men att det kommer nu känns lite märkligt.
De satsningar som regeringen hittills har gjort har varit otroligt ineffektiva sett just till antal jobb per satsad krona. Nu senast är det sänkningen av krogmomsen, som regeringen och de borgerliga partierna tänker genomföra. RUT har beräknat att varje jobb kommer att kosta 1 1⁄2 miljon kronor. En annan av regeringens utgångspunkter är att permanenta åtgärder ska stärka ekonomin också på sikt. Sänkningen av krogmomsen kvalar inte in där heller.
Det som sannolikt händer på sikt är att effekten äts upp av prishöjningar. I stället borde man satsa på investeringar, som dels är effektiva i att skapa jobb, dels bidrar till att stärka ekonomin på sikt. Det är exempelvis satsningar på järnväg eller i förnybar energi. Med regeringens politik riskerar vi att stå svaga om krisen slår till. Utan automatiska stabilisatorer blir behovet av stimulanser ännu större. Vad är det regeringen ser framför sig att de ska göra?
Ser Anders Borg någon anledning att utifrån det här fundera över försämringarna i a-kassan?