KBLab/rixvox huggingface dataset:
Stig Henriksson (V):
För att börja med det sista ser jag väldigt mycket fram emot den utredningens resultat, och jag hoppas att vi kommer en bit på den väg som vi har föreslagit från Vänsterpartiet med att återinföra eller återaktivera någon form av värnplikt. Det är redan på gång. Jag läste nu att det förband jag besökte i Arvidsjaur i höstas har en kull som har ryckt in, och det blir intressant att se hur det kommer att fungera.
Flygskolan är alltså ett exempel, och jag vill betona att det naturligtvis inte handlar om att återupprätta Flygskolan i Ljungbyhed med dess hundraåriga anor utan mer om att kunna se hur ett sådant här beslut fungerar. Jag har som sagt lite olika teorier. Är det detaljstyrningen? Är det brådskan som blir när flera beslut fattas med väldigt kort varsel? Är det myndigheten själv som gör det på ett lite dåligt sätt?
Eller är det regionalpolitiska dragkamper som avgörs på det sättet? Sedan håller jag helt med försvarsministern när det gäller talet i Sälen om att det är lätt att riva ned och svårt att bygga upp. Jag tror att det var någon som uttryckte det så att det är ganska lätt att göra fisksoppa av ett akvarium, men det är väldigt svårt att gå åt andra hållet.
Stig Henriksson (V):
I den debattartikel som Stefan Löfven och Juha Sipilä, statsministrarna i Finland och Sverige, skrev under betonade de att de tar avstånd från ett Natomedlemskap. I stället betonar de det finsk-svenska försvarssamarbetet, som jag tycker att försvarsministern kan sträcka på sig för att ha utvecklat så snabbt och så mycket.
De betonar att alliansfriheten tjänar länderna väl etcetera. Det står också kommenterat i Hufvudstadsbladet i Finland. Vad betyder detta? Det betyder att Alliansen egentligen kan lägga ned under mandatperioden. Jag tror att alla är överens om att ett svenskt Natomedlemskap förutsätter att Sverige och Finland går i takt. Nu har man meddelat att detta inte är aktuellt.
Till yttermera visso har Centerpartiet villkorat sitt stöd för ett svenskt Natomedlemskap med att gå i takt med Finland. Ur den synvinkeln kanske vi kunde ägna oss åt mer konstruktiva debatter än att debattera svenskt Natomedlemskap.
Stig Henriksson (V):
Jag tror nog att Allan Widman känner till att det finns några fler argument mot ett Natomedlemskap. Jag ska dra dem väldigt rapsodiskt så att de åtminstone nämns i denna talarstol. Ett Natomedlemskap skulle öka spänningsnivån i Östersjöområdet. Det gynnar inte svensk säkerhet. Ett Natomedlemskap skulle hjälpa Putin och hans hårt trängda auktoritära regim att ytterligare proklamera att man är inringad av yttre fiender.
Vi skulle gå med i en de facto kärnvapenallians med alla de risker det medför. Vi skulle få ännu svårare att bedriva en självständig utrikespolitik. Vi skulle bli vapenbröder med ett land som bombar sin egen befolkning, nämligen Turkiet. Detta är sakskälen. Sedan kan man diskutera takt och turordning. Jag har noterat att Alliansen gång på gång kräver en utredning om Nato och undrar varför det är så farligt att göra en utredning.
Det är samma allians som tillsammans med SD tar ett utskottsinitiativ för att förbjuda en utredning om Bromma flygplats. Logiken är inte helt glasklar, tycker jag. Om jag förstår Allan Widman rätt menar han att oavsett att Finlands regering nu har avslagit tankarna på ett Natomedlemskap under denna valperiod vill Alliansen att Sverige ensidigt ska söka medlemskap i Nato. Är det verkligen rimligt att göra på det sättet?
Det är min fråga till Allan Widman.
Stig Henriksson (V):
Tack, försvarsministern, för svaret! Min fråga emanerade ju från exemplet Göteborgs garnison, som i mitt tycke har en väldigt splittrad struktur med olika förband och enheter som leds från ett stort antal platser i landet: Göteborg, Berga, Livgardet, Karlskrona, Skövde, Örebro, Eskilstuna etcetera.
Under ett antal år har verksamheter inom Försvarsmakten flyttats, omstrukturerats, lagts ned och ibland flyttats tillbaka i en ganska svåröverskådlig process. Det kan ibland få till följd att organisationen efter allt detta blir svåröverskådlig, ologisk och svårarbetad. I synnerhet det sistnämnda är allvarligt.
Min fråga är om försvarsministern delar min syn på att detta inte är en optimal organisation och om det finns anledning att göra en lite bredare översyn av ledningsstrukturerna inom Försvarsmakten. Jag delar i stort sett försvarsministerns syn om att det är myndigheten själv, Försvarsmakten, som har att välja hur man organiserar sitt arbete.
Nu brukar ju inte denna riksdag vara främmande för att gå ganska långt i detaljstyrning ned på kompaninivå, men eftersom detta enligt min mening huvudsakligen är av ondo är det inget jag vill förorda. Jag vill betona att jag aldrig har begärt att försvarsministern ska engagera sig specifikt i Göteborgs garnison, utan den var i min interpellation endast ett exempel på sakernas tillstånd. Det finns några ytterligare exempel man skulle kunna ta.
Om nu Göteborgs garnison inte är ett udda exempel utan liknande svåröverskådliga organisationer finns på flera håll i landet kanske det vore dags för en mer generell översyn. Med tanke på vågen av neddragningar och successiva återtagningar är det nog inte så konstigt om det blir lite gyttrigt.
Då kunde det möjligen vara på sin plats med en bredare översyn med fokus på styrbarhet och effektivitet, i stället för att leva vidare med de lager-på-lager-organisationer som nu finns på ett antal platser i landet.
Precis som försvarsministern säger handlar det ytterst om att de folkvalda bör ha någon form av kontroll över att Försvarsmakten lever upp till myndighetsförordningens krav om att se till att verksamheten bedrivs effektivt och att myndigheten hushållar väl med statens medel.
Jag har funderat: Kan inte en del av problemet ligga i att myndigheten själv ansvarar för hur den ska organisera sitt arbete samtidigt som riksdagen i detalj fastställer vilka organisationsenheter som ska finnas inom myndighetens ram?
Stig Henriksson (V):
Precis som försvarsministern sa i den förra interpellationsdebatten tittar jag en del bakåt. Det kanske är naturligt i min ålder. Försvarsministern, som är en ung man, tittar mer framåt. Det är väl också naturligt, och det är väl mycket att göra i det sammanhanget.
Jag håller helt med om att Försvarsmakten har haft ett antal jobbiga år med stora neddragningar som har kommit ganska tätt. Det har naturligtvis så småningom lett till att det blivit en del konstigheter i organisationen. Det är viktigt att försöka rätta till detta. Det har väl inte underlättats av det som försvarsministern själv nämner om att det ibland har funnits en viss regionalpolitisk bäring på besluten.
Det kanske inte är myndigheten som har stått för merparten av det, utan det har kanske funnits intressen också från politiskt håll. Man kan alltid diskutera hur organisationer ska styras.
En organisation som i mycket hänger på personalens intresse, engagemang och kreativitet styrs ofta bäst genom att man har en gemensam chef som är geografiskt utsedd, i det här fallet en garnisonschef, medan en del andra verksamheter kanske bäst leds av specialister från alla möjliga olika håll. Men detta är mest en allmän fundering.
Jag har inte så mycket att tillägga i detta. Jag tackar för svaret och ska försöka följa frågorna om organisation. Grunden för verksamheten är ändå att man har en bra och relevant organisation.
Stig Henriksson (V):
Jag får tacka försvarsministern för svaret. Bakgrunden till frågan är att det som nu är en militärdiktatur, Thailand, har fått köpa JAS-plan från Sverige. Efter många turer vann JAS upphandlingen, mycket beroende på att USA inte ansåg sig kunna exportera stridsflygplan till en militärdiktatur. Ett Wikileaksdokument från den amerikanska ambassaden i Bangkok har läckt ut.
Av det framgår just att USA drog sig ur militärjuntans flygplansupphandling eftersom amerikansk lag i princip inte tillåter vapenförsäljning till diktaturer. JAS vann lite på walkover. Det är förvisso sant, som försvarsministern påpekar, att besluten om försäljningarna fattades av den förra regeringen, 2007, trots protester i riksdagen från Vänsterpartiet och Miljöpartiet.
Men lika sant är att det var Fredrik Reinfeldts företrädare på statsministerposten, Göran Persson, som tillsammans med kungahus, lobbyister med flera hade krattat manegen genom idoga säljaktiviteter. Marknadsföringstillståndet gavs redan 2004. Problemet var bara att den demokratiskt valde presidenten Thaksin Shinawatra uttalat ville ha amerikanska plan.
Det var först efter militärjuntans intåg som JAS-fönstret öppnades. Nåväl, svenska myndigheter har hävdat att inga motköp har varit kopplade till affären. Tekniskt sett är det alldeles korrekt, som försvarsministern själv sa.
Men för någon vecka sedan avslöjades något som varit okänt hittills: Sverige har till exempel erbjudit sammanlagt 37 thailändska officerare stipendier för att studera vid svenska universitet och högskolor. Den thailändska försvarsmakten fick själv avgöra vilka personer som skulle få studera i Sverige, och det var de som ville ha utbildningsplatserna. Rent tekniskt är det inte ett motköp.
Det blev aldrig de tusentals ton kyckling eller lika stora rismängder som diskuterades med Shinawatra. Men varför skulle inte denna variant redovisas när frågorna om offsets ställdes? Försvarsministern nämner att "avtalen omfattade även utbildningar i Sverige". Jag har förstått att det normalt inte handlar om den typen av universitetsutbildningar för av en militärjunta handplockade officerare.
Det brukar handla om utbildning av piloter och tekniker i samband med flygplansaffärer, något som diskuteras öppet i till exempel den brasilianska JAS-affären. Detta är något helt annat. De naturliga följdfrågorna handlar då om den brasilianska affären. Där sägs det uttryckligen att inga motköp förekommer, enbart tekniköverföring.
Där passar det lustigt nog att i samma andetag nämna det man gör i stället för motköp. Men är det här sant? Vilka garantier finns för att den här typen av uppgörelser eller andra inte finns med i avtalen? Jag har även ställt en fråga till försvarsministern om återerövrande av trovärdigheten när sådant här avslöjas. Hur ser ministern på det?
Stig Henriksson (V):
Jag vill ändå påminna om historien. Den 19 september 2006 rullade stridsvagnar in i Bangkok. En militärjunta hade tagit makten - krigslagar, utegångsförbud, upphävd författning och en avsatt regering. Då agerar Sverige, inte mot diktaturen utan för den möjlighet som nu öppnade sig att sälja JAS-plan.
Brådskande bulletiner från den svenska ambassaden kom bara någon månad efteråt, i november 2006, om att det nu fanns en möjlighet att sälja stridsflygplan från Sverige. Det var militärjuntan som skulle köpa flygplan, och det var ett helt nytt läge. Av brevet framgick det också att militärjuntan hade beslutat sig för att höja försvarsbudgeten med 34 procent under 2007, så där fanns det utrymme för att köpa flygplan.
Man måste ändå se allt i ett större sammanhang, och för min del känns det här sammanhanget inte särskilt bra. Låt oss gå tillbaka till detta med universitetsutbildningarna. Det är kanske som ministern säger att det inte är några motköp, men som han själv var inne på kanske det är ett mutköp. Det är inte bara så att det finns en polisanmälan från Svenska freds.
Både Riksenheten mot korruption och Institutet mot mutor menar att om det finns en nära koppling mellan stipendiaterna och militärjuntan kan det vara fråga om mutbrott. Det har lämnats in en polisanmälan, så nu återstår det att se hur det hela utvecklar sig. Det finns ju ingen anledning för någon av oss att kommentera detta vidare, men det finns många problem med den här typen av affärer. Och det vore ju inte första gången som det uppstår problem.
När överåklagare Christer van det Kwast i juni 2009 lägger ned förundersökningen om misstänkta mutbrott konstaterar han dock att försvarsindustrikoncernen BAE Systems hade gjort stora dolda utbetalningar som kan knytas till JAS-kampanjer i Tjeckien, Ungern och Sydafrika.
Nu har vi alltså exporterat till Brasilien, ett land som plågas hårt av korruption och där det just nu pågår enorma processer som även kastat sina skuggor på presidenten som inom kort besöker Sverige. Känner sig försvarsministern helt trygg i att Brasilienaffären som genom ett trollslag har blivit alldeles fläckfri?
Stig Henriksson (V):
Jag vill direkt säga att jag inte lade några ord i ministerns mun, utan det var mitt uttryckssätt att det kanske inte var motköp utan mutköp. Den ordleken skulle kanske passa här. Den viktigaste frågan jag ställde handlade om något som vi hittills inte har berört, nämligen: Vilka - om några - mer principiella slutsatser som man kan dra av det inträffade?
Med tanke på det som hänt i JAS-kampanjerna i Tjeckien, i Ungern, Sydafrika, i Thailand, hur trygg kan man vara med den här sortens affärer? Är det regelsystem som finns tillräckligt? När det gäller Brasilien är även svenska företag indragna i den så kallade Petrobrasskandalen.
Åklagare Carlos Fernando dos Santos Lima anser sig ha bevis: "Skanskas anställda har personligen betalat ut mutor till Petrobras chefer", hävdar han. Skanska ledde några av de företagskonsortier som hade kontrakt med Petrobras. Enligt Ekot har en av det statliga Petrobras chefer i polisförhör erkänt att han har tagit emot miljontals kronor i mutor från Skanskas representant i Brasilien. Nåväl, Skanska har ingenting med flygplansaffärer att göra.
Det har däremot den brasilianska flygplanstillverkaren Embraer som nyligen har tecknat kontrakt med Saabs strategiska partner gällande tillverkning av nya Gripen och internationell försäljning. Nu utreds denna Saabpartner för miljardmutor. Flygplanstillverkaren Embraer utreds av myndigheter i USA för mutor i Argentina, i Dominikanska republiken och nu även internt i Brasilien.
I ljuset av de affärer som har gjorts och kulturen i Brasilien som man har svårt att komma till rätta med finns det väl anledning att fundera över hur trygg man kan vara med det nuvarande regelverket. Det är självklart bra att inte spekulera, men man kan kanske tänka sig att ta något initiativ för att ytterligare försäkra sig om att det fungerar enligt plan.
Stig Henriksson (V):
Tack för svaret, herr minister! Jag har alltså frågat statsrådet Damberg om han ämnar vidta några åtgärder för att svenska skattebetalare inte ska behöva betala Brasiliens inköp av JAS-plan från Saab. Vadan denna fråga? Jo, bakgrunden är alltså att Brasilien lånar nära 40 miljarder kronor från Svensk Exportkredit. Förutom prislappen på planen uppges Brasilien låna ytterligare 245 miljoner dollar till vapensystemen.
Det vill säga att ytterst är det den svenska staten som lånar ut billiga pengar för att Brasilien ska kunna köpa vapen någonstans i världen. Israel, Tyskland och Sydafrika har nämnts som tänkbara leverantörer. Enligt uppgift har räntan på huvudlånet förhandlats ned till 2,19 procent. Räntan på det mindre lånet på ca 2 miljarder sattes till 3,56 procent. Lånen löper på hela 25 år.
Samtidigt kan vi läsa att Moodys ser över Brasiliens kreditbetyg och säger att landet riskerar att nedgraderas till skräpstatus. Redan i september sänkte Standard & Poors Brasiliens kreditbetyg till den nivån. När detta skrevs låg räntan på en tioårig statsobligation på 16,1 procent.
Baksidan av detta för Brasilien så gynnsamma lån är att det är svenska skattebetalare som i praktiken finansierar en inte föraktlig del av Saabs JAS-affär. Detta menar Vänsterpartiet är orimligt. Förutom risken för en statsbankrutt är det ju också så att lånet ytterst innebär ett slags penningplacering. Det innebär att över 40 miljarder av svenska folkets pengar placeras på ett väldigt oförmånligt sätt.
Skillnaden mot den ränta som Brasilien får betala redan för tioåriga statsobligationer är ca 12,5 procent, och det är ett 25-årslån vi talar om här. På 40 miljarder blir det ju, försiktigt uttryckt, en slant. Statsrådets svar är alltså att han inte ämnar vidta några åtgärder, och det är väl i sammanhanget inget som förvånar, med tanke på det regelverk som finns när det gäller statsråds gärningar. Men tycker Mikael Damberg verkligen att det är rimligt med ett sådant här affärsupplägg?
Stig Henriksson (V):
Det är klart att man kan göra detta till en stor fråga om vi över huvud taget ska hålla på med exportkrediter, men det är inte detta min interpellation handlar om. Det var inte min fråga, och mitt svar är heller inte att vi ska sluta med exportkrediter. Här talar vi dock om ett 25-årigt lån om 40 miljarder till en räntesats som skiljer sig enormt från vad Brasilien får ge ut för sina statsobligationer. Mikael Damberg tog upp att det finns flera dimensioner i detta.
Det kan vara intressant att bredda diskussionen också. Affären innebär, precis som statsrådet påpekar, en tekniköverföring och ett tätt samarbete med den brasilianska flygplanstillverkaren Embraer. Inte heller detta är helt okontroversiellt, för att uttrycka det försiktigt. Embraer är djupt indraget i en omfattande korruptionsutredning i miljardklassen.
Flygplanstillverkaren utreds av myndigheter i USA för mutor i Argentina och Dominikanska republiken. Nu startar även Brasiliens korruptionsenhet en utredning mot Embraer. Detta är alltså det storföretag som är Saabs strategiska partner när det gäller tillverkningen av nya Gripen och internationell försäljning.
Precis i dagarna rapporterades det att den förre brasilianske presidentens son också är indragen i en mututredning, då det visat sig att han tagit emot 5,2 miljoner från Saablobbyisten Mauro Marcondes företag. Åklagarmyndighetens korruptionsenhet leder även den utredningen. Detta visar något av problematiken, om vi nu ska se fler dimensioner.
För att citera vad vår käre statsminister har sagt i ett annat sammanhang: Jag tycker inte det här är okej. Jag skulle vilja fråga Mikael Damberg om han tycker att det är okej.
Stig Henriksson (V):
Vi kan ta upp ytterligare en dimension i den här diskussionen. Jag är norrbottning. Här i kammaren har tidigare min partikamrat Birger Lahti ställt frågor om statens i hans tycke lite passiva hållning när det gäller gruvan i Kaunisvaara. Där handlar det om 500-600 jobb i Norrbottens inland, vilket kanske motsvarar minst 1 000 jobb i en mer expansiv region.
Gruvjobb har också den goda egenskapen att de inte flyttar utomlands så lätt, medan till exempel samarbetet med den brasilianska flygplanstillverkaren handlar delvis om det. Jag tror inte att Birger Lahti var helt nöjd med ministerns svar om gruvan i Kaunisvaara. Jag citerar ur riksdagsprotokollet: "Regeringen utgår från att bolaget gör sitt yttersta och hoppas att de ska lyckas med detta arbete."
Om man jämför med det enorma engagemang som inte bara Saab utan också Sveriges olika regeringar, svenska staten etcetera har visat för att ro i land JAS-affären känns skillnaden väldigt stor. Mina frågor kvarstår.
Är det verkligen rimligt att vi lånar ut 40 miljarder för köp av vapensystem från tredje land till sådana villkor på 25 år om man jämför med vad det till exempel skulle ha krävts för att rädda gruvan i Kaunisvaara?
Stig Henriksson (V):
Generalmajor Brännström säger att vi kan vara i krig mot Ryssland inom några år. Och det är klart - ingen kan påstå att han har fel. Det är som bekant svårt att sia, särskilt om framtiden, som det heter. Men det väsentliga är inte detta, utan det väsentliga är: Är detta ett realistiskt scenario?
Hans chef, överbefälhavaren, anser inte att det är rimligt att uttrycka sig på det sättet eftersom han själv säger att det i dag inte föreligger något direkt militärt hot mot Sverige. Det är intressant att fundera på den lite alarmistiska tonen i debatten. Vad är det för scenario Mikael Oscarsson ser framför sig? Är det ett isolerat stormaktsanfall på Sverige?
Säg det då, så får vi försöka fundera på hur realistiskt det är! Eller vilket annat scenario är det man ska planera för inför denna närmast våldsamma upprustning? Jag kan inte låta bli att ställa mig en fråga. Jag vill gärna ställa den även till Mikael Oscarsson och en del andra försvarsdebattörer. Finns det aldrig någonting annat än upprustning som ryms inom säkerhetspolitiska åtgärder?
Säkerhetspolitik var en gång i tiden, har jag förstått, betydligt bredare än så. Det tror jag att alla erkänner på söndagarna, men däremot hör man sällan något i debatten om hur man ska minska konfliktrisker, motverka internationell spänning och förhindra att hot och väpnade konflikter uppstår. Det borde vara minst lika viktigt, och av det hör man väldigt lite i debatten. Jag undrar helt enkelt varför.
Stig Henriksson (V):
Det var klargörande att vi inte ska planera för ett isolerat stormaktsanfall på Sverige - från något håll då, rimligen. Ja, det är allvarligt med Baltikum. Vore jag politiker i Baltikum skulle jag inte sova lika gott om natten som jag för det mesta gör nu. Det är dock fel som Mikael Oscarsson säger att det inte finns någon vallgrav mellan oss och Baltikum. Det finns ju lite mer än en vallgrav; det finns Östersjön.
Det är inte givet att det första vi skulle göra är att ge oss i in krig om de baltiska staterna skulle vara hotade. Jag tror att det finns betydligt fler verktyg i verktygslådan, för säkerhetspolitik är som sagt mycket bredare än det som Mikael Oscarsson föreslår.
Till Mikael Oscarssons försvar kan sägas att ett Natomedlemskap skulle innebära att vi vore tvungna att nästan fördubbla våra försvarskostnader, och med Mikael Oscarssons önskelista skulle vi vara en bra bit på väg.