KBLab/rixvox huggingface dataset:
Peter Pedersen (V):
Det blir en något märklig debatt. Jag trodde att när vi ställer frågor via interpellation till ministern är det vi som bestämmer vad vi vill fråga om. Det är inte utformat så att vi kan ha en allmänpolitisk debatt om sjöfartskris. Nu var det ett specifikt register vi pratade om. Jag kan hålla med om att de andra frågorna är jätteviktiga att diskutera. Dem kan vi väl återkomma till. Det första argumentet var att vi underlåter att prata om annat.
Sedan när vi nappar på ministerns retorik och svarar får vi veta att det ska man inte prata om så mycket: Nu har vi ställt den här frågan. Då måste vi diskutera det. Det blir ett konstigt kringresonemang här. Vi kan gärna återkomma med en mer allmän diskussion om sjöfartskrisen. På en rad olika områden sker det att jobb som traditionellt sett utförs i Sverige flyttas till andra länder.
Vi har självklart all anledning att titta på vad vi kan göra för att säkerställa att vi har jobben kvar i Sverige. Men som jag sade i avslutningen av mitt förra anförande tror jag inte att den rätta modellen är att vi ska attackera löntagarnas rättigheter. Det är inte den väg vi bör gå för att säkerställa jobben i Sverige på svenska fartyg eller i svenska industrier. Det har prövats på en massa andra områden. Det är ett nederlag i det långa loppet. Jag vill fortfarande ha ett svar.
Om det inte finns några sådana risker, om det inte liknar förslaget från 1991/92, varför har ministern så svårt att förklara vad det skulle innebära att gå med i fartygsregistret? Vad innebär det om det inte innebär det vi tror?
Kan man få ett kort svar på det med ett exempel på något som kan ingå i det nya regelsystemet som inte handlar om att man ska försämra kollektivavtal, förhandlingsrätten eller allmänt försämra villkoren? Något måste det bestå av. Vad är det?
Per Westerberg (M):
Men det är ganska märkligt att man försöker få skärpa i alla dessa förslag just i samband med att man ska öppna sig mot de tio nya EU-medlemsstaterna. Självfallet är vi emot lönedumpning. Självfallet är vi emot oseriösa företag. Det har vi bra regler för redan i dag.
Men vad ni gör när ni lägger fram det här förslaget i samband med den här skrivelsen är att ni riktar en misstro mot nya människor, invandrare, som vill arbeta i Sverige eller jobba i företag. De är någon form av sämre sortens människor, eller kan lätt antydas vara det, och det är sämre sortens företag här i landet som är det stora problemet. Därmed bidrar ni till den barriär och de svårigheter som den här skrivelsen medför.
Sedan återkommer jag till min fråga som jag ställde förra gången, den om egen försörjning. I grunden och i grundfördragen i EU ska, även om rättspraxis har varit annorlunda, arbetskraftsinvandring, när man rör sig över gränserna, syfta till egen försörjning. Ställer Vänsterpartiet upp på den tesen, eller vill man ha annan rörelse över gränserna?
Per Westerberg (M):
Det är naturligtvis så att det måste göras känslighetsanalyser på alla kalkyler, och det är ju det som ibland ger något oväntade utfall. Det såg vi även när vi räknade på kalkylerna för Botniabanan, eftersom tågomstigning hade ett väldigt högt värde i den typen av kalkyl, vilket fick ganska plötsliga upplösningar, om man så säger.
För mig är det, med den tid jag tillbringade i Kommunikationsutredningen, oerhört viktigt att klara pendlingen inom den timme som visar sig så dramatisk för om man får en arbetspendling eller ej. I Storstockholmsregionen gäller alltså följande: Ska man få ut en väsentligt ökad storstadseffekt är det omöjligt att i stor utsträckning använda bil eller buss, utan det är tåg som gäller, för det går inte att framföra bilar med den hastigheten.
Jag kan säga att min pendling på ungefär en timme från Nyköping tar ungefär två timmar med bil. Det är helt omöjligt. Därför är det så på min hemort att när arbetstillfällena i kommunen har minskat ganska kraftigt har man ändå klarat befolkningen genom mycket kraftigt ökad pendling.
Vad jag därmed skulle vilja säga är att vi ser det som oerhört viktigt att man får både tidsplanering, uthållighet och förutsägbarhet i den här utbyggnaden. Jag vill också gärna som en sista precisering höra att regeringen inte har någonting emot anslutningen mot Skavsta.
Jag vågar säga att regionen, landstingen, regionförbunden och kommunerna, ja, alla räknar med en anslutning till Skavsta både av trafik-, miljö- och lönsamhetsskäl i projektet. Därför vill vi inte gärna se att det finns någon tveksamhet om regionen - kanske även Banverket. Alla vill ha en sådan anslutning för att därmed få ett väl fungerande, effektivt flöde.
Jag är naturligtvis besviken för att vi inte fick med Ostlänken i den här planperioden från 2010 - jag hade gärna sett det, så att vi hade haft den klar 2015 - men jag tror att det krävs en fortsättning absolut senast 2015 för att vi ska få ett väl fungerande system här.
Per Westerberg (M):
Självfallet ska alla människor i största möjliga utsträckning behandlas lika. Men, statsrådet, det är som bekant inte jag som styr i ett stort antal kommuner. Det gäller inte heller enbart borgerligt styrda kommuner, utan jag kan räkna upp ett stort antal socialdemokratiskt styrda kommuner med liknande tendenser.
Det är bara att konstatera att pressade kommunalpolitiker av olika politiska kulör inte alltid gör så bra saker, och framför allt blir de, kanske inte alltid på grund av bristande vilja, oense om hur de ska hantera det här.
Om vi får ett antal fall där svårt funktionshindrade personer med stort behov av stöd kan skadas av minsta störning då är frågan om det inte är något fel på systemet med tanke på att dessa konflikter uppstår mellan alltfler kommuner. Försök att förtydliga regelverket är naturligtvis bra, men är det en framkomlig väg?
Klarar vi av att ge dessa människor inte bara ett drägligt liv utan, i den mån det går via en viss form av vård, även möjligheter till en del framsteg? Man har lyckats hyggligt väl utifrån de förutsättningar som finns. Jag tycker att de särskilda hem för personer med särskilda behov som finns på ett antal platser är mycket bra eftersom de ofta finns i bygder med sysselsättningsproblem och en mycket lugn miljö.
När det finns få arbetsplatser är personalen ofta stabil, vilket innebär en trygg omvärld för de människor som mår bra av just stabila miljöer.
Däremot är det inte bra när vi får ständiga konflikter som upprör människor, både de direkt och indirekt inblandade, och där en del ska behöva känna sig mer eller mindre ovälkomna i vissa kommuner. Det är tragiskt, och därför efterlyser jag åtgärder.
Jag frågar ånyo: Tror statsrådet verkligen att den utredning som nu tillsätts löser problemen, och hur hanterar man situationen de närmaste ett à två åren innan utredningen över huvud taget kommit någonvart?
Vore det inte bättre - och där känner statsrådet till min uppfattning - att man lät kommunerna över hela landet solidariskt stå för kostnaderna genom att staten i stället betalade via kommunalanslaget?
Då skulle vi slippa denna, som jag tycker, ovärdiga svartepetterdebatt mellan kommunerna, vilket ju drabbar några av de absolut svagaste individerna och de svagaste familjerna, alltså dem som nu är drabbade av det spel och de konflikter som finns?
Per Westerberg (M):
Fullvärdiga kommunmedborgare - ja, det tycker jag också. Men en fullvärdig kommunmedborgare måste kunna byta och flytta från en kommun till en annan. Man ska inte behöva leva i kommunarrest, i synnerhet om man har ett starkt behov att kunna leva ett drägligt liv.
En del av storstadskommunerna har delvis dragit slutsatsen att de bästa miljöerna för dessa svårt funktionshindrade personer ofta finns på landsbygden. Just för att där finns stabilare personal och avsevärt lugnare miljöer har man träffat avtal med dem.
Problemet uppstår när ett alltför stort antal, eller ett oacceptabelt stort antal vågar jag säga, kommer i kläm mellan sin ursprungliga kommun och sin nya vistelsekommun om vem som ska betala för detta. Det är ett allvarligt problem som måste lösas. Jag har tagit upp denna fråga i kammaren ett antal gånger, och jag noterar att det går framåt med väldigt små steg.
Jag inser att det är ett svårt problem, men jag tycker inte att lösningen med den nye utredningsmannen förefaller särskilt hoppingivande. Jag tror inte att man löser problemet med att olika kommuner kan ha olika intressen och att det handlar om väldigt mycket pengar.
För mig är därför svaret den solidariska lösningen där man inte ska behöva känna att man är en belastning för bygden, utan att samhället får ett huvudansvar, men att det är alla Sveriges kommuner som gemensamt står för finansieringen.
Jag har svårt att tro att utredningsuppdraget, med de preciseringar som görs, ska kunna leda till att socialförvaltningarna helt plötsligt blir ense i denna mycket svåra och delikata fråga. Min fråga är: Tror statsrådet verkligen det?
Per Westerberg (M):
Tack, statsrådet, för svaret på mina frågor. Jag vill även tacka för att det är ett både långt och seriöst svar. Det finns nämligen en tendens till att denna debatt blir en pajkastningsdebatt. Och detta är en alldeles för allvarlig fråga för att man ska hålla på med pajkastning. Frågan behöver en seriös debatt och en seriös analys.
Det är ingen tvekan om att detta för närvarande är ett av de stora misslyckandena politiskt, det vill säga att en mycket stor andel av den arbetsföra befolkningen mellan 20 och 64 år av olika skäl befinner sig utanför arbetsmarknaden. Anna Hedborg, statsrådets egen utredare, har uttryckt att vi har fått en fördubbling av denna grupp sedan 1971.
Hennes bedömning är att denna ökning åtminstone måste halveras för att vi långsiktigt ska klara våra välfärdsåtaganden, förutom att det är mycket angeläget utifrån många enskilda humanitära skäl att försöka minska antalet personer med sjukersättning, förtidspension och långtidssjukskrivning.
Jag skulle vilja följa upp statsrådets svar i tre olika delfrågor. För det första: Vi har sett att ledningen för Försäkringskassan har noterat att minst 50 % av de så kallade långa fallen har minst 50 % arbetsförmåga kvar. En av orsakerna är att det är en långsam rehabilitering men även att det är svårt med deltidsjobb.
Det som det många gånger är fråga om här är omplaceringar eller rehabiliteringsinsatser, vilket är mycket angeläget i detta sammanhang. För det andra: 1997 började den mycket kraftiga epidemin, som Arbetslivsinstitutet har kallat det, med sjukskrivningar i Sverige.
Den ena tesen som Arbetslivsinstitutet driver är att man glömde rehabiliteringen från 1997, och regeringen tog bort den. Därmed fick man en mycket kraftig expansion av långtidssjukskrivna. Den andra forskningstesen är att detta beror på mycket kraftiga höjningar av ersättningsnivåerna samma år som vi fick denna mycket stora ökning av antalet sjukskrivna. Jag måste då ställa en fråga.
Med de åtgärder som statsrådet har vidtagit försöker han lägga mer rehabiliteringsansvar på arbetsgivaren. Det är till viss del rätt. Men delvis handlar det om medfinansiering. Och det hjälper framför allt kanske på stora arbetsplatser. Men hur går det med ansvaret för omplaceringar på det mycket stora antalet mindre arbetsplatser där denna typ av åtgärder inte är möjliga på samma sätt?
Och är statsrådet då beredd att vidta några åtgärder för att exempelvis försöka få fram mer företagshälsovård för att man ska få en mer professionell motpart och därmed bättre resultat än vi har haft? Min sista fråga handlar om ersättningsnivåerna.
Statsrådet har säkert själv sett Anna Hedborgs artikel om att vissa metallarbetare till och med kan tjäna på att gå i förtidspension, alltså få sjukersättning. Det är naturligtvis inte önskvärt. Jag delar statsrådets uppfattning att många som går i förtidspension får en mycket dålig situation längre fram. Men anser statsrådet verkligen att det är rimligt att man ska kunna få bättre ersättning genom sjukersättning, förtidspension, eller sjukskrivning?
Per Westerberg (M):
Det vill jag också ändra på, av naturliga skäl. Först vill jag bara kommentera ersättningsnivåerna, herr talman. Vad både Arbetslivsinstitutet och jag är ute efter är vad som gäller när man håller på att passera den gräns där nästan inga kommer tillbaka till arbetet. Då måste det finnas någonting som händer med ersättningsnivån också.
Man kan diskutera om det skulle vara efter två månader, som Försäkringskassan kanske talar om, efter sex månader som jag har talat om eller efter ett år som Arbetslivsinstitutet som talar om. Eller också ska det vara i samband med förtidspension inom ett år, som nuvarande regelverk talar om. Man måste möjliggöra att det skapas ett tryck från alla intressenter att hjälpa människor tillbaka till arbete. Det är det som det handlar om.
Jag tycker att det finns ett mått av systemfel i förtidspensionen i och med att den ofta nog är bra i början, men tenderar att bli dålig med åren. Jag har ännu inte fått svar av statsrådet på frågan om ifall han tycker att det är rimligt att man ska kunna tjäna på att vara sjukskriven eller förtidspensionerad jämfört med att arbeta. För mig är det självklart att arbete alltid ska löna sig. Sedan kommer vi tillbaka till alla dem som är långtidssjukskrivna eller förtidspensionerade i dag.
Det kanske rör sig om 300 000-400 000 personer som kan jobba halvtid enligt Försäkringskassans bedömning. För mig är det alldeles uppenbart att det är halvtidsjobb som de ska ha då. Det är det man måste göra rehabiliteringsinsatser för. Jag kan inte förstå varför man inte använder de pengar som man har kvar på anslagen till insatser. Varför försöker man inte få in dem de första månaderna? Varför gör man inte mer när det gäller företagshälsovården för att få en professionell hanterare på det området?
Jag kan inte heller förstå resonemanget om att man alltid har rätt till heltidsjobb. Om statsrådet gjorde begränsningen till stora företag där det är möjligt så skulle jag kunna förstå det. Men jag lever bland mängder av småföretag där ett nytt heltidsjobb i stället för ett deltidsjobb samtidigt leder till ett avsked. Det är inte någon bra lösning.
Anna Grönlund Krantz (FP):
Jag vill börja med att tacka Thomas Bodström för svaret. Bakgrunden till att jag skrev den här interpellationen var att jag hade tagit del av det förslag om byråjäv som redovisas i den promemoria som justitieministern nämner. Jag tycker att det är ett problem att det alltför ofta stiftas lagar som visserligen har en väldigt god intention men som i slutändan slår fel. Låt mig få nämna ett exempel som är ganska aktuellt och som ofta debatteras här i kammaren, nämligen miljöbalken.
Syftet med miljöbalken är mycket gott, men dessvärre har det i efterhand visat sig att lagstiftningen slår orimligt hårt mot många småföretag. Alldeles nyss fick jag höra att ett av de småföretag som har blivit väldigt hårt drabbat av just miljöbalken har valt att helt enkelt lägga ned verksamheten. Det gäller att i den här församlingen faktiskt tänka efter före.
En felaktigt skriven lag kan slå mycket hårt mot små företag, och med tanke på det företagsklimat som vi har i Sverige i dag har vi inte råd med felaktig lagstiftning. Självklart ska en revisor vara oberoende och objektiv, men det är också viktigt, inte minst för de små företagen, att förändringar som genomförs inte gör det svårare för småföretag som så önskar - alla vill det inte - att kunna använda sina revisorer som rådgivare och bollplank.
Det talas ju så väldigt mycket om tillväxt just nu, inte minst från regeringens sida, men det gäller att visa att det inte bara är tomma ord. Småföretagen har i dag en väldigt tung regelbörda. Denna regelbörda gör ofta att småföretagaren tvingas ägna väldigt stor tid till att administrera sin verksamhet.
Det vore därför önskvärt att man, i samband med att ny lagstiftning som påverkar småföretagen tas fram, gjorde något slags konsekvensbeskrivning av hur lagen kommer att påverka småföretagen och vad den kommer att innebära. Det vore också rimligt i den här frågan. Jag tycker att det är bra att justitieministern verkar ha tagit till sig remissinstansernas oro.
Han säger i svaret att han särskilt kommer att beakta konsekvenserna för de små företagen. Jag noterar detta och nöjer mig för närvarande med det.
Anna Grönlund Krantz (FP):
Det är glädjande att finansministern talar gott om skattereformen. Jag ber dock att få påminna finansministern om att Socialdemokraterna faktiskt har urholkat den skattereform som vi var överens om på ett antal punkter, men jag skulle se det som välkommet med en återställare. Men det kanske vi kan ta upp i en annan debatt. Finansministern säger också att han är beredd att göra skattesänkningar som leder till att stärka löntagarnas köpkraft och för att småföretagarna ska få bättre villkor.
Det låter ju alldeles utmärkt. En sänkt skatt på just hushållstjänster skulle både stärka löntagarnas köpkraft och se till att småföretagarna får bättre villkor, för det är precis småföretagare det handlar om. Jag vill inte se debatten om sänkt skatt på hushållstjänster som en debatt som handlar om jämställdhet, vilket jag tycker att den ofta fokuseras på att handla om.
Jag skulle vilja säga att det handlar om att öppna dörrar för många nya växande småföretag och också göra det möjligt för många arbetslösa att gå från arbetslöshet till ett arbete, många gånger då från ett svart arbete till ett vitt arbete. Från borgerligt håll har vi, precis som Annelie Enochson tidigare har sagt, försökt få igenom en 50-procentig skattereduktion för hushållstjänster som skulle ge ungefär en halvering av det vita timpriset. Det är något som skulle göra att den här marknaden öppnade sig för normalkonsumenter.
Det skulle vara möjligt för vanliga svenssonfamiljer att köpa den här typen av tjänster. Det skulle då få positiva effekter i form av jobb och företagande. Finansministern säger att han inte vill tappa skatteintäkter och därför inte känner sig beredd att införa det här. Men om man sänker skatter för en sektor som omsätter 150 miljoner kronor behöver man knappast räkna med några större dynamiska effekter. Det är alltså väldigt små skatteintag på den här sektorn i dagsläget. Fru talman!
Jag måste säga att jag tycker att det är glädjande att finansministern försöker att hålla debatten på en sansad nivå. Jag tycker att vi tyvärr har haft ett antal diskussioner om just hushållstjänster som har hamnat på en nivå som inte alls har varit acceptabel. Jag skulle avslutningsvis vilja ställa en fråga till finansministern. Han säger att han inte tror på subventioner av en viss typ av tjänster. Det är ju en god princip.
Men då skulle jag vilja fråga: Avser finansministern då att aldrig mer återkomma med några fler ROT-avdrag eller liknande? Det är ju faktiskt en subvention av en viss typ av tjänster, även om det bara är för en begränsad tidsperiod.
Anna Grönlund Krantz (FP):
Marknaden för hushållens köp av tjänster har ökat. Det kan vi lätt konstatera. Däremot kan vi också se att marknaden för hushållen av just hushållstjänster inte har ökat så särskilt mycket, vilket kanske är ganska lätt att förstå med tanke på de höga skattekilar som råder på området. Vi vet trots allt att omkring 50 % av svenskarna efterfrågar den här typen av tjänster men tycker i dagsläget att det är för dyrt.
Det skulle alltså finnas en möjlighet att faktiskt få en marknad på det här området om man bara klarade av att sänka skatteuttaget. Det är bra att finansministern har aviserat att det kan bli lättare att betala skatt. Jag skulle väl inte påstå att det är så himla svårt att köpa den här typen av tjänster vitt. Problemet är att det är dyrt.
Många hushåll har inte de marginaler som krävs för att kunna köpa städning, tapetsering eller vad det nu kan vara. Finansministern återkommer till att han vill sänka skatterna generellt och att han vill skapa utrymme för hushållens konsumtion. Och visst tycker jag att det är väldigt positivt om man sänker inkomstskatterna.
Men om man ska kunna sänka inkomstskatterna till en sådan nivå att hushållen har råd att köpa den här typen av tjänster då har finansministern ett väldigt digert arbete att göra. Och jag skulle givetvis välkomna ett sådant förslag. Men förmodligen skulle det skapa betydligt större hål i finansministerns budget. Det som är positivt med det förslag som vi kommer med från borgerligt håll är att det inte är särskilt dyrt. Och finansministern har gång på gång sagt att det här är någonting som vi från borgerligt håll vanligtvis inte för fram.
Men jag vill ändå att finansministern ska notera att det i alla fall är något som vi från borgerligt håll är beredda att finansiera vid en borgerlig valseger efter valet 2006.
Anna Grönlund Krantz (FP):
Näringsministern verkar inte ha något större intresse av att diskutera angelägna, konkreta åtgärder för de små företagen, och det tycker jag är väldigt bekymmersamt. Han återvänder till sin beskrivning av verkligheten och hur positivt allting går för Sverige. Jag skulle bara vilja säga: Besök företag så ser du den börda de har både vad gäller skatter och vad gäller regelkrångel.
Jag tror att det skulle vara väldigt nyttigt att ha den utgångspunkten i stället för att ha den attityden att vi ordnar allting härifrån. Jag tror att Sveriges småföretagare faktiskt har många konkreta förslag själva som skulle göra deras vardag bättre och som skulle generera mer tillväxt i Sverige. Näringsministern återvänder till det här med attityder, och jag tycker att det är intressant.
Det är absolut inte så att jag är negativt inställd till att man jobbar med att uppmuntra företagsamhet vare sig på grundskolenivå eller gymnasienivå, eller för den delen på högskolenivå. Jag känner också till de väldigt goda resultat som har kommit ur inte minst Ung Företagsamhet. Nog är det bra, men min interpellation till näringsministern gick ut på att jag ville se förändrade attityder från just Näringsdepartementet.
Då kan man ju ställa sig frågan: När tänker regeringen genomföra ett program för att ändra attityderna till företagsamhet i regeringen? Det är helt klart så att det behövs. Vi behöver en regeringen som vågar sätta upp mål. Vi behöver en regering som vågar komma med konkreta åtgärder och som inte bara lovar luftslott som det inte blir någonting av. Ett konkret exempel skulle vara att regeringen faktiskt vågade sätta upp mål vad gäller regelförenklingsarbetet. Precis det gjorde man i Nederländerna. Man satte upp ett mål.
Man var väldigt konkret. Man sade att det här lovar vi att genomföra under den här mandatperioden. Det tror jag att Sveriges småföretagare skulle må bra av.
Ingemar Vänerlöv (KD):
Jag har egentligen ingen fråga, utan jag har bara en liten sakupplysning. Johan Löfstrand gjorde sig lite lustig över att mina borgarkamrater har vaknat ganska sent. Jag kan nämna att jag har tittat lite grann på historien när det gäller det här motionsyrkandet, som vi hade uppe, om avtalsvillkor mellan näringsidkare.
Det var faktiskt så, som jag har sett, att första gången det väcktes var i en motion av Rolf Åbjörnsson och någon kvinna, Inger Strömbom tror jag det var. Det behandlas år 2000-2001, och det var samma grej som finns nu. De som då reserverade sig var Moderaterna, Folkpartiet, Centern och Kristdemokraterna. Därefter har det varit ett val, och när det kommer nya besättningar och så kan det kanske lätt bli lite gnissel.
Man hakar inte riktigt på det som vi har gjort förut och så vidare. Så jag vill nog påstå att mina borgerliga kamrater här har haft den här uppfattningen under en ganska lång tid.
Ingemar Vänerlöv (KD):
Ja, det handlar, Hillevi Larsson, om den könsdiskriminerande reklamen. Jag fick uppfattningen, när du stod där uppe och pratade, att du inte alls är motståndare till att det kan behöva lagstiftas om det här. Du sade att det har ökat och så vidare. Sedan sade du också att det är väldigt viktigt att det bereds väldigt noggrant.
Det kan jag också hålla med om. Det här är mycket angeläget. Därför skulle jag vilja fråga: Har Hillevi Larsson någon uppfattning om hur lång tid det kan ta för regeringen att bereda frågan för att så småningom komma fram till ett ställningstagande om att man bör överväga lagstiftning?