KBLab/rixvox huggingface dataset:
Stig Henriksson (V):
Tack för svaret, utrikesministern! Jag har ställt tre frågor. Den första berör om det inte är dags att Sverige återigen tar initiativet i kärnvapenfrågan och blir en stark och självklar röst för nedrustning. Här vill jag passa på att ge utrikesministern en eloge. Jag får verkligen intrycket av att det här är ett pågående och prioriterat arbete som både innebär mer och är bättre än jag hade kännedom om. Tack för den delen av svaret!
Angående Humanitarian Pledge skriver ministern: "Ett av mina första beslut som utrikesminister var att Sverige skulle gå med i det humanitära initiativet." Det tycker jag var mycket bra, och det var en radikal kursändring från den förra regeringens ganska passiva eller till och med negativa hållning i frågan. Men nu rörde min fråga Humanitarian Pledge, som ju, såvitt jag förstår, är en utveckling av det humanitära initiativet. Det här är inte helt enkelt.
Om jag har förstått historieskrivningen rätt kom det humanitära initiativet 2013, vilket var långt före min tid - ja, inte i livet men som riksdagspolitiker - och antogs som en resolution av FN 2015. Men i december 2014 hölls en konferens i Wien där man lanserade något som till en början hette Austrian Pledge och sedan bytte namn till Humanitarian Pledge.
Jag vet inte vad den officiella svenska översättningen är eller om det ens finns någon, men närmast borde man väl kunna säga det humanitära löftet. Bakgrunden är ganska självklar. Det finns nu en stor insikt om att det inte går att bygga upp tillräcklig beredskap för att hantera en kärnvapenattack. Punkt slut.
Om kärnvapen skulle användas skulle det skapa ett mänskligt lidande, en hungerkris och en klimatkatastrof som varken FN, hjälporganisationer eller stater, trots stora resurser och förberedelser, skulle kunna hantera. Det här är viktigt. Jag har inte uppfattat det som att Sverige har undertecknat Humanitarian Pledge, som skulle innebära ett totalförbud mot kärnvapen. Har vi det?
121 andra länder har gjort det. Om inte, är det inte utrikesministerns avsikt att vi ska göra så? Att USA var emot vid omröstningen och Natolandet Norge avstod i FN:s kommitté leder mig till den tredje frågan. Kommer frågan om kärnvapen att behandlas i samband med propositionen om ett värdlandsavtal?
Jag är glad över att ministern så tydligt utlovar att kärnvapenfrågan kommer att tas upp i den kommande propositionen, för så tolkar jag svaret att det tydligt ska framgå. Tyvärr står detta i direkt motsättning till själva avtalet men också hela departementsskrivelsen som inte alls nämner detta. Egentligen borde detta stå i avtalet, kan jag tycka.
Är inte utrikesministern bekymrad över att Sverige alltmer tvinnas ihop med strukturerna hos en kärnvapenallians vars främsta företrädare, USA, röstade emot Humanitarian Pledge?
Med värdlandsavtalet blir det trots allt mycket lättare att härbärgera Natostyrkor i Sverige i fred, vid kris och i krig, oavsett om Sverige är indraget eller om det är en konflikt i vårt närområde.
Eftersom USA aldrig uppger om deras ubåtar eller bombflygplan bär kärnvapen ter det sig lite svårt för oss att vara säkra på den saken. Och hur ska andra länder veta att vi är kärnvapenfria?
Stig Henriksson (V):
Olle Thorell, vi är i alla fall överens om flera viktiga saker. Den nya regeringen har gjort en kursändring. Vi är också överens om vikten av att den här frågan debatteras. Vi är kanske inte helt överens i analyserna av värdlandsavtalet, men det får vi väl återkomma till så småningom. Vad handlar den här frågan som nästan har varit bortglömd om? Det finns i dag över 16 000 kärnvapen i världen, och de utgör ett direkt hot mot vår säkerhet och överlevnad.
Om det inte blir krig kan det ändå utbryta av ren mishap. Det har genomförts två övningar, en sovjetisk och en amerikansk Natoövning som var på väg att föras till randen av ett kärnvapenkrig därför att den andra sidan inte riktigt förstod vad som var i görningen, att det var en övning.
Det är ju väldigt märkligt att medan staterna genom internationella konventioner har förbjudit vapen som orsakar det som man kallar för oacceptabelt humanitärt lidande, alltså kemiska och biologiska vapen, tillåts kärnvapen existera under förevändning att de skapar säkerhet. Så är det ju inte. Jag är glad om vi så småningom kommer fram till att underteckna Humanitarian Pledge. Det är ett litet steg bland många andra steg.
Jag har respekt för den process som utrikesministern beskriver. Problemet är bara att ett närmare samarbete med Nato bär åt fel håll, både säkerhetspolitiskt och när det gäller kärnvapenarbetet. Albert Einstein sa en gång: Kärnvapen har förändrat allt utom vårt sätt att tänka. Det är dags att börja tänka och tänka om. Därför: Skriv under Humanitarian Pledge!
Därför: Riv upp värdlandsavtalet!
Stig Henriksson (V):
Tack för svaret! Jag tycker att det är bra och nyanserat på flera punkter, dock kanske med någon brist som jag återkommer till. Jag har ställt denna interpellation med anledning av det man brukar kalla svängdörrsproblematik, direkt föranlett av att den förre ÖB:n Sverker Göransson började arbeta för försvarskoncernen Saab den 1 april.
Det blev klart bara några månader efter det att han den 30 september avslutade och muckade från sin långa karriär inom Försvarsmakten. Under hans tid som ÖB har Försvarsmakten förstås haft flera stora materielprojekt där Saab stått som utvecklare och tillverkare, i tätt samarbete. Under många år har detta diskuterats och även uppmärksammats i en ESO-rapport utan att några åtgärder har vidtagits i Sverige.
Som sagt har flertalet OECD-länder däremot genom lagstiftning eller uppförandekoder infört restriktioner på detta område. Som jag påpekade i interpellationen är olika sektorer drabbade i varierande grad. Jag har sett det som särskilt viktigt att börja just med försvarsområdet. Som jag ser det finns tre skäl till detta.
Det första är att mycket av naturliga skäl är omgärdat av sekretess i denna sektor. Det andra skälet handlar om det som Dwight D. Eisenhower lanserade: det militärindustriella komplexet. Det finns så många kopplingar mellan industri, militär, stat, gemensamma projekt och så vidare att gränsdragningen inte är lika tydlig som inom många andra verksamheter.
Det tredje är väl bekant, nämligen att oerhört många vapenaffärer så småningom blir föremål för utredningar och ibland domar om mutor och bestickning. Det motköpssystem som finns är en företeelse som ofta leder till en del tvivelaktiga affärer där staten ofta är en aktör i både marknadsföring och avtalsskrivande och är inblandad på många olika sätt.
Detta gör det särskilt viktigt här. Nu har försvarsministern i sitt svar påpekat att regeringen påpassligt nog den 23 mars har beslutat tillsätta en utredning för att se över behovet av förändringar på det här området. Min väl kända blygsamhet gör att jag naturligtvis inte antar att det har något samband med interpellationen.
Men man frestas ändå att citera det som tidigare kollegor, riksdagsledamöter, redan 1686 kunde läsa på en del milstenar när de var på väg till en riksdag vars makt alltmer hade kringskurits av enväldet. Det lär ha stått: "Vad göras skall är allaredan gjort. I herredagsmän, reser icke så fort!"
Problemet med utredningen är att ÖB:s snabba byte av sida inte träffas av utredningen, liksom att en del uppmärksammade tuvhopp fram och tillbaka mellan offentlig sektor och privat inte tas upp i utredningen.
De frågor som jag fortfarande har till ministern är: Ser Peter Hultqvist inga som helst problem till exempel med ÖB:s snabba karriärbyte? Varför är det inte ett bredare anslag i utredningen?
Stig Henriksson (V):
Självklart behöver vi inte diskutera enskilda personer. Men den person som jag refererar till var chef för en myndighet. Och när man ändå gör en utredning, varför begränsa den till statssekreterare och statsråd? Det är det ena problemet. Så till det andra problemet. Försvarsministern säger att man ska utreda behovet av förändringar. Men hur mycket behöver man egentligen utreda behovet av förändringar?
Visst finns det en hel del svåra avvägningar att göra - jag håller med statsrådet om det. Principen att kunna söka varje anställning som är ledigförklarad är en viktig princip att upprätthålla. Men de flesta andra länder klarar av detta, så varför inte Sverige? Europarådets organs organ för korruptionsövervakning, Greco, har rekommenderat Sverige att införa regler för att undvika intressekonflikter i situationer där offentligt anställda övergår till privat sektor.
Riksdagen har vid flera tillfällen påpekat att det finns anledning för regeringen att pröva möjligheten att vidta lämpliga åtgärder vid övergångar, till exempel i form av en tidskarantän. Jag har redan tidigare hänvisat till ESO-rapporten i det här ämnet. Det finns flera förslag. Fristående prövningsnämnd för statsråd nämner ESO.
Vidare tar man upp förtydliganden om att myndigheten uppmärksammar problemet och tittar på möjligheten att träffa kollektivavtal om karantänsbestämmelser och överenskommelser för vissa nyckelpersoner och riktlinjer för anmälningsskyldighet när man söker eller förhandlar om en anställning som kan innebära en intressekonflikt. Man har även i det här sammanhanget diskuterat en rekommendation till lobbyorganisationer att tydligare redovisa vilka kunder och intressen som företräds, vilket Sverige inte har.
Detta är som sagt inget nytt fenomen, utan det har, som försvarsministern själv säger, diskuterats i olika sammanhang, och då måste vi börja utreda behovet av förändringar för en mycket begränsad krets. Men varför då inte utreda bredare - inte om det finns behov av förändringar utan hur förändringarna bör se ut och dessutom för en bredare krets?
Stig Henriksson (V):
För att det inte ska bli något missförstånd ska jag säga att jag inte tycker att det tar alltför lång tid om en regering som har tillträtt efter valet 2014 nu tar initiativ i frågan. Det är inget problem med det, däremot när initiativet består i att man ska se över behovet av förändringar. Vid det här laget tycker jag att det borde vara ganska klarlagt att det finns behov av förändringar. Man borde formulera detta på ett helt annat sätt.
Det finns ändå inget rimligt gott skäl till att först göra en utredning av statsråd och statssekreterare och sedan kanske gå vidare med till exempel myndighetschefer. Det innebär nästan att man dubbelarbetar. Jag är dock glad över att försvarsministern kan tänka sig att överväga att gå vidare.
Men, som sagt, det känns som om man kunde ha tagit ett litet större och distinktare grepp om frågan efter alla de diskussioner som har varit och alla rekommendationer som ändå har lämnats från olika håll under en rad år. Det har diskuterats, riksdagen har initierat, det har varit i Försvarsberedningen och så vidare. Ändå ska vi nu utreda behovet av att göra förändringar för den mycket lilla skara som består av statsråd och statssekreterare.
Avslutningsvis kan jag göra en travesti på det som jag inledde med här och säga: I herredagsmän, ni reser icke så fort. Det som bör göras borde redan vara gjort.
Stig Henriksson (V):
Nej, värdlandsavtalet handlar inte om kärnvapen. Det är just precis det jag kritiserar. Det hade varit alldeles utmärkt att ha med en passus om det i avtalet eftersom ensidiga deklarationer, som sagt, kanske har något mindre värde än ett hårt avtal, naturligtvis förutsatt att man bryr sig om att kontrollera efterlevnaden.
Det fanns många intressanta saker om avtalet i största allmänhet, om tull- och skattefrihet och trafikskadelagen och så vidare, men nu har jag frågat om kärnvapen så jag håller mig till det. Det avtal som reglerar kärnvapen är vad jag är kritisk till. Det är inte bara en administrativ teknisk historia, utan det är en säkerhetspolitiskt viktig signal till oss själva och till omvärlden. Hur kommer omvärlden att tolka detta?
Vilka motförberedelser gör de när denna oklarhet råder? Det är självklart en väldig skillnad när man i och med avtalet inbjuder den just då sittande regeringen. Peter Hultqvist kommer ju inte alltid att vara försvarsminister - ett faktum jag i vissa avseenden beklagar, men så är det här i världen. Den regering som då sitter kanske inbjuder Nato till att upprätta baseringsområden.
Det är oklart om baseringsområdena är stora som en camp med Gunnebostängsel runt om eller om vi pratar om Norrlands inland. Där ägde ju den senaste vinterövningen rum förra året - märkligt nog i juni - och det handlar om en tredjedel av Sveriges yta. På dessa baseringsområden bestämmer överbefälhavaren, men inte Sveriges utan Natos. Det är självklart en artskillnad och inte en liten gradskillnad.
Värdlandsavtalet beskriver mycket tydligt hur det ska gå i linje med Natos doktrin och principer. I avsnitt 3.3 i avtalet står det: "Detta samförståndsavtal är avsett att överensstämma med Natos doktrin och principer." Vad säger då Natos doktrin och principer i denna fråga? Jo, där står det att kärnvapen är en central komponent i Natos sammanlagda förmåga för avskräckning och försvar. Så länge som kärnvapen existerar kommer Nato att förbli en nukleär allians.
Detta fastställdes i Chicago 2012. Så ser verkligheten ut. Därför vill jag med en druckens envishet ändå ställa mina frågor. Hur ska vi påpeka diskrepansen mellan icke-spridningsavtalet och det faktum att USA har placerat kärnvapen i fem europeiska länder, nämligen Turkiet, Italien, Tyskland, Belgien och Nederländerna. Who's next? Vilka garantier har Sverige - och då menar jag garantier ?
Om jag skulle köpa en begagnad bil av försvarsministern skulle jag ju - med all respekt - inte nöja mig med muntliga löften. Jag vill gärna ha en skriftlig garanti på de åtgärder som eventuellt ska vidtas. Som sagt: Ska vi verka för en förbudslag som i Finland? Då skulle lagstiftningen bli tydlig och klar. Den lag ministern hänvisade till för knappt ett år sedan är inte aktuell, eller hur?
Stig Henriksson (V):
Det var återigen mycket intressanta inlägg om Sveriges försvarspolitik i stort. Men jag håller mig till det jag har frågat om, nämligen kärnvapen. Det finns mycket att säga om det. Nej, vi ska absolut inte låta Ryssland eller något annat land - inte heller USA - bestämma vår säkerhetspolitik. Det gör vi själva. Men vi lever inte i ett vakuum. Det är klart att våra åtgärder, beslut och inriktningar påverkar omvärldens agerande och syn på oss.
Det heter nu med ett modernt mantra: Säkerhet bygger vi tillsammans. Jag tror att jag känner igen den frasen sedan flera decennier; det är bara det att den helt har ändrat betydelse. Nu betyder den: Säkerhet bygger vi med Nato.
Förut betydde den: Säkerhet bygger vi tillsammans i betydelsen att om den tänkta andra sidan också känner sig övertygad om att vi har fredliga avsikter och inte ingår i en militärallians etcetera och inte kommer att vara en bas för patriotmissiler, eller för all del kärnvapen, kommer den tryggheten att kunna möjliggöra nedrustning. I dag betyder det som sagt något helt annat. Det finns mycket annat att säga. Man hänvisar till att det måste finnas en inbjudan.
Javisst - från den regering som råkar sitta vid makten. Jag tror inte att det är någon hemlighet att det bara i den här kammaren finns ganska offensivt lagda politiker som kanske innehar nästa försvarsministerpost. De kanske då inte kommer att tveka att börja skicka trupper tvärs över Östersjön för första gången sedan stormaktstiden, och de har alltså ganska vida vyer. Vi ska inbjuda de andra - javisst, men de kan också ta initiativ.
Den regering som råkar sitta vid makten kan säga ja till inbjudan. Sedan finns också maktpolitiska realiteter. Om vi har gjort i ordning allt för främmande makters baser, hamnar, flygfält etcetera är det svårare att tacka nej. Jag tycker att det strider mot NPT, och kanske mot folkrätten, att placera ut sina egna kärnvapen i andra länder.
Stig Henriksson (V):
Vi behöver utveckla vårt stöd till de demokratiska grupper som ändå finns i det här området och som kämpar i hård motvind. Det är bra att utrikesministern tar upp det politiska stödet, det humanitära stödet och även det militära stöd vi faktiskt redan i dag ger genom att utbilda peshmergor. Som sagt tror jag inte att stridsflygplan är lösningen.
Karin Enström kopplade ihop det hela på ett klokt sätt när hon talade om terrorismen som skapar flyktingströmmarna. Men vi ska backa bandet ett steg till, tycker jag. Vad är det som har skapat bägge de här företeelserna? Jo, det är de på alla sätt oerhört misslyckade och kostsamma krigen i Afghanistan, Irak och Libyen. De har skapat enorma flyktingströmmar och har också varit grogrund för terrorism.
Det måste vi lära oss någonting av. Det har talats lite grann om pengar. Det finns ett budgetproblem i det här stödet. Då kan man erinra om att vi hade haft sisådär 50 miljoner ytterligare att göra insatser för om vi inte hade tagit det olycksaliga beslutet att fortsätta misslyckandet i Afghanistan. På tal om pengar är det fascinerande att se hur det ganska samfällt tigs om Turkiets mycket märkliga roll.
De är de facto finansiärer av Daish. Att Daish är en mycket bättre benämning än Islamiska staten har inte att göra med att man ska visa sig duktig, som kanske någon tror, utan det har att göra med att Daish låter likadant som ett ord på arabiska som betyder trampa eller krossa. Anhängarna till Daish vill absolut inte att det ordet används. Det kan vara skäl nog, om än förvisso en detalj i sammanhanget. Men åter till Turkiets roll!
Det är ett Natoland som främst bombar sin egen befolkning men även gör räder in i Syrien och skapar ytterligare kaos i luftrummet där. Men framför allt finns det goda skäl att misstänka att till och med Erdogans familj är inblandad i oljesmugglingen från Daishkontrollerade områden och på så sätt finansierar terrorism.
Det finns alltså få goda krafter, men många som har väldigt dubiösa agendor. Jag skulle vilja säga någonting om terroristhandlingar i Sverige.
Jag kan inte annat än säga att jag tycker att det är en skam att det i Sveriges riksdag finns ett parti vars företrädare på olika sätt hejar på, bejakar och försöker underlätta terroristhandlingar i Sverige riktade mot tänkta eller existerande flyktingförläggningar. Detta tycker jag att alla politiska krafter borde ta starkt avstånd från.
Sammanfattningsvis: Vänsterpartiet har inte motsatt sig Frankrikes begäran eller regeringens svar på denna begäran. Vi kommer att pröva varje ytterligare steg som föreslås utifrån principen om folkrätt, effektiviteten i terroristbekämpningen och säkerheten för svenska soldater och Sverige.
Stig Henriksson (V):
Allan Widman och jag är oense om en hel del saker. Vi är oense om JAS-planen och om att skicka vapen till peshmerga. Man kan säga att vi har en vapenexportlagstiftning som behöver beaktas i sammanhanget, för att uttrycka sig diplomatiskt. Däremot tycker jag inte att det folkrättsliga stödet har varit något större problem i de insatser som har föreslagits.
Allan Widman säger att jag har glömt den moraliska skyldigheten, men jag vill upprepa det jag sa i inledningen: Med eller utan fördrag - när Frankrikes begäran kom sa Vänsterpartiet vid upprepade tillfällen att det var självklart för oss att Sverige skulle bistå Frankrike eftersom det var en demokrati som utsattes för terrorhandling och som ber om hjälp. Det tycker jag är en moralisk ståndpunkt.
Jag tycker också att Allan Widman i sitt inledningsanförande på ett förtjänstfullt sätt också han breddade debatten till att även handla om det vi kan, bör och måste göra i Sverige för att dränera underlaget för terroristaktiviteter som kommer från Sverige. Till slut: Kent Ekeroth fördömde partier som stöder terrorn och terrorismen. Jag trodde för ett ögonblick att det var självkritik.
Men jag hade fel, åtminstone på den punkten. Jag vill också bara erinra om att värnplikten lades vilande före min tid här i kammaren. Men som jag har förstått det var det med några få rösters övervikt, så alla var inte så överens i de andra partierna heller. Tack för en intressant debatt! Vi lär få anledning att återkomma, som de numera alltid säger i tv-nyheterna.
Jag vill bara påpeka att Sverige kom trea av 28 länder. Om det går lika bra i handbolls-EM, som pågår nu, kan vi vara stolta.
Stig Henriksson (V):
Vi måste fortfarande kunna se att det har skett en 180-graderssväng sedan 2006, och jag undrar på vilket sätt argumenten har förändrats så grundligt att Indien plötsligt är välkommet som full medlem i stället för att enbart ha något slags avtal. Jag undrar också vilka villkor som har ställts på Indien för att bli medlem, och om inte tillräckliga villkor har ställts undrar jag varför vi inte använder vetorätten.
Ministern säger att Sverige har arbetat och arbetar för en kärnvapenfri värld. Det håller jag helt med om, och jag tycker att det är hedersamt. Det gäller inte minst beslutet att gå med i Humanitarian Pledge och så vidare; det är jättebra. Däremot håller jag inte alls med ministern när han säger att vi alla vet vad ett kärnvapenkrig skulle innebära.
Tyvärr är det inte alls så; vi vet vad som händer i den värld vi lever i. USA har tagit beslut om att satsa 250 miljarder dollar på tio år för att modernisera sina kärnvapen. Storbritannien har tagit ett beslut om att satsa någonstans mellan 12 och 15 miljarder pund på att modernisera sina två kärnvapenbestyckade u-båtar. Ryssland har ett ambitiöst program för att upprusta.
Iskanderrobotar har flyttats till Kaliningrad, möjligen med kärnvapen - de kan i alla fall vara kärnvapenbärande. Det är ganska nära Sverige. Tydligen vet inte alla effekten av detta, och det är väldigt allvarligt. Jag återkommer till den fråga jag har ställt. Att gå med i NSG innebär ganska stora privilegier, som man uttrycker det på Arms Control Association i Washington.
Där menar man att det inte har ställts särskilt många hårda villkor. Varför inte? Det är ju nu chansen finns. Vidare vet vi att Pakistan nu, inspirerat av Indien, också har lämnat in en medlemsansökan. Kommer Sverige i rättvisans namn att välkomna även Pakistan, med samma argument? Who's next, som någon frågade sig på 1960-talet - är det Nordkorea?
Länder som Schweiz, Österrike, Irland och Nya Zeeland - länder som liksom Sverige normalt brukar arbeta aktivt mot kärnvapen - är emot att Indien ska bli medlem i NSG, enligt vad jag har kunnat inhämta. Ministern har dock kanske färskare uppgifter. Hur förklarar ministern Sveriges nya position för dem? Den går ju i stort sett tvärtemot det som vi har tagit ställning för tidigare.
Ministern meddelar slutligen i sitt svar att regeringen har kommit fram till denna slutsats efter att noggrant ha studerat Indiens ansökan. Men vad gjorde ni då 2006? Tog ni då ställning utan att ha studerat ansökan noggrant? Varför denna omsvängning?