Karl Sigfrid (M):
Undersökningar har visat att ungefär 80 procent av de beslut som fattas i den här kammaren och i andra nationella parlament runt om i Europa syftar till att anpassa lagen till EU:s regelverk. De beslut som fattas av Europaparlamentet och ministerrådet just nu kommer att resultera i nya svenska lagar om ett par år.
Därför är den del av granskningen som rör information om EU:s beslutsprocesser av stor betydelse. Det är regeringen som ansvarar för att informera riksdagen om vad som sker i EU-parlamentet. Syftet med informationen är inte bara att riksdagsledamöter ska kunna följa EU:s processer utan också att diskussionerna ska komma medborgarna till del.
En utmaning i det avseendet är att EU:s beslutsprocesser framstår som ganska svårbegripliga, både för allmänheten och för de riksdagsledamöter som försöker följa ett direktiv eller rambeslut på vägen genom EU-maskineriet.
Den som försöker sätta sig in i ett EU-ärende konfronteras med begrepp som A-punkter, B-punkter, falska B-punkter, utskottsrapportörer, skuggrapportörer, Corepermöten och så vidare. Regeringen har tillsammans med riksdagen och partierna en skyldighet att så gott det går skapa en tydlig bild av allt detta. Partierna har dessutom en skyldighet att förtydliga sina positioner och att redovisa för väljarna hur de förvaltar sina mandat.
För att den allmänna debatten ska bli meningsfull och kunna resultera i en mer genomtänkt svensk position måste regeringens information om EU-ärenden komma tidigt i processen, alltså innan man har fattat beslut och innan positionerna är låsta.
Om vi menar allvar med att medborgarna ska vara involverade i EU-samarbetet måste vi också lägga upp arbetet på ett sätt som gör att medborgarnas engagemang får konsekvenser för den förda politiken. Det är få människor som är intresserade av att engagera sig i processer om de är uppgjorda och avgjorda på förhand. Enligt regeringsformen ska regeringen identifiera de frågor som kan vara av intresse för riksdagen.
I de frågorna ska regeringen ge en fullständig bild av vilka ståndpunkter som den intar. Ståndpunkterna bör självklart beskrivas konkret och i stor detalj. Enligt nya riksdagsordningen ska riksdagens utskott själva välja ut frågor som man tycker är särskilt viktiga och begära information om dem.
Men i och med att det är regeringen som kontrollerar informationen till riksdagen kan riksdagsutskotten lätt hamna i ett moment 22. Om de inte känner till regeringens förehavanden vet de inte heller vilken information de ska begära. I samma beroendetillstånd befinner sig allmänheten.
Därför är det viktigt att regeringen tar sin informationsplikt på allvar. Även en ståndpunkt som tidigare har förankrats i riksdagen kan behöva förankras igen innan den förs fram i EU-kretsen.
Det gäller exempelvis om ståndpunkten förankrades för så länge sedan att det kan råda oklarheter om huruvida den fortfarande är aktuell eller om det sker annat som skapar osäkerhet om vad regeringens ståndpunkt är. Naturligtvis ska ståndpunkter inte bara redovisas på förhand utan också återrapporteras i efterhand.
Lika viktigt som att regeringen informerar andra om vad som sker och vad den gör är att den håller sig själv informerad, det vill säga att den tar sig tid att lyssna. Innan EU-beslut fattas ska därför remissinstanser få ge sin syn på politiska förslag, även i EU-sammanhang.
Det är en förutsättning för att styrkor och svagheter i de svenska ståndpunkterna ska bli ordentligt belysta. I samband med dramatiska händelser, till exempel terrorhandlingar, är det lätt hänt att politiker som ska visa sig handlingskraftiga agerar förhastat och ignorerar behovet av att granska lagstiftningens negativa sidoeffekter.
Ofta kommer de negativa sidoeffekterna i form av en urholkad rätt till privatliv och beskuren yttrandefrihet. Det är i just de situationerna, när förtroendevalda har en tendens att agera irrationellt och driva igenom alltför långtgående lagstiftning, som beredningskravet verkligen behövs. Med det instämmer jag i bifallsyrkandet till utskottets förslag.