Ingemar Vänerlöv (KD):
Jag är lite förvånad över att jag inte har fått något svar av justitieministern på min interpellation. Jag hoppas att jag får det här i dag. På frågan om justitieministern är beredd att verka för att anonyma vittnen ska tillåtas i svenska domstolar berättar han bara hur läget är i dag, vilket inte är obekant för mig. Redan när jag i interpellationen tar upp frågan om att avge vittnesmål under sekretessbelagd identitet säger jag att detta inte går i Sverige i dag.
Ett samhällsprogram i Sveriges Radios P 1 belyste under våren 2004 den här problematiken. Bland annat ringde man upp alla chefsåklagare i våra tre största städer Stockholm, Göteborg och Malmö för att utröna hur de såg på möjligheten att vittna anonymt, alltså att avlägga vittnesmål under sekretessbelagd identitet. Vittnet skulle inte vara anonymt för domstolen utan endast för den eller dem som begått den brottsliga gärningen. Chefsåklagarna var långt ifrån främmande för tanken.
Bara var fjärde sade nej. Av sammanlagt 26 chefsåklagare i de tre städerna gick 3 inte att nå. Av de 23 som svarade sade 5 att de absolut ville införa möjligheten att vittna anonymt i Sverige. 11 tvekade men lutade åt att idén borde prövas. 6 åklagare svarade nej, medan 1 inte ville ta ställning.
Onekligen är det intressant att den för svensk rättskultur helt främmande tanken på anonyma vittnen hade ett överraskande starkt fäste bland åklagarna för två år sedan. Som jag nämner i interpellationen ändrades lagen i Norge 2001 och i Danmark 2002 för att göra det möjligt att vittna utan att identiteten röjdes.
I debatter på senare tid när det gällt tvångsmedel har justitieministern pratat om våra nordiska grannländer som ligger före oss. Här har vi ytterligare ett exempel där de är före oss. I förarbetena till de nya bestämmelserna om anonyma vittnesmål i straffeprosessloven i den norska lagen redogörs för såväl den faktiska som den rättsliga bakgrunden till införandet av de nya reglerna.
Sammantaget ansåg man kriminellas allt grövre hot om repressalier vara ett allvarligt hot mot rättssamhället, och man var bekymrad över vad för slags konsekvenser denna typ av våld och hot skulle få för straffrättsapparatens effektivitet. Det uppfattades som särskilt negativt att ju mer hänsynslös en person var, desto svårare var det att få honom fälld.
I norsk rätt fanns det före lagändringen inga möjligheter att hemlighålla vare sig polisers eller andra vittnens identiteter i brottmål. Det blev uttryckligen fastslaget av Høyesterett - det är väl vår Högsta domstolen - att man inte hade stöd i lagen för sådana vittnesmål. Rätten fann det ohållbart att basera sig på inskränkande tolkningar av andra bestämmelser i en sådan viktig fråga som denna, bland annat på grund av de krav som följer av konventionen om mänskliga rättigheter.
Man gjorde klart att det var nödvändigt med en lagändring för att anonyma vittnesmål skulle kunna genomföras. På grund av detta önskade regeringen att införa ett regelverk som dels skulle göra det enklare att åtala kriminella, dels skulle ta hänsyn till vittnen och andra aktörer i straffprocessen på ett mer tillfredsställande sätt. Det blev preciserat att villkoren skulle vara stränga och att det var avsett för allvarliga tillfällen.
Systematiskt är reglerna om anonymt vittnesmål att anse som undantag från huvudregeln i straffeprosessloven . Bestämmelser slår fast att det är en plikt för vittnen att uppge namn, födelsedatum, civilstånd, hemvist och förhållande till misstänkt och målsägande. Reglerna om anonyma vittnesmål finns nu i ett tillägg till straffeprosessloven .
Fyra materiella huvudvillkor samt ett processuellt villkor måste vara uppfyllda för att rätten ska kunna bestämma om anonyma vittnesmål. Jag nöjer mig med detta. I ett senare anförande tänker jag lite grann ta upp de olika villkor som ska vara uppfyllda. Jag räknar med att justitieministern noga betänker detta.
Det är väldigt allvarligt när vittnen hotas och inte vågar vittna.