KBLab/rixvox huggingface dataset:
Sara Karlsson (S):
Miljöministern lyfter fram att regeringen är positiv till att skärpa EU:s ambitioner när det gäller utsläppsmål. Även om hon inte riktigt kan klargöra vilken den svenska regeringens linje egentligen är säger hon i alla fall att regeringen på något sätt är positiv till detta.
Om regeringen nu är positiv eller drivande borde det vara en självklarhet att ställa sig bakom förslag som skulle skärpa systemet för handeln med utsläppsrätter. Jag antar att regeringen och miljöministern inte tänker sig att en skärpning av EU:s mål inte skulle påverka ETS. Andra åtgärder skulle såklart behöva vidtas också vid en skärpning, men att de skulle läggas helt utanför handeln med utsläppsrätter är väl inte särskilt sannolikt.
Lena Ek borde också ta fasta på det som vi varit inne på tidigare och som miljöministern själv var inne på alldeles nyss: att mycket pekar på att det blir svårare att nå målen på lång sikt och att minskningen måste ske snabbare.
Den planerade banan för utsläppsminskningen inom EU behöver förändras, så att en större del av utsläppen görs tidigare, särskilt om man vill hamna i den högre delen av spannet mellan 80 och 95 procent, vilket borde vara den svenska regeringens ambition. Då kan man tänka att kommissionens förslag är otillräckliga.
Det behövs mer, vilket jag tycker att miljöministern tidigare varit inne på och antytt skulle kunna vara fallet. Det är inget som hindrar att den svenska regeringen lägger fram egna offensiva förslag, men man kan också titta på vad andra medlemsländer gör. Då har vi till exempel det brittiska förslaget. Man föreslår dels att fler utsläppsrätter lyfts ur, dels och framför allt att de skrotas permanent. Det vore sannolikt en bättre lösning.
Om regeringen är orolig över att kommissionens förslag skulle vara alltför försiktigt är det väl naturligt att stödja det brittiska förslaget, som är mer långtgående. Miljöministern beskriver de knutar som finns internationellt och att man behöver jobba med dem och hjälpa länder att komma över tröskeln, kliva fram och ta ansvar för sina utsläpp. Då behövs precis den här typen av initiativ, som visar att vi på hemmaplan menar allvar och tar vår del av ansvaret.
Där borde den svenska regeringen spela en central roll. Jag skulle vilja veta när dessa besked kommer från den svenska regeringen. När tänker man lämna besked om på vilket sätt man vill skärpa handeln med utsläppsrätter inom EU? Jag förutsätter att regeringen kommer att stödja något sådant förslag. I vilken riktning går regeringen, och när kommer det slutgiltiga beskedet?
Sara Karlsson (S):
Miljöministern talar här om att man ska se det positivt att det är billigt. Det var något slags budskap från miljöministern. Om det nu vore så att priset var lågt för att systemet var så perfekt designat eller för att det har gått så bra att få investeringar i ny teknik hade man kunnat glädja sig åt det. Det kan man inte när man ser att det beror på delvis en slapp tilldelning men också den ekonomiska nedgången.
Då är det rätt svårt att hävda att det är positivt att priset är så lågt. Vi behöver ha upp priserna för att systemet ska verka så som det är tänkt. Miljöministern talar också om att det är långsamt och att det på något sätt måste vara långsamt. Det kan man hävda om man hela tiden vill ligga steget efter.
Men om det är så att man vill finnas med som en motor, att driva på, ligga på och vara med skapa de nya förslagen och nya systemen måste man ligga steget före. Det verkar inte regeringen ha någon ambition att göra. Hur länge ska vi vänta på besked?
Det är också svårt att slå bort tanken att det också bottnar i en oenighet inom regeringen precis som detta med ifall man ska skärpa EU:s mål till -30 procent och att det är därför som miljöministern har svårt att ge besked. Jag hoppas att miljöministern tar sig an detta med det engagemang som hon visar här i dag.
Jag kan lämna det beskedet att Ek har vårt fulla stöd den dagen ett offensivt förslag ligger på bordet. Med det vill jag tacka miljöministern för debatten här i dag.
Sara Karlsson (S):
Lena Ek höll inte med mig om att de beräkningar som görs av den kolsänka som skogen utgör är en bräcklig grund. Då måste jag få ställa en fråga. När jag tittar ut över forskningsläget tycker jag inte att jag möts av en entydig bild. Jag möts också av en stor oro från miljörörelsen över förslaget att bädda in LULUCF-sektorn i klimatmålen.
Möter inte Lena Ek en sådan oro? Möter Lena Ek en entydig forskningsbild och en miljörörelse som stöder förslaget? Återigen måste jag säga att jag tycker att Roger Tiefensee blandar ihop olika saker när han försöker få det att framstå som att vi inte skulle kunna bidra till att minska eller stoppa avskogningen i fattiga delar av världen utan att i Sverige börja räkna av vår skog mot det svenska klimatmålet.
Det tycker jag är att blanda ihop olika saker. Det jag vill säga någonting om medan jag hinner är det som både Lena Ek men framför allt Naturvårdsverket är inne på i det här underlaget, alltså behovet av långsiktighet och kontinuitet i klimatpolitiken. Klimatfrågans allvar kräver det av oss. Här finns det olika förslag.
Vi socialdemokrater har väckt en motion nu under hösten där vi föreslår en långsiktig plan och ett regelverk för klimatet. Jag vet att både Vänsterpartiet och Miljöpartiet har lagt fram liknande förslag. Hur ser miljöministern på det? Är det någonting som krävs för att få en långsiktighet i klimatpolitiken? Är det en diskussion som försiggår inom regeringen?
Det skulle vara intressant att få något slags bild av hur diskussionerna går i regeringen kring hur man ska åstadkomma en långsiktig plan som ger kontinuitet till klimatpolitiken och som pressar politiken att ta till de styrmedel som krävs.
Sara Karlsson (S):
Beatrice Ask sade någonting om att jag försöker gömma mig bakom något och att jag pratar generellt. Jag förstår inte riktigt vad hon menar. Det jag försökte göra var att beskriva det jag ser och det som människor upplever och sätter ord på.
Det man ser är att brott som man utsätts för inte blir lösta och att det sker en prioritering av denna typ av arbete - att utvisa personer som inte har fått rätt att stanna i Sverige. Detta är sant. Det står klart och tydligt i det regleringsbrev som regeringen har gett till Rikspolisstyrelsen.
Det Beatrice Ask gör här är att i stället för att försvara denna prioritering försöka förminska den diskussion som har varit och som har uppkommit av det obehag som människor känner och upplever och av den ilska och vrede som finns över det vi ser. Inte heller kommenterar Beatrice Ask metoderna.
Som Ali Esbati påpekar säger hon bara att det är en självklarhet att man ska följa reglerna. Hon ger inte någon hint över huvud taget om politiskt ansvar. Kommer det att komma några nya riktlinjer för hur polisen ska arbeta med detta? Kommer regeringen att initiera ett sådant arbete, en analys av och en diskussion om vad det är som ska gälla? Detta är trots allt konsekvenser av regeringens politik.
Antingen menar ministern verkligen att detta inte är en politisk fråga eller så är hon bara nöjd med utfallet av politiken. Jag vet inte vad som är värst.
Sara Karlsson (S):
Tack för försöket till svar, Göran Hägglund! Jag ställde den här interpellationen med anledning av en artikel i DN den 9 oktober eftersom den gjorde mig orolig. Jag förstår så klart att det är svårt för Göran Hägglund att i dag ge något mer klargörande svar eftersom frågan är under beredning, men när propositionen väl landar på riksdagens bord står vi ju inför fullbordat faktum. Jag vill därför ta chansen att innan dess höra hur regeringen resonerar.
Den utredning som diskuteras här tar som utgångspunkt den ökning som skett av barn som bor växelvis hos föräldrar som inte lever ihop. Att föräldraskapet på så sätt blivit mer jämställt är en mycket positiv utveckling, men det ändrar så klart förutsättningarna för en del av de ekonomiska stöd som samhället tillhandahåller. Därför är den här utredningen viktig. Många delar i utredningen är helt rimliga.
Såväl barnbidrag som underhållsstöd behöver ändras för att följa utvecklingen i boendemönstren. Det gäller också bostadsbidraget. Men man måste vara försiktig med hur det utformas för att det inte ska få oönskade effekter. Det finns en väsentlig skillnad mellan det stöd som finns till för att täcka delar av de kostnader som uppkommer när man har ett barn i hushållet och det som finns till för att täcka en del av själva boendekostnaden.
Skillnaden är att det inte går att krympa boendet de veckor barnet inte bor hos en. I utredningen förslås att ett särskilt växelvisbidrag inrättas inom bostadsbidraget till de föräldrar som har barn växelvis boende hos sig. I dag är, som Göran Hägglund sade, bara den förälder barnet är folkbokfört hos berättigad till bostadsbidrag, och växlingen av stöd sker inom underhållsstödet.
Att slopa det och göra båda föräldrarna berättigade till bostadsbidrag vore jättebra; det vill jag understryka. Problemet är att det som föreslås är ett växelvisbidrag på en lägre nivå. Det skulle slå hårt mot ekonomiskt utsatta föräldrar. Det är framför allt kvinnor, som redan i dag missgynnas av regeringens politik. I förlängningen drabbar det så klart barnen. Varför skulle man vilja göra det sämre för redan ekonomiskt utsatta?
Svaret är så klart att det inte får kosta. Om båda boendeföräldrarna ska ha rätt till bostadsbidrag, vilket är rimligt, men det inte får kosta, då blir förslaget så här. Problemet här är alltså att regeringen bygger sin politik på föreställningen att vi inte längre har råd med varandra. Omsorg, moral och värdighet får stå tillbaka när välfärden slimmas och monteras ned.
Det är inte bara jag som ger uttryck för den här oron. Den har uttryckts av flera av de organisationer som har skrivit remissvar till den här utredningen. Därför vore det betydelsefullt om Göran Hägglund kunde svara något på hur regeringen resonerar när frågan ändå bereds på departementet.
Sara Karlsson (S):
Göran Hägglund var i sitt svar inne på att ett av de uttalade syftena med utredningen var att se till att systemen för ekonomiskt stöd inte driver fram konflikter mellan föräldrarna. Det är såklart bra, vällovligt och viktigt. Hur stödet ges kan ju styra människors beteende. Därför är det viktigt att det är genomtänkt. Frågan är då om förslaget om växelvisbidrag är så genomtänkt.
Som det fungerar i dag, att bara en förälder är berättigad till bostadsbidrag, är konfliktdrivande. Då kan det bli så som Göran Hägglund sade, att barnet blir något slags slagträ i en ekonomisk tvist. Men samma sak riskerar man om man sänker stöden, så att en av föräldrarna utifrån dagens läge förlorar ekonomiskt på detta. Det kan ju också driva fram konflikter, om den ena föräldern inte vill att barnet ska bo växelvis.
Det enda sättet att lösa den konflikten är att se till att båda är berättigade till bostadsbidrag utan att sänka bostadsbidraget. Det här är personer som lever med små marginaler. De pengar som de enligt förslaget riskerar att förlora skulle leda till problem för de föräldrarna och de barnen. Systemet för ekonomiskt stöd har också andra styrande effekter.
Något som har varit avgörande för utvecklingen av svensk jämställdhet är att kvinnor har gjorts ekonomiskt oberoende av män. Under lång tid hade vi en politik i Sverige för att få ut kvinnor på arbetsmarknaden. Man slutade beskattade familjer gemensamt.
Man byggde upp välfärdssystem för att samhället gemensamt skulle kunna ta hand om barn och äldre föräldrar och för att kvinnor skulle kunna komma ut på arbetsmarknaden och bli självförsörjande. Man byggde också upp ett socialförsäkringssystem som ger individer en ekonomisk trygghet. De systemen har försämrats kraftigt under de senaste åren med borgerligt styre.
Regeringen har fört en politik som systematiskt har missgynnat låginkomsttagare och systematiskt försämrat för arbetslösa och sjuka. Många av de personer som lever i ekonomisk utsatthet är kvinnor. Detta skulle göra det ännu värre. Då riskerar man att få en styrande effekt som hindrar just kvinnor att bli ekonomiskt oberoende och som låser fast kvinnor i dåliga relationer och äktenskap.
Det skulle vara ett stort bakslag för den svenska jämställdhetspolitiken. Den bild som Göran Hägglund målar upp av att man på något sätt skulle ha gett familjer som är ekonomiskt utsatta så mycket bättre villkor menar jag är en förljugen bild. På det stora hela har människor som hade det dåligt ställt innan fått det ännu sämre, och många av dem är ensamstående kvinnor, lågavlönade kvinnor, deltidsarbetslösa kvinnor eller sjukskrivna kvinnor.
För dem skulle det här förslaget göra det betydligt sämre. Det är alltså en förljugen bild, menar jag. Det är tydligt i utredningen att ansatsen är att göra det bättre för barnen, att förändra systemen ur ett barnperspektiv.
Därför vore det mycket oklokt och sorgligt om resultatet blev att man lägger fram ett ogenomtänkt förslag som kan leda till något som är precis tvärtom, alltså något som är sämre för barnen.
Sara Karlsson (S):
Om knappt ett år är det val i Sverige. Förhoppningsvis kan vi få en ny regering efter det valet, men till dess får vi dras med den sittande regeringen. Denna regering har en inriktning på politiken som har slagit hårt mot personer i ekonomisk utsatthet. Det kanske inte alltid har varit syftet, men likväl är det detta som har blivit konsekvensen.
Jag ser en stor risk för att även detta förslag kommer att leda till samma sak, eftersom det inte får kosta. När man läser utredningen blir det tydligt hur pengar flyttas om inom systemet för att det inte får kosta. Samtidigt har vi i riksdagen att behandla regeringens budgetproposition, där man vill sänka skatterna kraftigt.
Det är en tydlig prioritering, och den tar inte sin utgångspunkt i barnperspektivet eller barnens behov. Det vore väldigt sorgligt om regeringen lade fram detta förslag. Därför har jag ställt min interpellation. Jag får tacka för svaret, även om det inte var särskilt klargörande.
Trots allt får jag avsluta med en vädjan till Göran Hägglund och den övriga regeringen att inte försämra villkoren ytterligare för ensamstående föräldrar och deras barn.
Sara Karlsson (S):
Jag vill gärna att justitieministern i sitt nästa svar utvecklar lite om tillsynen. Vem är det som ska göra den, och på vems uppdrag? Vad mer specifikt ska man titta på? När ska den vara färdig? Det kan vara intressant att veta. Det var okänt för mig tills jag fick justitieministerns svar att det skulle ske något slags tillsyn av det här. Herr talman!
I min interpellation beskrev jag kort resultatet av en sammanställning som Arena Idé gjort av tillgänglig statistik över inre gränskontroller. De har i rapporten också samlat och redogjort för hur rapporteringskraven, dokumentationskraven, ser ut i de olika länspolismyndigheterna. Det man kan konstatera är att det ser väldigt olika ut, trots att justitieministern påstod att det är tydligt vad som ska dokumenteras.
De olika myndigheterna har olika uppfattning om hur dessa kontroller ska dokumenteras och har således olika rutiner för det. På flera håll dokumenteras inte kontroller av personer med medborgarskap eller permanent uppehållstillstånd. Inom vissa myndigheter gör man lite olika.
Alltså finns luckor i dokumentationen som gör att vi faktiskt inte riktigt vet hur många inre gränskontroller som görs, och vi kan alltså inte följa arbetet fullt ut. Jag vet att de 21 länspolismyndigheterna ska slås ihop till en myndighet, och det välkomnar jag. Det skulle säkert kunna bidra till ökad likvärdighet och rättssäkerhet också på det här området. Men saker löser sig sällan bara så där i ett slag.
Det verkar som om dokumentationskraven måste tydliggöras så att det står klart för alla att alla kontroller ska dokumenteras. Det krävs ingen stor utredning för att inse det. Gemensamma dokumentationsrutiner skulle utan problem kunna implementeras före omorganiseringen. Bristerna i dokumentationen slutar dock inte där.
Förutom att dokumentation ibland saknas, oklart i vilken omfattning, är den dokumentation som är gjord ofta så luddig att det inte går att utläsa vad som är grunden till kontrollen. Det för oss tillbaka till metoderna. Det finns ju, precis som justitieministern poängterade i förra årets interpellationsdebatt, möjlighet att få sin sak prövad i efterhand om man känner att man har blivit orättvist behandlad eller diskriminerad.
Då kan man begära ut dokumentationen och få sin sak prövad. Men om det inte finns någon dokumentation eller om det inte framgår av rapporten på vilken grund man har kontrollerats sätts rättssäkerheten ur spel. Att kunna få sin sak prövad i efterhand är ett fundament till rättsstaten, och här ser vi att det inte fungerar. På samma sätt försvåras den tillsyn som nu ska göras.
Det är oklart vad den mer exakt ska titta på, men den typen av bredare tillsyn i efterhand blir också omöjlig om det saknas dokumentation. Justitieministern sade att det här inte är något som kan göras hur som helst. Samtidigt utgår ministern bara från någon sorts idealuppfattning om hur det är.
Var finns det politiska initiativet för att täppa till de brister som vi ser redan i dag?
Sara Karlsson (S):
Tack så mycket, justitieministern! Det låter som om det är ett brett tillsynsuppdrag. Vi får hoppas att man gör ett grundligt arbete och får fram resultat som det går att grunda politiska beslut på. Men det bekymrar mig att det inte har renderat en större politisk initiativkraft från regeringens sida. Det har gått drygt ett år sedan debatten härjade, och väldigt lite har hänt - särskilt politiskt.
Det har varit väldigt tyst från regeringens sida i den här frågan trots den stora oro och upprördhet som har funnits ute bland människor. Jag menar inte att justitieministern eller regeringen ska grotta ned sig i enskilda detaljer eller enskilda ärenden, men det här handlar om rapportering av systematiska fel och kränkningar, systematiska brister i rapporteringen och oklarhet kring vad som gäller i dokumentationen.
Det är inte något enskilt ärende, utan det är systematiskt. Som jag sade tidigare sätter detta rättssäkerheten ur spel och undergräver för polisen och rättväsendet. Det är allvarligt.
Jag menar att det rimligen borde ankomma på politiken, alltså justitieministern i det här fallet, att agera genom att föreslå en lagändring, initiera en översyn av föreskrifterna, kräva ett mer aktivt antidiskrimineringsarbete, komma med utbildningsinsatser eller vad det kan vara. Jag tycker att man kan förvänta sig att justitieministern och landets regering agerar när de ser den här typen av allvarliga brister, och jag hoppas att vi får se dem göra det framöver.
Sara Karlsson (S):
Tack, statsrådet, för svaret! Statsrådet sa i sitt svar att regeringens ambition är att öka antalet platser, och det ingick också i den budgetproposition som lades på riksdagens bord i höstas och sedan röstades ned. Jag är medveten om det som statsrådet hänvisar till, nämligen att det finns för få platser totalt.
När man läser myndighetens pressmeddelanden och uttalanden om beslutet om fördelningen kan man se att bara 27 procent av ansökningarna som har inkommit har blivit beviljade. Det tyder på att det är ett tryck i frågan. Myndigheten beskriver också att ansökningarna har ökat i antal, att kvaliteten har ökat och konkurrensen därmed hårdnat. Det kommer från myndighetens egna uttalanden.
Det är klart att fördelningen påverkar kommuner som Eskilstuna och andra kommuner. Oppositionens budget röstades igenom i höstas, vilket minskade platserna. Det drabbar inte bara Eskilstuna utan även andra kommuner. Jag tycker ändå att man kan ställa frågor om fördelningen.
Anledningen till min interpellation var den besvikelse och ilska som jag mötte i Eskilstuna när beslutet fattades av myndigheten att inte bevilja någon av de sju utbildningar som Eskilstuna ansökte om. Eskilstuna är en industristad och har en sådan struktur.
Näringslivets sammansättning håller också på att ändras. Det råder en hög arbetslöshet, och utbildningsnivån är lägre än rikssnittet. Det finns på många olika sätt stora utbildningsbehov i Eskilstuna. Ett sådant behov är just den här typen av utbildningar.
Ett exempel på en utbildning som inte beviljades är en utbildning i industriell mätteknik. Den har pågått i en omgång, och man hoppades få fortsätta med utbildningen. Det är en utbildning som inrättades på grund av ett konkret behov hos företag i Eskilstuna som hade svårt att hitta kompetensen och som började se sig om för att flytta någon annanstans där de kunde hitta kompetensen.
Alltså fanns en reellt existerande efterfrågan på den lokala arbetsmarknaden och ett reellt existerande behov av denna utbildning, som nu inte kan fortsätta.
När man läser i lagen om yrkeshögskolan framgår bland annat att fördelningen ska göras effektivt och att arbetslivets behov ska mötas. Det finns också en rad kriterier.
I Myndigheten för yrkeshögskolans beslut framgår att de ansökningar som Eskilstuna har lämnat in uppfyller kriterierna, och jag tycker att det går att peka på att det finns en existerande efterfrågan på den lokala arbetsmarknaden. Det finns exempel från fler håll i landet än Eskilstuna, men det råkar vara där jag kommer från. För mig kvarstår ändå frågan om fördelningen.
Behövs inte ett litet omtag för instruktionerna för hur fördelningen ska ske så att det blir en effektiv fördelning av utbildningarna?
Sara Karlsson (S):
Det är såklart ett välkommet besked från statsrådet att ambitionen kvarstår att man ska öka antalet platser och öka kapaciteten. Men jag har fortfarande funderingar kring fördelningen.
Jag förstår att man inte vill ha en regional fördelning där man uppsätter kvoter för olika län, för det skulle motverka syftet med en effektiv placering utifrån arbetsmarknadens behov och den här typen av behovsbedömningar. De målen kan ju kollidera med varandra. Jag har förståelse för att man inte har en strikt regional fördelning.
Men jag tycker att det är problematiskt när en kommun som Eskilstuna inte får del av den här typen av satsningar, för behoven där är väldigt stora. Då kan man ifrågasätta hur effektivt fördelningen sker i dag, när det inte görs någon invägning av regionala aspekter. Som jag sa tidigare har Eskilstuna inte bara en hög arbetslöshet utan också stora utbildningsbehov.
Den rationalisering som industrin har genomgått under lång tid gör sig påmind på olika sätt, liksom de kriser som har drabbat industrin och drabbar en kommun som Eskilstuna. Rationaliseringen innebär inte bara att en del jobb försvinner utan också att de jobb som blir kvar är mer kvalificerade.
Det finns ett tydligt behov av den typen av yrkesnära, kvalificerade utbildningar. Det finns såklart också, som statsrådet säger i sitt svar, ett behov av mer generella utbildningssatsningar, på reguljär vuxenutbildning men även på den högskola som vi har i Eskilstuna och som vi har stor nytta av.
Det finns alltså både generella och specifika behov av utbildning. Jag återkommer till regeringens ambition om ett kunskapslyft och att öka antalet platser både i andra utbildningsformer och i yrkeshögskolan, som statsrådet hänvisade till. Till att börja med är det bara att konstatera att det som hände med budgetbeslutet i höstas, som ledde till denna neddragning, var väldigt olyckligt.
Vi ser omedelbart hur det drabbar både på utbildningsområdet och på andra områden. Det skulle ändå vara intressant att höra hur statsrådet ser på framtiden. Statsrådet hänvisar här till att man hade en plan på att utöka med först 2 000 platser och sedan 4 000 platser. Hur ser det ut framöver?
Vilka förslag tror statsrådet att regeringen kan återkomma med gällande att öka kapaciteten i just yrkeshögskoleutbildningarna? Det finns uppenbarligen stora behov, och det finns anordnare som står redo att sätta igång.
Det är ganska kort om tid i den här typen av näringsliv, som är ganska lättrörligt, om man inte klarar av att hitta kvalificerad arbetskraft på orten där man finns.