Далеко за містом, серед широких полів, що навесні вкриваються смарагдовими сходами озимих, а влітку перетворюються на золоте море зрілого колосся, повільно тече річка, яка вже сотні років несе свої спокійні води між високими берегами, де ростуть розлогі верби, що схиляють свої гілки до самої води, ніби намагаючись доторкнутися до її дзеркальної поверхні.