Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-03-19
Je *** *** *) agen den 19 Martii. Jagphogleya og Sarphus. En Fortæling. (Slutningen; See No. 10. 11. Zagphogleyg saae sig nu overladt til Barruf. Han behandlede hende haardt, og talede hun kiærlig med en anden end ham, var han strax mistænkelig og truede med Fængsel. - Hun havde endnu ikke seet Sarphuus, men hun fik ofte Breve fra ham, hvorudi han lod vide at det eeneste han ønskede sig var den Lykke, endnu engang at tale med hende og af ethvert Udtryk fremskinnede en om Medlidenhed. Da Barruf fik dette at vide, forøgedes hans Skindsyge og han lod Zagphogleyg paa det strengeste bevogte af en gamme Kone ved Navn Katta, hvis Troskab var ham bekiendt. - Da hun saaledes i 4 Maaneder havde levet i den største ULyksalighed og ynkværdigste Tilstand, kiørte Barruf en Eftermiddag heen til et Slot, som han eiede og laae ved Havet paa en Klippe ikke langt fra det Sted hvor Sarphus boede; han fandt sig her meget fornøyet og skikkede Bud efter Zagphogleyg og Katta, da han havde besluttet at forblive den i nogen Tid. Da hun kom der, var Barruf gaaet ud i Skoven; men Almanda var der og tog imod hende med den største Glæde. Da Barruf kom hiem var det Aften; han var meget forbittret, han vilde ikke hilse Zagphogle og gik ind i sit Kammer hvor han tog Katte med og aabenbarede Aarsagen til sin Vrede. Jeg kommer, sagde han, fra Skoven, der hørte jeg een, som laae og sukkede bag Roden af et Træe, at sige disse Ordhun elske mig dog - - mine Breve " ere hende kiære; - - men naar skal jeg see dig Zagphogleig, Jeg sluttede at det maatte være den Sarphus som du har sagt mig der skriver hende til og hvis Breve hun gjemmer ved sit Bryst. Strax blev jeg forvisset herom, da han begyndte igien: "Jeg arme Sarphuus, Nu stod ieg færdig at vilde besvare ham med en skarp Dolk, men nogle Folk kom forbi som forhindrede mit Forsæt ved deres Nærværelse, og imidlertid var han borte og forgievis søgte jeg efter ham. - Ach, havde ieg funden dig. Katta følte en hemmelig Glæde ved sig selv, saadan en Glæde som findes hos nedrige Siæle, hun opdigtede mange Usandheder til Zagphogleye Fornærmelse og urigtige beskyldninger imod hende, og hun lovede at giøre sig Umage for at skaffe ham Leilighed til at kunde hevne sig paa Sarphus. Barruf fordoblede hver Dag sin Strænghed mod den uskyldige Zagphogleye, som ikke kunde gaae et Skridt uden at blive efterfulgt af Katta, og Faderen fortrød nu at han havde tvunget sin Datter til dette sørgelige Giftermaal og begyndte endogsaa at fatte Godhed for Sarphus. Da Barruf en Dag var paa Jagt, kom Sarphus indtil Zagphogleia da hun saa eene og spillede paa sin Cithar. - Hvor blev hun ikke forskrekket, man saae en Blandning af Forvirrelse og Glæde i hendes Miner da hun tog Sløret tilside og forskiellige Farver prydede Kinderne. Han kastede sig ned for hendes Fødder. Nu vil ieg gjerne døe saade han, og kyssede hendes Haand. O! hvor vare de henrykte, med hvilke bevende Udtrykke afmalede hun ikke fin Sorrig, og naar han med den oprigtigste Ømfølenhed beklagede hende, trøstede hun ham med at man med Taalmodighed maatte finde sig i sin Skiebne og forlade sig paa Forsynets vise Bestyrelse. - Undertiden vare de længe tause og saae paa hinanden. De mærkede ikke at Katta gav Agt paa deres mindste Bevægelser, og hemmelig havde sendt Bud til Barruf som man ikke ventede saa hastig. Nu sad Sarphuus og lagde sin Haand i Sagphogleye Skiød og ansaae hende med kielne Øyekast; men hvilken Skræk, Barrufs truende Røst hørtes ved Døren; liig en Lynild kom han ind og søgte hen paa Sarphus. - Nedrig! - Uværdig! raabte han, tænk ikke at benytte dig af min Fraværelse, og gjennemborede Brystet paa Sarphus med en Dolk, som endte Livet med at udstrekke sin Armee og sige: Zagpho - Zag - phogleye. - - Hvilket Syn, Zagphogleya som vilde have reddet Sarphus og stillede sig mod Dolken for at afværge Stødet, saaes besvimmer, overstænkt med Blod og dødelig saaret. -- Hendes Fader som var kommet for at besøge dem, traadte nu ind, og da han saae Sarphuus og sin Datter blodige og Barruf med Morder=Redskabet i Haanden, sagde han til ham: Bøddel, - - Uhyre! - - hvilken Ondskab! - hvo skulde have tænkt det? – Uværdige! meer kunde han ikke sige. Barruf vilde have flygtet, men man bemægtigede sig ham og betynget med Lænker blev han henbragt til det stærkeste Fængsel. Nu aabnede Zagphogleya sidste Gang sine siælefulde Øine. Hvor er ieg? talte hun afbrudt. Guder! Blod=Strømme. - - - Jeg overstænkt med Blod, Sarphus Blod! - see han er blegnet! End- og døe synes han at smille. - - - Min Fader er her; - D! velsigne mig, - tilgiv mig, saa er jeg rolig Nei tilgiv mig, ædle Datter, jeg eene er skyldig i din Ulykke, sagde Faderen; og Zaaphogleya begyndte igien. forlad Barruf - hevner eder ikke. - - Men -- men - - mit Livs Ende nærmer sig. - Jeg seer - - Jeg seer allerede Sarphus blant de Udødelige - - han kalder paa mig - jeg - - jeg omfavner ham! ------ hvilken Lindring. Nu faldt hun død tilbage i Faderens ArmeZagphygleyg og Sarphus bleve derefter begravede ved Siden af hverandre paa det helligste Sted i Templen. Barruf ihielstak sig selv i Fængslet, og Zagphogleye Fader tilbragte sine Dage i Græmmelse, raadende alle Fædre ikke at tvinge deres Døttre til Giftermaal, eller lade sig forblinde ved bedragelige Rigdomme.