Corsaren, 1844-05-10
Talmudiske Fortællinger. Kongens Hjerneskal. Alexander d. Store var en underlig Mand. Jstedetfor at blive hjemme og passe paa sin Kone og sit Huus, drog han om i den vide Verden med en heel Hob Soldater og Sloges med Kongerne. J Førstningen Sloges de beredvillig med ham; men, da han var saa voldsom og baade saarede og dræbte dem og stødte dem fra Thronen, tænkte de naturligviis: Stige ned fra Thronen og dog slaaes! Lad os saa hellere stige ned fra Thronen og ikke slaaes. - Men det syntes Alexander d. Store heller ikke om, og han udgav den Forordning: At Enhver, som ikke Sloges, skulde miste sit Rige, men Enhver, som sloges med ham, skulde beholde det. - Og for at vise, at det var hans Alvor, gav han den første Konge, han derefter overvandt, dobbelt saa meget Land, som han tidligere havde havt. Men tilsidst blev der Mangel paa Konger i hele Omegnen, og nu foretog den store Alexander lange og møisommelige Toure og led baade Sult og Tørst, for at opsøge nye. Saa mærkværdig kan den menneskelige Natur udarte! En Dag kom han udmattet, sulten og tørstig til en Flod. Floden flød med det klareste Vand, og i Vandet svømmede de skjønneste Fisk, som den store Alexander nogensinde havde seet. Nogle vare røde som Guld fra Ophir, Andre hvide som Sneen paa Libanon, atter andre blaae som Saphiren, violette som Topasen eller grønne som Smaragden. - Alexander kunde længe ikke see sig mæt paa dette Syn; men Maven vilde tilsidst ogsaa nyde. Han lod derfor udkaste en Fiskekrog med Madding paa. Fiskene vare ikke vante til at blive efterstræbte, og uden Frygt styrtede de alle løs paa det troløse Bytte. Men netop formedelst deres Mængde kunde ingen af dem komme til Krogen, og den blev urørt midt i Trængselen. Pludselig trak de sig alle tilbage, saa at der blev en stor Kreds om Krogen. De syntes at holde Raad, og da det var tilende, svømmede den deiligste af dem, den fedeste og gyldneste, hen til Krogen, bed og blev fanget. De øvrige svømmede derpaa omkring ligesaa muntre som før. Den store Alexander var for sulten til strax at raisonnere over dette mærkelige Syn. Han lod Fisken koge; men, da han havde smagt den, geraadede han næsten i Henrykkelse over den deilige Smag og forbød Alle og Enhver under Dødsstraf at følge den gamle Sædvane og stjæle fra det kongelige Kjøkken. Hvad der blev levnet, vilde han selv spise til Aften. Da han var mæt, gav han sig til at tænke over, hvad det kunde betyde, som han havde seet i Floden, sammenholdt med Fiskens dellige Smag, Han spekulerede længe, men kom ikke til noget Resultat. Da forelagde han Spørgsmaalet for sine Vise. Disse indelukkede sig for at holde Raad, og efter en Times Forløb vare de komne til det Resultat, at de, for rettelig at kunne, dømme i denne vanskelige Sag, maatte smage Fisken. "I ere nogle store Gavtyver, sagde Alexander smilende og lod dem sætte sig tilbords. Da de Vise havde spist Fisken, vare de ligesaa kloge som tilforn; men, da den store Alexander partout vilde have et Svar, reiste sig Ypperstepræsten Thales - der, skjøndt Præst, henhørte til de Vise - og sagde: "Store Alexander! Sagen er den, at alle Fisk ere dumme, men denne Fisk, som lod sig godvillig fange, den allerdummeste. Og da nu en Fisks Egenskab er Dumhed, saa er den dummeste Fisk den, der i høieste Grad er Fisk eller besidder den største Fiskhed og altsaa smager bedst som Fisk. - Jeg har talt." De andre Vise vare ganske af samme Mening; men den store Alexander var af den Mening, at han til ingen Nytte var narret for sin Aftensmad. Han sendte nu et Jilbud til sin største Vise Aristoteles, hvem han i sin Fraværelse havde betroet Regeringen, og forelagde ham alle Sagens Omstændigheder med Begjæring om hurtigt Svar. Efter nogen Tids Forløb kom Buddet tilbage med følgende Svar: "Denne Flod, o store Alexander, udstrømmer fra Paradiset, og i Begivenheden med Fisken ligger et Vink fra dette Sted, som Du ikke skal lade upaaagtet. Men Paradiset ligger ved Flodens Udspring". Da stod Alexander op og erklærede, at det var hans Beslutning at drage til Paradiset, og at Hæren skulde vente paa ham, indtil han kom tilbage. Ganske alene begav han sig paa Veien, og paa den syvende Dag stod han for Paradisets Porte. J Porten stod Abraham og betragtede den indtrædende Alexander med et alvorligt Ansigt. Alexander fortalte Abraham Historien med Fisken. Abraham hørte ham rolig tilende, og gav ham derpaa uden at sige et Ord en Hjerneskal. "Er det Svaret paa det, jeg spørger om?spurgte Alexander utaalmodig. Abraham trak taus paa Skulderen og vendte ham Ryggen. Forbittret raabte da Alexander: Velan! Jeg tager Hjerneskallen med mig, og jeg vil lade den opbevare i mit Skatkammer for at kunne sige, at det Værdiløseste, jeg erobrede fra alle Verdens fire Hjørner, var fra Paradiset". Han tiltraadte Tilbageveien; men, alt som han nærmede sig sine Krigeres Leir, blev Hjerneskallen tungere og tungere, og da han endelig ankom og vilde vise den frem, var han med al sin Heltekraft ikke istand til at bære den. Ja, den faldt for hans matte Haand til Jorden. "Løfter denne Hjerneskal i Veiret!" befalede han. En efter en af hans stærkeste Krigere, derefter flere paa eengang og tilsidst den hele Armee kunde ikke løfte den. Da sendte Alexander atter Bud til Aristoteles og bad om Oplysning. Aristoteles Svar lød saaledes: Store Alexander! En Haandfuld Jord paa Dødningehovedet - og et Barn vil kunne løfte det. Forsøget blev strax gjort, og see! det var saaledes. "Men hvorledes forstaaer jeg nu det?" raabte Alexander tankefuld. "Store Alexander", mælede Forelæseren af Brevet, den vise Aristoteles siger videre: Thi en Haandfuld Jord paa den vægtfuldeste Hjerneskal - og den er ikke Andet: end en almindelig Hjerneskall!