Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1814-11-15
En Londonsk Tidende forsikkrer, at have hørt af en Rangsperson, som sidstleden 28de August har forladt Den Elba, følgende tilforladelige Efterretninger om Buonoporte: Buonaparte rider meget og mynstrer ofte sine Tropper. Hans Palladses Opbygning sysselsætter ham meget. Man lægger ogsaa Mærke til at han læses temmelig meget. Jndbyggerne bryder han sig lidet om, og disse synes ogsaa at vise ham liden Opmærksomhed. Han er alt for meget beskjæftiget med sig selv til, at kunne tænke paa sine Undersaatters Vel. Jeg troer, at han tænkte ligesaalidet derpaa i den Tid, han stod i Spidsen for det franske Folk. Jeg anseet ham for den største Egøist, der er følesløs og ustadig, hvoraf da ogsaa følger, at alt hvad han siger og foretager sig, blot har Hensyn paa hans Person og hans Fordeel. Taler han med nogen, afmaaler han sin Samtale efter dens Tænkemaade, med hvem han taler, og jeg troer ikke, at han har nogen fast og uforanderlig Betragtning af en Ting, naar denne ei umiddelbart angaaer ham selv Adskillige Folk, som have et skarpt og roligt Blik, og som have talet med ham paa Øen Elba, see i hans vedholdende, uhensigtsmæssige Virksomhed intet andet end vilde Lidenskaber, som for Øjeblikket ikke have nogen fast Gjenstand eller noget bestemt Øjemeed. Men i Særdeleshed lægge de hos ham Mærke til en stor Folesløshed over den overordentlige Omskiftning af hans Lykke; ja de gaae endog saavidt, at de paastaae, at hans Alvorlighed er en fuldkommen Tankeløshed. - Mange ville finde Lighed mellom hans og en forlængst afdød Konges Caracteer, dog med den Forskjel, at de tillægge Buonaparte stotte Forbindelsesevne, men fuldkommen Mangel paa alt hvad Ordholdenhed angaaer. –De Militaire, som fulgte med ham til Elba, længes for det meste efter at komme bort igien fra ham, fordi han behandler dem med Ligegyldighed. De faae simple Soldater, som ere omkring ham, gribe allerede enhver Leilighed til at rømme. – Paa den nærliggende italienske Kyst taler man langt mindre om ham end man skulde troe, og endog Beboerne selv paa Øen Elba vide, naar de komme til en italiensk Havn og spørges om Buonaparte, ei at sig andet om ham, end at han er der. Forresten han han paa sin De fuldkommen Frihed. – Undertiden tilbringer han en heel Dag paa Søen. Sine Garder siger han ofte, at de skulle nok komme tilbage til Frankrig. Stod han i Forbindelse med een eller anden mægtig General i Frankrig, som havde Tropper under sin Befaling, og som var villig til at staa ham bi, vilde det være ham en let Sag, at smukt did over, og at sætte sig i Spidsen, omendskjøndt en Krigsbrig ligget paa Post ved Elba- og Commissarier passe paa ham. J ethvert Tilfælde vil den Franske Regjering gjøre vel i, at være opmærksom, saavel paa alle hans Skridt paa Elbo, som paa hans Forbindelser i Frankrig, hvis han havet slige En Fransk Dogn Piere giver følgende Skildring af Stemningen i Frankrig (som dog sagtens kun er taget efter Hovedstaden) Folkets Selvsyge gaaer saavidt, at Nationalfølelsen udslukkes, eller er vel ikke engang mere til. Forældre, som hylede og jamrede over deres Sønners tvungne Afgang til Armeen, beklage sig nu, da deres Børn ere komne hjem, over at de maae underholde dem. Man var nu engang fortrolig med Tanken om deres Fraværelse, man havde sørget for dem, og gjorde nu ingen Regning paa at see dem mere. Nu bringer Freden dem uformodentlig til Hjemmet; 23 Dage tilbringes med Hjertesudgydelser. Derpaa begynde Forældrene at beregne, at de ugentlige Udgivter ere større end før, og Sødskenderne, at de nu maa give Slip paa den Arvedeel, der var tilfalden dem, dersom Brødrene havde ladet være at komme tilbage. Endelig forandrer Scenen sig, og man siger høit til Naboerne: da man nu engang havde baaret Sorg, vilde man gjerne seet, at Sagen havde dermed været afgjort."Et nyt Skrivt om Ruslandstoget af Capitain Eugen Laboume læses med megen Begierlighed. Han roser Russerne fordi de opoffrede Steder og Rigdomme for deres Selvstændighed. Franskmændene, siger han, glemte ved Moscau hvad de vare, de bleve Kjøbmænd, dreve Luxus og adlød ikke meere. Ved deres Bellevnet vare Officiererne tit klædte i Pjalter. Rov og Plyndring var deres kjæreste Dont. Forfatteren tiltaler blandt andet den russiske Keiser med disse skjønne Ord: "O høimodige Alexander, Du, som Buonaparte kaldte en Barbar, endnu ryge Levningerne af dine opbrændte Steder, endnu bloder dito Hjerte ved Jammerskriget fra dine Topre! Du er under Murene af Frankerige Hovedstad, Hvad vil Du gjøre? Hvilken Hævn vil Duntage for saamegen Skjændselsdaad? Dens Potte aabner sig for din hævnlystne Hær, men Du dæmper dens Raserie, og raaber! Gud skee Lov nu er Paris reddet. Nu følger et rædsomt Malerie over alle de Ulyksaligheder, der fulgte den franske Armee paa Tilbagetoget, hvor da fortælles, at de franske Soldater sloges paa Livet om en Drik Vand; Andre sadde følesløse paa Liigdynger af deres Cammerader; medens Buonaparte ved sin Gardes Hjelp baner sig Vei igjennem disse Klynger. Det hele Sørgetog lignede et Karneval. Man saae simple Soldater i det kostbareste Peltsværk og Officierer i Palter eller raae Huder. Nogle vare klædte som Cosakker, Andre som Tartarer og atter Andre som Chineser. Kuns den, som saae de Franskes Tog fra Moscau, kan giøre sig en rigtig Forestilling om Grækernes og Romernes Hære, da de bortdroge fra Trojas og Carthagos Ruiner. De russiske Bønder, som de Franske førte med sig, maatte de indspærre om Natten som Umælende uden Levnetsmidler, i hvilken Tilstand, disse Ulykkelige aad hinanden. Ved Beresing kjæmpede Soldaterne indbyrdes for at komme over Broerne, og da en af disse kom i Brand, omkom hel Batailloner i Luerne eller Bølgerne. Af 500,000 Krigere undkom ikke flere end 20000.