Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-05-20
Naar man i Statsoecononiske Værker vil bestemme Begrebet om Penge, saa er det sædvanlige Udtryk at sige: at de ikke ere Andet end et almindeligt Bytningsmiddel, og at de, som Saadant, ere underordnede de høieste Realitæter eller Livets Fornødenheder. Dette er abstract betragtet. Concretum derimod siger os: at naar vi have overdraget hvilkensomhelst os tilhørende Gjenstand, eller ogsaa vore personlige Egenskaber, saasom: vor Styrke, vort Mod, vore Talenter o. s. v., til Nogen, og for samme have modtaget det almindelige Bytningsmiddel, saa ere vi ogsaa i Virkeligheden i Besiddelse af en forholdsmæssig Mængde Fornødenheder, saa længe vi befinde os blandt dannede Mennesker, der stedse pønse paa, at frembringe i Overflødighed Det, som Mennesket nu engang betragtet som Uundværlig heder. For en Robinson, paa sin Ø, vilde og maatte Nominalitæt stedse staae under Realitet; men, saa længe Menneskene leve i Samfund og dagligen gaae frem i Forædling, vil det blive omvendt. Naar vi altsaa, under disse Omstændigheder, have Valget imellem en vis Deel af det almindelige Bytningsmiddel og en dertil svarende Mængde af vore Fornødenheder, endog efter en meget rundelig og gavmild Maalestok, saa byder Klogskab os dog, at vælge den Førstnævnte, fordi den indbefatter: den høieste Grad af Relativitæt, Jdealet af Fuldkommenhed, en Vedvarenhed, som næsten trodser Tiden, samt mange andre Egenskaber, der alle ere af den væsenligste og meest afgjørende Nytte. Hertil kommer endnu den saa saare vigtige Omstændighed, at, indskrænkede som vore Evner ere, kjende vi ikke selv vore Fornødenheder, men maae give os i Tidens Vold, og derfor prise os lykkelige, fordi vi ere i Besiddelse af et Middel, der forener i sig alle de oven nævnte og ikke nævnte Egenskaber. Bestaae nu disse Sandheder for Fornuftens Domstol, saa vil Du ogsaa indrømme, at vi deraf kunne udlede endnu een Grund, hvorfor Forfatterens System ikke egner sig til Udførelse, og at han ligesaa vel figurligen kunde have sagt kort og godt (s. v.v.) jeg, der er en af Malkekjøerne, mærker kun altfor vel, at der drikkes for megen Mælk, min Græsgang er i denne Tidkunmager, og derfor tykkes det mig billigt, at man fatte Tæring efter Næring; see, dette er tydeligt, og saasnart man blot forstaaer hinanden fuldkomment, saa vorder man ogsaa let enig. B. Dette Sidste troer jeg næsten at være, i Korthed, Forfatterens Mening. Men, da Du nu ikke anseer hans Plan for udførlig, imedens Du dog selv vil have mærket af Tidens Tegn, at der er opstaaet et Misforhold imellem vor lille Stats Jndtægter og Udgivter, hvilke Forholdsregler troer Du da vilde være meest passende, for at tilveiebringe et Slags Ligevægt? A. Ja, min Ven, det er nu et ganske andet Spørgsmaal, paa hvis udførlige Besvarelse jeg ingenlunde kan indlade mig, fordi dertil mangler mig den uundgaaeligen fornødne Oversigt. Vil man dømme sundt og rigtigt om en Sag, da maa man, fremfor Alt, kunne betragte den meget nøie fra alle Sider, og dernæst ikke engang altid stole paa de Fornuftslutninger, denne Betragtning har kunne fremkalde hos os, fordi meer og mindre Hensyn til vor egen, personlige Stilling ogsaa letteligen kunne have Indflydelse paa Disse. Jeg vil derfor kun, paa Din Opfordring, anføre Dig Følgende. Først maa jeg da sige Dig, at naar man vil raade Bod paa naturlige Onder, maa man ogsaa tage Tilflugt til naturlige Hjælpemidler, og vil man frembringe Skjønhed og Styrke, da maa man fornemmeligen tage Hensyn til rigtige Forhold, hvortil en simpel LivsPhilosophie, som ofte beæres med Navnet: Viisdom, stundom kan være meget behjælpelig. J Henseende til Anvendelsen af disse saa jevne Grundsætninger, til Besvarelsen af Dit sidste Spørgsmaal, da vil jeg begynde med, at inddeele Statens Medlemmer i tre Classer: de virksomme og skatydende, de virksomme og ikke skatydende, og de uvirksomme og ikke skatydende. Til den første Classe henregner jeg: Jordbrugeren, Handelsmanden, Fabrikanten, Haandværkeren o. s. v., til den anden: Embeds- og Videnskabsmanden, og tilden tredie, Pensionisten eller saadanne Personer, som paa hvilkensomhelst Maade erholde Understøttelse af Staten, uden for samme at give noget umiddelbart Vederlag. Allerede afdenne Jnddeeling opstaaer det Misforhold, at kun een Classe er skatydende og to Classer derimod ikke statydende. Skal der nu være Forhold i dette naturlige Uforhold, saa maa een af to Dele finde Sted, enten maa førstnævnte Classe være forholdsmæssigen større, eller dens Virksomhed overordenlig, – eller ogsaa maae de to sidstnævnte Classer være mindre, eller deres Fornødenheder forringes i samme Forhold som Virksomheden hos den første Classe aftager. Hvor denne Ligevægt ikke er tilstede, der vil enten opstaae gjensidige Misfornøielse blandt Statsborgerne, hidrørende af Uformuenhed paa den ene Side og Fornødenheders Utilfredsstillelse paa den anden, eller ogsaa maa Statstyrelsen, for at forebygge dette, søge at erstatte det Manglende ved Midler, den ingenlunde med Ligegyldighed kan kaste sit Blik paa. Disse Erfarings Sandheder have stadfæstet sig til alle Tider, og selv Danmark har ikke kunnet undgaae, at tjene til bekræftende Exempel derpaa. Saa længe en langvarig Fred og heldige Conjuncturer udbredte en almindelig Velstand over hele den skatydende Classe, saa længe kunde ogsaa de tvende ikkeskatydende Classers Fornødenheder tilfredsstilles uden synderlig Vanskelighed. Men ikke saa snart saae Handelstanden sig svægget ved et Tab paa Søen, i 1807, der anslaaes til 60 Millioner Mark Bco., ved frivillige og ufrivillige Banco Laan, samt, sildigere, ved pludselige Coursforbedringer, ikke saa snart berøvede den fordærvelige Obligations=Handel den sande Handel dens Capitaler, ikke saa snart mistede Landbrugeren, ved Norges Fraskillelse, en af sine betydeligste Afløbskilder for sit Hovedproduct, og saae andre Lande, formedelst egen Dyrkning oversvømmede med samme, aldrig saa snart inddroges betydelige Seddelmasser, for at sikre en stadig Cours o. s. v., førend ogsaa Misforholdet. begyndte at ytre sig. Føier man endnu hertil, at Danmark stedse har manglet den skatydende Classes fortrinligste Støtte, Fabrikfliden, hvorved andre Lande føle sig saa saare lykkelige, uden at Tarvelighed i Forbruget af fremmede Overdaadigheds Frembringelser just kan henregnes til dets Jndvaaneres største Dyd, saa vilDu indsee, at Forlægenheden, der tales om, kan være grundet; fordi den skatydende Classe hverken i Størrelse, eller i Virksomhed staaer i noget rigtigt Forhold til de to andre Classer, der desuden i de sidste Aar have været underkastet en betydelig Forøgelse. Ja mangen Mand, af hiin Classe, er sikkert endog gaaen over til disse, og derved vorder Byrden dobbelt. B. Disse Synspunkter ere aldeles overeensstemmende med mine; men Fremtiden, A. J Fremtiden kunne ingen af os see ret langt ind, og Det, vi undertiden betragte som en meget mørk Gienstand, viser sig ofte pludseligen som en lys. Da jeg imidlertid troer, det er Pligt, at betragte enhver Stilling, vi befinde os i, fra en saa alvorlig Side som mueligt, saa stemmer det naturligviis ogsaa overeens med mine Ønsker for det Heles Vel, at dette iagttoges, af Enhver især, i vor nuværende. Det vilde sikkerligen ikke forværre vor Tilstand, om Handelen fandt Opmuntring paa alle muelige Maader, om Enhver vilde indskrænke sine Fornødenheder til de alleruundværligste, om man studerede, mindre for at vorde Embedsmand, end for at gavne Staten, ved en for samme nyttig Uafhængighed, om man, isærdeleshed i de yngre Aar, hyppigere dyrkede Physik, Chemie, Mekanik og Geometrie, alle Videnskaber, der, practiskt og rigtigen anvendte, forædle Mennesket og vilde gavne Staten langt meer, end den nu her tillands saa brugelige og utidige Higen efter juridiske Kundskaber, der, heelt ofte, stoppes i det sløve Hoved, for at vorde glemte ligesaa hurtigen som de langsomt og med Tidspilde bleve fattede, og derfor ogsaa til Slutningen kun sjeldent lede til Andet, end usselt Sophisterie. Faa ere, og bør være, de, der af Kjærlighed til Faget ville søge Nydelse i de høiere Anskuelser, det kan yde Tænkeren; Mange ere derimod, men burde ikke være, de, der blot sætte Foden i Helligdommen, for at faae Adgang til Embeder, hvortil for det Meste ingen Lovkyndighed behøves. Jlde vilde det heller ikke være, om den velhavende Haandværksmand altid opdrog Sønnen til sin egen Brødkilde, og ikke af daarlig Forfængelighed lod ham vige fra en Vei, af hvilken hans Fader fandt et anstændigt Udkomme, og nød en for sig og Andre gavnlig Uafhængighed. Om Fabrikfliden, denne for ethvert Land saa herlige Velsignelse, vil jeg aldeles ikke tale. Den er en Væxt, som, jo dybere Rødder den slaaer i andre Stater, jo meer synes den at vorde fremmed i vor egen. Men derfor burde ogsaa en drivtig Handel bøde paa dette saa følelige Savn. Tænk Dig engang vort lille, paa Brød og Hænder saa rige, Danmark, fuldt af Schweitz's Fabriker, tænk Dig vore Handelsmænd virksomme med, at skaffe disse og Jordbrugeren Afsætning paa deres Frembringelser. - jeg er overtydet om, at vi da sjeldnere vilde see vor faderlige og menneskekjærlige Konges Forværelse opfyldt af Anraabende, samt af Mænd, der for deres Børn søge om en Ansættelse, der først efter adskillige bortødslede Aar ville forskaffe dem en Lønning, der kun er tilstrækkelig og som kun anvendes til phantastiske Paaklædninger; - dog, jeg giver ikke tænke paa, hvor lykkelige vi kunde være, imedens vi selv bidrage saa Lidet, for at vorde det, og vil derfor sige Dig farvel for Øieblikket, for at bede Dig, endnu idag at spise til Middag med min Familie og mig; vi skulle da, haaber jeg, finde Leilighed til, endvidere at samtale om Et og Andet, som endnu ligger mig paa Hjertet. B. Tak for Din Indbydelse, jeg skal komme, og endnu stedse, ligesom fordum, henregne til de gladeste Timer dem, der svinde bort ved en gjensidigen nyttig og behagelig Underholdning. Det lærde Danmark. Meusels Ord i Fortalen til det fjerde Oplag, af hans gelehrte Teutschland behøves kunat oversættes frit, for at blive anvendelige paa das gelehrte Dannemark. "En skjelmsk Forfatter, siger han, har ikke saa ganske upassende kaldet dette Værk en Sommerfuglsamling.