Berlingske Tidende, 1834-03-26
Paris, den 16de Marts. Clubberne og Ementiers have aldeles ikke det Mod, som de foregive at besidde, eller den Selvtillid, hvormed de prale. De overdøve sig selv, fordi de skrige dygtigt; berusede ved deres egen Larm træde de stolte frem, troe at de udgjøre Legioner, og udfordre. Men stiller man sig imod dem, da ere de ikke hjemme. Naar Alt er gaaet roeligt til, som ved Dulongs Liigbegjængelse, da sige de, at Politiet har ikke vovet at bekæmpe dem, de give det et Vidnesbyrd om god Opførsel eller klog Forsigtighed; de prale med, at Armeen har, ved denne Jordefærd, sympathiseret med dem, at de havde vedligeholdt Besættelsen af Kirkegaarden o. s. v. Naar de ved Prygl af Politiebetjenterne ere blevne adspredte, som f. Ex, paa den Dag, da Ementen for kort Tid siden fandt Sted paa Børspladsen, da foregive de, at de kun i ringe Antal havde indfundet sig, fordi de havde forsmaaet at kæmpe; at Politiet, af Frygt for deres Ræver, har afkjølet sin Smule Mod paa de Nysgjærrige og Tilskuerne. Saaledes have de altid en Udslugt paa rede Haand; men Sandheden er, at de intetsteds ere de Stærkere, og intetsteds formaae Noget; at selv hine Mænd, der, som NationalsFolk, ere erklærede Modstandere af Monarchiet, hemmeligen ere deres Modstandere, at de ikke kunne vente sig nogen Bistand hos de Deputerede af den yderste venstre Side; thi Garnier=Pages, og selv Cabet, der mere eller mindre tilhøre Clubberne, vove ikke aabenlydt at erklære Robespierranismen; allene Andry de Puyraveau kunde være fortvivlet nok dertil, men han staaer ene, og har ingen Talergave. Jndtil dette Øjeblik have endog Arbeiderne i Almindelighed modsat sig dem, hvilket har tydeligen viist sig i Lyon, hvor Jacobinerne havde anve de alle muelige Konster, for at paatvinge de eedsforbundne Foreninger en demagogisk Charakteer, hvor de eller deres Afsilierede endog havde Forsædet i hiint Slags frimureriske Forbindelser blandt menig Mand, og dog ikke vare i Stand til at henrive samme til Kamp. Her i Paris have de ulykkeligviis revet en Deel af Ungdommen bort med sig, og i Armeen anstrænge de sig ivrigen for at vinde Lieutenanterne og Underofficererne; for unge Mennesker brygge de, ifølge deres nuværende poetisk-politiske, overspændt svulstige Stemning, en Blanding af Conventionalismus, Romantismus, Fransk modificeret Hegelianismus, det Positive og Afsindige, Materielle og Metaphysiske af alle Sorter, Det er aabenbart, at der er opstaaet en Sammenblanding af Tydsk og Fransk Aand. Da Lysten til at glimre er uhyre Frankrige, har man villet glimre med Tydske Jdeer; saaledes en Victor Hugos Romantik, saaledes ere Efterabelserne af den Hegelske Philosophie opstaaede, Alt paa den meest bagvendte og absurde Maade; og alt Dette sammenæltes i et Sprog, der er en Sammenblanding af Jean Jacques Rousseans, Condorcets og Robespierres Sprog, et broget Chavs af modstræbende Elementer. Men netop denne Forrykthed og bizarre Amalgamering af det Heterogene svækker Clubberne; Romantiken og Metaphysiken paralysere den abstracte Virkekraft hos Ungdommen, og saaledes seer man de unge Helte vakle hid og did imellem Clubber, poetiske Tobakspiber og poetisk Øl; thi dette kalde de Romantisk, siden de ved Oversættelser ere blevne bekjendte med Hofmanns Fortællinger, have seet Tydske Studenter og hørt tale om Tydskernes Universitetsliv. Hvad Underofficererne og Lieutenanterne angaaer, der naturligviis her, som overalt, tørste efter Krig og Avancement, da have disse Folk, formedelst den strænge Disciplinaand, egentligen Modbydelighed for Club væsenet; de holde sig mere til Nationals Anskuelser; men Marskal Soult frygtes fremfor Alt, og saalænge denne Jernmand - der dog egentlig er en Mand for Soldaterne – bliver siddende ved Roret, saalænge behøver man neppe at frygte for, at Conspirationsvæsenet skal faae Jndpas i Armeen. Under en mindre haard, positiv, fremadstræbende og ærgjærlig Krigsminister, kunde Armeen lettere opløses, og af Krigslyst flyde sammen med republicanske Meningers Strøm.