Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-02-18
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Mo Fjortende Aargang. No. 14. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 18 Februari 1817. Peter Klims overjordiske Reise. (Fortsat, see No. 96 f. A.) Deg, som paa Jorden, efter den nyere Opdragelsesmaade, havde lagt mig efter alle Sprog, ligefra Plattydsk, for at kunne læse Reineck de Vo i Grundsproget, indtil det Spanske, for ret at kunne tilegne mig Donquixottes originale Skjønheder, og det Sanscritiske, for at kunne studere mig ind i Braminernes Helligdomme, jeg maatte naturligviis finde det meget let, at lære det lakuriske Sprog *). Jeg kunde underholde anig deri med Landets største Lærde over de lærdeste *) Vist er det, at der næsten i intet Land i Europa udfordres en mere udbredt Sprog, kundskab, ikke allene for den Lærde, men endog for det blot dannede Menneske, end i vort kjere Danmark. J hver Pugeskole læres nu et Dusin Sprog, og vil man, som Mester Geert Vestphaler, kunne tale om lærde og curiøse Sager, saa maa man i det mindste tillige forstaae Jtaliensk, Spansk og Jslandsk; Jacob v. Thybo vilde saaledes i vore Dage ikke meere kunne prale med, at han forstaaer 10 Sprog; thi det maatte være et daarlig Jnstitut, hvori man ikke, i det mindste, giver Underviisning i 12 Sprog. A. K. Æmner. Man skappedes om at gjøre mig bekjendt med Rigets offentlige Indretninger, videnskabelige Stiftelser og øvrige Mærkværdigheder. En Dag, da jeg spiste ved Kongens Taffel og der just blev talet om Poeter og Poesie, var Monarken saa naadig, at gjøre mig opmærksom paa den poetiske Stad Kulkulani. Det Udtryk poetiske Stad klingede i mine Øren som i sin Tid det Ord Æreslegion i Frankrig, og uagtet den Hær af Poeter, jeg havde seet og kjendt i min kjere Fødestad, kunde jeg dog ikke faae det i mit Hoved, at der kunde gives en heel poetisk Stad. Men Sagen forholdt sig dog virkeligen saaledes, og dens Sammenhæng var denne: J den nu regjerende Konges Farfaders Tid, vare Poeterne blevne saa frugtbare og mangfoldige, at de opfyldte hele Riget, og at alle Mennesker talede paa Vers. For at gjøre Ende paa denne poetiske Landeplage, lod Kongen udgaae følgende Forordning: "Jhvorvel Vi selv ere en stor Under af Poeter og Poeste, og ved mangfoldige Leiligheder have lagt Prøver paa denne Vor allerhøieste Yndest for Dagen, saa have Vi dog med største Mishag erfaret, at den poetiske Syge er overkommet Vore kjere og troe Undersaatter, som en Epidemie, saa at alle Fol nu omstunder, istedet for at udtrykke sig i forstaaelig solut Stiil, helst skrive Alting, lige indtil Skjøder, Contracter, Testamenter, Gavebreve o. s. v., i bunden Stiil, hvoraf der da opstaaer mange Uordener og Tvistigheder. For at gjøre Ende paa saadanne Misbrug, byde og befale Vi herved, at der herefter kun skal være et Antal af 50 privilegerede Poeter i Vort Rige, hvilke Vi Selv forbeholde Os at udnævne, og at derimod alle de øvrige ufortøvet have at nedlægge deres Harpe, eller og inden trende Solemærker at forføje sig hertil Provindsen Kubinak, hvor Vi have anviist dem et bestemt Jordstrøg, som de kunne bebygge og dyrke. Jøvrigt byde og befale Vi herved, at alle de Vers, der ere forfærdigede af uprivilegerede Poeter, skulle betragtes som Contrebande." Denne Forordning rammede hele den poetiske Verden ligesom et Tordenslag. Da Poeter i Almindelighed, som bekjendt, ere af et meget hidsigt og fyrigt Sindelav, saa besluttede de Fleste, der ikke kunde gjøre Regning paa at faae Privilegium, heller at vælge en frivillig Landsforviisning, end give Slip paa et Kald, de satte saa stor Priis paa. Man saae dem paa en bestemt Dag udvandre, ligesom Jsrals Børn af Ægypten, ret som der staaer skrevet, "med Faar og Øxen, ja ganske meget Fæ. De nedsatte sig i Provindsen Kubinak, hvor de, ligesom de Forviiste i Siberien, selv maatte sørge for deres Ophold, men iøvrigt havde Tilladelse, at skrive saa mange Vers, som de vilde, hvilke imidlertid, under anseelig Pengestraf, ikke turde føres over Grændserne. Efterhaanden formerede disse poetiske Nybyggere sig saa meget, at de snart fik opført en Stad, som de kaldte Lullivari, der paa Dansk Gudestaden. Da den ikke laae længer borte fra Residentsen, som Dyrehaugen eller Kirsten Piils Kilde fra Kjøbenhavn, saa tog jeg derhen i Selskab med den første Statsminister Tiongku og Præsidenten for Videnskabernesacademiet Pullivalli, begge Mænd af de dybeste Kundskaber, der kunde gjøre Rede for enhver Ting, man spurgte dem om. Ved Lullivari maa man ikke forestille sig en Stad som Kjøbenhavn; den lignede snarere Taarnby paa Amager, paa det nær, at Bygningerne langt fra ikke vare saa smukke.