Adresseavis for Børn, 1782-07-24
En Vandringsmand vilde reyse hen til en smuk Stad, som han havde hørt at blive meget berømt, og hvor han for bestandig haabede at gjøre sin Lykke. Da han endnu ikke var gaaet ret langt, kom han paa en grøn Eng, hvor han paa eengang fandt saa mange Veye for sig, at han selv ikke vidste, hvilken han skulde udvælge. Da han nu stod der, og var gandske ubesluttet, kom en ven lig gammel Mand gaaende til ham og spurgde: hvor han vilde gaae hen, Vandringsmanden nævnede ham Staden, og den Gamle tilbød sig at være hans Ledsager, om han vilde følge ham. Af denne Oldings Øyne fremlysde noget Majestætiske og Jndtagende, hvorover Vandringsmanden strax fattede saadan Tillid til ham, at han ikke betænkde sig et Øyeblik paa at overladt sig gandske til hans Førelse. De fulgdes altsaa afsted med hinanden. Det var endnu tidlig paa Dagen. Solen skinnede saa deyligt paa Himmelen; Fuglene sang saa smukt i Luften, de klare Bække raslede saa sagte forbi hen paa Markerne, og Engen glindsede af Duggen. Veyen gik igjennem Blomster marker og blødt Græs. Rundtomkring saae man intet andet, end indtagende Sletter, undtagen naar man saae ligefrem for sig, saa var det ligesom at man langt borte skimtede en liden Høy, men som man dog neppe kunde bemerke, formedelst dens lange Frastand. Ach, hvor deylig, raabde Vandringsmanden henrykt, hvor deylig er denne Egn, og hvor behagelig er den Vey, vi vandre Seer du der langt borte en Høy, svarede den Gamle; den ligger paa vor Vey, og vi maae ret strax gaae over den." - O, den er jo endnu langt borte, sagde Vandringsmanden; og naar vi ogsaa skulle gaae over den, saa vil det vel ikke være saa vanskeligt, da det er ikkun en liden ubetydelig Høy Da de endnu saaledes talede, begyndte Veyen at blive noget ujevnere og haardere, end den var i Begyndelsen. J Stedet for at den tilforn gik igjennem Blomstermarker, saa løb den nu ofte over spidse Stene og imellem stikkende Torne, blev undertiden borte i dyb Sand, og kom først frem igien paa en tør stenefuld Jordbund. Solen steeg nu høyere op, og begyndte allerede at nedskyde sine Straaler ligened paa deres Jsser, Avis. Jsser, saa at de følede dens brændende Hede. Jmidlertid nærmede de sig til Høyen. Denne syndes ved hvert Skridt at blive større, og forestillede sig tilsidst for dem som et høyt steylt Bjerg, hvis Syn allerede opfyldte Vandringsmanden med Skræk. Han begyndte nu at blive forsagt, og spurgde sin Ledsager, om de ikke kunde gaae omkring neden om dette Bjerg, efterdi det dog vel ved denne brændende Sommerhede var umuligt, at gaae over det? Her strax hos løber en Afvey, sagde den Gamle, den slynger sig rundt nedenomkring Bierget. Mange har allerede forladt mig her, og udvalgt denne Vey, men de ere aldrig komne indi den Stad, hvortil de havde i Sinde at gaae, og hvorhen du nu ogsaa tænker at vandre. Vil du ligeledes forlade mig her, saa staaer det dig frit for, men dersom du troer, at jeg mener dig det godt, saa følg mig, Vandringsmanden troede sin Ledsager, og fulde ham. Da de kom hen til Bjerget, var det virkelig ikke saa forskrækkelig steylt, som det endnu forkort siden var forekommet dem. Men desuagtet vilde Vandringsmanden dog hvert Øyeblik udhvile sig lidet; hans Ledsager derimod satte Mod i ham, og sagde: Vær ikkun trøstig og frimodig; vi komme nu snart op til Toppen af Høyen, og ned ad Bakke gaaer det siden langt bedre. Derpaa komme vi ind i en behagelig Dal, hvor det reneste Vand vælder ud af Klippen, og hvor Træerne staae fulde af de deyligste Frugter. Der ville vi vederqvæge os igjen, naar vi først ere komne over dette Bjerg! Naar nu Vandringsmanden blev tung og træt, saa tænkde han ikkun paa den behagelige Dal, og blev da paa eengang glad, munter og let igjen Paa denne Maade naaede de snart op til Toppen af Bjerget.