Aarhuus Stifts-Tidende, 1843-05-24
Jndbydelse til Land=Almuen, foranlediget ved en forlangt Jndrykkelse i Aarhuus Stiftstidende Nr. 62. Ligesaa unyttig som ethvert Forsøg vilde være paa at standse Tidsaandens fremadskridende Udvikling, ligesaa stort et Ansvar maatte saadanne Forsøg paadrage sig, thi hvem kan nægte, at Folkelykke og gavnlig Oplysning ere dens sande Tendents. Men hvem kan elske Fødeland og Medborgere, og hvem kan handle af rene Bevæggrunde til at fremme disses sande Tarv, uden at ledes af det Ønske og den Attraae, at Alt maatte gaae saaledes fremad, at det kan blive til Velsignelse for Enhver i Staten. Mærkeligt er den Hurtighed, hvormed denne Tidsaandens Udvikling i de senere Aar er skredet fremad; men kun der er den glædelig, hvor den har sande Forbedringer i det Bestaaende til Maal, uden derved tillige at tilintetgjøre Tilliden til Loven, Regjeringen og Authoriteterne. Thi uhyggelig og foruroligende er den da, selv om den skulde blive en Overgang til noget Bedre; den skaber Utilfredshed og Higen efter Forandringer, og denne Utilfredshed sniger sig fra de offentlige ind i de daglige Forhold, den vækker Partiaand og gaaer fra den ene Yderlighed til den anden; – den Forfængelige og Dristige tager Ordet, og uvilkaarlig opstiger hos den Besindige den Tanke, hvorledes er det muligt, at saa Meget, der før var kjært og helligt, nu skal være mangelfuldt, – hvad bliver der tilovers at elske ved mit kjære Fødeland, hvad skal jeg kunde være stolt af i Hjemmet, naar man i Udlandet holder mig Lovtaler over det lykkelige og oplyste Danmark; og hvorledes skal denne Higen efter noget Bedre udvikle og danne sig til sand Velsignelse for den kommende Slægt? Jkke ved at nedrive alt det Bestaaende, - ikke ved at opponere mod Lov og Regjering, ikke ved at ville fordre ubegrundede og uhjemlede Fordele for den ene Stand paa den andens Bekostning, – ikke ved at tilraabe Massen, at den er den forurettede og underkuede, vil Folkelykken opnaaes: thi det Bestaaende har uendelig meget Godt, Lov og Regjering var i en Række af Aar i Danmark ligesaa mild som retfærdig mod hver Mand. Den ene Stand maa bestaae ved den anden, og kun hvor man kunde finde den ene trykket af den anden, er det Tid at tale. Men skal Eiendomsretten, bringe Offere, hvilket f. E. ved Fæsteeiendommene er Tilfældet, saa lad os ikke glemme, at det Gode maa opnaaes ved det Gode. Og endelig hvad Massen, Almuen – angaaer, da er dennes Stilling og Kaar i saare faa Lande saa god som i Danmark. Lad Enhver, der har reist i Udlandet, bedømme, om det er sandt, Almuens Tal er derimod hos os saa overveiende stort, at vi medrette maae ønske dens Dannelse paa et høiere Trin; den er af Naturen begavet med herlige Anlæg, men disse udvikles ikke tilstrækkeligen ved Opdragelsen og Underviisningen, og dette allermindst nu, da Almuen har Ret til at tale med over dens egne Anliggender. Jkke er det hensigtsmæssig Dannelse og Oplysning, der gjør Mennesket ulykkeligt og utilfreds; men naar denne tager en feil Retning, da opstaae først de Onder, man nu stundom vil tillægge et af de største Goder i et Land – Oplysningens Fremskriden; thi Dannelse og gavnlig Oplysning er en Gudsgave, der maa være tilgængelig for alle Menneskeer; og en vis Grad af Dannelse er nødvendig for enhver Stand, men især for Kjernen i et Folk - Middelstanden - en Stand, som vor Tid meere og meere fremkaldes af den store Almue. Saavel Agerdyrkeren som Haandværkeren staaer nu paa et høiere Trin af Agtelse og Erkjendelse af deres Værd, end før, og denne maa Middelstanden gjøre sig værdig ved Dannelse og Jndsigt. Hvor Forældrene ikke modarbeide Lærerne, men ogsaa hjemme tilholde Børnene at være flittige, kunne disse i Almueskolerne, især paa Landet, vel neppe bringe det meget videre, end til de høist nødvendige Kundskaber i Religion og de almindelige Skolekundskaber. Men, efter Confirmationen forlades Skolen, og ligesaalidet som Tiden her har tilladt at gaae videre, ligesaa uskikkede ere Børnene i denne Alder til selv at kunne det eller at erkjende Nødvendigheden, deraf.