Københavns Adresseavis, 1767-04-08
Det Dødsfald, som meldes om i Adres=Aviserne Nr. 48, nemlig Degnen Gierdt Clausen Gyllich, er Barn fød i Malmøe i Skaane, og har fra Ungdom af været med ved Krigs=Væsen, under Høylovlig Kong Carl 12, bestandig i Feldten, saavel Tydskland som Mosconien, og for Pultava, samt flygtede med Kongen til Tyrkiet, og omsider kom tilbage, og var her for Kiøbenhavn ved Belevringen, hvor han blev fangen og maatte nedlegge Gevær for Høylovlig Kong Friderich den 4de, og siden tog Tieneste her i Danmark i nogle Aar. Derefter ved Sal. BiskopTrellund i Wiborg i Jylland blev promoveret til Degne=Kald; som var i det høyeste 30 Rdlr. Jnportance aarlig, hvormed han har ved Guds Forsyn forsørget sig selv, Kone og Børn, og efterlod sig ingen Gield, ey heller Formue, J Anledning af Herredsskriver Oluf Münsler i Stagaard i Wensyssel, hans dødelige Afgang, er følgende til en Erindring indkommen: Saa gik Du da hen, min Fader, i de Lykkeliges Sælskab, hen ævig at boe hos den forunderlige Store, den velsignede Ævigheds Konge, at istemme for hans Throne det høytidelige Helligt den som er slagtet, tilkommer. O! saaledes, at gaae af Tiden i Ævigheden, af det ubeskrivelige Jammerlige, i det ubegribelige Glædeligste, hvilken en Gang, hvilken en Anledning til Tanker Du, salig Afdøde, bragte det i Tidem meere end almindelig vidt, ikke ved høy Ære, at være Æreværdig, var Dig Ære nok, ikke ved Rigdom, mere end til Nødtørft forlangede Du er, men ved det ene: at elske, elske som Du burde Gud, Dig selv og Næsten. Derved søgte og noed Du dette Livs sandeste Lyksaligheder, Fred udi Din Samvittighed, Biefald og Yndest hos mange Dydige, Forbønner og Velsignelser af mange Fattige, Gienkierlighed af Din Sallige, Din Elskværdigste, imedens hun levede, og en Lydighed af Dine Børn, som, endskiøndt en Pligt, var Dig dog Com jeg maa sige det jeg haaber) til nogen Alderdoms Trøst. Jkke desto mindre, og uagtet dine Dine Fordeele, see! saa var Du dog omgivet med Bekymring, Sorg, Uroe, og flere deslige Lidelser, Tidens og Menneskelighedens Følger, som give os at kiende, at vi ikke længere ere i noget Paradus, og ikke endnu i nogen Himmel, som og giør, at vor Stand passer sig til det den er, en Prøve=Stand, en Stand i hvilken vi skal vise os værdige, for vort Fald at faae Opreisning, for vor Ret at faae Naade, og i hvilken vi altsaa urimelig ventede Medgang allene. Ævigheden derimod, min Faders og alle Benaadedes Ævighed, hvor mange Behageligheder, og hvilke Vellyster maaden ikke skienke! Dødelighed, Adskillelse, Mangel, den Smertefulde Synde=Lyst, har meere ey mindste Plads, og kort, alt Ont er forsvundet; Mere i dette Sted, ja tusinde Gange meere, end her kand troes og haabes, nydes upaatvivlelig der, Viisdom, den ædelste Egenskab i dette Liv, naaer der sin rette Høyde, Syn og Sands fordunkles ikke længere ved fordisk Støy, den Helligste, som laae i Krybben, blev bespyttet, hudflettet og forsæstet, er der, i et overalt nærværende majestetisk og herligt Væsen, aabenbar, hans Forsyns Veye og vise Regierings Maade kiendelig, en Engel ikke længere fremmed; en Himmel, samt det meget den udstrakte Befestning glimteviis viser os omkring det Nærværende, erfares hvori staaer, hvad Skaberens ævige Godheds Kilde, før Skabninger blev, kand have havt Udflydelse paa, med flere afsaadanne indtagende Kundskaber, maa og kommes efter, Sielene vorder dem selv bevidste; Ol til Lykke, Du lykkelig Forvandlede! Du er i en Salighed, hvis Fryd endog den høyeste Fornuft, den sterkeste Forestillings Kraft forgienes forud søger at udgrunde, hvis Ophør man ikke tør befrygte, hvis Langvarighed er uden Grændser og Maal. Forfrisk dig ofte, min Siæl, ved at see, som du kand, i dette liflige Riigdoms Dyb; thi som Lyst virker mere end Tvang, saa skal Du og meget snarere kunde blive dydig ved at drages af saadant et Gode, end ved at skrekkes, endog af det gruelige Mørke. Men ach, min inderlig elskede Fader! naar jeg ved at betragte Din beholdne Reyse, Dit herlige Bytte, glædes og fornøyes over Dig, maa jeg græde over mig selv, over mine uforsørgede Sydskende, over den Skilmisse der er bleven imellem Dig og os, hvor formedelst vore Tanker vi end ikke kand komme Dig nær, men blive borte paa Veyen: Dine retskafne Formaninger, Din faderlige Forsorg, Dine fornuftige Raad, Dito kierlige Hierte, alt dette mistedes med Dig, og Tiden er kommen, da vi baade ere Fader= og Moderløse, tungt at høre af andre, tungere selv at erfare; Nyelig gik vor Moder bort, Hende vi elskede saa høyt, og har savnet saa meget, Hende og hvem jeg har skrevet tilforn, skiønt ikke i eget Navn, (a) men Du, vores Fader, som har taget Afskeed sildigere og i disse Dage, Du har opkratset det ikke meere aldeles saa ømme Saar, og gjort Skaden dobbelt dyb, Du har forstørret vor Bedrøvelse, og givet vor Klage=Aarsag meer end tilstrekkelig Fuldkommenhed, Taare og Sukke er vor eneste Lindring: thi i dette Liv see vi hverken Dig eller Hende oftere. Dog hvorhen, fortvivlende Pen! jeg veed at min Frelser lever, det samme veed og mine Sydskende, under Hans Villie vil baade de og jeg være roelige, og den Haand de tugtede os, kysse vi, ja, Gud skee Tak, ere vi end Fader= og Moderløse, aa ere vi dog ikke Venneløse, og vore Venner vise, at De ey ville forlade os Hielpeløse; Uden des! den nye Samling som stader tilbage, mellem dem der ere døde, og dem der skal døe, til hvilken en Trøst og Hufvalelse er ikke den, ved den skal vor Sorg og Savn faae en ønskelig Ende omsider; Kiere Sydskende dette allene lader og agte, at holde ved paa den Vey, som fører til saa got et Maal, at holde ved under Bøn, Strid og Taalmodighed indtil Samlings Stedet og Seyeren naaes: lader os give hinanden Hænder, at om een glider, de andre kand holde igien, og vi saaledes alle blive faste i de Fodspor vore Sal. Forældre efterlyde, dog især i Hans om gik længere forud, den fuldkomme, vores og et Verdens blodige Forsoner; Møde og da hvad møde kand, Sygdom, Fattigdom, Foragt, og deslige andet, vi ere forvistede at alle Ting tiene dem til gode som frygte Gud, Byrden skal og ikke paalegges os haardere end vi kand taale den, og nok naar Enden bliver god, vel døed er hele Sagen. Saaledes, Sallige Forældre, vil vi Eders Efterlevende det beste i formaaer, holde Maade med vor Klage, tie og bie, samt styrke os ved et uforkrænkeligt Haab, om den Høyhed og Lykke, at see Eder igien, og see hvad J søe, om en føye Tiid, i Ævigheden, i den forklarede Tilstand. Lev vel, saa længe, og uafladelig, Tak for hver Time J var her, For Eders Underviisninger, For Eders megen Møye; Jsær fordi J gav os Smag Paa det, som er den største Sag: At tragte til det Høye. C. P. M. Cand. Jur. Conditionerende ved Hr. Etats=Raad r. Es marcks Contoir paa Christiansborg.