Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-09-08
Det er sandt, at de engelske Tidender have en Fordeel af Avertissementer. Ja dette er virkelig deres Hovedindtægt. Men ogsaa heraf maae de betale Skat. Af ethvert Avertissement i Storbritannien, maa Man har sagt os, og det har endog - om vi ikke tage feil – været anført i Parlamentet, at hvis Afgiften af Avertissementerne blev reduceret, vilde disse ofte vanarte til lave Pasqviller, flane Pralerier, væmmelige Forsøg paa at være vittig, som man daglig kan see det i de amerikanske Aviser. Men skulde det virkelig være Kostbarheden ved at avertere, som bevarer de engelske Tidender for hiint usle Trompeteri, Vi troe, nei, det er Læserens Smag, som holder dem ubesmittede af dette nedværdigende Tøi, enhver Udgiver veed, hvor vidt han kan gaae og kjender den yderste Frihed, han kan tillade sig med Publikums Følelser, og det vilde være en ligesaa uklog Speculation for en Londonsk Udgiver at indrømme saadan Bombast og sligt Blæreri en Plads i sit Blad, ikke lucrativt. Vi ere tværtimod af den Mening, at en saadan Reduction vilde have den Virkning at Stilen og Ten som det i Ny-York findes at være uskadeligt, om svares en Afgift af 3 Shill. 6 Pence, (10 Mark. eller Expedition, som besøger det ombragt til Læ Skatten beløb sig til 150 pCt. af Tidendernes Naadestød, de saakaldte Sir Acts, ved hvilke for nærværende Tid ingen Mand i Storbritannien, maa publicere sine Meninger i et Dagblad, uden at forpligte sig (eller Udgiveren for ham til at densen i endeel af disse Avertissementer blev forbedret. Den store Kapital, som under de nærværende Bestemmelser udfordres til at holde et engelsk Dagblad i Gang, forleder Eierne til, at benytte ethvert Middel, hvorved deres pecuniære Fordeel kan fremmes. Saaledes gives alle Slags Qvaksalvere og Marktskrigere, politiske saavel som medicinske, Forfattere og Forfatterinder, taabelige, usle, sløve, eller som gaae i Varndom, Auctionærer, Jøder, Spillere, osv. osv. osv. et Fribrev paa at lovprise dem selv, deres Arbeider, deres Herligheder, deres Honettetet, og deres Beskedenhed. Det er et Factum, at saadanne Underdoctorers Qvaksalverier, Lotterierne (som nu ere afskaffede) og forskjellige andre bedrageriske Avertissementer have indbragt en større Jndtægt, end Netto-Jndkomsten for Salget af Bladet. Utallige Exempler kunde anføres saavel i London, som andre Steder i Riget, hvor Æventyrere og Spekulatorer, fornemmeligen ere blevne satte i Stand til at practisere deres Planer og Bedragerier med Held og ustraffede, ved den liberale Maade, paa hvilken de have betalt for Bekjendtgjørelsen i Tidenderne af deres Underkurer og herlige Egenskaber, attesterede af - Gud veed hvem, og patroniserede af Hertuger og Prindser af Blodet, som maaskee aldrig hørte deres Navn eller Navnet paa den Avis, de benytte. Det er virkelig et besynderligt Træf, at disse Blade, der gjøre sig til af den høieste Liberalitet og Uafhængighed, der trodse de offentlige Autoriteters Misbilligelse eller Forfølgelse, der le ligesaavel af Hoffers, som Øvrighedens Trusler, modtage disse Uslingers Bestikkelser, og tør ikke sætte en Skranke for de bedragerske Taskenspillerier, hvorved de udplyndre Almuesmanden, af Frygt for at de skulle tabe deres Patronskab, naar de tilbageholde deres væmmelige og ofte obsene Artikler, betale en Mulct af 300 Lst. (3000 Rbd.) hvis det, han publicerer, befindes at være oprørsk eller blasphemisk. Denne Byrdes Vægt vilde i den Periode, den paalagdes, aldeles have knust og tilintetgjort den periodiske Presse, hvis ikke de vigtige Begivenheder havde været, som hver Dags Avis da meddeelte. Disse Begivenheder vare altfor inderligen forbundne med Alt, hvad der var enhver Englænder vigtigst og dyrebarest, til at han kunde lade dem hengaae ubemærkede eller uden at vaage over dem, hvor stort end Offeret maatte være. Skatten blev overseet i Tidens Urolighed, og iblandt saa mangfoldige andre Skatter. Men dens Hensigt viste sig aldeles forfeilet. Jstedenfor at kvæle Pressens Overgivenhed og Feil, tjente den snarere til at forhøje Partiernes Heftighed og forøge individuel Lidelse. Og Hovedparten af alle disse af Perceval- og Lord Castlereagh paalagde Byrder faldt paa deres egne Haandlangere, paa deres egne Advokater, paa den i sine Forventninger skuffede Hærskare af literære Stridsmænd, som fægtede mandigen for dem imod den populære Phalanres Angreb. Denne derimod følte næppe nogen Forandring derved. Og kunde det være anderledes Skjenkestuer, Kaffehuse, Klubber brodesig kun lidet derom. En Penny mere maaskee, i maanedligt Contingent, og det var Alt. Men Familiefaderen fandt det anderledes, og ham blev det en alvorlig Sag, 10 Pund om Aaret isteden for 4 eller 5, og det i et Øjeblik, da Tiderne saae mørke nok ud, var en altfor betydelig Forhøielse, især naar han kunde tilfredsstille sin Attraa efter politiske Nyheder hver Morgen, eller Aften paa et offentligt Sted for 15 eller 1/2 af Summen, Kaffeen og Passiaren indbefattet. Det var Opofrelse af en lille huuslig Bekvemmelighed, som blev opveiet ved Besparelse af Udgift. Hanskjøbte ikke længe Aviser. Naar man veed, hvad Slags Aviser disse Personer, Kjøberne, sædvanligen læste, og hvilke de, der ene ere Læsere, læse, saa vil man let kunne bedømme, om Ministeriet handlede klogt eller ikke i disse Skatters Paalæggelse. Stæmpel-Comptoiret giver et Beviis. Der ere nu mange tusende offentlige Huse for den arbeidende Klasse i England, hvor et ministerielt Blad aldrig sees. The Times, Morning Chronicle, Globe and Traveller, eller et andet af dette Parti, og en Provinzial-Avis af samme politiske Religion holdes derimod. Det modsatte Partier udelukket.