Københavns Adresseavis, 1767-08-08
Det 5. ugentlige Tillæg til Adressecontoirets Efterretninger. Vaar man foreholder andre deres Pligter, begaaer man ofte en Feyl, som vel i Almindelighed ikke agtes, men I dog ved nøyere Undersøgning befindes at være vigtigere, end man tænker, Grundene, hvorfor et og andet bør giøres eller lades, vises ikke noksom tillige. J Særdeleshed glemmes de Grunde, som ere tagne af Menneskets eget Beste. Vi behandles ikke, som fornuftige Væsener, og Kierlighed til os selv, denne vor stærkeste Drivefiær, settes ikke noksom i Bevægelse. Alting har sin Grund. Denne Sandhed fødes ligesom med os, thi saa snart Fornuften nogenledes begynder at virke hos os, ville vi strax have Grunde for alting. Vi sette forud, at alt har sin Grund, men vi vide den ikke altid, og derfor søge vi efter samme. Er det nu vel billigt, er det fornuftigt, naar man bebreyder et Barn, at det spørger om Aarsagen, hvorfor et eller andet befales, Og dog er det saa almindeligt, at Forældre holde saadant Spørsmaal for dumdristigt og uforskammet. De paastaae, at Børnene skulle lade sig nøye med deres Villie og befaling, og hvis ikke, da kaldes de uvillige og gienstridige. Men bør man saaledes omgaaes et fornuftigt Væsen, hvis Forstand begynder at bryde frem? Handler man ikke i dette Tilfælde ligesom man vilde quæle Fornuften midt i Fødselen, da man dog heller paa al muelig Maade burde søge at opfostre og veylede den? Omendskjøndt nu Forældrene ikke ville giøre Reede for deres Befalinger, glemme de dog ikke at true med Straffen, og at fuldbyrde den, naar Børnene ikke efterkomme det anbefalte. Hvad flyder nu heraf: Børnenes spæde og nerfarne Fornuft tillader dem ikke saa lettelig og ikke heller altid at indsee, at de foreskrevne Pligter for deres eget Bestes Skyld ere nødvendige, og af hvad Aarsag de ere det, allerhelst, da Grundene undertiden saaledes ere indviklede og skiulte, at endog en meere øvet Forstand i Begyndelsen der ved maae standse. Desuden befales Børnene ofte noget, som ikke uden al Skin af Sandhed og Rimelighed synes at stride imod deres Beste. De tør ikke spørge efter Aarsagen; Straffen er fastsat, og den frygte de Følgerne af alt dette er og bliver altsaa en blind Lydighed; en Lydighed foruden Liv, en Lydighed, som ved første Leylighed settes til Side, saa snart Straffen kan undgaaes. Nu giøre da Børnene sig et gandske fremmed og ubehageligt Begreb om deres Forældre saavel som om de dem forelagte Pligter. Nu betragte de ikke længere Forældrene, som deres Velgiørere, der have deres sands Beste for Øynene, men som Tyranner, der ikkun finde en Fornøyelse i at vise deres Magt og Myndighed ved at befale og at straffe. Pligterne betragtes nu ikke af dem som Fornuftens Regler, der veylede dem til deres sande Lyksalighed, men heller som et utaaleligt Aag, og Forældrenes blotte Jndfald. Jeg sigter her ikke allene til urimelige og tyranniske Forældre, som regieres af Egensindighed og en uforstandig Hidsighed; ney, og til saadanne, hos hvilke nok Fornuft, Erfarenhed, og Børnenes sande Velfærd er den Rettesnor, hvorefter de indrette deres Befalinger, men som dog for Resten ere indtagne af den Fordom, at Børn ikke behøve at vide eller at spørge, hvorfor et og andet befales. Lad nu deres Befalinger være nok saa gode, billige, og nyttige, hvis Børnene ikke anføres til at indsee Grundene til dem, da skal man dog savne en godvillig og utvungen Lydighed, og i dens Sted finde Frygt, Tvang, og des uagtet mange Forseelser. Hvis den Underviisning undersøge, som Børn i Almindelighed bekomme i Religionen, da skal snart sees, at der indprentes dem ligesaa ubehagelige Begreb om Gud og hans Love. Hvor ofte afmales Gud ikke for dem med sorte Farver. Ja hvor ofte skræmmes de ikke selv med Gud? Man glemmer ikke at beskrive hans Domme, som strenge, hans Hevn, som forfærdelig, og hans Vrede, som en fortærende Jld. Om den gode, milde, og naadige Fader tales derimod lidet eller slet intet. Denne Forestilling om Gud, fuld af Skrek og Frygt, som vi saaledes faae i vor Barndom, hænger gjerne siden ved os vor heele Livstid, allerhelst da den i den moednere Alder finder saa megen Føde og Næring. Vi lade os ikke nøye med hin første og almindelige Kundskab, men vi søge at udvikle samme end meere. Vi vende os til andre, som have en meere fuldstændig Jndsigt, men vi finde hos dem den samme Afbildning om Gud. Vi høre dem idelig tale om Guds Ære, som den sidste Hensigt af Skabelsens Verk, men derimod høre vi lidet eller intet om de fornuftige Skabningers Lyksalighed, som dog ligeledes er et af Guds fornemste Øyemeed. De tale om en vis væsentlig Lyst, som Gud skal finde i at vise sine Fuldkommenheder, og iblant disse fornemmelig hans Magt, Hellighed, og Retfærdighed. Søge vi efter Kilden til vore fri Gierningers Sædelighed, de c. deres gode og onde Beskaffenhed, da vise de os hen til Guds Villie. Men denne forestilles ofte paa en meget urigtig og ubestemt Maade, ligesom om Gud med et: Jeg vil og befaler, gjorde visse Gierninger til gode, og igien andre ved et: Jeg forbyder; til onde. Hvad tales der ikke om saa mange, saa utallige, saa tunge Pligter, Hvor ofte hører man ikke tale om en ævig Straf, som skal følge endog paa den ringeste Forbrydelse; Det synes ligesom alting kappedes om at vedligeholde eller igien at oplive det første ubehagelige billede vi i den svæde Alder have bekommet om Gud. Vi skiælve for denne Lovliver, og u ansee hans Love for unegtelige Beviser paa en Fornøyelse han finder i at paalegge os mange Bylden. Den Begreb om Gud er nu ikke et Haar bedre, end det en Undenget nydertiden giør sig om sin Konge, eller det en livegen Bonde har om sin Herremand. Jg det er endog i visse angader vare, ive disse sardig, at de res Formue og al deres Arbeyde anvendes til andres Nytte; men da Gud tille for denne Aarsags Skyld kan bebyede os med saa mange Pligter, saa maae det da allene skee for hans Æres og Høyheds Skyld. Et nedrigt Begreb, og dog er det desværre, alt for almindeligt. Kunne vi nu i denne Tilstand kaldes dydige, Al. det er for ædelt et Navn til at bruges om en ved Frygt og Tvang udpresset og ofte til Side sat Lydighed. Hvis vi havde det funde og rigtige Begra om vore Pligter, at Gud nemlig har paalagt os dem af Godhed, og for vort eget Bestes Skyld, da vilde en levende Forestilning om denne Guds Godhed hindre os fra at overtræde hans Bud. Men nu betragte vi dem som et utaaleligt Aag; vi lade os regiere af Frygten, og søge i de Øyeblikke, da Fristelsen til Synden er stærkest, at dæmpe vor Frygt med de faa uvisse Begreb, som vi maaskee kunne have om en mild og naadig Gud, og saaledes misbruge vi da just det, som skulde holde os fra at synde. Vi synde med en slumrende Samvittighed, som dog snarlig opvaagner efter at Synden er begaaet, og skrekker os des meere siden. her savnes den sande Lyst til det gode, en ivrig Flid i det gode, og et frivilligt Forseet, hvilket egentlig burde være det store Hjul, som skulde regiere alle vore Handlinger. Hvorledes kunne vi i saadanne Stillinger vente at blive gode Borgere i en Stat, Vore Begreb om Øvrigheden og de borgerlige Pligter ligne hine, som ere blevne indprentede os om Gud, og om vore Forældre. Vi adlyde Øvrigheden, men ikkun af Frygt for Straffen, og vi overtræde dens Befalinger uden Betænkning, naar vi kunne være forsikkrede om at undgaae Straffen. Saa fælt som nu det Ord Pligt lyder i vort Øre, da vi ere vante til at forbinde lutter ubehagelige Billeder dermed, saa behageligt vilde det derimod blive for os, hvis vi i Tide anførtes til at giøre os tillige et Begreb om vort sande Beste, som Hensigten af de os foreskrevne Pligter. Hvor let kunde dette ikke skee, Enten vi nu ville raadføre os med den blotte Natur eller med Aabenbaringen, da kunne vi ikke andet, end holde de fornuftige Skabningers Lyksalighed for at være Guds Hovedmaal saavel fordum ved Verdens Skabelse, som nu i dens Bestyrelse. Han vilde, at der skulde være fornuftige Væsener til foruden ham, som kunde nyde Frugten af hans Godhed, og skiønne paa hans Fuldkommenheder. Derfor skabte han Verden, derfor vedligeholder og bestyrer han den endnu. Som en viis Gud kan han ikke sette sit Hovedmaal til Side. Alting maae gjøre sit til at befordre samme. Ere vi nu skabte for at være lyksalige, da maae og Guds Befalinger sigte til vort sande Beste. Vel er det sandt, at den virkelige Jndflydelse, som enhver af Gud os anbefalet Gierning har paa vores heele Lyksalighed ikke altid saa let kan indsees, men undertiden er og bliver skiult. Jmidlertid kan man dog ved de fleeste befalinger tydelig vise deres Nytte i Henseende til os. Vi maae følgelig i enkelte Tilfælde, som ikkun fielden forekomme, rimeligviis slutte, at Nytten dog ikke bør negtes, skiondt den ikke sees, i Særdeleshed, da en almindelig Betragtning om Guds Godhed og Viisdom overbeviser os om, at alting maae have sin Nytte. Erfarenhed lærer, at vore fleste Gierninger have enten gode eller onde Følger. Disse Følger flyde af vores egen og vore Gierningers Natur, enten i og for sig selv betragtet, eller under visse Omstændigheder. Betænke vi nu tillige, at Gud styrer Verden med den største Viisdom og Godhed, da bliver Slutningen denne: at Gud i sit Forhold imod os retter sig efter vores Natur og vore Omstændigheder. Han giver følgelig sine Løve ikke for sin egen, men for vores Skyld. Han byder een Gierning, fordi den virkelig er god, og har gode Følger, og forbyder en anden, fordi den er ond, og har onde Følger. Dette tør vel neppe nogen negle i Henseende til de saa kaldte naturlige Love, eftersom disse kiendes ved den blotte Fornuft, og ere Følger faaes og vore Gierningers Natur og Omstændigheder. Hvad derimod de aabenbarede Love anlanger, som ved Fornuften ikke kunne udfindes, da giør man sig i Almindelighed det falske Begreb om samme, at de aldeles ikke i Naturen, men ikkun i Guds Villie ere grundede. Men naar man nøye vil undersøge alle Omstændigheder, under hvilke de ere givne, da skal man lettelig kunne opdage naturlige Grunde til de fleeste af den. De kunne nok i nogle faa Tilfælde være skiulte, men derfor bør de ingenlunde negtes. Da nu Grundene til de guddommelige Love ere tagne af Menneskets Natur, og sigte til dets Beste, burde da ikke dette foreholdes os ved alle Leyligheder paa den meest fyndige og eftertrykkeligste Maade, Burde vi ikke tidlig anføres til at kiende os selv. Burde ikke Lovene tydelig forklares og udvikles for os efter alle deres besynderlige Omstændigheder, Burde ikke Guds Godhed og Kierlighed, som Grunden til hans Love, tydelig legges os for Øynene? Med faa Ord: Burde ikke den Forestilling, at vort sande Beste er Hensigten af de guddommelige Love, giøres saa levende i os, som mueligt er, Naar vi paa denne Maade drives til vore Pligters Udøvelse, da have vi vundet Seyer. Da skulle Guds Love synes os behagelige og at være Velgierninger, og Gud selv betragte vi da, som en Velgiører. Vores Lydighed skal da være af et andet Slags, og vi skulle ikke længere lade os nøde til at opfylde vore Pligter, men med Lyst og Glæde udøve dem. Ja om endog ingen Straf var at befrygte, da skulle vi dog adlyde. Vi skulle da nøye giøre os bekiendte med vore Pligter, for ikke at forsømme det ringeste, som kunde have nogen Jndflydelse i vores sande Velfærd. Over de Hindringer og Besværligheder, som undertiden møde os paa Dydens Vey, skulle vi ikke forskrekkes, men meget meere med Mod bestride og overvinde den; thi Enden og Øyemeedet er vores Lyksalighed. Som nu Fornuft og Erfarenhed overbeviser os om, at Gud sigter med fine Love til vort Beste, saa begribes og lettelig, at enhver Regent og Fader bør have samme Hensigter med fine Befalinger. Staten er ikke for Regentens men Regenten for Statens Skyld, følgelig har en vis Regent stedse Borgernes Vefærd for Øynene. Han undersøger noye Statens Beskaffenhed, og indretter Lovene derefter. Han bærer Ons for, at enhver Stand i sær ikke skal lide Nød, og for saavidt det staaer i hans Magt, glemmer han ikke den ringeste af sine Undersaatter. Til den Ende ere hans Love og Jndretninger ikke allerne af en almindelig Nytte, saaledes, at endog den ringeste og fattigste kan tage Deel deri, men han sørger og for disse i Besynderlighed. Lad nu Undersaatterne søge efter Grundene til de dem foreskrevne Love, de skulle da snart finde at Statens Velfærd og Tarv regierer alle Regentens Handlinger. Da skulle og Undersaatterne faae et meere behageligt Begreb om deres Øvrighed, og vise en frivillig, fornuftig, og nidkier Lydighed for alle dens Be ninger, i Stæden for den tvungne og blinde, de tilforn viiste. Ligesaa maae og Forældre, som ville opdrage deres Børn paa een fornuftig Maade, ikke befale den noget uden Hensigt til Børnenes sande Velfærd. For at vænne disse i Tide til en villig og utvungen Lydighed burde Forældrene ikke allene formeene et Barn ey at spørge, hvorfor et eller andet befaltes, men endog heller forekomme det, og til enhver befaling strax føye de rigtige Grunde. Hvis Børnene undertiden lode see en Lyst til det forbudne, var det da ikke bedre, i Steden for med Bitterhed og Vrede at bebreyde den deres Begierlighed, lemfældeligen at forklare de deraf flydende skadelige Følger. Paa denne Maade vilde Børnenes Hierte vindes, og en Lyst til at adlyde opvekkes i dem. Naar nu den første Underviisning, som Børnene bekomme i Religionen, indrettes paa den Maade, at ved hvert Bud og Forbud tydelig vises Guds Hensigt; hvis de gode eller skadelige Følger, som flyde af Gierningernes egen Natur, forklares saa fatteligen som mueligt er: da fødes i disse unge Siæle saadan en fød Forestilling om Gud og hans Love, som virker paa deres heele Levetid, og er af en usigelig stor Nytte. Saaledes burde man betiene sig af den Kierlighed, Menneskene bære til sig selv, for at bevæge den til med Fornøyelse at opfylde deres Pligter. Man kunde vel giøre den Jndvendning, at der findes visse Heltedyder, som udkræve, at sette sig selv og sin Nytte aldeles til Side. Men hertil kan svares: At Kierlighed til os selv er saa uadskillelig fra alle vore Gierninger, at vi ikke kunne foretage noget uden al Hensigt til os, eller for vores Nyttes Skyld, denne maae nu være saa skjult, som den vil. Nytten er mangfoldig, v. maae ikkun ikke gjøre os et alt for indskrænket Begreb om samme. Man holder sig gierne til nogle visse Slags, og hvor disse ikke findes, der troer man, at ingen Hensigt til nogen Nytte kan have Sted. Lad os engang sette de største Heltedyder, de ædelmodigste Gierninger, hvor man opofrer sit Gods og sit Liv for Fædrenelandets, ja vel for en Vens Skyld, hvor uegennyttige disse Handlinger end synes at være, og i mange Hensigter virkelig ere, da skal dog ved en nøyere Undersøgning befindes, at Æren eller i det ringeste en vis Fornøyelse over at befordre sin Vens eller Fædrenelandets Beste, er den Nytte, som setter os i Bevægelse. Om endskiøndt den er skiult, saa virker den dog stærkere paa os, end man tænker. Hos en Christen er Haabet om en ævig Belønning unegtelig en stærk Drivefier til store Gierninger Dernæst maa der og giøres Forskiel imellem den sande og ævige Lyksalighed, og den timelige Velfærd. Det kan i visse Tilfælde være en Pligt, at sette denne til Side, men hin kunne og maae vi aldrig opofre. Ligesaa maae vi og betænke, at, om vi opofre visse Fordeele for andres Skyld, maae andre igien ofte gjøre det samme for vores Skyld. Trykseyl i det 4. Tillæg.)S. 2 L. 1. Efter det Ord svække, maa tilføyes, alle andre. = 21. J Stæden for Slags maae læses Sags. Heraf udgives et Stykke hver Tirsdag. Prisen er 4 Mk. paa Trykpapiir, og 6 Mk. paa Skrivpapiir for Aargangen.