Corsaren, 1842-10-28
En Lirendreier. Han kan holde meget af Musik dog ikke lide Lirekassemusik. Det gaaer mig saaledes, jeg hører hellere to Taller af Etatsraad Steenfeldt end eet Stykke, spillet af en Lirekasse. Ja, jeg har en ganske særegen Afsky for nævnte Musik. Jeg har hørt "Janetta" og "Postillonen i Longjumeau" tilende; men - Lirekassemusik kan jeg ikke taale at høre. En Sommeraften, Klokken var vel omtrent syv eller otte - man seer, at jeg, selv om jeg var kongelig Commissarius, ikke kunde have udtrykt mig ubestemtere - kom jeg gaaende hjem for at sætte mig til at arbeide. Præsidenten havde paalagt mig at levere to Spalter Vittigheder til den næste "Corsar" (Læseren bedes indstændig at eftersee "Corsaren" Nr. 62, der vil han ved første Diekast finde de Vittigheder, jeg senere virkelig leverede; see endelig efter, kjære Læser, Du kan have godt af at læse dem engang endnu); flere Jdeer havde jeg alt udviklet og udarbeidet, jeg ilede for at komme hjem i min Stue og bringe dem paa Papiret, jeg lukkede allerede Porten op, da - hører jeg en Lirekasse i Gaarden. "Naa" tænkte jeg, skal Du nu forstyrres! Nu kommer Du op, og gaaer ærgerlig op og ned af Gulvet og forbander Lirekassen, og imidlertid gaae Jdeerne og Vittighederne fløiten". For at være vittig maa man være i godt Humeur; men - "Figaro" veed det! - man kan dog være i godt Humeur uden at være vittig. Jeg besluttede da at skaffe mig Manden fra Ørene, gik derfor hen til ham og sagde. Vil De gaae bort, naar jeg giver Dem 1 Mk.? Manden hørte det ikke, han var for fordybet i sin Musik. Jeg gjentog mit Tilbud med betydelig forstærket Stemme. Nu hørte Manden mig; men nu lod det til, at han ikke vilde høre mig, han saae paa mig, vendte sig bort og vedblev at spille. Jeg gjentog mit Tilbud med en Stemme, saa stærk, at man har maattet kunne høre mig i hele Nabolavet. Vil De gaae bort for 1 Mk.? Manden holdt nu øieblikkelig op, gik et Skridt henimod mig, saa at han næsten berørte mig, og sagde: "Sacre bleu, min Herre! som Franskmanden siger, troer De, jeg lader være at dyrke min Kunst for Penge? Mille tonnerre! Vil De give mig 1 Mk., saa skal jeg spille for Dem den hele Aften, ja diable! er De en Elsker af Musik, saa vil jeg spille gratis for Dem..." - Nei, nei! bedste Mand! jeg er tvertimod en Hader af Musik. - De er en Hader af Musik, min Herre? Saa vil jeg, Dønnerblitz, hævne Musiken paa Dem, jeg vil blive ved at spille, indtil...." - "Min kjære Mand." udbrød jeg, som pludselig fik en Ahnelse om Mandens svage Side. "Tillad mig blot eet Svorgsmaal, som kommer mig paa Tungen ved at høre Dem tale Fransk og Tydsk. Hvad Landsmand er De? Er De en Franskmand?" - For megen Ære, min Herre! Jeg er kun en Dansk, men jeg taler Tydsk og Fransk som en Jndfødt. For Ex. Sacré, hvilket paa Dansk betyder "Fanden gale mig!" det udtaler ingen Dansk rigtig. Det skal udtales saerre, saa faaer det omtrent Betydningen af Fanden tordne mig!" - De har altsaa været i Frankrig?" – "Hvor har jeg ikke været? I tretten Aar har jeg tumlet mig om i hele Europa, først for en Maaned siden kom jeg tilbage." - "Kunde De ikke have Lyst til at komme op hos mig og fortælle mig Noget om Deres Reiser?" - "Falder der en Snaps af, gode Herre?" - "To, om De vil." - "Top, jeg gaaer med og dicterer mine Memoirer, som en Franskmand vilde sige." Jeg leverer hans Fortælling under den Titel, som jeg anseer for den meest passende: En Lirendreiers Bazar. Første Capitel. Tilegnet min Farbroer, der lærte mig Begyndelsesgrundene i Lirendreier-Kunsten. Af alle Kunster troer jeg, at en Lirendreiers er meest udsat for Miskjendelse. Folk troe nu, at det ingen Sag er at spille paa Lirekasse. De skulde blot vide det. Nu skriger man paa, at Lablache, Rubini, og Gud veed, hvad de Alle hedde, ere store Kunstnere - vi skulde see, hvorledes de vilde komme fra det, naar de skulde spille paa Lirekasse. Lirekassen, min Herre, er et deelicat Jnstrument. Det har sine Nykker, det kan gjøre sig stædig, trods den bedste Hest... "Trods den daarligste Hest," afbrød jeg ham. "Ligemeget. Jeg er ingen Ven af Ordkløverier. - Fra min tidligste Barndom følte jeg mig hendragen til Kunsten. Mine Forældre, som mærkede det, satte mig i Lære hos en Kunstdreier; men jeg blev snart kjed deraf, og saasnart jeg var confirmeret, besluttede jeg bedre at dreie paa Kunsten, jeg fik mig en Lirekasse. Jeg mærkede dog snart, at jeg trængte til Uddannelse. Hvor faaer man denne bedre end paa Reiser, Man seer andre Lirekasser, opdager de utallige smaae Finesser, som ere nødvendige, og som man maa see med egne Øine, fordi de ikke lade sig beskrive. Kort og godt, man maa reise. Havde det været nu, vilde jeg vist have ansøgt vor kunstelskende Konge og Reisestipendium; endskjøndt - der gaaer nu saa Meget med til Jtalienerne, saa at min Ansøgning vist ikke vilde hjælpe. Hvad gjorde nu jeg? Jeg tog min Lirekasse paa Ryggen og reiste uden Reisestipendium. Det var i Efteraaret 1829. Andet Capitel. Tilegnet min Ven, Lirendreier Wolff i Berlin. Jeg kom til Berlin. Berlin er Kunsternes Stad, og derfor søgte jeg naturligviis først den. Berlin er en smuk Stad, min Herre! En saare skjøn Stad. Tænk Dem, der er - dog nei! Sligt lader sig ikke beskrive. Man maa selv see det! Her traf jeg Wolff, Berlins første Lirendreier. Han fad i et Værtshuus, da jeg traadte ind. Han kjendte mig strax! Ah! Du er den danske Lirendreier! Kom og drik en Snaps med mig" Siden den Tid vare vi uadskillelige, og mine bedste Glæder i Berlin nød jeg i Selskab med ham! Men jeg skulde snart blive kjed af Berlin. En Dag gik jeg og spillede og tænkte paa Ingenting! Pludselig træder en Politicommissair, der længe havde staaet og bekigget min Kasse, hen til mig, griber mig ved Kraven og befaler mig at følge med. Han trak mig til Politikammeret. Her blev min Kasse tagen fra mig og bragt ind i et andet Værelse. Efter en Times Forløb kom Politicommissairen ud, ledsaget af en høi Politiembedsmand, der barsk spurgte mig, hvad de Ord skulde betyde, der stode paa min Kasse. (Jeg havde nemlig med store Bogstaver indgravet mit Navn: Frederik Wilhelm Stub, for det hedder jeg, paa Siden af Kassen). Jeg sagde, at det var mit Navn. "Sludder!" sagde Politimanden, Frederik Wilhelm, det er vor Konges Navn. Men hvad betyder "Stub"? "Det var min Faders Navn, høie Herre." - "Hvor er Din Døbeseddel?" - "Her, Deres Raade!" - "Naa, ja, det er rigtig; men herefter sletter Du Frederik Wilhelm ud; Du kan jo ligesaa gjerne kalde Dig Mikkel eller Hans, eller hvad Du vil. Og saa betaler Du 20 Rbd. Mulkt, fordi Du ikke har underkastet denne Jndskrift Censuren." - Da jeg ikke kunde betale, maatte jeg sidde i Fængsel; men da jeg kom ud, gik jeg sporenstregs ud af Byen og til Grændsen, og, da jeg kom til Grændsen, trak jeg mine Støvler af og sagde.... Hvad var det nu, Cornelius Nepos sagde, da han forlod det utaknemmelige Rom? "De mener Scipio?" "Rigtig, Hvad var det nu, han sagde?" "Han sagde: "Utaknemmelige Fædreland! Du skal ikke have mine Been." "Rigtig! Jeg sagde Noget Lignende, og saa trak jeg mine Støvler paa..." "Hvorfor havde De da taget dem af?"! "Ah! Det glemte jeg. Det var for at ryste Støvet af mine Fodder. Og saa gik jeg ind i Polen." Tredie Capitel. Tilegnet min Ven Kaputschsky, Lirendreier i Warschau. I den første Stad, jeg betraadte, gav jeg mig til at spille en polsk Melodi. Saa kom der en russisk Soldat og slog mig med en Vidsk. Godt, tænkte jeg. Du maa tude med de Hunde, Du er imellem, og saa spillede jeg efter den Tid ikke Andet end russiske Melodier. Dermed maatte jeg tigge mig igjennem til Warschau. Ja, min Herre, tigge maatte jeg. Thi, spillede jeg polske Melodier, fik jeg Knut, og spillede jeg russiske, faldt der aldrig en Skilling af, undtagen naar en russisk Officier engang kom og og gav mig en Kopek for mine patriotiske Bestræbelser, eller naar en kæmpestor Kosak græd af Glæde over at høre Noget, som hans Moder havde sunget for ham, da han endnu var en ganske lille Kosak. Saaledes kom jeg til Warschau. Fjerde Capitel. Tilegnet min Ven Canelsky, Lirendreier i Praga. En Dag gik jeg paa Gaden, saa sulten som en Russer og udtæret som en Volak, og spillede en russisk Sang. Storfyrst Constantin kom i det Samme forbi og havde den Naade at holde stille og høre paa mig og derpaa rose mig. Han sagde, at Polens Kunst og Videnskab nodvendigviis maatte blive russisk, før Landet selv blev det, opfordrede mig til at vedblive at spille saaledes, og anviste mig en Kopek daglig af den offenlige Skat. Men hvor langt skulde jeg vel komme dermed? Hungeren pinte mig, og jeg stjal mig til at spille polske Sange. Efter en saadan Melodi var min Hue altid i et Øieblik topfuld af Penge. Men engang overraskede Storfyrsten mig, og De kan tænke Dem hans Forbittrelse. Han befalede, at jeg skulde have 30 Slag Knut. Min Herre! De skulde blot probere 3 Slag Knut, saa vilde De vide, hvad 30 Slag vil sige. For at forstaae Sligt maa man selv have folt det. Jeg har endnu et daarligt Bryst deraf, jeg har Svindsot, og alt det Brændeviin, jeg drikker, hjælper ikke Noget derimod. Da jeg havde faaet de 30 Slag, gik jeg børt, ja, min Herre! jeg gik, som om Jntet smertede mig. Men, sagde jeg ikke Noget, saa kan De troe, at jeg folte desto mere. Jeg bed mig i Tungen af Raseri, jeg kunde have revet hele Verden istykker. "Men bi kun!" tænkte jeg. Jeg havde faaet Marseillaisen sat i min Lirekasse, "og," tænkte jeg, "har den i disse Dage i Frankrig kunnet kaste en Konge fra Thronen, kan den vel ogsaa blive færdig med en Storfyrst." Om Aftenen sneg jeg mig hen paa Torvet; der satte jeg min Lirekasse ned og begyndte at spille Marseillaisen. Da jeg hørte de Toner, jeg selv fremkaldte, glemte jeg, hvor jeg var, jeg sang Ordene til - sang? nei, jeg brølte dem, jeg trampede i Stenene, jeg slog paa min Kasse, jeg skar Tænder af rasende Glæde, og alt dertil spillede jeg Marsellaisen, saa stærkt, at jeg troede, min Lire skulde briste. Jeg mærkede ikke, at jeg ikke længere var ene; en tæt Masse stod om mig, bevæbnede Mænd syntes at voxe op af Jorden. Da jeg spillede og sang: Aur armes citoyens! faldt der et Kanonskud, to, tre, flere fulgte efter, Geværer knaldede imellem, Russer raabte dertil Gevalt i deres Sprog; men jeg tænkte. "Jeg raabte ogsaa Gevalt, og J knuttede mig dog", og jeg blev ved at spille: marchez! marchez! qulun sang impure -- her saae jeg Storfyrsten ile flygtende bort, omgiven af nogle Ryttere. Saa var jeg tilfreds, saa holdt jeg op at spille. Videre Hævn forlangte jeg ikke. Men, da jeg mærkede, at Polakkerne ikke vare fornøiede dermed men tilsigtede private Hensigter, pakkede jeg ind og gik fra dem. Femte Capitel. Tilegnet min Ven, Trommeslager Hundli i Wien. Jeg gik igjennem Polen ned til Østerrigs Grændser. Paa hele Veien mærkede jeg, at man vidste, hvad der var skeet, da jeg spillede; men at jeg havde spillet, vidste man ikke eller talte ikke derom. Saaledes ere Menneskene! - Da jeg kom til den østerrigske Grændse og sagde, at jeg var en Flygtning af den polske Hærs Musikkorps, gjorde Embedsmændene i Byen et stort Gilde. De fik vel lidt senere at vide, at den polske Hær ikke var fulgt Musikeren; men des- uagtet fortrød det dem ikke, at de havde holdt Gilde. Jeg gik nu ind i Østerrig. Hvilket Land! hvilken Skjønhed! Jeg vilde gjerne beskrive Dem det; men det kunde ikke nytte Dem Noget. Man maa selv see det. - Og et herligt Land er Østerrig. Naar man er beskeden og holder sin Mund, kan man vandre Landet rundt og være saa fornøiet, som man lyster. Folket benytter sig i fuld Maade af denne Ret. Jeg har aldrig seet et saa lystigt Folk. Man kunde i visse Maader kalde det frit. - Om Wien vilde jeg gjerne fortælle Dem Noget; men hvad kunde det nytte Dem? Man maa selv see det. Saa meget vil jeg da sige, at jeg raabte over de tyve Gange O! og Ak! af Forbauselse. Der er et Taarn, der hedder Stephanstaarnet, det er over al Beskrivelse høit. Man maa selv see det for at faae et Begreb om, hvorledes det tager sig ud. - J Wien seer man Folk af alle Nationer: Tyrker, Ægypter, Russer, Kalmukker, Persere o. s. v. Jeg traf engang en Perser med et langt hvidt Skjæg, paa et Værtshuus. Vi underholdt os over en Time med hinanden. Jeg beklager blot endnu, at vi ikke forstode hverandres Sprog. (Fortsættes.)