Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1819-06-29
Skrivelse fra Jyllands Vesteregn. Natten efter anden Pintsedag var for adskillige Hedeegnens Beboere her i Jylland en meget sørgelig Nat. Alle trøstede sig efter forrige Aars Misvext, paa disse skarpe sandige Egne med Haabet om en rigelig Afgrøde iaar, da Rugen allerede ved Begyndelsen af Mai var saa særdeles fremmelig. Men umiddelbar efter en stærk Regn anden Pintsedag den eneste her i Sommer - paafulgte en saa stærk Nattefrost, som ingen endnu af de allerælste Mænd, her kan mindes allersidst i Mai. Denne Nats Frost strax efter Regnen, i Forening med følgende Nætters Frost og den siden uophørlig vedvarende Tørke, har paa flere Steder saa aldeles forsvedet Rugen, især det gjødede, som stod bedst og frodigst, at mangen Landmand viider Hænderne af Frygt for Udkommet, i disse særdeles trykkende og pengetrange Tider. De fleste Beboere af flere Sogne paa Grændseskjeller imellem Ringkjøbings og Veile Amter have allerede siden Aarets Begyndelse maattet kjøbe eller laane al deres Brødrug, uagtet Rugen ellers er deres eneste Næringskilde, og nu atter see saa mange kummerfulde Familier med Sorg og bange Ahnelse ogsaa alle deres Udsigter for et nyt kommende Aar tilintetgjorte. Rugen omhøstes allerede paa sine Steder, for dog i det mindste at faae nogen Nytte af Straaet, og selv Fere af de største Lodseiere frygte hist og her, desvære, ikkun alt for fandsynligen, for ei at kunne høste en eneste Tønde Rug til Udsæd. Da Skaden, imidlertid er pletorie, have de lidende Familier henvendt sig med Begjering om allernaadigst Understyttelse til Landets gode Fader, der sikkert ikke for nogen anden Regent staaer tilbage, hvad om Omsorg og Jver angaaer for at lindre sine trængende Bøens Nød, der uden saadan allernaadigst forundt Hjelp til en Tidspunkt især som denne, med Fortvivlelse maatte see sig overgivne alle Hungerens Rædsler. Til Gierdesmutten i Stiftsavisen No. 47. Det gjør mig ondt for dig, stakkels Emutte, at min Rørdrums Sang har sat dig i saadan Forskrækkelse. Du synes at ville holdes for en Vaarfangfugl. Men, da jeg hverken af Naturhistorien eller Dansk Sprogbrug kiender denne Slægt, troede jeg først, at du blot var en Krageunge, der i dette usædvanlig tidlige Sommeraar var kommet for tidlig af Æget og derved blevet til en Skranting eller Skifting, eller i det høieste en Bogfinke. Hvad du nu er, vil jeg lade min Rørdrum tie, at du ei skal omkomme af Forfærdelse. Men i dens Sted maae du tillade, at jeg taler et par Ord med dig, hvis du ellers forstaaer andet end Kragemaal eller Esmaal. Kan du udtale Ordet: Vaarsangfug i Skal deri den næstsidste Stavelse være lang eller kort, De to sidste Linier i din bragte Advarsel indeholdet en epigrammatisk Sentens, der er brug, an ofte og i flere Sprog, ja om at saa ofte, at man nu urppe erindrer, hvo der er dens egentlige Forfatter. Tro derfor ei, du Lille, at er du end Assessor i det forfærdede Fugleraad, bliver du neppe Professor i Epigramkonsten, hvis du ikke kan anbyde andet end Tyvekoster. Tro ei, du Lille, at vi i denne lille Provinds ere saa aldeles Bønder, at vi, forstaae vi os end ikke paa Augurkesalgt, ikke kunne kjende den fra dine hakkede Nelder. Tro ei, du Lille, at en Gierdesmutte og en Paradisfugl ere Sødskende. Tro ei, du Lille, at jeg, der har levet et halvt Sekulum, ikke skulde kjende Verden saa vel, at jeg nok veed, hvor ofte og hvor meget der prækes for døve Dren, og alligevel tier ei Prækeren, ligesaa ligt som din Advarsel, saa unyttig den er, udeblev, Og troe ei hovmodigen, du Lille, at din klygtige Advarsel med den stiaalne Slutningsentens skal finde lykkeligere Skjæbne. Kryb derfor i dit Gjerde, lille Smutte, Jnd med dig, blandt Tidsler og Skræpper, Hils dem, dig udsendte. For din Umage var jeg jo pligtig at yde dig en Drikkepenning. Fag nu til Takke hermed, som det eneste jeg giver dig, saalænge du er en anonym Smutte. Kommer du frem i anden Skikkelse, kan du vente dig mere. Ja krydes end min Protnus frem som Ogle eller Klapperslange, skal jeg dog lede i Krog efter liden Knottekiæp, for at afvende al givlig Biden Til Slutning vil jeg sige dig hvi jeg sendte en Rordrum ud i Verden. Den Fugl har sin eiendommelige Stemme, som, ikke efteraber nogen anden Fugls i Verden. Det er Naturens og Sandhedens Røst. Mig er det ikke bekjendt, at den holdes i Buur i Høisalene, eller af bløde Finger mættes med Sukkerbrød, ei heller, at den ved Gult og Mørk kan bringes til at fløite efter Nogens Pibe. Den liden vilde Fugl synger og med sit Næd. Finder du Stemmen leed og hæs, saa vend du den kun Ryggen, hvis du derved hører den mindre, Ja bortfjeen dig aldeles. Naturens og Sandhedens Ven vil glæde sig over, at ei din hyrede Finkesvirren forstyrer. Den 20de Juni 1819. P. D. Faber.