Den Vest-Sjællandske Avis, 1838-07-17
Det omtalte Selskab har ogsaa været betænkt derpaa, og endnu ifjor udkom der fra samme en paany gjennemseet Anviisning til Druknedes Behandling, som jeg her meddeler et større Publicum, i det jeg kun i den foretager de Forandringer, som jeg har troet nødvendige for at gjøre den endnu mere fattelig og anvendelig for Lægmand. 1) Naar en Druknet er funden i Vandet, bør han øieblikkeligen optages, og naar der ei ere tydelige Tegn paa Forraadnelse tilstede, bør han behandles paa følgende Maade. 2) Hans Klæder løsnes strax om Hals, Bryst og Underliv. Af hans Næse og Mund udtages den Ureenlighed, som maatte tilstoppe dem. 3) Han lægges derefter paa Siden, helst den høire, og i det man understøtter Panden, sænkes Hovedet nedad, saaledes at det holdes lavere end Legemet. Dette maa kun skee i meget kort Tid ikke over 1 Minut), og med det samme søger man, for at befordre Vandets Udflod af Munden, at bringe Kjæverne fra hinanden, og trykker Underlivet og Brystet lempelig nedenfra opad. 1) Den Druknede bæres derpaa ind i det nærmeste Huus, saaledes at Hovedet og Overkroppen holdes iveiret. 5) Alle Uvedkommende udvises af Værelset. Man sender saa hurtigt som muligt Bud efter en Læge og underretter ham samtidig om det Forefaldne, og af fører den Druknede hans Klæder, helst, for ikke at pilde Tiden, ved Hjelp af en Sax eller Kniv. 6) Han aftørres vel og lægges paa Ryggen lidet høit med Hovedet paa en Feltseng eller et Bord, hvorpaa en Madrats eller Dyne er udbredt, og hans hele Krop tildækkes da, Ansigtet undtagen, omhyggeligen med tørre uldne Dækkener eller Klæder. Dersom det derimod er stærk Frost, og den Druknede, efter at være optagen af Vandet, har været saalænge udsat for den kolde Luft, at Vandet er frosset til Jis paa hans blotte Legeme, maa det Værelse, hvori han indbringes, være koldt, dog ikke under Frysepunktet, og efter Af klædningen bedækkes og gnides han en kort Tid med Klæder dyppede i iiskoldt Vand (hvilket efterhaanden i korte Mellemrum gjøres varmere og varmere), hvorpaa de ombyttes med tørre og varme uldne Klæder, som foreskrevet er. Ligeledes maa Værelset lidt efter lidt opvarmes. 7) Hans Mund og Svælg renses nøiere ved en liden Svamp, bunden paa Enden af et Fiskebeen eller Pennepose, efter først at være udblødt og aftrykket, og Næsen renses ligeledes med en Pennefjer, hvorpaa man igjen for nogle Øieblikke vender ham paa den høire Side, og sænker Hovedet paa den ovenanførte Maade nedad, hvilket, dersom Vand og Sliim derved udflyder, kortefter gjentages. 8) Mærker man nu intet Tegn til Aandedræt, da forsøger man at indblæse Luft enten gjennem den Druknedes Mund, eller, om denne ei kan aabnes, gjennem et af Næseborene (ved Hjelp af en afskaaren Pennepose, om intet andet tjenligt Redskab haves ved Haanden). Man fylder til denne Hensigt sit Bryst ved en stærk og hastig Indaanding og blæser dog ei for voldsomt, især hos mindre Børn, Luften ind i den Skindødes Lunger. Under Jndblæsningen holder man hans Næse og Mund tæt tilsluttede og trykker Struben (a den haarde, fremstaaende Deel, der findes forpaa Halsen) tilbage mod Svælget for at hindre Luftens Nedgang i Maven. Efter hver Jnd blæsning lader man en Medhielper sammentrykke den Skindødes Underliv og Bryst med de flade Hænder, og lader imidlertid Næsen og Munden være aabne for Luftens Udgang. Naar man saaledes har indblæst 10 til 12 Gange, ophører man nogle faa Øieblikke renser da atter Svælget med Svampen for Sliim eller anden Ureenlighed, som der maatte findes, og holder en flygtig Spiritus (f. Ex. Salmiakspiritus, Campherdraaber, stærk Brændeviin, Eddike eller deslige) under Næsen, hvorpaa man igjen begynder Jndblæsningen paa foromtalte Maade. Med denne Behandling bør man strax ophøre, saasnart man mærker, at den Skindøde begynder at trække Veiret. 9) Medens Luftindblæsningen foretages, føier en anden Medhielper Anstalt til at opvarme den Druknede. Man varmer tør Sand til den Grad, at man godt kan holde sin Haand deri, og omgiver saavidt muligt Legemet dermed, især maa det Sand, som ligger paa Hjertekulen, ofte opvarmes. Man kan ogsaa svøbe ham ind i stærkt opvarmede uldne Klæder, der skiftes, lægge Flasker eller Dunke med varmt Vand under Armene, mellem Laarene og under Fødderne, og føre et hedt Strygejern, uden at berøre eller blotte Legemet, langs Rygraden og over Underlivet, især over Hjertekulen. 10) Under alle disse Midlers Anvendelse bør et Par Medhielpere gnide den Druknede under Fødderne med en almindelig, temmelig stiv Børste, og paa Armee og Been med varme uldne Stykker. 11) Man maa ikke trættes ved med Omhu at behandle den Skindøde, da man har Erempler paa, at Saadanne først ere komne tillive efter flere Timers vedholdende Behandling. 12) Opvarmningen og Guidningen bør vedblive noget efter, at den Skindøde har begyndt at trække Veiret eller give andre Livstegn. 13) Mærker man, at han giør uvilkaarlige Anstrængelser for at brække sig, maa man søge at befordre Opkastningen ved at krille ham i Svælget med Penne fjeren. 11) Naar han er kommen fuldkomment til sig selv, bringes han i en vare Seng, og der gives ham 30 oplivende Draaber (saasom Hoffmannsdraaber eller Campherdraaber) i en Skeefuld Vand, eller, i Mangel deraf, et lidet Glas Viin, varmt Øl, eller vel ogsaa lidt Brændeviin, og efter disse Ting en Koplunket Thee. Dersom Underlivet er opspændt, anbringes et Klister (hvori kan opløses en Haandfuld Kjøkkensalt), eller, i Mangel deraf, en saakaldet Stikpille (hvortil bruges et kegledannet Stykke hvid Sæbe En eller et Stykke Talglys, der dyppet i Fidt eller i Olie indskydes i Endetarmen). Skulde den Syges Aandedræt være tungt og besværligt, eller maaskee endog forenet med Smerter, da turde gjerne en Aareladning paa Armen anstilles. Den øvrige Behandling overlades til en Læge. Nestved den 29de Juni 1838. Dr. Høegh Guldberg.