Viborger Samler, 1844-12-03
J et langt Foredrag, som Høiesteretsadvocat Lehmann holdt i Roeskilde Stænderforsamling under den foreløbige Behandling betræffende Statseenheden, gav han en Art Kritik over den kongelige Commissarii Virksomhed som Statsmand og kgl. Commissarius, saavelsom over Chefen for det udenlandske Departement. Han udlod sig blandt Andet saaledes: Det vil maaskee i Fremtiden ligge klart for Dagen, hvilken Rolle den nuværende tydske Udenrigsminister indtager under de fornyede Forhandlinger om denne Sag, og, uden at negte denne Mands Dygtighed og hæderlige Characteer, kan jeg dog ikke Andet end være foruroliget ved, under de nærværende Omstændigheder, at see den udenlandske Portefenille i Hænderne paa en Mand, hvis Sympathier og statsretlige System ikke synes at gjøre ham skikket til at varetage de danske Jnteresser, hvor disse komme i Conflict med de slesvig-holsteenske Tendentser, Den kongelige Commissarius har derhos stedse udtalt sig med stor Usikkerhed om Sagen. Jeg tvivler aldeles ikke paa, at af dem, som fra forskjellige Sider have yttret sig, Jngen kjender bedre til den end han, skjøndt jeg af flere Yttringer, blandt andet ogsaa under nærværende Forhandlinger, har Grund til at antage, at hans nøiagtige Kundskab og bestemte Anskuelse er af et temmelig nyt Datum. Men naar han, uagtet saadan Kundskab, har henviist til, hvad "Velunderrettede og andre Velunderrettede formene, uden selv at komme til noget mere bestemt Resultat, end det lidet trøstelige, at der er meget, som taler for, at Staten skal blive sammen, da røber det vel ikke hos denne Mand, der er bekjendt som Danmarks største Jurist, en personlig Ukyndighed om denne Sag, men en saadan Mangel paa Regjeringens Anskuelse i den omhandlede Henseende, at dette, hvor der er Spørgsmaal om Fundamentalsætningen i Monarchiets Statsret, ikke kan Andet end vække Bekymring. J Anledning heraf sagde den kgl. Commissarius: Naar den Deputerede har dadlet min Færd i den viborgske Forsamling, forsaavidt jeg har talt om, at diplomatiske Underhandlinger kunne komme i Betragtning med Hensyn til Arvespørgsmaalet, da troer jeg, at hans Dom derover er af ingen Betydning. Vist er det, at dersom der vare andre Fyrstehuse, som havde Arve prætensioner, vilde disse vel kunne gjøre deres Fordringer gjældende, uden Hensyn til de indvortes Beslutninger, der her maatte blive tagne, Noget, som ogsaa Comiteen har erkjendt, og jeg kan derfor ikke Andet end finde det særdeles ønskeligt, at de Vanskeligheder, som derfra kunde reise sig, kunde blive udjevnede. Hvad den Deputerede har anført om, at jeg med Hensyn til den, efter hans Mening, ulovmedholdelige Supprimering af uprivilegerede Blade, hvori politiske Meddelelser ere indførte, skal have paaberaabt mig, at den i saa Henseende brugte Fremgangsmaade er fremkaldt ved Hensyn til Ruslands Arveprætensioner, maa jeg erklære for fuldkommen ugrundet. Jøvrigt er hans Taxation over mine Regjeringsanskuelser, og hans Mening om, at min Kundskab til den omhandlede Sag er af et temmeligt nyt Datum, mig personligen aldeles ligegyldig; men hvorvidt det er passende, og om det bør taales at en Deputeret udtaler saadanne Domme om den kgl. Commissarius, maa jeg henstille til Hr. Præsidentens Afgjørelse. Naar den Deputerede har yttret sig om, hvad Folket skulde gjøre, hvis det Andragende, hvormed Forsamlingen i nærværende Sag maatte indgaae til Hs. Majestæt, skulde blive al slaaet, paa en Maade, som idetmindste er tvetydig, saa veed jeg heller ikke om det bør taales ligesom jeg og forbeholder mig at tage under Overveielse, om disse hans Yttringer kunne optages i Stændertidenden, hvorom jeg vil conferere med den ærede Redactionscomitee. Det Samme gjælder om de mange fornærmelige Udladelser, som han har tilladt sig imod den høisthæderlige Mand, der i 1805 bestyrede de udenlandske Anliggender, saavelsom mod den nuværende Chef for det uden landske Departement, en Mand, som han er aldeles incompetent til at bedømme, og som er langt baade over hans Roes og over hans Dadel. – Herpaa tog Præsidenten saaledes Ordet: Med Hensyn til hvad den kgl. Commissarius har yttret, skal jeg blot bemærke, at jeg nøie har fulgt den Deputeredes Foredrag, og at jeg vel ikke kan nægte, at hans Yttringer flere Gange gik til den Grændse, som jeg maa ansee for den yderste men at jeg ikke har fundet dem at være af den Beskaffenhed, at denne Grændse kunde siges at være overskreden; jeg har saaledes ikke kunne ansee mig opfordret til at kalde ham til Orden. - Jeg skal kun tilføie – sagde derpaa Lehmann –, at jeg ikke har tilladt mig nogen Dom over den kgl. Commissarii Kundskaber, men sluttet mig til hans egne Yttringer, ved at indrømme, at han upaatvivleligen er i Besiddelse af nok saamegen Kundskab om Arvesuccessionen, som alle, der derom hav udtalt sig; – jeg har ikke yttret dette af Høflighed, men af Overbeviisning; – men jeg har sagt, hvad jeg her gjentager, at, naar han desuagtet har yttret sig i høieste Grad tvivlende om disse Forhold, saa viser dette, hvor fast og dybt begrundet hans personlige Mening end maatte være, at Regjeringen som saadan ingen fast Anskuelse og Overbeviisning har i saa Henseende, og dette documenterede jeg af, hvad han selv havde yttret. Som en Curiositet ville vi omtale, at Kammerherre, Grev Moltke, i Anledning af nogle af Høiesteretsadvocat Lehmanns Foredrag, gjorde den bemærkning, at det var ønskeligt, om den Deputerede (Lehmann) vilde bruge Ordet jeg istedetfor vi, for at ikke den hele Forsamling herved skulde betegnes.