Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-01-31
The bloody corse, and count those glorious, Mounds.)*) Her læg ham ned, lige for mine Øine, paa det jeg i Mag kan see det blodige Liig og tælle disse hæderfulde Saar. og Man har endvidere bebreidet vore und Konstdommere deres Uvidenhed. Men hvilken Bebreidelse kan vel være mere ugrundet? Hvad havde Shakespear da lært, som nu lovsynges saa meget? Røbede han ikke ved mange Leiligheder større Vankundighed end en Sinke i anden Lectie, Forstod han Græsk, Forstod han Latin, Forstod han Tydsk, Kunde Shakespear blive en Shakespear uden at forstaae andet end Engelsk, hvorfor skulde en Dansk Konstdommer ikke kunne konstdømme, uden at forstaae andet end Dansk, Og hvor mangen en human Aristarch, der hviler paa Laurbær, som ere færdige at visne, rækker desuden ikke med Glæde en saadan uforfærdet genialsk Yngling, en Nævefuld deraf, forsyner ham med de fornødne Jdeer, naar det kniber, og betragter enhver af hans Triumpher for sin egen? Man har villet sammenligne vort Theater med en Patient, der, saalænge der endnu er Haab om Liv, lader sig nøie med een Læge, men, som i det Øieblik han er i Begreb med at opgive Aanden, seer sig omgiven af to. Hvor upassende og haanlig er ikke denne Sammenligning? Hvo kan negte, at vor Skueplads netop nu har naaet sin høieste Pynt, hvo er saa stærblind, at han ikke seer de Sole og Stjerner, der straale paa dets Himmel, hvo beundre ikke de dramaturgiske Stjernekigere, der saa nøie forstaae at bestemme os deres Bane og Løb, Hvad vare de henrundne Decenniers litteraire Nævekarle, mod vort Olds kæmpestærke jernpanserede og kobberpandede Ynglinger, der ere saa originale, at de endog kunne skrive førend de have lært at stave, Har Tode, Baden, eller den Dramaturgiske Journals Forfatter vel nogensinde udsat sig for – var det end kun det allermindste Kneps - for Litteraturens og Konstens Hæder, Hvor ubetig en Rolle have de de ikke spillet i vore Dage, hvor man ikke som den førstnævnte kan sige efter fuldende Kamp Feldtslaget gav mere Blæk end Blod?" -men hvor det virkelig ofte giver meere Blod end Blæk, Hvad havde de vel sagt, om de havde levet nu, hvor man raisonnerer med Knortekjæppe og argumenterer med Næver, Som frygtsomme Harer havde de forladt Kamppladsen, og der vilde aldrig blevet stridt om en Nellikerod eller Heekinborn. Saaledes har det fande Heltemod, den sande litteraire Stoicismus været ene vort Old forbeholdt. Vi ville ikke dvæle længer ved vor critiske Litteratur, men henvende os lige til den poetiske. Man klager ideligen, skjønt uden Grund, over Poestens Forfald, man drømmer og Tider som aldrig have været og om en Guldalder, som snarere fortjente at kaldes Jernalder. Behøve vi at gaae langt tilbage for at overbevise os om det Modsatte, Man lægge Alt hvad der er udkommet fra 1790 til 1800 i den ene Vægtskaal og det, som er udkommet fra 1800 til 1807 i den anden, og vi ville see om ikke det sidste vil tynge eentnerting ned. Hvilken Tidsalder kan i saa kort en Periode opvise saa mange Poesicamlinger, saa mange Digter kjæmper og Digtesamlere, som de sex første Aar i det nye Aarhundrede, Og hvor nydelig ere de ikke alle trykte, Siderne ere næsten ligesaa tomme paa Linier som paa trættende Tanker, Og disse frodige Planter, skulde være fremkomne i saa stor Overflødighed, uden frugtbar Regn, uden Geniets electriske Stød, uden et poetisk Publicums høimodige Understøttelse?