Aalborg Stiftstidende, 1833-08-21
J Schvei, som i Tyskland havde de franske Julidagel fremkaldt, vel ikke nogen almindelig Statsomvæltning, men dog en næsten almindelig Gjæring, som paa mange Stæder foranledigede enkelte revolutionaire Bevægelser, og som Følge heraf tillige meere eller mindre gjennemgribende Reformer. Lidenskabeligst var Kampen og Birkningerne værst i den Stad, der er den rigeste i Schveiz og ogsaa kunde være den mest dannede, men som altid mere har udmærket sig ved Skinhellighed, end ved Oplysning og Frihedskjærlighed. I Canton Basel, som foruden Staden indbefatter en stor Deel af det gamle Bispedømme Basel, bestod siden Restaurationen 1814 en Forfatning, som satte Stadens Borgeres i Stand til at udøve et næsten uindskrænket Herredømme over det flade Lands Beboere. Den høieste Magt var i det store Raads Hænder, som talte 150 Medlemmer, af hvilke Staden valgte 90, Landskabet derimod med en tredobbelt saa talrig Befolkning kun 60. Pirrede ved de Bevægelser, som allevegne sporedes, forlangte Landets Beboeres i Basel at erholde lige Rettigheder med Stadens Borgere, og da der Jntet udrettedes ved Bonner, prøvedes omsider Magten. To Gange gjenoprettedes Roligheden i de insurgerede Districter, første Gang i Januar 1831 ved Stadens egne hvervede Soldater, som under Oberst Vielands Anførsel adsplittede de uregelmæssige Bønderskarer, siden i Sept. samme Aar ved Forbundsforsamlingens Jndblanding, som lod den hele Canton besætte af Forbundstropper. Alligeveseirede de insurgerede Bønder. Da de fleste Communer - uagtet Forbundets Jntervention - vedblev med Oppositionen, erklærede det store Raad i Basel, at det vilde opfylde deres Forlangende og overlade det til dem selv at regjere sig som de vilde, dog under den Betingelse, at de fuldkommen adskiltes fra Staden Basel og dannede en egen Canton som aldeles ikke maatte staae i nogen Forbindelse med Staden. Jmod de stolte Baselers Forventning, der ansaae de res Patronat for uundværligt, antoge de fleste Communer dette Forslag, og Forbundsforsamlingen, som i Begyndelsensk havde vægret sig ved at samtykke i den tilsigtede Adskillelse, optog nu - da ethvert Forsøg til Forlig i Mindelighed, fandtes uvirksomt - de adskilte Landdistricter i Forbundet, som en egen Canton under Navn af Basellandskabet. Lignende Forhold førte i Canton Schyz, Schveizerfrihedens Fødeland, til lignende Tvistigheder, som imidlertid, formedelst Mangel paa en regelmæssig bevæbnet Magt i hine afsides Bjergdale, medførte mindre blodige Følger, end i Canton Basel. Canton Schyt deeltes efter sin ældre Forfatning i 2 Dele, af hvilke den ene kaldtes det indre den anden det ydre Schyt. Det indre Land, Stamme blandet, hvilket det ydre Lands Beboere i sin Tid vare blevne underkastede, deels som Undersaatter, deels som Beskyttede, havde forbeholdt sig selv Regjeringen under strængt democratiske Former, og ligesom Landskabets Beboere i Canton Basel, saaledes fordrede her det ydre Lands Beboere lige Rettigheder med deres privilegerede Medborgere. I Schyt som i Basel var aabenbar Feide Følge af Væggringen, og Forbundsforsamlingen fandt sig nødsaget til at erkjende det ydre Lands Uafhængighed og Selvstændighed, ligesom den havde anerkjendt Basellandskabets Uafhængighed og Selvstændighed. Paa Foranledninger til Sammenstod mellem de adskilte Gebeetsdele manglede det naturligviis ikke, og - forunderligt nok vægrede ikke alene det gamle Schyt sig ved at anerkjende det ydre Land som en særegen Canton, men ogsaa Staden Basel vægrede sig ved at anerkjende Landskabet Basel, skjønt Forslaget til Skilsmissen oprindelig udgik fra Stadens store Raad. Herved, saavelsom ved andre Uenigheder med de Reformen hyldende Cantoner, fandt Schøyt og Basel sig foranledigede til at frasige sig al Deeltagelse i de almindelige Schveizer-Anliggender, til at kaldet deres Gesandter tilbage fra Forbundsforsamlingen og i Fornening med Uri, Untervalden og Neuschattel oprette et eget Forbund i Sarnen, hvis Hovedøiemeed var at restituere den gamle Forfatning, saaledes som samme var for Aaret 1830.