Ribe Stifts Adresseaviser, 1834-09-19
Udenlandske Efterretninger. Spanien. Om den langtrukne, kjedsommelige Krig i de baskiske Provindser haves endnu stedse kun ubetydelige Efterretninger, som dertil ere heelt forvirrede. Nu forfølger Rodil D. Carlos til Biscaia; nu er det El Pastor, som forfølger ham, medens Rodil er beskjeftiger med at befæste Elisondo, Urdach, Jzurrita og St. Estevan. Nu har D. Carlos indtaget Bergara i Biscaia; nu derimod er han bleven slaaet tilbage med et betydeligt Tab. Snart er det Lorenzo, som er bleven slaaet af Zumalacarregun; snart er det Zumalacarreguy, der har lidt et Nederlag og er selv bleven saaret. En Tidende fra Bordeaux lader endelig en carlistisk Opstand udbryde i Catalonien og angiver Jnsurgenternes Tal sammesteds til 7000 Md. Det Sikkreste er vel, hvad Oberst Craddock, som har forladt Rodils Hær og er ankommen til Paris, yttrer i National, at de locale Forhold sagtens ville gjøre det muligt at trække den lille Krig i Langdrag; men at et for Dronningen gunstigt Udfald næppe lader sig betvivle. - Ved Forhandlingerne i Proceres-Kammeret om Tronfølgen hævede sig ikke een Stemme til Fordeel for D. Carlos; om Nødvendigheden og Retmæssigheden af hans Udelukkelse syntes Alle at være enige, medens man derimod var uenig om de Grunde, som berettigede til at fatte en saadan Beslutning. Ministrene, med Martinez de la Rosa i Spidsen, søgte at gjøre den Anskuelse gjældende, at D. Carlos, ved at optræde som en Fiende af Fædrenelandet, aldeles havde forspildt sin Ret til Tronen, fra hvilken han ogsaa ved Spaniens gamle Arvefølgelove var udelukket. Hertugen af Rivas meente derimod, at det vilde være forgjeves Umage, at søge en lovmæssig Grund til Jnfantens Udelukkelse, og at denne alene kunde retfærdiggjøres med Hensyn til Almeenvellet, enhver Nations høieste Lov. Han beklagede Jnfantens Skjebne og den sørgelige Nødvendighed for Nationen, at maatte tage sin Tilflugt til saa haarde Forholdsregler mod en Prinds af Kongehuset og hans uskyldige Efterkommere. En tredie, ret nymodens Anskuelse udviklede Jose de Cano Manuel. Han raisonnerede nemlig saaledes: Den høieste Magt hører Folket til; den vigtigste Ret, som denne Magt medfører, er den, at udnævne Statens Overhoved; giver Folket Slip paa denne Ret og fit der sig i Arvefølgen, da skeer dette, forat undgaae de Misligheder, som ere forbundne med en Valgforfatning; trues derimod Landet med Skade og Fare, da tager Folket sin Ret tilbage, og i dette Tilfælde befinder Spanien sig for Øieblikket. Dette udviklede han med en saa glimrende Veltalenhed, at hele Forsamlingen blev ligesom electriseret; Discussionen var dermed forbi; den allerede sidste Gang omtalte Beslutning blev tagen, og til samme blev endnu føiet den Tillægsartikel, at D. Carlos havde for sig og sine Efterkommere forspildt den Ret, nogensinde at turde vende tilbage til Spanien. J Procuradores-Kammeret blev den, forrige Gang, omtalte Petition, uagtet Ministrenes Modstand, antagen til Overveielse. Skjønt nu dette seer ud som et ministerielt Nederlag, har det dog næppe stort at betyde; thi da Forhandlingerne om de enkelte Puncter begyndte, viste det sig strax, at Oppositionen ikke havde megen Fasthed, i det Ministrene fik allerede den første Artikel - om den personlige Frihed – saaledes modificeret, at den takte det Meste af sin Kraft. Man seer derfor vel stormende Debatter imøde om de vigtige Materier, som Petitionen indeholder; men man troer tillige, at Regjeringen tilsidst vil sætte sine Meninger igjennem. Kammeret tæller nemlig et stort Antal Medlemmer, som ere ganske fremmede for parlamentariske Debatter, og da nu Ministrene Martinez de la Rosa og Torre no besidde en overveiende Lethed og Færdighed i Sagernes Fremstilling: saa vil det være let for dem, at trække de Vaklende over til sig, og det saameget mede, som de synes at ville optage de franske Ministres Maneer, at skræmme de Ængstelige blandt de Deputerede ved Skrækkebilleder af den Forvirring og det Anarchi som ville blive følger af ethvert Skridt, der gjøres mod Regjeringens Villie. - Om den spanske Finants Commission veed man kun Saameget med Vished, at den endnu ikke havde fremlagt sin Beretning, men at Finantsplaner fremdeles krydsede hverandre, saaat det ikke lod sig forudsee, hvordan den endelige Beslutning vilde blive.