Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1778-10-09
J saa melankolske Tanker spadserede han engang allene paa et offentlig Sted. En af hans Betiæntere, men som var ligesaa fattig, som Jly (saaledes heed den misfornøyede Rige) var riig, saae ham dybsindig og bedrøvet, og kunde ikke bare sig fra at gaae her til ham og spørge ham, hvorfor han var saa melankolsk. Jly aabenbarede ham sine Tanker. Ach, svarede den Fattige, hvorfor meddeler de ikke andre noget af deres Formue, naar de ikke selv kan nyde den. Den Denne Bebreydelse rørte Jly indtil det inderste i hans Hierte. Han tog sin fattige Betiente strax hiem med sig, og spurgte ham, hvad han kunde giøre for at giøre ham lykkelig. Dette Menneske manglede ikke Forstand. Han svarede, han forlangte ikke at leve noget yppigt og ødselt Levnet; men ikkun en vis Summa, som kunde være tilstrækkelig, at han med sin Familie kunde etablere sig til en Levemaade, hvorved de kunde have den fornødne Underholdning. Jly gav ham paa Stædet, hvad han forlangte, og han anvendte det saa vel, at han inden for Tiid ei meere havde Armod og Trang at befrygte. Jly gav nøye Agt paa hans gode Giernings Fremgang. Den Glæde, at han havde reddet en ulykkelig Familie, og dens hiertelige Taknemmelighed imod ham, var en sød Beskieftigelse for hans Siæl, saa at han allerede merkede en overmaade stor Forandring i sin egen Tilstand. Nu fik han Øynene op Han saae at han ikke allene kunde lette Menneskenes Elendighed ved de Almisser, som han gav Tiggere paa Gaderne, men at han fornemmelig i Husene skulde finde mange ulykkelige, som formedelst Dyd og Retskaffenhed fortiente en bedre Skjebne. Saadanne beflittede han sig fra nu af at opsøge i hans øvrige Liv, som blev lutter Vældædighed. Det Gode, som han beviste dem, for handt han med sin Ædelmodighed og Venlighed, som sparer ædle Siæle for den Beskiæmmelse, hvilken et ærekiært Gemyt altid fornemmer, naar det maa imodtage Velgierninger af andre. Den guddommelige Beskieftigelse, at giøre Got, opfyldte nu hans heele Tid saa behagelig, at Tiden var ham aldrig lang, men han klagede tvertimod, at den løb alt for hastigt. Nogle faae Exempler paa hans Veldædighed ville ikke være ubehagelige. Da han en Aften kom allene hiem, hørte han to Borgere, som gik foran ham at tale sammen om deres Omstændigheder, som vare overmaade slette, de beklagede, at de ikke vare bekiendte med J ly, thi nu begyndte allerede hans Godgiørenhed at blive navnkundig allevegne omkring. Med halvtredsindstyve Guineer, saade den ene, kunde jeg faa min Gield betalt, som betager mig Magten, at understøtte min Handel og Haandtering; ve meget roligere og friere, skulde snart og mit Arbejde, som da strax skulde bli sætte mig i den Stand igien, ud fra hvilken mine ulykkelige Hændelser har bragt mig. Halvtredsindstyve Guineer vilde langt fra ikke rekke til for mig, svarede den anden, og i hvor meget man end berømmer Jlys Godgiørenhed, saa kan jeg dog aldrig troe, at han skulde ville laane mig tusinde Guineer, uden hvilke der er intet Haab for mig at komme i Stand igien. Jly nærmede sig til dem. Mine kiære Børn, sagde han til dem, jeg har hørt, hvad de trænger til. Jeg kiender Jly, om hvem de har saa store Tanker, og jeg kunde giøre dem nogen Tieneste hos ham. Men han har tusinde Ting at besørge; og jeg tør ikke være dem Borgen for, at han paa engang lader sig bevæge til at tiene dem. Jmidlertid, maa de dog ikke ansee ham for den eneste Mand i vort Land, som veed at gjøre retskafne Folk Tieneste. Jeg vil at de skal antage den Tieneste af mig, som de trænger til, og jeg sætter ikkun to Vilkaar derved, først, at de ikke vil søge at lære at kiende mig; dernæst at de i Morgen ved dette samme Klokkeslet og paa dette samme Sted bringer en Attest fra deres Præst, som giver mig et Vidnesbyrd om deres Opførsel. (Fortsættelse skal følge.)