Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-09-24
Om Mennesket. En Daare læste Mennesket. Var skabt af Jord; " Jeg maa forsøge det. Var Daarens Ord.Han tager Leer, Han former Mennesker, Han blæser paa dem, - Leer blev Leer. Det var en Daare siger du men vid En Fransk, en Philosoph. la Motte Dumdristig og engang attraade At skabe Jlias, saa stolt, som vel Homer, 4 Nu, hvad blev Frugten af hans Flid, Hin - Daaren er en Gud, la Motte ei Hommer. Velfort. Kied af Livet, og i lang Tid fortæret af denne skrækkelige Sygdom, der bedøver Følelsen, forvirrer Tankerne, og standser Siele=Evnerne, havde Mylord Velfort overseet sit allerede halvforløbne Liv; indsluttet i sit Kabinet, forvildet og urolig i Sindet, vaklede han, uvis om, hvad Beslutning han skulde tage. - Jeg har, sagde han, giennemreist heele Europa, men hvad Fordeel har ieg haft deraf ingen. Overalt har ieg truffet Falskhed, overladt til sine Lidenskaber, og geleidet af personlig Egennytte; jeg har fundet Skikke, latterlige uden for det Land, der har antaget dem, og iblant Millioner Personer tæller man knap et par Viise; jeg har fulgt Strømmen af mine Lidenskaber, men Taarer og Anger har snart fulgt paa det korte Øiebliks Fornøielse, som de har forskaffet mig; jeg er bleven forraadt af dem, jeg har holdt for mine Venner; jeg har søgt efter et Fruentimmer, der elskede mig for min egen Skyld, og ieg har erfaret, at de elskede kuns mine Rigdomme, og deres egne Fornøielser; min Ungdom er henfaren som en Drøm. Velfort, hvis Siel ikke nu besaa længere Styrke nok, til at taale dens Kiedsomhed og foregivne Uheld, gik udfor at ende i Floden Temsen et Liv, der var ham til Byrde, følesløs ved Naturens Røst, fuld af Had mod det menneskelige Kiøn, ilede han hen at fuldføre sit Forsæt, da nogle giennemtrængende Skriig i det samme standsede, ham. Han vender Øinene hen, hvor Røsten kom fra, og bliver en omkastet Vogn vaer, hvorfra en ung forgrædt Person skynder sig, for at kaste sig i hans Armee, anraaber hans Hielp, og beder ham, uagtet hans Forvildelse, at redde en fortrængt Uskyldighed, og en forraadt Dyd. - Hanlende snarere maskinmæssig, end efter Overlæg, fulgte Velfoort, uden at blive det vaer, denne første Bevægelse af Naturen, denne alle Væsener medfødte Grundsætning, som Lidenskaberne saa ofte qvæle, Attraaen at hielpe sin Lige. Han fører denne unge Person til sin Gaard, og lader sine Folk gaae tilside; hans Livsaander berolige sig, og han har næsten forglemt sit Forsæt. - Den nærværende Gienstand giør en Forandring, og sysselsætter ham; han troer, at Forsynet har betient sig af dette Middel, for at befrie ham fra sig selv. - En ung udekiendt af den allermeest forføriske Skabning, og svømmende i Taarer, kaster sig ned og omfavner hans Knæe; han løfter hende op, lader hende sætte sig, og venter med en indvortes Urolighed paa, at hun skal bryde Tausheden. Beklag Mylord, sagde hun endelig til ham, den allerulyksaligste Skabning. - Jeg anraaber Deres Beskyttelse, og Deres Hiertes Godhed. - J Øieblikket af min Fødsel, har jeg haft den Vanheld at miste en Fader, og en til Adspredelse og Fornøielse hengiven Moder, har tilsadt min Formue. - Selv bragt til Elendighed, har hun kuns grundet sit Haab paa min Ungdom og de faa Yndigheder, Naturen har tildeelt mig. Det ville blive alt for langt, at fortælle dem alt det, hun har gjort for at forføre mig; og bør jeg desuden vel fremlægge min Moders Skiendsel; Ak, hvorfor kan jeg ikke selv forglemme den. Da hun saae min Modstand, at antage en riig Mands Forslag, har hun, som jeg ikke kan tvivle om, været behielpelig til en Bortførelse. Vognen, som man med Magt havde stødt mig ind i, er, lidet fra hendes Huus gaaet i tu; ved hvad for en Hendelse, det var jeg alt for meget ude af mig selv for at kunde sige Dem, men ieg fandt mig kastet omkuld, og løb derpaa bort, uden at vide hvorhen, da jeg faldt Dem i Armene; Hav Medlidenhed med mig, Mylord, underret dem om Sandheden, og hvis ieg misbruger Deres Godhed, da overlad mig til den nedrigste, den haardeste Skiebne. - Frøken Fann, Selton havde imidlertid taget een af Lordens Hænder, som hun badede med sine Taarer, og vaklende mellem Haab og Frygt, torde hun maaskee i sit Hierte mistænke Velforts Redelighed; hun saae ham endnu meer forvildet end sig selv, saae sig ene og overladt til en Mandsperson af en ædel, en indtagende Skabning, og af en Alder, som var i Stand til at sætte Dyden paa Prøve. Velfort, endnu meer foruroliget, heftede, uden at røre sig, Øinene paa Fanny, henrykt i sin Siel. Uskyldighed og Ungdom syntes at forsikre ham om Sandheden af hendes Udsigende men Erfarenhed opvakte ham Tvivlsmaal. Velfort forsikrede hende, at hun var i Sikkerhed, og forlod hende, overgivet til sig selv. - Midlertid havde han ikke kundet betragte Fannes An digheder uden Bevægelse, og han folke, hvor meget Uheldene fordoble den Andeel, som Skiønhed virker; hans nu rolige Sind kaldte tilbage i hans Hierte denne Følelse at Menneskeligheden, der udmerker en ædel og reen Siel; han prøvede en kierlig, og tillige smertelig Rørelse, men meere forforisk end Fornøielsens Fyrighed og Lidenskabens Heede. Hans Fornemmelser vare for sterke til at anstille Betragtninger; man mistænker aldrig, i det første Øieblik den Bevæggrund, der bringer os til at virke. Denne Drift udflyder af vor Natur, og naar den viser sig for vor svage Fornuft, har den alt længe været Herre over os; liig en skiult Ild, hvis Udbrud kuns viser sig i skrækkelige Virkninger. - Kierlighed bemestrer sig ikke et Hierte uden under Forklædning; den finder i vores Svaghed en Næring, der føder, der opvarmer, der opliver den, og Stødet er sikkert anbragt, naar vi blive den vaer, den lader sig ikke see uden som Seiervinder. Velfort troede sig ikke drevet, uden af Lyst til at være nyttig; at hielpe de ulykkelige, er de stores og de riiges Pligt; Verdsligviisdommen og Sædelæren kommer Religionen til Hielp, for at tillige dette Bud, det fornemste i Naturens Lov. Ved at beskytte Fanny, sagde han ved sig selv, gjør jeg ikke, uden hvad jeg bør, min Belønning ligger i min Siels Selvfornøielse. Velfort handler, men han er uvidende om den Aarsag, der bestemmer ham; han underretter sig om Fannys Forældre, hendes Levnet, og efter adskillige Skrit, overbevises ham om Sandheden af det, Frøken Selton har forsikret ham. - Tvungen til at vogte sig for de Eftersøgelser, hendes Flugt maatte foraarsage, tilbragte Fanny den meeste Tiid hos Velfort, der havde al den Agtelse, og alle de Omhyggeligheder for hende, som hun kunde forlange. Velfort gi sieldnere ud; Trangen føder Fortrolighed; Fanny aabnede sit Hierte for sin Velgiører; hun frygtede for sin Moder, ifald hun blev opdaget, men imidlertid gjorde det hende ont, for den elendige Tilstand, hun maatte være udi, gjerne havde hun ønsket, at kunde behielpe sig med sit Arbeide, og stille sine Bekymringer saavel over de Farer, hun allerede havde været udi, som dem, hun maatte prøve, hvis hun vendte tilbage til hende. - Velførts Jndbildnings=Kraft, forstørrede disse Bekymringer: han fandt i denne Ulykkeliges Omgang en Fornøielse, han endnu ikke havde smagt; hendes Vittighed, gierde ham forundret, og hendes Natur Tieneste. gaver bestyrtet. Opvakke end undertiden hendes Yndigheder Forundring og Urolighed i hans Hierte, følte han end sommetider sine Begierligheder optændes, strax erindrede han sig hendes Dyd, hendes Uheld, og sit Ord, han have de givet hende ved at tilbyde hende et Fristed; Ærbødighed for hende indtog igjen sit Herredom, og paa samme Tid følede han Fannys Nærværelse nødvendig til hans Lyksalighed. - Fanny var betaget af de allerømmeste Følelser, men hun henregnede sit Venskab, og sine Følelser til Erkiendtlighed. Hun saae i Velfort en redelig Beskytter, og en ærbødig og oprigtig Ven, som hun ikke troede, nogensinde at kunde levende nok sige, hvad hun folede for ham. Kierlighed havde hun aldrig kiendt noget til, og hun forstod ikke den Konst at forstille sig, eller at skiule sine Tanker. Jevn af Sæder, viiste hun Oprigtighed i al hendes Tale, og det naturlige i hendes Udtryk gjorde hendes Venligheder endnu meer kierlige og meer forføriske. - Snart begyndte hun at frygte for det Øieblik, der eengang skulle skille hende fra Velfort. Han lod levere hendes Moder en anseelig Sum Penge, uden derom at underrette Fanny, som han havde skiult sig ne Gange for, og for gandske at unddrage hende alle Eftersøgelser, foreslog han hende, at tage ud paa een af hans Herregaarde, tilbydende sig, at lade hende ene raade derfor, ifald hans Nærværelse gjorde hende nogen Tvang. - Fanny modtog Forslaget med Glæde: jeg skal være der, Mylord, sagde hun, i en med min Stand meer passende Forfatning; De bør ikke tvivle om den Fornøielse, jeg skal finde i der at see en Ven, som jeg skylder min lykkelige Skjebne, men det skulde giøre mig ont, at være dem til Uleilighed. Den Rang, De har, udfordrer, at de maa vise sig i Verden; vil De eengang imellem nyde Sødheden af et roligt Liv, og skienke Eenligheden nogle Øieblikke, saa vær forsikret om, at finde mig giennemtrængt af deres Godheder. - De er for mig en anden Fader, og aldrig skal jeg forglemme - Holdt Frøken, De skylder mig itet, mig er det, der skylder Dem den allerstørste Forbindtlighed; betragt Dem som hiemme; jeg er meer end lykkelig, at kunde forbinde mig selv, og understøtte Dyd og Uskyldighed. Velfort følede, at han skyldte Fanny sit Liv, og ville leve for at tiene hende til Forsvar, han havde alt længe fattet det Forsæt at tilstaae hende, naar han lærte at kiende hende bedre, den Tilstand, hvoraf hun havde draget ham, men han søgte at vinde hendes heele Fortrolighed, og at forplante i hendes Hierte de Følelser, der besielede ham. Han zittrede ved at udgrandske hendes Siel; Hun ene kunde giøre ham Livet kiert, og lade ham nyde de blideste Dage, naar han kuns formaaede at giøre sig elsket. - Enlighed og Stilhed forøge de Følelser, der opspire i Hiertet. Velfort tilbragte heele Dage hos Fann. - Forlader han hende, da er det kuns for at tænke paa hende. Uden at tvivle derom, uden at overveie, prøver Fanny de samme Længseler; jo mindre man giør sig Tanker om sin Lidenskab, jo meer overgiver man sig til den. Velfort anstiller imidlertid Betragtninger over sine Følelser, og kan ikke meer skiule for sig selv, at han tilbeder Fanny, ineer end eengang, har han alt fattet det Forsæt, at erklære sig. Frygt for ikke at finde al den Længsel efter at foreene hendes Skiebne med hans, som han ønsker hos hende, holder ham tilbage; han ville saa gjerne skylde Kierlighed alene det, Erkiendtlighed lader ham haabe, og søgende at udgrunde Fannys Hierte, anvender han alt, hvad den heftigste Lidenskab, den oprigtigste Hengivenhed kan indskyde ham; han søger et Øieblik, da hendes mindre fyrige Øine forkynde Ømheden, og Uroligheden af et rørt Hierte, og forsikret og hendes Aabenhiertighed og Fortrolighed, udspeider han den gunstige Minut til at overrumple Naturen. Endelig har den lykkelige Velfort bragt det saavidt, at han er forsikret og Fannys Følelser; han nød den søde Fornøielse at blive elsket. Hun havde gyset ved hans Beretning, da han fortalte hende sin Fortvivlelse, og Kiedsomhed af Livet, og takkede Himlen for at have betient sig af hende, for at indbringe Rolighed og Stilhed igien i en Mands Siel, der besad alle Hiertets Egenskaber. - Grunden til hendes egne Fornemmelser opklaredes snart; hendes Kierlighed, der opveiede i det ringeste hos hende Taknemmeligheden, ønskede, ligesaameget som Velfort, det Øieblik, der skulle knytte Baandet til at befæste deres Lyksalighed. - Hun forglemte heele Verden, for ikke at see uden sin Elsker, hendes Opmerksomhed, hendes Venligheder, hendes Dyd, love Velsort den blideste Skiebne, og den lykkeligste forestaaende Tiid. - Hendes Moder, som blev hentet til hende, og udrevet af Elendighed og Skiendsel, søgte ved sin Ombyggelighed, at bringe forbigangne Feii Forglemmelse. Velfort blev Fannys Mand, uden at ophøre at blive hendes Elsker; Fanny, henrykt af Kierlighed og Erkiendtlighed, søgte sin egen Lykke, i at udgjøre en Mands, der tilbad hende. - Begge takkede Himlen, og Velfort erindrede sig aldrig sin Fortvivlelse, uden at beundre de Midler, Forsynet betiener sig af, for at lede vor skrøbelige Natur, og uden at tilstaae, hvormeget disse Midler er over vore Udsigter, vore Forsætter, og vore Betænkninger.