Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1766-05-19
En Oversættelse. Andronicus til Hermes! Du sukker Hermes! De Store, hvilke Veer den tilhører, kand de og sukke, Tager jeg ikke Feil, saa ere Sukke Elendigheds Sprog, saa boer Klager kun paa den Ulyksaliges Læber. En din Stand, er Ære, ere saa mange Livets Fordele, som Lykken har udøset over dig, er alt dette endnu for lidet til at giøre dig Lyksalig? Den Tanke om en Lyksalighed i Verden maa da kun være en smuk Drøm. Rolighed maa da kun være et blot Ønske, en Skygge, hvilken vi stedse forfølge, men aldrig naae. Den maa være lig den forfulgte Bølge, som flyede fra Tantali brændende Læber. Hvad skal jeg da vente i Tienernes Hytter, naar jeg hører Sukke i Herrens Palladser, Hvad skal jeg vente: - Maaskee en bedre Roe, maaskee den Lyksalighed, som feiler ForFra een Lykkens Trap sterne og de Store pe til en anden har du sukket O Himmel, Bønhør endnu dette eneste Ønske; saa bliver jeg Lyksalig. Forsynet smillede og opfyldte endnu dette dit Ønske. Men see, du sukker paa nyt. Naar vil du aflade at sukke, Kand da ei saa megen Erfarenhed, saa mangt et fortrylled Luft- som altid forsvandt, naar du kom det nær, et saa tit igien tagen Bedrag, kand ikke alt dette een Gang overtyde dig, at Lyksalighed er ikke der, hvor du søger den Troe mig, Hermes, at søge Lyksalighed uden for Dyd, er at vente Sallighed i Helvede! O! hvo gierne vilde jeg ved din hidtil utilfredsstillede Lidenskab, ved din hede Ære Tørst, endnu ulæsked af Lykkens Overflods Strøm, tilbageføre dig til Dyd, og tillige i Lyksaligheds Arme! Du har glemt det Øienmærke, til hvilket du lever i Verden. Udvid dine Udsigter, forestill dig dit Forholds Mark ikke kortere end den virkeligen er. Graven er ikke dens Ende. Der begynder først det, hvorfor du her arbeider, det, som skal belønne dit Arbeyde, Jntet er Dyden saa skadeligt, som naar vi komme dens Maal saa nær at den menneskelige Naturs fleste Fortrin, paa hvis Jagttagelse vor sande Lyksalighed egentlig beroer, ere bag ved Maalet, hvilket vi have foresat vor Duds Udøvelse. Herved vænnes vi til den skadelige Kortseendhed, hvilken hindrer os fra at blive var vor sande Lyksalighed, saa længe vi endnu arbeide paa denne Side af Maalet. Dog forundre vi os endnu, naar vi komme i Besiddelse af et inderlig ønsked Gode, at det i forunder og den forhaabede Sinds Fornøielse, at, paa hinSide af vort Maal, endnu er et u-endeligt Rum, hvilket vi ei før havde seet. Sielden see vi ved vor Gemyts Beskaffenhed i dette Rum noget vist og tilforladeligt. Vi vove os meget mere ind i det, som i en ubekiendt Ørken, sætte vort Maal. maaskee hundrede Skridt længer for os, saavidt vort korte Syn kand Øine. Det var dog meget bedre, om vi vilde aftørre vore Øine, og bruge vor Fornuft til at underrette os om Naturen af vor Siæls mørke Forlangende. Men vi blive heller lige Børnene, hvilke troe, at Himmelen hviler paa hint Bierg, hvilket omslutter vor Hor int; At bag ved det er Verdens Ende, at man paa Bierget kand tage Himmelen med Hænderne. Med pukkende Hierter opkladte vi paa dette Bierg. Naar vi komme paa Toppen, see vi at Himmelen er ligesaa langt derfra som fra Dalen. Paa det andet Bierg maa den visseligen ligge. Den Saaledes maa vi kunde gribe fat i den! forlede vi os selv ind i Forfængeligheden, uden at blive klogere, uden at aflægge vor Vildfarelse. Rigdom og Ære ere tvende af disse nærsatte Maal. De ere tvende Afguder, hvilke den største Deel af Jorden dyrker. Det menneskelige Kiøn har deelet sig i deres Tieneste. Dem tilbeder det, som høieste Gøde. Dem eftersager det med al Jver af en ophidsed Lidenskab. I deres Besiddelse haaber, det at finde den Sinds Fornøielse, hvorefter den udødelige Siæltørster. Ved lang Lyven, ved bestandigt Bedragerie, besvige disse Afguder alle deres Dyrkere. Men dette har dog er endnu bragt dem i saa slet Rygte, at flere, end et lidet Antal af Vise, skulde erkiende deres blindende Jn ret. Pøbelen, som stedse vil blive sandselig, som stedse vil troe sit korte Syn meere end den høie Viisdom, denne Pøbel i alle Stænder vedbliver sit Afanderie. Den beskæftiger sin Siæl med denne Guds Tieneste. Den lærer aldrig at kjende Dydens Værd, aldrig ved et Beviis paa den behagelige Vellyst, som Dyden til veiebringer, at overtydes om dens Fortræffelighed. J den men; neskelige Natur ere Følelser og Begiærligheder, hvilke hverken Verdens Rigdomme eller Ærens Tegn kand tilfredsstille, Kiærligheds Baand mellem Forældre og Børn, samt mellem troe ÆgteFolk, Venskabs og Sælskabeligheds Drivter, med mangfoldige andre Begiærligheder, mættes aldrig ved Overflod af Guld og Sølv ei heller ved den glimrende Høiheds udvortes Pragt. Tit trænger, en ædel Siæl til og 1 Purpuret higer efter den stille Sinds Fornøielse, hvilken nydes i en behagelig Ægtefælles eller en fornuftig Vens Sælskab af en ubekiendt Viis, som tilbringer sit umisundede Liv i en stedsvarende Afvexling af Dydens Ud velse og Følelse af Glæde over den udøvede Dyd, hvilken ei har anden Skat at vogte end sin gode Samvittighed, ingen anden Ære at eftersage end sin Vens bifald. Hvor daarligt er det da at jage efter Rigdom og Ære, ligisom de skulde være almindelige Gode, hvilke kunde tilfreds stille alle en udødelig Siæls Begiærligheder, Dyden og dens Følge, den sande Roe, forekommer de fleste Menneskeer alt for enfoldige. De adlyde kun Sandselighed, de bedømme kun Lyksalighed efter den umaadelige Lyst af deres Lidenskaber, hvilke aldrig kand mættes ved een Gienstands Nydelse, lige en udhungred Snylte-Giæst, hvilken med Øiene opsluger den frembaarne Spise, hvilken ved Graadighed paa den første Ret forskaffer sig Eel for de øvrige. Disse hungrige Lidenskaber, indbilde Mennesket, at det ved Dydens tarvelige Bord vilde forsmægte. De vise ham Rigdommens optaarnede Glæder. De vænne ham til at søge Lyksalighed i lutter Henrykkelser. Der for finder han ligesaa liden Smag, ligesaa liden Behag i Dydens beskedne Fornøielser, som en qvindagtig Sybarit i et spartanisk Maaltid. Fortsættelsen følger.