Norske Intelligenssedler, 1769-07-26
Fortsættelse fra forrige Uge. Enriqve nærmede sig til et Bord, hvorpaa stoed et Skriver-Tøj, tog et Blad reent Papiir, og skrev sit Navn nederst derpaa. Hvad vil Herren giøre, spurgte Siffredi, Viise Eder min Erkiendtlighed og Estime, svarede Enriqve, derpaa rakte Prindsen Bladet til Blanche, sigende: Madame, tag imod dette som et Pant paa min Troe, og den Magt jeg giver Eder over mig. Blanche tog rødmen des derimod og gav Prindsen saadant Svar: Jeg tager med Underdanighed imod min Konges Naade; men jeg staar under en Faders Magt, tillad derfor, om det saa behager Eder, at jeg leverer dette i hans Hænder, paa det han kand anvende det saaledes, som hans Forsigtighed finder det for Got. Hun overgav virkelig Enriqves Haand i Siffredis Forvaring; og han mærkede nu det, som han hidindtil ikke havde kundet komme efter. Han begreb Prindsens Tanker og sagde til ham: Eders Majestæt skal ikke have noget imod mig, jeg skal ikke misbruge den Fortrolighed--- Min kiære Leontio, faldt Prindsen ham ind i Talen, jeg frygter ikke derfor. Hvorledes J og bruger denne Haandskrift, er jeg altid tilfreds dermed. Men vend tilbage igien til Palerma. Foranstalt min Kronnings Tilberedelse, og sig mine Undersaatter, at jeg kommer strax efter, for at modtage deres Troeskabs Eed og forsikkre dem om min Bevaagenhed. Ministren efterlevede sin nye Konges befaling, og tilligemed sin Daatter reiste til Palerma. Nogle Timer efter deres Bortreise, drog Prindsen ogsaa fra Belmonte, meere indtagen af sin Kiærlighed, end den høje Værdighed, han nu skulde beklæde. Da Folket saae ham komme i Staden, hørdtes der tusinde Fryde-Skrig, og under disse Folkets Lykønskninger gik han til det Palais, hvor alting til Ceremonien var færdig. Han fandt der Princesse Constance i dyb Sorg. Hun syntes at tage sig Roggers Død meget nær. De vare hinanden begge en Compliment skyldig, i Henseende til Kongens Død, og den forrettede de begge med Forstand; men det gik koldfindigere af paa Enriqves end Constances Side; thi uagtet deres Familiers Stridigheder havde hun dog ikke kundet hade denne Prinds. Han satte sig paa Thronen og Princessen ved hans Side i en Lehnestoel, som var noget lavere end Thronen. De Fornemste i Riget gik og hver til deres Sted efter deres Rang, Ceremonien begyndtes altsaa, og Leontto, som Stor-Canceler og den, der havde den afdøde Konges Testamente i Hænder, aabnede samme, og gav sig med lydelig Stemme til at læse. Jndholden var denne: at Røger, som ingen Børn havde, udnævnede Mainfrois ældste Søn til sin Efterfølger, med Vilkaar, at han skulde formæle sig med Princesse Constance, og dersom han undslog sig derfor, skulde han udelukkes fra Regieringen, og Kronen tilfalde Don Pedro hans Broder paa samme Vilkaar. Enriqve blev meget bestyrtset over disse Ord. Hans Bekymring derover var utroelig; og denne Bekymring blev endnu hæftigere, da Leontio, efter at han havde læst Testamentet, sagde til den gandske Forsamling: Mine Herrer, da jeg havde kundgjort vor nye Monark den Sal. Konges Villie, samtykkede denne ædelmodige Prinds strax at beære Princesse Constance, sin Cousine, med sin egen Person. Enriqve faldt herpaa Canceleren ind i Talen: Leontio, sagde han, erindre Eder den Skrift, Blanche gav Eder--- Herre, svarede Siffredi, i en Hast, uden at give Prindsen Tiid til at forklare sig, her er den. Rigets Fornemme, sagde han, viisende Skriftet frem for den gandske Forsamling, skal see af Eders Majestæts egenhændige Paategning, den Estime de have for Princessen, og hvor meget det er dem om at giøre, at efterkomme Kongen deres Farbroders sidste Villie. Herpaa læste han, hvad han selv havde skrevet derudi. Den nye Konge lovede der sine Undersaatter paa det kraftigste at tage Princessen til sin Gemahl aldeles efter Rogers Villie. Sahlen blev opfyldt med Glædskabs Skrig: Vivat den Stoermægtige KongeEnriqve! raabte alle Tilstædeværende. Da man vedste den Afskye, som Prindsen stedse havde viist for den Princesse, frygtede man billig at han havde sat sig imod dette Testamentets Vilkaar, og derved gjort nye Bevægelser i Konge-Riget; men dette Skrifts Læsning stillede de Fornemme og Almuen gandske tilfreds, og foraarsagede overalt det Glædes Skrig, som hemmelig skar Kongen i Hiertet. Constance, som baade i Henseende til denne høje Værdighed, og Følelse af Kiærlighed, tog større Deel i denne Glæde end nogen anden, passede her paa Tiden, for at forsikkre Kongen om sin Erkiendtlighed. Han havde ondt ved at tvinge sig, og tog gandske forvirret imod Princessens Compliment. Han var i saa stoer en Uorden, at han ikke engang kunde svare, hvad Anstændighed udfordrede. Endelig kunde han ikke længer holde sig, nærmede sig derfor til Siffredi, som efter sin Betienings Pligt var forbunden at være ham nærmest, og sagde gandske sagte til ham: Hvad giør J Leontio, Det Skrift, som jeg har overgivet i Eders Daatters Hænder, var ikke til saadan Brug. J omgaaes bedragelig--- Herre, svarede Siffredi end engang med Standhaftighed, hav Omsorg for Eders Værdighed. Dersom J afslaaer at rette Eder efter Kongen Eders Farbroders Villie, da mister J en Krone. Herpaa gik han tilbage, at Kongen ikke skulde faae Lejlighed at svare herpaa. Enriqve var i en yderlig Urolighed. Adskillige Bevægelser plagede ham paa engang. Han var forbittred paa Siffredi. Han kunde ikke overtale sig til at forlade Blanche, han var deelt imellem hende og sin Værdigheds Anliggende, og var længe uvis, hvad han skulde gribe til. Endelig fattede han en Slutning, meenende at have fundet et Middel til at beholde Siffredis Daatter uden at skille sig ved Thronen. Han stillede sig an som den der underkastede sig Roggers Villie, og satte sig for, imedens der til Rom gjordes Ansøgning om Bevilgning til hans og hans Cousines Formæling, at vinde Rigets Fornemme ved Gaver, og sætte sin Magt paa saa faste Støtter, at man ikke kunde tvinge ham til at fuldbyrde Testamentets Vilkaar. Fortsættelsen følger.