Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1840-02-06
Sverrig. J sin Tale ved Rigsdagens Aabning (see S. 85) siger Kongen fremdeles, at Folkeunderviisningen har været Formaal for en omhyggelig Opmærksomhed fra Regjeringens og Præsteskabets Side. Af 1009 Sogneskoler og 377 omvankende Skolelærere, som findes i Riget, ere 3/4 tilkomne efter Aaret 1811. Længere nede i Talen siger Hs. Majestæt: "Den Høieste, som i sin urandsagelige Viisdom uddeler til Folkene lykkelige og prøvende Tilskikkelser, har sendt os af begge Slags. Strænge Vintre have forøget de Lidelser, for hvilke uheldig Høst har truet at udsætte os. Saadanne Ulykker ere blandt de Advarsler, som af Forsynet gives Nationerne, naar de under en længere Lykkens Varighed troe at de kunne ansee samme for en Rettighed, uden at betænke den høiere Henpegning, som advarer for slige Vildfarelser. Jmidlertid var Prøven, Forsynet være priset, ikke lang, og frembød dog et rørende og skjønt Skuespil. De Hænder, som af Nøden fremraktes, fyldtes af Velgiørenheden. Saaledes have vi under Modgangens Dage i Forening baaret Kummeren, i Forening deelt vort Brød med de Hungrige. Vi have kappedes om at klæde de Trængende og understøtte dem, hvis Boligger fortæredes af Luerne, da, for at forøge vore Sorgers Maal, ogsaa Jlden forenede sin Ødelæggelse med Vinterkuldens Strænghed. Dette Fælledskab i Lidelser og i Bestræbelsen for at lindre dem, er et nyt Led i den indbyrdes Forbindelses Kjede. - Jnden jeg nedstiger i den Grav, hvortil sex og halvfjerdsindstyve Aar, tilbragte, paa denne Jord, føre mig, efter at have overvundet saamange Vanskeligheder og beseiret saa mange Hindringer, bør jeg sige Eder endnu engang: ""Forstaae Eders Regjering. – og gjentage for Eder, hvad jeg yttrede den 5 November 1810, ved Besværgelsen af de mig forelagte Grundlove og inden jeg endnu havde modtaget Rigets Stænders Eed. Freden er det eneste hæderfulde Maa for en viis og oplyst Regjering. Det er ikke en Stats Udstrækning, som udgjør dens Styrke og Selvstændighed; det er dens Love, dens Handel, dens Arbeidsflid og fremfor Alt dens National-Aand." Disse Ord, jeg erindrer mig det, optoges med almindeligt bifald. Datidens navnkundigste Mand lod Sverrig føle hele Tyngden af hans Storhed og Magt. Et Fredsgesandtskab søgte at befæste hans Jndflydelse, idet dette smigrede Nogle og truede Andre. Han fordrede, at vi skulde erklære Storbrittannien, Se Krig. Sverrigs Stilling opvakte min Bekymring, men aldrig min Frygt. Min Sjæl hævede sig lige med de Farer, der omgave Eder. Tilsidesættende min Tilbøielighed til Rolighed i det Øieblik, da Folkets Røst kaldte mig, indgik jeg Alliancen for at unddrage Eder fra det vanskelige Forhold, i hvilket J befandt Eder, og denne Alliance besegledes i min Sjæl af en indre Røst, der syntes mig at være en Jndskydelse fra Himlen." Slutningen af Talen, lyder: "Jfølge Naturens Orden kaldet til snart at gaae over til et bedre Liv, nedbeder jeg endnu Skaberens Velsignelse over tvende Folkeslag, som, overladte til deres egen Følelse, besidde saa mange Dyder, og have givet mig saa mange rørende Beviser paa Hengivenhed og Taknemmelighed." (Med Rette hedder det i Geistlighedens Svar, paa denne Tale: "Beundringsværdig er den Aandsmunterhed og Legemskraft, der udmærke de nulevende Fyrsters Nestor.)¬