Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-02-11
Om Trykke-Friheden. Sjælden blev Sandheden elsket - og saa ville indsee dens Nytte. - som oftest blev den frie selvstændige Mands aabenhjertige Yttringer af hans Tanker og Følelser, miskjendte og udlagte for ondskabsfulde Anfald og Skumlerie. Og dog, hvo ville nægte Trykkefrihedens velgjørende Jndflydelse, ikke allene paa Statsbestyrelsen, men paa ethvert enkelt Jndivids Lykke i Staten, Historien viser os tilfulde Følgerne baade af en lænkebunden og alt for tøileløs Skrive-Frihed, havde for Exempel den største Deel af den undertrykte franske Nation, bestandig førend den frygtelige Revolution udbrød, offentligt kundet bragt for Regentens Øre de skrækkelig Undertrykkelser, den maatte lide af den mægtige Adel, ville denne ikke have vovet disse, og hiin skrækkelige Epoke maaskee ikke havde funden Sted. Hvor overeensstemmende er det desuden ikke med ethvert Menneskes medfødte Frihed, som fornuftigt Væsen og med ethvert Jndivids Jnteresse som Borger i Staten, at kunne frimodig lægge sine Følel. ser for Dagen i et offentligt Blad og at den mægtige Undertrykker i det mindste ikke uhaanet tør krænke Menneskets helligste Rettigheder, Menneskets største Feil blev unægtelig Egoisme, og det, ofte ikke at kunne indsee, men altid at ville undskylde sine Feil. Den retskafne og ædleste Mand kan derfor ved aldrig at høre disse, især naar han beklæder en betydelig Charge eller eier Formue, forglemme sig selv, og ofte ogsaa, da Frygt i Almindelighed leder Mennesket mere til sine Pligters Opfyldelse end Følelse for Pligten, forledes til at glemme hvad han skylder Gud og sine Medborgere. Hvilket Forsvar skal desuden den Ringere have mod den mægtige Skurk, der troer sig hævet over Lovene og derfor tillader sig enhver arbetrair Handling mod hiin. Naar Egennytte og egen Hævn bringer Superieuren til at glemme hvad han skylder sine Undergivne. Naar den Rige, glemmer at Forsynet gav ham hans Penge for at lindre Brødres Nød og derimod med blodbestænkte Hænder berøver den Nødlidende hans sidste Skjærv - Naar den lidende Uskyld, forladt og mishandlet af den mægtige Forfører, uden Ven, uden Støtte, undertrykkes og nedtrædes i Støvet, hvem skal da blive de Lidendes og Dydens Hævner, naar Retfærdighedens Arm ikke kan naae - uden Du hellige Trykke=Frihed! Forgiæves ville vi undskylde vor Svaghed, og Empfindtlighed; ikke at kunne taale at høre Sandheden, ved at benævne enhver beskeden, offentlig Yttring af Andres Følelser med Navn af Pasqvil vi lægge derved kun for Dagen, at vor Samvittighed siger os, vi fortjene een eller anden lille Revselse og at vi frygte for Raden engang skal komme til os. Men bør denne Frygt afholde os fra at erkjende Rytten af en Trykkefrihed, der er begrænde set af Lovene, Nei kun hvor Trykkefrihed udartet til Pasqvil, det vil sige, hvor Skadefrohed og Ondskab leder Pennen, og hvor Næstens Velfærd og Ære sættes paa Spil, bliver den skadelig, og at dette ikke skal skee ustraffet, derfor have visselig de fleste Staters Lovgivere sørget. Vist nok bliver vor Forfængelighed ofte saaret vi see vor indbildte Fuldkommenhed til sat paa en meget lavt Trin, og maae taale Andres retfærdige Dadel, naar vi fortjene den; men vi have ogsaa Anledning til at retfærdiggjøre vor Caracteer, og ville desuden lære at kjende vor svage Side, og omhyggeligere vogte os for at begaa urigtige Handlinger, naar vi vide, at vi ere underkastede offentlig Critik. Vel gives der ogsaa Misbrug, for Exempel hvor Trykkefriheden vanhelliges ved anonyme og scandalese Jndrykkelser, der kaste et fordægtig Lys over vor uskyldige Næstes Carakteer, uden at denne er i Stand til at forsvare sig. Dog dette bør være Redacteuren af ethvert Blads helligste Pligt at forebygge, naar han kan, men undertiden ligger Giften saa dybt skjult deri, at en Uvedkommende ikke kan opdage den. Hvor gives desuden, den saa aldeles fuldkomne Jndretning, at ingen Feil skulle kunne indsnige sig deri, Neil Enhver, hvis Hjerte staaer høit for Konge og Fædreneland, maae føle Frihedens og en paa fornuftige Love grundet Trykkefriheds velgjørende Jndflydelse, (i en Slaves Hjerte, herskede denne Følelse sjelden; thi vore Love og de Midler, der betrygge os mod Undertrykkelse, biedrage unægtelig meget til at gjøre os vort Fædreland, kjert og dyrebart, Hvormange Laster, som Lovens Arm ikke kan naae, snige sig desuden ikke om i Mørket, hvormange Flere ville ikke gjøre det, naar Jngen frygtede for offentlig Daddel. Hvormangen mægtig og Riig ville ikke begaae Uretfærdigheder mod sine ringere Medborgere, der hvorhan troede Lovene ikke kunde skade ham, naar han ikke frygtede for offentlig at criticeres Gid derfor altid Enhver maae besjæles af varme Følelser for Konge, Fædreneland og Frihed, Gid vi aldrig glemme, at enhver af vore Medborgere, have Krav paa vor Agtelse og retfærdige Behandling; og gid vi selv, uden at tage Hensyn til egen Jnteresse, maae ære de Midler, der betrygge dem disse Engelske Misceller.) Murats Død, af Koppel Gravens Tourgjennem de sydlige Provindser af Kongeriget Neapel.) Veien fra Monteleone til Nicastro, hvor jeg vilde forblive om Natten, gaaer ikke gjennem til Pizo, men jeg blev fristet til at forlade den og gjøre en lille Excurtion dertil, da en Hændelse, der er nøie forenet med dette Lands politiske Historie og ikke ganske uvigtig for en stor Deel af Europa, tildrog sig der. Joachim Murat, landede om Høsten 1815 med faa Ledsagere ved Pizo, og blev arresteret af Stedets Beboere, som han forgiæves tilskyndede at forene sig med ham; han blev derpaa kastet i Fængsel og fordømt af en militair Commission. til at skydes, i Følge en Lov som han selv havde udgivet, og skudt fire Dage efter hans ilde over lagte Ankomst.