Norske Intelligenssedler, 1768-12-07
J alt hvad der angaaer Religionen kand man aldrig være om og ivrig nok. Jeg var for nogen Tid siden i St. Maur, hvor man fortalte mig iblandt andet, at den ældre Prinds af Conti var aldrig kommet derhen, uden først at træde af i Kirken. Denne udvortes Ærbødighed for det høieste Væsen, viiste hos ham et Hierte fuldt af Gudsfrygt og Religion, og kunde tiene andre til et opbyggeligt Exempel. Religionen maa ikke bruges som et Middel til at befordre vore timelige Hensigter og Foretagende. Meget meere bør vi giøre vore Embeder, vore Midler og vor Stand brugbare for Religionen og den underkastede. Al Menneskens Letsindighed har vel ikke formaaet, at udrydde hos dem de Tanker, at der er en Religion til, men den har kun bragt dem i den Vildfarelse, at det just ikke behøves at leve aldeles efter denne Religions Forskrift og Grundsatser. Man veed hvad man skal troe, end meer, man veed, hvad man skal giøre, og derved lader man det berve. Nok er det man troer, og at opsætte Opfyldelsen af sine Pligter, dertil har man altid Tid og Leilighed. Troen er alle christelige Dyders Kilde, men Lasterne formørker og til sidst gandske udslukker den. Jo færdigere og fyrigere vi ere til at practicere de christelige Dyder, jo meer tager Troen til. Naar man derimod tager sig Frihed til at adsprede sig i Synd og Last, saa lader man af Tid efter Tid at frygte og saasnart man lader af at frygte, saa lader man ogsaa snart af at troe. Laster fører En videre ud, end man selv tænker. De ere en Jld, som man siden ikke meer kand udslukke, naar man lyster. De er som en giennembrydende Strøm, der tager alting med sig, og som man ikke er i Stand til at standse, naar man helst ønskede. Man bilder sig ind, at Fordervelsen strækker sig ikke videre end til Sæderne og seer ikke forud, at denne Fordervelse æder om sig og meer og meer under minerer Religionens Grund. Erfarenhed beviser det alt for vel i Gierningen, at Troen kand umulig være sund ved en saa fordervelig Syge. Man maa holde sig til Religionen selv, og ikke til dem, som bekiende denne Religion. Man maa binde sig til Troen og ikke til dem, som undervise i Troen. De, som synes ivrigst at tale og handle i Religionens og Troens Sag, giøre det ofte kun som paa Kunst, og det falder vanskeligt at skille saadan Jver, og een forborgen Egennyttighed fra hverandre. Man forstikker den saa vel, at man uformerkt blander dem sammen og altsaa meer end alt for til holder det ene for det andet. Visse Folk kand ikke taale, man holder sig til ----Andagter. Skulle jeg sige min Meening, saa holder jeg den Mand hverken meer eller mindre høit fordi han er er ikke er i det Selskab: Det kommer paa Leve-Maaden an, om denne Medbroder fortiener at roses eller at lastes. Han kunde muelig ikke mindre være en ærlig Mand derfor, muelig han ogsaa ikke var just en saa meget ærlig Mand. Jeg anseer derfor denne Forbindelse kun som noget udvortes, som baade kand have sin Nytte for ham, og ikke tiene ham, alt som han anvender den tilDe, som leve i Eenlighed, har uden Tvivl træffet det beste Valg, naar de kun derhos har slidt sig løs fra Verdens Kiærlighed, naar kun den Leve-Maade ikke indprenter dem alt for gode Tanker om dem selv, og naar Hovmod og Egen-Kiær o ikke blander sig i alt hvad de giøre, eller naar de i det mindste ikke ere alt for fornøiede med dem selv allerne. Skiønt alle Christendoms Dyder hører hen til at stifte og vedligeholde et helligt Venskab imellem Gud og os, saa kand man dog ikke nægte, at der jo er en vis almindelig Dyd, som egentlig gaaer derud paa, at forbinde den fornuftige Skabning med sin Skabere, og ved sand Ærbødigheds og Tilbedelses Tegn at bevidne sammes Underdanighed imod det høieste Væsen. Denne Dyd er ikke andet, end Religion i Almindelighed. Denne Dyd giver os et ophøjet Begreb om Skaberens Høihed og Magt, og opmuntrer os til at love ham uden Afladelse. Denne Dyd giør, at vi opofter ham ikke allerne vore Hierter, vor Forstand og Jhukommelse, men og baade vor Mund og vor Pen til stedse at prise hannem og tusindfold at takke ham. Jblandt alle Dyder er denne uden Tvivl den fornemste, hvad enten vi anseer den i Betragtning af dens Object eller af dens Virkninger og Hensigt. Ja man kand paastaae, at den formedelst sin Fortreffelighed befatter i sig alle andre Dyder. Fortsættelsen følger.