Adresseavis for Børn, 1779-01-27
Skuespil. Vi har lovet i Planen, at vilde meddele vore unge Læsere nogle smaae Scener eller Optrin, som forestiller Ungdommens Tilbøielighed til Dyden eller kasten. Her er et til en Prøve. Den lille godhiertige Jacob. Lucas. Jacobs Fader, en gammel ærværdig dydig Mand, sad en Sommer Aften uden for sin Hytte. Den lille Jacob kom fra Skoven i det samme og vilde gaae hiem Men noget førend han kom til sin Faders Boelig, blev han staaende, og tørte sine Øine. Dette saae Faderen, og falt i Forundring. Han raabte ham til sig. Jacob hørte sin Faders Raab, og hastede for at komme til ham. Lucas. Hvad skader dig min Søn, spurgte den Gamle; Og saae ham stivt i Øinene, som vare røde igien af Graad. Feiler du noget Jacob. Nei, slet intet, min Fader, jeg har længe ikke været saa fornøiet. Lucas. J hvad, Du har jo grædt, Jacob. Da har det ikke været af Bedrøvelse min Fader. Lucas. Af Glæde da, Hvad er der da modt dig min Søn, som har gjort dig saa glad? Jacob. Beste Fader, Forlang ikke at vide det. Ancas. Jkke det, Og skulle du have noget skiult for din Fader; Jfr. Avis Jacob. Nei min gode Fader. Men du har io ofte sagt, at vi ikke maatte roese os af det Gode vi giøre. Lucas. Det er sandt min Søn, der maae vi ikke heller, Men mig kan du gierne fortælle det, paa det jeg ogsaa kan glæde mig over det Gode, saa fremt det er got. Jacob. Siden du saa vil min Fader, saa er det min Pligt, at være dig lydig. For en Time siden, da jeg gik ud til min Broder, som vogter Faarene, for at bringe ham sin Aftens Mad, hørte jeg inde i mellem Buskene nogen tale, og listede mig saa sagte hen for at see hvem det var. Og saa var det en gammel fattig Mand som laa paa Jorden, og næst ved ham et knippe Riisbrænde, som han havde samlet i Skoven, paa hvilket Knippe han hvilede sig med sine Arme, hans Ansigt var blægt og udtæret, og hans Øine gandske dunkle af Graad. Lucas. Nu, min Søn, Jacob. Og saa hørte jeg ham tale ved sig selv. Gode Gud sagde han, forbarme dig over min Elendighed. Min stakkels fattige Kone, Mine arme Børn. – Jeg kan ikke meer for Mattighed. J det han dette sagde synkede han med Hovedet ned paa Riis knippet. Lucas. Hvad gjorde du da Jacob Jacob. Saa blev jeg en Tiid staaende og saae paa ham, indtil han endelig faldt i Søvn, og saa snigede jeg mig hen, og lagde den Aftens Mad, som jeg skulde bringe min Broder, tæt ved hans Hoved paa Knippet. Lucas. Det var got gjort min Søn; Men saa fik jo din Broder ingen Mad. Jacob. Jo, for jeg løb strax hiem igien og bad Moer om min egen Aftens Mad, og den bragte jeg da til min Broder. Lucas. (Græd og klappede sin Søn.) Jacob. Høer nu kun Faer! Da jeg kom tilbage igien til den fattige gamle Mand, saa vognede han af det jeg raslede i Buskene. Lucas. Da blev han nok forundret. Jacob. Min Gud, Hvad seer jeg, raabte han, da han saae Smørrebrødet og en Flaske Melk staae ved Siden af sig. Har en Guds Engel været her, for at redde mig og - J hvem du end mine Smaae fra Døden. og maae være, du gode Siel, som har skien af med, an for Børn. ket mig denne Vederqvægelse, saa Gud han velsigne dig, og belønne dig. - Her flød Taarene ned over hans gamle og indfaldne Kinder. Lucas. Ol Min Søn, Hvor tung er Fattigdommen. Og hvor sød Vederqvægelsen, naar den kommer uformodentlig. Hvor lidet er dog det, som tilfredsstiller Naturen, og giødet arme Hierte glad. – Nu min Søn, Og hvad saa Jacob. Men denne hans Glæde blev snartendt Thi da han nu længe havde fornøiet sig over dette Syn, saa sad han som han faldt i Tanker- Jeg Ulykkelige, raabte han, hvor vil jeg finde Vei igiennem denne Skov Dog, Gud vil ledsage mig til mit Hiem og lade mig bringe mine fattige Børn denne Vederqvægelse. Derpaa stod han op, omendskiønt med megen Møie, fik sit knippe Riis brænde paa Ryggen, og listede sig stønnende paa Veien til sit Hiem. Lucus. Saa befalede du ham vel Gud paa sin Vandring min Søn, og gik din Vei Jacob. Nei Faer, jeg synes ikke jeg kunde med noget roelig Hierte, lade ham gaae alene Derfor gjorde jeg en Omvei, og vendte saa tilbage, for at komme ham i Møde. Lucas. Nu Jacob. Gudsfred, Min gamle Mand, sagde jeg, da jeg var tæt ved ham. Det falder jer nok svært Faer, at bære saa tung en Byrde, Giv mig Flasken med Melken og saa Smørrebrødet, saa skal jeg bære det for jer og følge jer hiem. - J maae gierne lægge Eders ene Haand paa min Skulder. Lucas. Da blev han vel fornøiet? Jacob. Ja, han saae til mig med saadan et hiertelig glad Ansigt, og sagde, i det han lagde Haanden paa min Skulder, Gud har sendt dig til min Søn, for at ledsage mig her igjennem Skoven, hvor i jeg er bleven forvildet. Lucas. Hvad svarte du dertil Jacob. Jeg svarte ham intet; Men jeg spurgte ham, hvor han skulle hen, Og saa førte jeg ham igiennem Skoven. Underveis fortalte han mig med Taarene i Øinene, hvorledes den gode Gud havde sørget for ham imedens han sov, og beklagede kun, at han ikke vidste hvem hans Velgiører var. Lu Avis Lucas. Sagde du ham det da ikke min Søn, Jacob. Nei Faer, Saa var min Fornøielse ikke bleven saa stor. Men dette sagde han, at hver Morgen og Aften, skulde han tilligemed hans smaae Børn, bede til Gud for ham, og det kan Faer troe, at dette rørte mig ligeind til Hiertet. Lucas, Nu saa kom J da vel til hans Boelig kan jeg tænke. Jacob. Ja jeg bragte ham lige til hans Dør, saa vendte han sig om til mig og velsignede mig, fordi jeg havde ført ham til hans Børn, som ellers ville have dødt af Hunger. Der paa forlod jeg ham. Men saa kan Faer aldrig troe, hand for deilige Forestillinger jeg gik med paa Hiemveien; Thi saa syntes mig, jeg saae den fattige Mands Børn bleve saa glade, da deres Fader kom, og bragte dem noget at spise, sa jeg føelte deres Glæde saa stor, at Taarene stod mig i Øinene. Men dette siger jeg kun til dig min Fader, siden du saa har vildet; Thi ellers skulle aldrig noget Menneske have faaet det at vide. Lucas. (Trykte den line Jacob til sit Bryst?) Nu min Søn, sagde han, nu døer jeg glad, efterdi jeg veed jeg efterlader mig en Søn, som vil blive baade dydig og lykkelig.