Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-12-16
(Fortsat.) Hvor stor en Aand end Tyge var, saa kunde han i det mindste i den Alder han nu var, ikke rive sig løs fra sin Tidsalders herskende Fordomme: Stiernetydning, der ved det danske Hof stod i ligesaa megen Anseelse, som ved det franske, hvor den var den sædvanlige Gienstand for Samtaler, og ei det ringeste kunde foretages, uden at Stjernerne bleve raadspurgte. Man betragtede Himlen som en stor Bog, hvori Gud havde skrevet med tindrende Stiernebogstaver Verdens Historie, og hvori hvert Menneske kunde læse sin Skjebne og sit Livs tilkommende Hændelser. End- og de tilkommende Forandringer i Veiret, som Storme, Torden, Oversvømmelser, Jordskjelv vilde man spaae af Stjernernes og Planeternes Løb. Stjernetydningen ansaaes for at staae i saa nøje Forbindelse med Astronomien, at den syntes uadskillelig fra en Astronoms Kald. J en modnere Alder kom vel Tyge til at indsee sin Vildfarelse, men aldrig vilde han dog ganske nægte Stjerner, nes Indflydelse paa Menneskets Skjebne. Hvad der end maatte forøge hans Jver for denne Videnskab, var den Omstændighed, at Kong Frederik, som holdt særdeles meget af Jagt, men allerede var i en Alder, hvor Veiret virkede paa hans desuden ikke stærke Legemsbeskaffenhed, ikke sjeldent ønskede sig underrettet af Tyge om det forestaaende Veirligs Mildhed eller Umildhed. Stundom fordrede Kongen ogsaa, at han skulde stille Nativiteter, som Tilfældet var, da Christian den Fjerde blev født. Tyge, som gjorde Alt for at tækkes sin Herre, anvendte derfor dobbelt Flid paa at gjøre sig ret dygtig i Astrologien, og havde hver Dag helliget en vis Time til dette saa høit agtede og vigtige Studium. Da han forlod Christine slog Seirværket i det gamle Klostertaarn fem, og kaldte ham til hans himmelske Forretning. Han satte sig ned ved et stort Egebord, hvorpaa et Horoscop stod, og Kong Christian den Tredies Bibel laae opslagen. Hans Horoscop var, ligesom hans Himmelglobus, af forgyldt Messing. Det viste paa det bestemteste Dag= og Natlængden, paa alle Tider og alle Steder. Sophie Brahe, der i Iver for boglige Kundskaber, fuldkomment lignede sin Broder, og, hvor Leiligheden kun tillod det, understøttede ham i hans astronomiske og chemiske Arbeider, traadte fra Laboratoriet ind i Tyges Studerestue, da han netop var i Færd med at stille Horoscopet i Anledning af den store Stierne, han havde opdaget i Cassiopæas Tegn. Du kommer i en god Stund, kjere Sophie, sagde han, da han blev hende vaer "Mit Horoscop siger mig, at den store og forunderlige Stierne, som i denne Tid tindrer med saa selsomt og klart Skin i Cassiopæas Himmeltegn, bebuder en lykkelig Tid, da Menneskene, efter Prophetens Spaadom, skal slaae deres Sværd til Plovjern og deres Spyd til Segle, og det ene Folk ikke opløfte Glavind imod det andet og ei ydermere lære Krig; men hver boe under sit Figentræ og ingen skal forfærde dem. En Ulv skal holde sig hos et Lam og Parderen ligge hos et Kid, en Kalv og en ung Løve og fedt Qvæg skal dvæle tilhobe, og en liden Dreng skal drive dem: en Ko og en Bjørn skal gaae i Græs tilsammen, og deres Unger ligge hos hverandre, en Løve skal æde Straa som en Oxe, et diende Barn skal forlyste sig ved en Øgles Hull og et afvant stikke sin Haand i en Basiliskes Hulle. Maa jeg ikke prise mig lykkelig, Søster, at min Christine er født under dette Himmeltegn, og at denne Stjerne tilsmiller og kroner vor Trolovelse?" Trolovelse?" raabte Sophie ganske bestyrtet. – "Du er dog vel aldrig trolovet til Christine Barbara, Jørgen, Knudsons Datter." – J dette Øjeblik er jeg bleven det, Søster, glæder Du Dig ikke med mig, Sophie?" - Sophie taug. - Du tier Søster; Du værdiger mig intet Svar, Broder! raabte Sophie, i det hun foldede sine Hænder sammen og saae halv harmfuld, halv medlidende paa Tyge – "har Du betænkt, hvad Du har gjort – beregnet Følgerne af Din Id?" – "Jeg har beregnet Alt, svarede Tyge, og er beredt paa Alt. "Men ogsaa paa den Hjertesorg, Du bereder Din Moder og Din Faster, Ogsaa paa det Samvittighedsnag, Du stiller Dig blot for, om een af dem skulde tage sin Død derover, Du kjender min Moders Sind. Hendes Slægts Hæder er hende dyrebarere end Livet, og hendes Aner ere hendes højeste Stolthed." – "Det er Skrøbelighed, Sophie, som ei er min Brøde. Jeg ærer og agter vor Moder saa varmt og oprigtigen, som nogen kan agte den, under hvis Hjerte han har hvilet. Men mine Grundsætninger, min Kierlighed fortjener ogsaa hendes Agtelse. Hun kræver et Offer af mig, som er for stort, en sønlig Lydighed, som vilde berøve mig Alt. Mit Hjerte har Christine allerede længe eiet; min Haand har hun nu ogsaa faaet; skete Ting staae ei til at ændre." - "Du vilde miskjende Din Søster, min Broder, dersom Du kunde troe, at Dit Valg er mig mishageligt. Jeg har alt for meget lært af Dig at beundre det Himmelske, til at jeg skulde sætte jordisk Forfængelighed og Hovmod over Din rene og skyldfri Kierlighed. Jeg kjender Christine hun er af ufri Stand, men af et Hjerte og Sindelav, som vilde gjøre den høibyrdigste Adelsfrue, Ære. Der er vist ingen Dig værdigere end hun Men hver Tid har sin Sæd, som man ei ustraffet kan trodse, og at ville forandre den paa egen Haand er Daarlighed. Levede Du ene, min Broder, saa var det en anden Sag. Frit kunde Du overskride de Skranker, som gammel Vane har sat og Egenkierligheden befæstet. Men Du er paa Fædrene= og Mødrene Side omgiven af en fornem, stolt Slægt. Jkke for Din, ikke for Din Christines, men for deres egen Skyld ville Dine Frender hade, forfølge Dig, naar de erfare, hvad Du har gjort. Og Gud forbyde, at Din stakkels uskyldige Christine kun ei maa blive et Offer for deres Efterstræbelser. Du veed, hvorledes det gik Hollænderpigen Dyveke, og hun havde dog en Konge til Elsker og en Sigbrit til Moder. Den grumme Christiern selv kunde ikke beskytte hende mod Rigsraadets Forfølgelse. Bleve ikke de delige Kirsebær hende til Gift, og spytter man ikke den Dag i Dag ud for hendes Steenbillede paa Gyldenstjernes Gaard i Jylland?" - "Det venter jeg mig ikke af mine Slægtninger, svarede Tygge efter nogen Betænkning. - "Døden er ikke altid det Værste, min Broder, vedblev Sophie. Et Liv fuldt af Forsmædelse er stundom bittrere end den. Du siger, Du elsker Din Christine høiere end Alt, og alligvel tager Du ei i Betænkning at jage Duen ind i Glentens Rede? Du sætter hende selv ud for al den Foragt, man viser hende nu hun antages for Din Frille, men som vil blive meget større, naar man hører at hun er Din Ægtefælle. Elsker Du virkeligen Din Christine, saa frels hende for den Forsmædelse, der venter hende, skaan hendes Ungdom, hav Medlidenhed med hendes Stand og styrt hende ei i den Grav, hendes Yndigheder grave hende. J hendes egen Stand kan hun blive lykkelig, uden for den maa hun vorde ulykkelig. Hvi vil Du med Voldsomhed drage hende ud af hendes umisundte Jevnhed Tusinde af hendes Lige vilde prise sig lykkelige, at kunne optage hende i deres Slægtskabsskjød. Sol Bondepige staaer Veien til huslig Tilfredshed og Glæde aaben for hende. Som den adelige Junkers Hustru er denne Vei hende spærret. Hvad Glæde kan hun vente af hans Slægt, fra hvis Samqvem hun er banlyst, af Børn, som man ikke vil erkjende for ægte, og som man maaskee engang vil nægte den Arv, der tilkommer dem, Og Du selv, hvilket Liv kan Du haabe ved Din Christines Side, Du vil bære Gjenstanden for Din Foragt overalt med Dig. Hvor Du gaaer, hvor Du staaer, vil Du føle Virkningen deraf. Naar da engang Kjerlighedsrusen har sat sig, naar Aarene og Sorrig have slukt Glandsen i de Øine, som nu fortrylle Dig, og forvandlet Skjønhedstrækkene i Christines Ansigt til Rynker, vil Du da ei angre et Skridt, der har gjort hende ligesaa ulykkelig som Dig selv, berøvet Dig Din Slægts Agtelse og Din Moders Velsignelse?" "Du taler som en Bog, min Søster, og jeg vilde adlyde Dit Raad, dersom det stod i min Magt at gjøre det. Men jeg mærker alt for vel, at Du endnu ikke har elsket, og Held Dig, at Du ei kjender den Vælde, som Kierligheden udøver over vor Villie. For mig lever kun en Mo paa den hele vide Jord, kun een Christine. Giv mig hende, og jeg eier Alt, berøv mig hende, og jeg har mistet Alt. Beladt med mine Frenders Foragt skal jeg elske hende indtil sidste Aandedræt. Gud være dem naadige, som ville forhindre, at vi skulle være sammen. Velan min Broder, eftersom Du er urokkelig i Dit Forsæt, saa modtag her i det mindste Din Søsters Velsignelse. Gid det maa gaae Dig saa vel, som hun ønsker det." Tak Sophie!" raabte Tyge bevæget. Saa seer jeg dog en eneste Spire af den Bilde-Brahe ske Stamme, der ikke hader og foragter min stakkels Christine. Du var mig altid den kjereste blandt mine Sødskende, og i dette Øjeblik føler jeg dobbelt, at Du fortjente at være det "Men vent Dig ikke, min Broder, samme Overbærenhed af Dine øvrige Nærmeste. nyse af Harme over Dit Foretagende. De pønse lønligen paa Midler til at forekomme det. Det er ikke saa meget Dig, som Din Trolovede de ere opbragte imod. Jngen Rænke vil blive sparet, intet Middel agtet for slet. Vær derfor paa Din Post, og stol ikke paa Høimodighed og Retviished.""Denne Sæd skal ikke være falden i ufrugtbar Jord, min Søster. Dit Vink skal jeg lyde. Fra nu af være Sophie og Christine de to Ledestjerner, jeg paa Livets Bane skal følge." Og hvorledes det end gaaer, skal Din Sophie blive Dig en trofast Søster." Nu, saa staaer jeg dog ikke ene mere blandt min talrige Slægt, sagde Tyge, saa har jeg dog endnu en Søster, der agter mig som Broder. Du kommer dog til mit Fæstensøl, Sophie? - Det kan jeg ikke love Dig. Naar ingen af Dine andre Sødskende komme, saa tør jeg, som Din yngste Søster, ikke vove det. Men mine kjerreste Ønsker skulle ligefuldt ledsage Dig til Herrens Alter. Allerede det er mig nok, var Tyges Svar. "Jeg skal tænke mig min Sophie som nærværende i Moders Sted, og har jeg ingen Moder, som vil lyse sin Velsignelse over min Ægtepagt, saa har jeg dog en Søster, som vil gjøre det. Han slyngede sin Arm om Sophie, og de ginge, begge rørte indtil Taarer, ud i Laboratoriet. Jørgen Knudson sad efter fuldendt Dagværk, paa Græsbænken udenfor sin Gaard, og skar en Rive. Ved Siden af ham sad hans Hustru, og ligefor, under en ældgammel skyggefuld Eeg, der endnu var en Levning fra de hedenske Tider, legede de unge Bønderknøse. Solen dalede og farvede Himlens Halvbue rød. "Det betyder en varm Dag Moder, sagde Jørgen, i det han reiste sig og saae ud i det Frie. Det er den sjette i Skjærsommermaaneden i Morgen, og den er een af Hr. Tyges ulykkelige Dage, som Du veed "Mennesket spaaer, og Gud raader, svarede hans Hustrue, medens hun roligen vedblev at strikke, uden at kære sig om hans Tale. "Det kan nok være, sagde Jørgen, men Hr. Tyge er en klog og boglærd Mand. Han forstaaer sig ligesaagodt paa Stjernernes Løb, som jeg paa at pløie og saae. Han veed nok hvad han siger. Jeg er saa bange for hans ulykkelige Dage, som brændt Barn for Jlden. Du faaer mig ikke til at arbeide, Moder, i Morgen, om det gjaldt nok saa meget. - Jh, Taabesnak, Fader kan Du bilde Dig ind, at den ene Dag er ulykkeligere end den anden?" – "Ja, mæn kan jeg saa, Moder. Har vi ikke Syn for Sagen? Blev ikke Rasmus Jensen, der var født paa en Nytaarsdag, fattig og ussel og døde i sit sex og tyvende Aar. Kom ikke Niels Hansen, der holdt Bryllup Helligtrekongersdag, til Bettelstaven, Gik ikke Faster Ane, som blev syg Fastelavns Mandag, og hivede alle sine Dage, uden at faae sin Helbred igjen, Saae vi nogentid Gamle Ole igjen, som reiste til Halland sjette Søndag efter Paasken, Blev ikke vor Gjenbo Henning Jensen, som flyttede Dagen efter Tamperdag ud af sit Huus, en Krøbling, og faldt vor Avlskarl Jeremias, som samme Dag gik af Tjeneste, ikke i en Brønd og druknede? Hvad blev der af den Ko jeg kjøbte to Dage for Hellig Trekonger, den var frisk og karsk den samme Dag, og næste Morgen, styrtede den i Stalden. Vor Nabo Peer Tydsker loe ogsaa af Hr. Tyges ulykkelige Dage, og gik til Tinge anden Nytaarsdag, i hvorvel alle fraraadte ham det. Men hvad skeete, Han tabte den retfærdigste Sag af Verden. – "Du taler, Fader, om de Ulykker, der ere skeete paa de Dage, men Du glemmer dem, som ere skeete paa andre Dage, som Hr. Tyge ikke har nævnt. Døde min Moder et paa Allehelgens Dag og Din Fader en Juledag." - "Du snakker jo hen i Veiret, Moder, kalder Du det en Ulykke at døe, Paa det Lav skeer jo en Ulykke hver Dag i Aaret, naar man vil regne dem, der døe hele Landet over."J det de saaledes sadde og talede med hinanden, nærmede to Mænd sig dem, hver med Stok i Haanden. Det var to Gerdemænd fra St. Knuds Gilde i Malmøe, hvoraf Jørgen var Broder. Den ene af dem tog et Pargament frem, hvis Jndhold han oplæste, og som lød saaledes: "Jørgen Knudson, Fæster paa Gaarden Knudstrup, i Skaane, stevnes herved til at møde i Morgen, Aften i Sanct Knuds Gildesbrødrehuus i Malmøe, Klokken Ni Slet, og medbringe sin Datter, Kirstine, for Kæremaal at høre fremføre imod sig og Dom at lide, alt i Medfør af Gildeskraaen. Sagde jeg det ikke nok, udbrød Jørgen, da Gerdemændene vare gaaede, i Morgen den Dager een af Hr. Tyges ulykkelige Dage. Gud veed, hvad der forestaaer vor Kirsten. Jeg har hørt mumle Adskilligt, og der gaaer sjeldent Røg af Branden, uden at der er Jld dert. Man siger, at Junker Tyge holder meget af Pigen. Det huer mig ikke, Moder. Det er ikke godt for Smaafolk, at æde Kirsebær med Herrebørn; man faaer gjerne Stenene i Hovedet. Hver Gang jeg hører, at en adelig Herre kan godt lide en ung Pige af vor Stand, saa tænker jeg altid, han har en Ræv i Nakken. Du veed, hvorledes det gik Degnens Datter Else. Hun var gode Venner med Hr. Lunge. Hun fik Halsbaand, og Braser af Guld og de dyreste Smykker af ham, og bildte sig ind, at han skulde tage hende til Ægte. Men Pyt sa Peer, Da han havde leget Kjereste med hende syv Aar, gav han hende Løbepas, og hun kom i Daarekisten. Gud og alle Helgene forbyde, et det bareste ikke maa gaae vor Kirsten ligedan! "Det er daarligt, at baase for ufødt Fæ, sagde Else. Det har desuden ingen Nød med vor Datter; hun er baade tugtig og ærbar; derhos saa godt som forlovet med Anders Møllers ældste Søn. "Det mener Du vel Moder; men Kirsten har faaet alt for mange adelige Nykker i Hovedet paa Tostrup. De har gjort for meget Væsen af Tøsen, og det duer ei. Fru Inger har ladet hende lære at læse og skrive og baldyre, og spille paa Luth - og jeg veed ikke hvad. Hun sætter jo allerede Næsen høit nok, og anseer sig for bedre end hendes Lige. Sidste Høstgilde vilde hun ikke dandse med nogen Bondekarl, og i hele Sognet kalder man hende den knebske Kirsten. Det var ikke efter mit Sind, at hun skulde blevet saa længe hos Fru Inger. Da hun var over Børnealderen - skulde vi have taget hende hjem, og naar hun saa havde faaet samme Optugtelse som hendes Sødskende, havde hun nu allerede været gift med en rig Gaardmands Søn, og ført et lykkeligt Levnet. Hun er nu paa tre og tyvende Aar; ej mindes jeg, at der nogentid har været en saa gammel Pige i vor Slægt. Min salig Moder var kun sytten Aar til Brylluppet." - Der er endnu ingen kommen for sildig, Fader, sagde Else. Vor Kirsten kan nok blive gift." Gift nok – men godt og hæderlig gift, det er et andet Spørgsmaal, Moder. Kommer hun ikke snart bort fra Fru Inger, saa er jeg bange for, det gaaer ikke godt. Kirsten har et glat Ansigt, og det er en farlig Lokkemad for unge Junkere. Jeg holder for, at det var klogest nu at tage vor Datter hjem til os. Naa Legen er feirest skal man holde op. – "Paa det Lav, sagde Else. Troer Du Kirsten nu vilde gaae hjem til os, Nei, dertil er hun alt forgodt vant. Hvorledes mener Du Grøden og Vællingen vilde smaae hende nu, ovenpaa Stegen og Kagen, Ondt er Vane at kaste, og det er vanskeligt at drive Kat fra Sødmelk.""Naar vi kun ikke have Skam af hende, sagde Jørgen, saa faaer det endda at være det samme; men det skulde skære mig i Hjertet, om Pigen skulde blive til en Frille. – Fy, Du har alt for ilde Tanker om vor Kirsten, Fader. - Før Lejedreng til Hove, og Du skal have Skam, siger Ordsproget, Moder. - "Lad os ikke snakke meer om det, Fader, svarede Else. Det er snart Sengetid. Begge reiste sig og gik ind i Stuen. (Fortsættes.)