Berlingske Tidende, 1825-01-28
Port-an=Prince, den 24de November. Følgende Udtog af Rouames og Larozes Beretning indeholder det Væsentligste af deres i Frankrig forgjeves drevne Underhandlinger; og til dette Udtog er føiet Bllage, der bestaae i Dhrr. Esmangarts og de Clermont-Tonnerres Breve. Bort første Skridt, da vi traadte i Underhandling med Hr. Esmangart, var, at vi opfordrede ham til at foreslaae sin Regjering ved en Kongl. Ordonnance at anerkjende vor Uafhængighed, som den eneste Form, der kunde give det Haitiske Folk fuldkommen Rolighed for Fremtiden. Da Hr. Esmangart havde givet os det Haab, at der paa dette Forlangende vilde følge et, med vore Ønsker ganske overeensstemmende Svar, fandt vi det raadeligt, uden videre Forhaling at fremsætte Betingelserne for den foreslagne Tractat; om disse havde han desuden fuldkommen Kundskab da han selv havde opmuntret dertil ved hans Skrivelse til Deres Excellence (Præsidens Boyer) af 7de November 1823, og ved sine Jnstructioner, som han havde meddeelt Hr. Lauson. Disse Betingelser vare grundede 1) paa uigjenkaldelig Anerkjendelse af Haitis Uafhængighed; 2) paa en Godtgjørelse i Penge for Frankrig; 3) paa gjensidige Handelsfordeele for begge Lande. Paa denne Meddelelse svarede Hr. Esmangart, at vi den følgende Dag vilde kunne underhandle om de nævnte Grundsætninger. Jmidlertid forløb der flere Dage, uden at vi saae de Forhaabninger, som man havde givet os, gaae i Opfyldelse. Vi tilkjendegarHr. Esmangart vor Bekymring derover, men han foregav at Grunden til den Tøven, vi klagede over, var de mange Beskjæftiggelser, Regjeringen havde under Kamrenes Session, og forsikkrede os, at Ministeren snart vilde blive frie, og da vilde man ikke opsætte nogen Tid, for at komme til Ende dermed. Fra den Tid af ophørte at skriftug Forbindelse med Hr. Esmangart, men vi havde hyppige Underhandlinger med ham, hvori de forhen opsatte Betingelser paany bleve omtalte. De fornemste Betingelser, nemlig: Erkiendelse af Haitis Uafhængighed i authentisk Form, Penge Godtgjørelsen, og Handelsfordeie for Frankrig paa samme Fod, som for begunstigede Nationer, foraarsagede ikke lange Debatter, kun fandt man Godtgjørelsen under det Beløb, man fordrede, hvilket dog, som Hr. Esmangart selv tilstod, ikke vilde gjøre nogen Hovedhindring. Da vi vare enige angaaende alle disse Punkter, eller for det meste angaaende dem alle, saa trængte vi paa at komme til Ende dermed. Nu begyndte Hr. Esmangart for første Gang at tale om den østlige Deel af Hati, som for mere end to Aar siden blev forenet med Republiken. Efter hans Anskuelse kunde Tractaten kun angaae den Deel, som forhen havde tilhørt Frankrig, og Hs. Allerchristeligste Majestæt kunde Intet stipulere for Kongen af Spanien. Vi erklærede, at det ikke stod i vor Magt at tilstæde en Adskillelse, hvorom der ikke var meldt noget i de vor Regjering gjorte Meddelelser, som havde foranstaltet vor Sendelse. Denne uventede Jndvending lod os formode, at man enten søgte at trække Sagen i Landrag, eller forskaffe sig Leilighed til at bryde af dermed. Jmidlertid nærmede den af Deres Excellence til Underhandlingen bestemte Frist sig sin Ende, og vi saae med Smerte, at Ministeriet ikke vilde erklære sig. Derpaa tilskreve vi den 28de og 30te Juli Hr. Esmangart, for at erindre ham om hans Løfter, og underrette ham om, at, naar man vedblev at undgaae Afslutningen, satte man os i den ubehagelige Nødvendighed, strax at forlange vore Passer. Den 31te kom Hr. Esmangart til os og efter at han var kommen overeens med os om at give os et officielt Svar (hvilket han dog ikke har gjort, foreslog han os en Sammenkomst med Ministeren, og denne fandt Sted samme Aften. Marquien af Clermont=Tonnerre aabnede Conferencen med at sige, at han havde opfordret Statsraad Esmangart til at indbyde os til denne Sammenkomst, for at meddele os Udkastet til den Kongelige befaling, der bestemte Haitis Uafhængighed, ligesom ved havde ønsket det, og hvor Hs. Majestæt kun forbeholdt sig "den ydre Souverainitet." Dom De selv, Præsident, om vor Forhauselse, da vi hørte dette, vor National-Ære paa det dybeste krænkende Ord; og - uagtet alle Bestræbelser af Søministeren for at overbevise os om, at denne Forbeholdenhed var ligesaameget til Fordeel for Hati, som for Frankrig, og Kongen blot forlangte denne Garantie, for at beskytte os imod ethvert Angreb, i Tilfælde af at en fremmed Magt vilde forurolige os, protesterede vi imod denne Clausul, hvorved de Fordringer, vor Regjering strax havde forkastet, igjen blev bragt paa Bane under en ny Skikkelse, og bemærkede ham: at da vi under besværlige Omstændigheder havde til kjæmpet os vor Uafhængighed, og i tyve Aar forsvaret den, kunde vi vel ogsaa, uden Pralerie, nu, da Republiken staaer i sin Flør, forsvare den mod Alle og Enhver; vi erklærede desuden, at den Haitiske Nation før lod sig begrave under dens Ruiner, end den nogensinde inddrømmede en Magt den mindste Ret, som kunde gjøre Indgreb i dens politiske Frihed. Da Ministeren ikke kunde udrette Noget i denne Henseende, gjorde han os endnu med Hensyn til den østlige Deel af vort Gebeet samme bemærkning, som vi allerede havde hørt af Hr. Esmangart, og han erholdt derpaa samme Sva af os. Nu foreslog han os, at en af os skulde vende tilbage til Haiti, for at forelægge Deres Excellence disse Vanskeligheder. Da dette Tilfælde ikke var forudseet, og Sagen selv syntes at strideimod vore Forskrifter, saa erklærede vi Marquien, at det gjorde os ondt, at vi ikke kunde indvillige i hans Forslag. Ministeren sluttedt derpaa Conferencen med det Løfte, at han vilde faae Conseilets Mening at vide og meddele os sin Regjerings afgjørende Svar o.s. v. Denne Meddelelse bestod blot i en Billet fra Hr. Esmangart angaaende det Utilstrækkelige i disse Agenters Fuldmagt).