Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1848-06-16
(Af et Brev fra Krigsskuepladsen). Wrangel skal være meget forbittret over det Nederlag, han led den 5 ds. der foruden nogle hundrede Saarede, hvoriblandt 26 Officerer, har kostet ham en stor Mængde Døde, iblandt Andre en Brigadegeneral, der igaar Morges blev begravet i Flensborg, i hvilken Anledning der en heel Time afforedes Minutskud. Han er naturligviis saa meget mere opbragt, som han skal have havt til Hensigt at vise Hannoveranerne, hvorledes de skulde slaae os, da de jo med Skam maatte trække sig tilbageden 28de. Til Vidne paa sit Nederlag havde han Halkett selv, Augustenborgerne og Fyrst Radziwil. - Wrangel, der har troet de Krøniker, som i Børsenh." have været fortalte og haard Medfart, tydske Læger og Saarede skulde have lidt i Christiansfeld og Haderslev, lod igjennem en Parlamentair udtale den Trudsel, at han fra nu af saae sig nødt til at berøve de danske Læger, der fandtes i hans Vold, den Frihed, de hidtil havde nydt, og sætte dem under streng Bevogtning. Til Svar herpaa sendte General Hedemann ham blot den 6 denne Maaned originale Erklæringer fra de to fangne Læger i Christiansfeld og Haderslev, Astflock og Westphal, hvori de med den største Berømmelse omtale den Humanitet, skaansomme Deeltagelse og menneskekjærlige Bistand, der fra de Danskes Side var bleven viist baade dem og de Saarede. Efterat have modtaget denne Depeche, frigav General Wrangel øieblikkelig Overlægerne Dr. Thune og Feweile; imidlertid skulde han heller ikke seire i denne Ædelmodighedskamp, thi som det bedste Svar paa hans Trudsel havde Krigsministeren i Kjøbenhavn taget det smukke Parti at tilbagesende ikke mindre end syv fangne Læger, hvilke den 10de ankom til Sønderborg med Caroline Amalie" og strax transporteredes videre til de fjendtlige Forposter. - Begravelsen i Sønderborg den 8de var ikke blot smuk, men i høi Grad rørende og høitidelig. Kl. 6 om Morgenen gik jeg ind i Kirken, hvor jeg var Vidne til et Skuespil, som jeg ikke let vil forglemme. Alle Kisterne vare allerede tillukkede og stode foran Alteret, omvundne med friske Krandse og smykkede med Vaaben, Blomster og Dannebrogsbaand; kun en stod aaben endnu, og i den laae den tappre unge Svensker, Baron Lejonhusvud, rank, bleg og smuk, i sit Fædrelands Uniform, med Egeløv om Panden og en frisk Rosenkrands ved Brystet. Kirken var aldeles tom; men ved Siden af den Faldne stod en anden ung svensk Officeer, hans Ven, der var fulgt med ham herover for at deeltage i vort Fædrelands hellige Kamp. Jeg kan ikke beskrive den uendelige Smerte, det blandede Udtryk af Fortvivlelse og Broderkjærlighed, hvormed han i den stille, ensomme Kirke sidste Gang saae paa sin Vens dyrebare Træk, sidste Gang klappede hans blege Kind, sidste Gang greb hans Haand og derpaa styrtede ud af Kirken. Et Par Timer efter nedlagdes Veteranen, den brave, elskelige Morgenstjerne og 4, unge Liig, deriblandt 27 Fjendtlige, i den moderlige Jords Skjød, fire og tyve unge sortklædte Piger strøede Blomster paa deres Grave; en skjøn og gribende Sørgemusik, udført af Gardens Musikkorps ledsagede Jordspaakastelsen; en uoverskuelig Mængde af Officerer, Borgere og Soldater bedækkede Kirkegaarden; alle de Omstaaende græd. Pastor Meyer i Ulke bøl holdt Talen. Hvormangt et Venskabsbaand, hvormange endnu stærkere og helligere Baand ere ikke allerede blevne brudte, og dog forekommer det mig - og jeg troer, at det Samme gjælder om de Fleste - af Døden her ikke har det mørke, ubyggelige Præg, hvormed den fremtræder under dagligdags Forhold. Nei, Døden paa Valpladsen, under Kanonernes Torden, Geværernes Knalden og Soldaternes Hurraraab er lys og smuk, og det Jndtryk, Man bærer med sig fra de Faldnes friskopkastede Grave kan ikke være nedtrykkende for Nogen. - -(Fdrl.)- Jfølge "Alt. Merc." laae der den 10 de, alene i Altona 6700 Syge af 10de Armeekorps. Den Tid er vel ikke fjern, da den slesvig-holsteenske Sag ikke vil finde den Deeltagelse eller Sympathi som før, skjøndt Man paa Forbundsdagen, eller i det tydske Parlament, holder høittravende Taler og tager den ene Beslutning efter den anden angaaende Slesvig. Det sees jo klart af den Seendrægtighed eller Uvillie, med hvilken Man opfylder Wrangels Forlangende til de respektive Deeltagere af Forbundet (10de Armeekorps) om at sende flere Tropper. Forbundet har jo derfor ogsaa været nødsaget til at afsende Agenter til Vedkommende for at paaskynde Kompletteringen af dette Armeekorps. Hvorfor skulde da ogsaa Hannoveranerne, Oldenborgerne, Mecklenborgerne o. s. v. bringe saa store Offre for en Sag, som i Grunden er dem aldeles uvedkommende? Hvorfor offre Blod og Penge for et Par ærgjerrige augustenborgske Prindser, og et Par Dusin Advocater og forræderske Embedsmænd, hvorfor Vil Man ikke endelig komme til Besindighed, naar den første Ruus har lagt sig, Vil Man ikke indbyrdes gjøre sig det Spørgsmaal, hvad vedkommer os denne egentlig kun private Strid? Handelen og Skibsfarten ødelægges ikke alene i Hertugdommerne, men ogsaa i en Deel af Tydskland, Pengekilderne blive tømte i Hertugdommerne medens Lazaretherne fyldes. Alle Omsætninger maa jo standse i Hertugdommerne, - og hvorlænge vil Man ligegyldigen taale Alt dette ved Siden af de store Byrder, som Krigen maa medføre, (Berl. Tid.)De døde og saarede Tydskeres Antal den 5te angives nu i Hamborger Blade til 500. Blandt de faldne Danske nævnes endnu den 9de i Hamb. Corr." General Hedemann (de Tydskere ere dog altid fortræffeligt underrettede; deres Phantaste giver dem et uudtømmeligt Stof). Endvidere fortælles følgende Kuriosum: J Affairen den 28de toge Oldenborgerne alle deres Hjelme af og satte dem i Rad paa en Vold og gik i Slaget med deres Huer. Da de Danske saae Hjelmene, raabte de strax. "Fyr", men Hjelmene bleve liggende ubevægelige. Derpaa løb de Storm mod Hjelmene og nu maatte Vildfarelsen opklares. Men fra den Dag maae Oldenborgerne rykke i Feldten med Huer.