Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-09-15
Jeg troer at Taarnet i Pisa er den meest bekiendte blandt alle europæiske Bygninger; man har saamange Tegninger af det, og de ere for det meeste saa godt trufne, at naar man seer Taarnet første Gang, saa kommer det En for, som man havde seet det før. Domkirken er een af de underfuldeste Kirker, som Jtalien har at opvise; Rigdommen ere opdyngede deri i den største Overflødighed; man træder ind i et pragtfuldt Malerie-Gallerie, som er indfattet med Marmor, Guld, Bronze, Mosaik og Porphyr; i hvad man forresten kan have at indvende mod en saadan ødsel Pragt, saa kan man dog ikke undlade i høi Grad at beundre den. Battisterio kontrasterer ved sin Simpelhed mod Kirken. Prækestolen er pragtfuld, den hviler paa Søiler, som ere dekorerede med Sindbilleder, hvis Basis danner saadanne Dyr-Uhyrer, som fremstilles i Apokalypsis; Bygmesterens Navn, Deoti Salvi, læses paa en Pille. – Derfra gaaer man ind i CampoSanto; der gives ikke paa Jorden en meere rørende Plet end denne, den opvækker alle de digteriske Følelser, som Forestillingen om Død, Forgængelighed og Udødelighed fremkalder; det er den ægte og sande kristelige Kirkegaard. Hiertet føler sig ikke her trykket og presset af den nedslagende Trøstesløshed, som ellers pleier at hvile paa Menneskenes Grave; en sød og religiøs Melancholie ledsager os igjennem disse Gange og lader os uden Gysen tænke paa Døden. Her udkaster ikke Jorden Menneskenes Been; her drive Ormene ikke deres Spil, denne underfulde Jord bevarer Legemerne for Ormenes Tand; den indhyller dem i et Liigklæde af Græstorv og Blomster og indfatter dem med rene og yndige Korshvelvinger af hvidt Marmor, denne Jord er bragt fra Jerusalem paa de Galeier, som bleve brugte til Korstogene; den har modtaget de gamle pisanske Ridderes Legemer i sit indviede Skiød, den er bleven til et Hvilested for de Tappre, som døde i Gud med Sværdet i deres høire Haand eller omkring deres Lænder; deraf har Kirkegaarden sit Navn. Hvor det er født at høre Vindens Susen i det høie Græs, som trænger ind i de aabne Gallerier; man kunde sige, at det er en Psalme, som Skyggerne synge, en Grav bymne, som vi først skulle forstaae efter Døden. Da vi intet vide om Gravens Hemmeligheder, og vi overlade os til trøstefulde Forhaabninger, hentede fra de sandselige Gienstande fra lidt mere, lidt vig tigere end disse, saa maatte man lettere kunde døe i Nærheden af Campo Santo end paa noget andet Sted i Verden. (Mange begive sig i deres Alderdom til Jerusalem for der at døe med et roeligerSind). Paa Campo Santo er Døden levende (mor viva, som een af Oldtidens Vise har sagt. Let er virkelig den Jord, som der bedækker de Døde. Dersom en Tanke om Livet, et Pust af Aanden svæver om vore kolde Levninger (hvilket Gud alene veed, siger Forfatteren, saa maae Campo Santo have undsigeligt meget Yndigt og Vederqvægende ved sig for en saadan Skygge som overlever sit Legeme. (Hvorfor vedbliver man efter den gamle ægyptiske Forestillingsmaade at tænke sig de Afdøde som Skygger, hvorfor forestiller man sig ikke dem efter den fornuftige paa Betragtningen over Guddommens Gierninger byggede Forestillingsmaade, og tillige efter den kristelige, som fuldkomnere Væsner, omgivede med et forklaret og skiønnere Legeme end det jordiske; Læren derom foredrages i Skriften, og Haabet om det fremgaaer af Betragtningen over den Indretning Gud har givet den Tingenes Orden hvori leve.) Kirkegaarden er omgiven af en smuk Buegang af græsk Marmor, og er prydet med herlige Malerier; den gamle Maler Cimabue kom fra Konstantinovel for at anbringe sit første Freskomalerie i denne Buegang, efter ham kom Giotto, denne store Maler, om hvilken Jtalienerne sige, at hans Haand tegnede ligesaa godt som hans Ansigt var smukt, han udgjød Luerne af sin første Begeistring over det bestige Klosters kæmpemæssige Vægge; han Lærers Cimabues Pensel blev mægtig og kraftfuld i hans Haand; han efterlod den til Broderen Gaddi, Orgagna, Simone Memmi, Spinello af Arezzo, Benozzo Gozzoli og Bouffamolco, som alle kom med Evangeliet i Haanden, og som aftegnede paa Murene alle de guddommelige Parabler, og alle de Troens Mysterier og Aabenbaringer, som Gud har bekiendtgjort for Menneskene igiennem deres Mund, som talte i hans Navn. Pisas blide Himmel paatog sig rigtigt at fordeele Lys og Skygger, og var alle disse store Konstneres værdige Medhielper. Andige Farvespil, gyldne og klare, udbrede sig over disse Korshvelvinger og stille Gange. Saaledes skulde ogsaa Campo Santo være beskaffen, en saadan Begravelse skulde Enkerne og Sønnerne af de Krigere, som havde kæmpet for den hellige Grad, erholde. Religionen er Konstens Søster; hiin er stedse kommen denne til Hielp, og har meest af Alt befordret den. (Det er en historisk Sandhed.) Da Kirken i Byzanz gik under, saa sendte Religionen Cimabue til Campo Santo; da Lusignans (Konge i Jerusalem) Throne blev nedbrudt, saa kaldte den sin mægtige Kongres af Konstnere sammen om de italienske Korsridderes Grave, og den taknemmelige Konst har skaffet Religionen Hævn for Mahomed den andens og Saladins Seiervindinger. (Om Religionens Indflydelse paa Konsterne kan giøres den Hovedbemærkning, at den hedenske Religion, at sige hos Grækerne, især tiente til Billedhuggerkonstens Opkomst; den kristelige derimod til Malerkonstens; hiin Religion var mere fandselig og phantasiefuld, denne meere aandelig og følsom. At opstille Statuer, i kristelige Kirker passer ikke ret godt til Kristendommens Aand; thi igjennem dens Begivenheder tilbede vi kun det Aandelige; de legemlige Former maae ikke komme i Betragtning. Maleriet forestiller os en Handling, som meddeler os en Underviisning eller indgyder og en Følelse, men Statuen opstiller en sandselig istedet for en aandelig Gienstand for vor Tilbedelse.)