Københavns Adresseavis, 1760-01-25
Kiøbenhavns Adre. Vi hist og her skal en besielet Dødning see, Hvis Vellyst=Tønder er af Aarene udgravet, Og Kiødets Maske paa de tørre Been afskavet, Saa Sielen nu først ret sig selv og alt kand see. Da Blodet før løb frisk, saa var en Taage sat For Sielens Øye, saa dens Syn var al for mat, Men nu den meer er løs fra Blods og Sandsers Lænker, Dens Udsigt bliver fri, den bler først ret Frietænker. Den tænker paa sin Byrd, som meer end Himmelsker, Hvor længe den har her i Kroppens Huule dvælet, Hvor den i al den Tid af jordisk Lyst er qvælet, Hvor mange Plætter den endnu af Støvet bær. Lyksalig vil og maae den blive nu igien, Den søger derfor til sit første Udspring hen, men, ach det tordnede, og Helligheden negtet Sin Skyts for en, som var fra Himlen saa vanslegtet. Borttordned fra sin Gud, fortumlet Sielen falt Til Verden need igien, hvor den med bange Tanker, Med Raab og Skriig om Roe, al Skabningen omvanker, Men da den seer ey Gud, saa er det Øde alt. Hvor fæl seer Himlen ud, hvor mørk er Solens Glands, Hvor bitter alt, som før var født for Kiød og Sands! Hvor hesligt Skilderie er Vellyst uden Maske! Hvor mat er Ære nu og Rigdom, hvilken Aske! Da Sielen har nu her forgieves tigget Roe, Til sidst den i sig selv sin Roe og Lise søger, Men her Fortvivlelsen med fæle Tanker spøger, Og hvor kand Rolighed i saadant Leye boe: Hvor Legioner af Forskrækkelser opstaaer, Hvor Evigheden selv med Pine væbnet gaaer, Hvor Hevn, ja evig Hevn, selv Kierligheden raaber, Hvor alting fult af Skræk fortvivler, intet haaber, Fortvivlende, fortabt, afmægtig, uden Trøst, Paa Dødens Spidse den sig krymper nu og vrier, Da Evigheden alt jo meer og meere svier, Og Salligheden selv er ikkun Torden Røst. Just nu, just nu den er saa reddeløs heenkast Paa Evighedens Bræd, hvor Haabets Anker brast, Saa seer den. . . O! min Siel, maae dette Syndig røre, O! bøy dig al Natur ved det du her faaer høre. Hist paa et Bierg den seer et Kors, en blodig Krop, Den seer (knæl need Fornuft) en Gud for Verden bløde, Den seer (o store Syn!) hvor Evigheden døde, Og med i sidste Suk Naturen løftet op. Paa Toppen Dødens Piil var sønderbrudt ophængt, Og need ved Træets Foed Fordømmelsen laae slængt. Paa Kroppens Jsse laae al Verdens Skyld og Brøde, Paa Ære=Støtten stoed; Til alles Trøst jeg døde. See her hvor Sielen drog sin allerførste Smiil, Den sank ved Korset ned og favnet Haabets Støtte, Ja Engle kunde selv den ey fra Træet fløtte, Den slikket Blodet, og saae fræk paa Dødens Piil. Her daaner du, Fornuft, som tænkte før saa frit. Jeg førte dig maaskee fra Jorden alt for vidt, Men skal til større Lyst din dunkle Lampe ryge, Gaae ud fra Verdens Sviir, tael flittig med de Syge. Min Søster, jeg endnu Dig skylder et Farvel, Et Echo af hvad jeg mod Døden til Dig sagde, Da Du i Piinens Storm Dit Øre til mig lagde, Og tog imod et Tak fra min forbundne Siel. Du lod mig trøste Dig, skiønt Du var fuld af Trøst, Og hvad kand skrække den, som veed han er forløst? Taalmodighed og Haab var paa Dit Ansigt tegnet Det meer frimodigt blev, jo meer jeg saae det blegnet. Af mine Søstre Du den sidste Levning var, Du skulde ogsaa nu henfløtte til de andre, Ja Graad og Ønsker kand ey Skjæbnens Dom forandre, Til Dyden Himlen selv den største Fordring har. Farvel! Jeg sender da det sidste Hierte=Bud. Farvel! Jeg veed jeg har en Søster meer hos Gud, Hvad jeg herefter maae paa Jorden i Dig savne, Det veed jeg nok jeg skal engang i Himlen favne. Din Mand, ja ja, Din Mand han savner Dig vel meest, Den Tanke var og hvad Dit Hierte meest antastet, Men da Du havde ham i Himlens Arme kastet, Saa gik Du ogsaa glad fra denne kiere Fest. Jeg saae hvor Qvædelsen Dit ømme Hierte Slog, Da Du fra Dine Smaae den sidste Afskeed tog. Men viid, den samme Gud skal røgte disse Poder, Som var en Gud for Dig da Du var uden Moder. Nu seer mit Øye mat, de Perlefarved Haar, Mit Hierte bløder. O! beklemte Hierte Fader, Din eneste. Dog ney, mit Hierte ey tillader, At røre ved saa nyt ophugget Hierte Saar, Din Sorg er billig stor, Thi Døden fra dig tog Det sidste Hierte=Blod men dette veed jeg dog, Kand Gudsfrygt og Fornuftet Hierte=Saar forbinde, Saa kand du i dig selv den beste Lindring finde. Hvor bær jeg end til dig gielbunden Siel og Krop, Du som i Faders Stæd er Fader meer end Fader, Tillad at jeg da nu til Sorgens Dyb henvader, At række dig et Brædt. . O gid det bar dig op Mig selv. . . ja mindre har din Ømhed ey forskyldt, Mig selv med sønlig Pligt og matte Ønsker fyldt, O! kunde nu din Sorg af mig lidt Lindring høste, Saa gid hvert Trin jeg giør, din Alderdom maae trøste. Fortsettelse af de indsendte occonomiske Breve. Det tredie, som fortiener Opmerksomhed, er Vallet i henseende til en Jord, om hvilken vi haaber, at den, ved at pløye den om tre gange, skal blive sat en bedre og vissere Forfatning, til at kunde producere Hør. Elskere af denne Forandring maae sikkert have indseet, at der kunde ikke være nogen tilforladelig Vished ved at pløye engang, for at faae got Hør ellers skulde de vel ikke have forladt den indførte Maade. Men man maae spørge; Om der i denne Orden, er aldeles ikke saadanne Vanskeligheder at treffe, som man kand see forud, og om vi ere i Stand til at hæve samme, Dersom Elskere af denne arvelige Orden, ikke vil udlegge mig det til Onde, saa bejaer jeg det første, og nægter det sidste. Jeg er lige saa villig, som skyldig til at bevise begge Deele. Dersom min Herre behager at spadsere med mig, saa vil vi engang besee den Jordbund, hvorudi der om Foraaret skal saaes Byg eller Boghvede. Naar vi fælder den Dom om samme, at den i sig selv er vel god men af tung og svær Art, saa forstaaer det sig af sig selv at naar vi her i Landet stille vore Tanker paa disse Slags Sæd. saa er tillige vor Skyldighed, ved Forberedelses Midler at giøre Jorden møer, paa det at vort Haab ikke skal slaae Feyl. Hvo der altsaa med Klogskab vil dyrke sin Ager, den rister den græsbundne Jord om Efterhøsten. Han har rettet sin Forsorg derhen, at man ved den første Brekning kand faae en smal og flad Fure at see. J April Maaneds Begyndelse, saasnart Græsset vil voxe igiennem, paafølger Vendingen. Han tager gjerne lidet Jord med under Grønsværen, og forener samme med Furen. Han troer, han har den Frihed enten tilig eller sildere at opsøge den Tidspunct, da Jordens Deling og Adskillelse føyeligst kand skee. Om denne Tid er det ham at giøre, thi derpaa beroer alt vort Haab. J Mai og Junii Maaned foretaget og beslutter han sin Byg= og Boghvede=Sæd. Er nu Jorden vel fordeelt og adskilt, og gjort ret møer, Veyrliget er meere varmt end koldt. Mere tørt end fugtigt. Hvorledes dømmer da en forstandig Landmand om sin Jord, Sæd Haab, og tilkommende Høst? Glæder han sig ikke i Tankerne? Men hvorledes, naar Ristningen eller det første Brud i Efterhøsten er skeet ubetænksomt med en breed og tyk Fure. Der kommer en vaad Martius, og April er af samme Slags. Den giennemvoxne Fure udfordrer hans Bemøyelse og Umage, at han atter skal vende Græs sværen om og fordeele den. Jeg sætter, at han har den beste Plov, Harve og Heste, alting bliver endog saa udført ved den dueligste Haand; Er han da ogsaa, efter al anvendt Møye, i Stand til at naae sit Maal. Vil Ploven ikke gjerne søge den Vey, som den har maattet udvælge i den første Brekning. Man vise mig den Kunst, at fordeele en tyk Fure ordentlig, naar Veyrliget er fugtigt, jeg vil gjerne vide den Hvad for Fare er ikke forbunden dermed. Jeg har seet utallige Bemøyelser af dette Slags men sielden oplevet, at Pløyningen har skaffet nogen ret Nytte i en sted og klevende Jord, besynderlig, naar den har været tung og svær. Hvor ofte skeer det, at Sæde=Tiden i May og Junii Maaned er ikke meget gunstigere. En forstandig Landmand ryster med Hovedet, og gaaer bort med Uvished fra hans beskikkede Ager. Han tænker og ønsker, at Gud maae gjøre det bedre, end dette Forspil tilkiendegiver for Øynene. De maae ikke tænke, min Herre, at det er en umuelig Sag at spaae forud, i Henseende til Agerdyrkningen. Naar vi rømmer det extraordinaire indfaldende bort af Grændserne fra vor Fornuft, saa kand vi af Veyrligets Løb og af den Jords Beskaffenhed hvorudi vor Sæd bliver saaet, giøre rimelig sikre Slutninger om det Tilkommende. Alt det, som jeg nu har fortalt Dem om Byg og Boghvede Sæden, det har en fuldkommen Overeensstemmelse med Hør=Avlen. Dens Vel= eller Mislingende dependerer blot af Foretagerens Jndsigt og Arbeyde. Er samme forsigtigt, og indrettet efter Klogskabs Regler, saa har han gjort sit. Veyrliget besegler hans Arbeyde, og fælder Dommen over hans Forhold, enten han kand have et got eller slet Haab. Alt dette, min Herre, kand vi vide forud. Men jeg tilstaaer gierne, at omendskiønt jeg aldrig er bange, for at udføre et Arbeyde, som synes vanskeligt, jeg dog alligevel neppe veed, hvorledes de vidrige Tilfælde, som en svær klevende Jord i Sæde=Tiden fører med sig, paa det beqvemmeligste skal kunde forebygges. Spørg De sig for, om Hørren i saadan forbeskreven Jordbund nogen Tid kand faae en god Fremgang. Jeg har sielden oplevet det; thi de Afvexlinger, som blander Regnen med Kuld og Varme, giør Jorden ofte saa fæl, at en Kiender af Agerdyrkningen maae blive bange ved at see paa samme. De maae nu selv dømme om disse Betænkeligheder, som har mødt mig, ved denne Maade at avle Hør paa. Naar jeg skriver Dem til hernæst, skal jeg og ikke glemme, at opsøge det øvrige, som giør vor Hør=Avl fordægtig og mislingende. Jeg forbliver &c. Glücksborg den 9 September 1759. Philip Ernst Lyders, (Fortsettelsen følger.)