Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-11-09
Dersom Nogen vilde skrive en Bog for at bevise Sandheden af de Sætninger, at To og To ere Fire, eller at en Steen, naar den kastes op i Luften, falder ned til Jorden, vilde Man udentvivl ansee Forfatteren for en Nar, og, skrev han andengang over de samme Emner, for en Nar in duplo. Dersom imidlertid alle Folk, paa den Tid Forfatteren skrev, skulde (mirabile dictu) være af den faste Formening, at To og Torikke vare Fire, eller at en Steen, naar den blev kastet op i Luften, ikke faldt ned til Jorden, troer jeg dog, at Man maatte tilstaae, at Naren i saa Fald vilde, om ikke forsvinde, dog idetmindste rochere. Dette maa være mit Forsvar for at jeg, efter paa Dansk at have oversat Hommels Bog: Om Determinismen, atter griber Pennen for at forsvare denne Lære, hvis Sandhed er ligesaa indlysende som de ovenanførte Sætninger, da Erfaringen har viist, at denne Lære endnu ikke af Mængden kan begribes, hvor begribelig endogsaa den, og i hvor ubegribelig endogsaa den modsatte Lære er, og da navnligen Hommels Bog i Litteraturtidenden, for d. A. No. 4244 er af en anonym Recensent bleven temmelig haardt angreben. Vel er denne Recension i og for sig vistnok ingen egentlig Gjendrivelse værdig, thi den røber hos Forfatteren en saadan Uklarhed i Begreberne, en saadan Mangel paa Stringents i Beviisførelsen, en saadan Udygtighed til at opfatte cardo qvæstionis, en saadan Barnagtighed i Valget af Exempler, en saadan Forvexling af de mest heterogene Gjenstande, et saadant Sammenvæv af mystisk Philosophie og Dogmatik fremsat i et saa dunkelt og uforstaaeligt Foredrag og med saa trættende sibbernianske Gjentagelser, at Man kan være ganske rolig for, at denne Recension ikke giver Nødvendighedslæren noget Banesaar. Men den Gjendrivelse, Recensionen ikke fortjener ved sig selv, kan den fortjene paa Grund af Tidsomstændighederne. Frihedsforfægterne have allerede viist sig at være saa mange og saa kjephøie og derhos saa nøisomme i deres Fordringer til hinanden, at de sikkerligen ikke ville undlade at udbasune ogsaa denne Recension som en høist dybsindig Undersøgelse og et genialsk Produkt af den nyere Tids "grundigere Philosophie", saafremt Man ikke itide stopper Munden paa dem, ved at vise dem, hvad denne Recension egentligen er. Jmidlertid troe Man ikke, at det er min Hensigt, her at drøfte hele denne Recension. Hverken er hertil Stedet i dette Blad, eiheller har jeg Tid nok tilovers at spilde paa et saalidet lønnende Arbeide, eiheller er det i sig selv nødvendigt, da jeg paa en langt nemmere Maade kan skille mig af med Rec., i det jeg kan henvise ham med samt alle hans fortærskede Argumenter til det Skrift, som Professor og Doctor Medicinæ Howitz - en Mand, hvem den sunde Menneskeforstand aldrig noksom kan fuldtakke - nyligen har udgivet under Titel. Determinismen eller Hume imod Kant, en Bog, hvori Rec. kan faae alle de Oplysninger, han maatte ønske sig, og som han i det mindste bør læse tre Gange igjennem, førend han paany skriver imod Nødvendighedslæren. J dette Skrift har Forfatteren med en Klarhed og en Genialitet, hvori jeg ingensinde troer at kunne naae end sige overgaae ham, gjort Frihedslærens Utænkelighed og Ubegribelighed saa indlysende, viist til en saadan Evidents de Forvexlinger og Ordspil, Frihedsforfægterne betjene sig af for at holde deres Lære i Kredit, godtgjort saa tydeligen, i hvilken fast utrolig Grad Nødvendighedslæren er bleven misforstaaer af alle hans Modstandere, og blottet saa aabenbart det Skaldede i alle de Jndvendinger, der ere fremførte saavel imod Nødvendigheds, som Lyksalighedslæren, at jeg maatte være en Daare, saafremt jeg vilde tage mig over specielt at oplyse alle de Misforstaaelser og gjendrive alle de gamle og skjæve Indvendinger, som Rec., uden at tage mindste Notits af dette Skrift (skjøndt samme var udkommet over en Maaned, førend det første Nummer af Recensionen lod sig see, paany har ladet træde op imod Determinismen. Jeg henviser altsaa Rec. i det Hele til dette nigjendrevne, og med Fornuftens Hjælp uigjendrivelige, lille Værk, og kan Rec. ikke derved bringes til at indsee, at den absolute Frihed er en Uting, nærer jeg sandeligen intet Haab om nogensinde at kunne overbevise ham herom. Men dog har jeg troet, at det ikke vil skade at udhæve det Hovedpunkt af Recensionen, der skal indeholde det egentlige Forsvar for Frihedslæren, og hvor Rec. søger at godtgjøre, at der ikke i denne Lære er noget mere Uantagelig og Ubegribeligt end i selve Nødvendighedslærenda jeg herved deels vil kunne skaffe Bekræftelse paa den ovenstaaende almindelige Dom over Recensionen, og deels vil kunne vinde Leilighed til gjentagende at oplyse Urimeligheden i at antage en absolut Frihed og Nødvendigheden i at antage Determinismen, en Lærre, som jeg med Professor Howitz anseer for den ene saliggjørende, og som jeg med ham er overbeviist om atter at ville blive den herskende i Verden. Hommel holder fast ved en god gammel Hjørnesteen, som vor mystiske Tidsalder udentvivl skal lade staae, at af Jntet kommer Jntet, og kalder det derfor Galimathias, naar Nogen siger, at Villien kan ville Noget, blot fordi den vil det, da det er det Samme som at sige, at Man kan ville Noget uden al Grund. Men Rec. mener (Side 664), at, "om der end kan høre lidt Eftertanke til at sætte sig ind i disse Sætninger, ere de dog for os i vor Tid, høist simple og fattelige; thi ikke at tale om, "at Man jo dog i den guddommelige Villie "har Exempel paa en Villie, som har sin Grund i sig selv, som vil, fordi den vil, uden at Mander kan spørge om videre Grund, saa er jo Jntet simplere at indsee, end at det, som er det Sidste, for hvis Skyld Man vil alt Andet, det sidste Deciderende i al Villen, er Noget, som Man vil, fordi Man vil det, eller fordi det selv, for dets egen Skyld, er En magtpaaliggende, uden at der kan spørges om videre Grund, hvorfor Man vil det; ligesom "Hommel jo ogsaa selv paa flere Steder erklærer, at ethvert Menneske vil, og ikke kan andet end ville, det, der befordrer hans Lyksalighed, og naar Man vilde spørge ham, hvorfor dog ethvert Menneske vil dette, saa vilde han vist lingen anden Grund kunne angive, end den, at "Menneskets hele inderste Grundnatur saaledes fører det med sig, men saa havde Man jo en Villie, hvis sidste Grund var at søge alene i dens egen inderste Natur selv."Mon virkeligen Nogen, der vil bære Navn af Philosoph, skulde være skjørhovedet nok til at lade sig forvilde af deslige Raisonnements og ikke strax indsee, hvilke fast utrolige Forvexlinger Rec. gjør sig skyldig i. Hommel siger: Der opstaaer Jntet under Solen, altsaa heller ikke, som Jndeterministerne paastaae, nogen Villie, uden tilstrækkelig Grund, og Rec. siger: Tilsidst kommer Man dog altid til en Villie, hvis Grund alene er at søge i Menneskets Natur. Men saa har jo Villien sin gode Grund. Villie er Evne til at bestemme sig efter Følelser og Forestillinger. At disse Følelser og Forestillinger nu engang ere af en viis paa den og den Maade bestemmende Natur, at Honning smager mig født og Galde bittert, at Noget lugter mig behageligt som Ambra og noget Andet derimod ikke som Ambra, at Tanken om Belønning glæder mig og Frygten for Straf skrækker mig, at Andres Venskab og Agtelse er mig dyrebar og deres Had og Foragt skrækkelig, og at min Natur driver mig hen til det Behagelige og støder mig bort fra det Ubehagelige, er meget rigtigt, og til denne min Naturs Natur kan jeg ingen videre Grund opdage, skjøndt jeg derfor ikke vil sige, at denne Natur ikke har sin gode Grund, thi dersom jeg sagde det, da sagde jeg Noget, som min Forstand ikke kunde fatte, og det er derfor Mystik og ikke Philosophie, naar Rec. siger, at Vi i den guddommelige Villie have Exempel paa en Villie, der har sin Grund i sig selv, der vil, blot fordi den vil, os. v. thi om den første Aarsag og dennes Natur kunne vi, som Philosopher, ikke have den allerringeste Kundskab, og det er altsaa bedst, at Vi, naar Vi philosophere, afholde os fra at tale omdet, der aldeles overstiger Menneskets Kiende evne, og ikke sammenblande Philosophie med Theologie, thi, driver Rec. mig ind paa Theologiens Gebeet - og Rec. har meget med Theologien at gjøre - da lyder min Troesbekiendelse med Hommel, at jeg, som Lutheraner, troer Alt, hvad Kirken befaler eller endnu maatte befale. (Slutningen i næste No.). Gamle Begivenheder. (See No. 88.) Pagefriheder.