Københavns Adresseavis, 1777-07-22
Dr. Dodds Talle til hans Medfangne i Newigate. Denne Mand, om hvilken man i nogen Tid har læst meget i Aviserne, var Præst i London og indtil 1774. tillige kongelig Hofprædikant. Dette sidste Embede blev han sat fra, fordi han beskyldtes for at have tilbuden en fornem Mand 2000 Pund Sterling, for at forfremmes til et anseeligt geistligt Embede, hvorved han kunde havt Haab at blive biskop. Han har gjort sig berømt ved Skrifter, og adskillige nyttige Stiftelser, f. E. det bekiendte Jnstitut i London for fattige Personers Befrielse, som ere arresterede for Gield; en Anstalt at bringe Druknede igien til Live o. a. m. Efter hans kort førend hans Død, skrevne Erklæring, havde han ved en ødsel Levemaade, som overgik hans Jndkomster, sat sig i saa stor Gield, at han tilsidst greb til den desperate Resolution, at skrive en falsk Obligation paa en stor Summa, lydende paa en fornem Mand, hvis Hovmester han havde været. For denne Forbrydelse blev han efter de engelske Love dømt til Døden, og, uagtet mange Forbønner, den 27 Junii. hængt. Om hans opbyggelige og rørende Forhold i hans sidste Levnetsdage og ved Henrettelsen har Præsten i Fængselet Newgate givet Efterretning. Følgende Talle er en Prædiken, som han har holdet for fine Medfangne, og er udkommen under Titel, Delinqventens Tale til sine ulykkelige Medbrødre, holden i Kapellet i Rewgate, Fredagen den 6 Junius 1777. Tilskriften til Hr. Villette, forordnet Præst i Newaate, lyder saaledes: Ærværdige Herre, Efterstaaende Talle har Dem at takke for den offentlige Tryk. Jeg har forelæst Dem den, efterat jeg havde opsat den, og De troede, at jeg gjorde vel, om jeg holdt den, som ogsaa var min Hensigt. De var tilstæde, da jeg holdt den, og De troede, at det var godt og nyttigt, at lade den trykke. - Meer behøver en elendig nedtraadte Orm, som jeg er, ikke, for at giøre dette, og min hiertelige Bøn til Gud er, at denne Tale ved dens Forredrag maa skaffe de Elendige overflødig og kraftig Underviisning og Trøst. Jeg forbliver med det taknemmeligste Hierte for deres menneskekierlige bistand. Deres yderst betrængte og be Fredagen d. 6 Junius 1777. drøvede Broder i Christo Wilhelm Dødd. Tale. Text: Palm. 51, 5. Thi jeg erkiender min Misgierning, og min Synd er altid for mig. Elskelige og ulykkelige Medfangne, Naar jeg eftertænker min besynderlige Forfatning og Tilstand, saa kan jeg ikke forsvare det for mig selv, om jeg ikke med oprigtig christelig Kierlighed meddeelte eder nogle af mine alvorlige Betragtninger over vores nærværende Tilstand. I det 16 Capitel af Apostlernes Gierninger finde Jen merkværdig Fortælling optegnet og Paulus og Silas, hvilke formedelst Evangelii Prædiken af Øvrigheden vare kastede i Fængsel, og, efterat de havde faaet mange Slag, bleve overleverede til Fangefogeden med den udtrykkelige befaling, at holde dem fast. J Følge heraf indsluttede han dem i de inderste Forvaringer af Fængslet, og lagde deres Fødder i Blokken. Om Midnat begyndte Paulus og Silas, ved en god Samvittigheds Vidnesbyrd understøttede, at prædike og at synge deres Gud Lovsange. Deres Medfangne mærkede dette, og pludselig skeedte at Jordsklev, saa at Fængslets Grundvolde hævede, og umiddelbar derpaa sprang alle Dørre op, og Lænkerne faldt af alle de Fangne. Fangefogeden foer op af sit Leye, trakte af Angest, da han saae alle Fængslets Dørre aabne, sit Sverd, og var i Begreb, dermed at igiennembore sig, fordi han troede, at alle Fangne vare undløbne. Men Paulus raabte til ham med høy Røst: Tilføy dig intet Ondt; thi vi ere alle her. Fangefogeden raabte og Lys, fandt, at hans Fanger ved en umærkelig Virkning af den guddommelige Kraft vare befriede af deres Baand, og blev uimodstaaelig overbeviist, at disse Mænd ikke vare Lovens Overtrædere, men Martyrer for Sandheden, løb altsaa hævende til, og faldt ned for Paulus og Silas, førte dem ud og sagde: Kiere Herrer, hvad skal jeg giøre, at jeg kan blive salig: Hvad skal jeg giøre, at jeg kan blive salig, det er det vigtige Spørsmaal, som sømmer ethvert menneskeligt Væsen, fra hans Fornufts første Time indtil den sidste, at overveye, og det Spørsmaal, som vi, mine Medfangne, med ganske besynderlig Fliid og inderlig Eftertanke maa tage i Betragtning. Havde vi ikke forglemt eller forsømt at gjøre dette, saa vare vi aldrig komne til dette Sted. Endnu forunder os den barmhiertige Retfærdighed en kort Tid, at fatte og at bedre os. Lader da af denne korte Frist endog ikke den mindste Deel gaae forforen. Lader os opofre den Tid, vi endnu have at leve, til alle de Pligter, som vor nærværende Tilstand tillader os at udøve. Lader og med al Alvorlighed forarbeide vores Saliggiørelse. Og du, og himmelske Fader, som ikke har Lyst til Synderens Død, giv du, at denne Alvorlighed ikke forgiæves maa anvendes. At lære andre, hvad de maa giøre, for at blive salig det har længe været mit Kald og min Beskieftigelse. see, med hvilken Forvirring og Vanære jeg nu staaer for Eder, - ikke meer paa Lærerens ophøyede Sted, men paa denne nedrige Plads, tilfælleds med Eder. J behøve nu ikke at ansee mig som en Mand, der har Fuldmagt at danne Sæderne, eller at regiere Samvittigheden, og med en Hyrdes Anseelse at tale til sin Hiord. Jeg er her saa god som I, en Misdæder, har forbrudt Livet, og er saavelsom I, fordømt til at udstaae en offentlig skiendig Død. Mit Embede, som meere overbevisende, end det af de fleste iblant eder lader sig formode, har maattet lære mig min Skyldighed, og meere end det har kunne lykkedes eder ved eders egne Jagttagelser, har maattet udvide mine Jndsigter, i Henseende til Følgerne af det Onde; det har gjort min Synd saa meget desto større, og jeg beder eder, at forene eders Bøn med min, at min Sorg maa være stor, som min Synd var stor. Saavelsom J spørger jeg nu Hvad skal jeg giøre, at jeg kan blive salig, og staaer her for eder, for at meddele eder det Svar, som jeg formaaer at give mig paa dette Spørsmaal. Hører mig, mine Medfangne, med Opmærksomhed, og overveyer vel i eders Eensomheds forrige fulde Timer, hvad jeg med den oprigtigste beste Villie, og afet angerfuldt Hiertes inderligste Overbeviisning siger eder. Salighed er lovet os Christne, under Vilkaar af Troe, Lydighed og Bod; Jeg vil altsaa søge at vise, hvorledes vi i dette korte Mellemrum, fra nærværende Øyeblik af indtil vor Død, kunne bevise Troe, udøve Lydighed, og giøre Bod, saa at samme kan blive vor himmelske Fader, efter hans uendelige Barmhiertighed behagelige. 1) Troen er Grunden til alle christelige Dyder. Den er det, uden hvilket det er umueligt at behage Gud. Jeg vil altsaa først overveye, paa hvad Maade Troen især af os i vor nærværende Tilstand maa bevises. Troen er en fuldkommen og utvivlsom Tillid til de Erklæringer, som Gud i den hellige Skrift har givet; en oprigtig Antagelse af de Lærdomme, som vor velsignede Frelser har lært, med den faste Forsikring, at han er død for at borttage Verdens Synder, og at vi, enhver af os, have Deel i dette almindelige Offers endelige Velgierninger. Til denne Troe maae vi til alle Tider tage vor Tilflugt men i Besynderlighed da, naar vi føle en Tilbøyelighed til Fortvivlelse. Naar den Tanke opstaaer hos os, at vi have syndet for grovt, til at vi kunne haabe at erholde Forladelse, og at det altsaa er forgleves, ved Bod at forskaffe os Forsyning; saa maae vi erindre os, at Gud ikke vil, at nogen skal fortabes, eller at de, som endskiønt sildig, følge hans Kald, skal forskydes. Naar vi fristes til at troe, at den Uret, vi have gjort, er blevet uerstattet, og at vor Bod altsaa bliver forgieves, saa lader os betænke, at den Erstatning, som er umuelig, ikke fordres; at det i dens Øyne, for hvilken alle Hierter liggelaabne, er ligesaa got oprigtig at ville, som virkelig at giøre, og at det, som mangler i vore Bestræbelser, opfyldes ved hans Fortieneste, som døde, for at forløse os. Men lader os tillige omhyggelig vogte os for, at intet falskt Begreb om vor Forløsers Fortienesters Alnoksomhed indslumrer os i Sorgløshed og Sikkerhed. Hans Fortieneste er vist nok alnoksom. Men han har selv foreskrevet de Vilkaar, under hvilke samme skal virke. Han døde, for at forløse Syndere, dog ikkun for at forløse de Syndere, som giøre Bod. Peder, som fornægtede ham, erholdt Forladelse, men kun, da han græd bitterlig. Desom have levet i en bestandig regelmessig Udøvelse af deres Skyldighed, og ere blevne frie for grove udvortes Overtrædelser, ere dog kun unyttige Tienere. Og hvad ere da vi, som ved vore Forbrydelser for Tiden have ilet til vor Død, – Lader os med Frygt og Bævelse, men dog lader os arbeide derpaa - at vi kunne blive salige. Lader os haabe uden Egenindbildning, lader os frygte uden Fortvivlelse, og lader os besiele vores Troe til det, som viFor det andet have at betragte, oprigtig Lydighed imod Guds befalinger. Vor Lydighed er for den korte Tid, vi endnu have tilbage, indsluttet inden meget snevre Grændser. De Pligter, som kaldes selskabelige og hensigtende Celative) Pligter, ere mestendeels ikke mere i vor Magt. Vi kunne kun meget lidet bidrage til Menneskeslegtens almindelige Lyksalighed, vi, som endog have paaført dem, med hvilke Forvandtskab eller Venskab har forbundet os, Skam og Hiertesorg. Blot ved Exempel paa et sønderknuset Hierte kunne vi nytte Verden, og ved Advarsel og Formaning styrke vore Venner imod Fristelser. Den Lydighed, som nu bliver os tilbage at udøve, ere Underkastelse under Guds Villie, og rolig Hengivenhed i hans Viisdom og Retfærdighed. Vi maae ikke tillade os at knurre imod de Gienvordigheder, som ere blevne en Følge af vore Afvigelser, men med stille Ydmyghed og hengiven Taalmodighed lade den Straf gaae over os, som vi have forskyldt, og erindre os, at efter Apostelens Ord ingen Roes tilkommer dem, som lide med Taalmodighed, naar de tugtes for deres Feil.