Berlingske Tidende, 1835-07-09
Den 30te f. M. holdt Pairs-Retten i Paris et Møde, i hvilket den Anklagede fra Lyon, Reverchon, blev dømt til Marimum af den for Forseelser mod Retten fastsatte Straf. Modet begyndte med Afhørelsen af Vidnerne mod de Anklagede Adam og Huguet. Disse tvende vare, uagtet alle Præsidentens Formaninger, ikke at bevæge til Deeltagelse i Debatterne. Adam erklærede endelig, at han var syg og vilde tilbage i Fængslet. Dette Forlangende blev opfyldt; da han forlod Salen, stak den Medanklagede Thion ham en velspækket Børs i Haanden. – Ru blev Reverchons Navn opraabt; denne Er=Huissier og Er-Capitain af Nationalgarden bemægtigede sig Ordet, for at fremme en lang og udførlig Paastand, angaaende de selvvalgte Forsvareres Tilstedelse og alle de Anklagedes samtidige Nærværelse. Tillige erklærede han, at han var Republikaner og at han i Førstningen havde fattet den Beslutning, ikke at indlade sig paa den, af Regjeringen foranstaltede Emente. Men da det var lykkedes Regjeringen at opnaae sit Onske, da Lyonneserne vare gaaede ind i den opstillede Fælde, og - skjøndt meer til Forsvar end til Angreb havde taget Vaaben i Hænderne, da havde det ogsaa været ham umuligt, at forblive en rolig Tilskuer, og han havde kæmpet efter Evne. Biløbigt angreb han Regjeringen, som om denne var i uafladelig Sammensværgelse mod Nationens Rettigheder, vægrede sig ved at anerkjende sine Fjender, Pairerne, som Dommere, kort, han undlod intet, der blot var istand til at pirre Rettens Omfindtlighed. Efterat Præsidenten i lang Tid havde capituleret med ham, forat gjøre ham begribeligt, hvor stort et Beviis paa Eftergivenhed Retten havde givet ham derved, at den rolig havde hørt paa hans mangfoldige Udfald, hvilket ikke vilde have været Tilfældet for noget andet Tribunal, lykkedes det den Anklagede, atter at bemægtige sig Ordet. Hvorfra skriver det sig sagde han – at en Fjende har Ret til at opkaste sig til sin Modstanders Dommer De og Deres Regiering ere kun en factisk Magt. Retsligt tilkommer Dem ingen Myndighed. – Prayldenten opfordrede ham til, at afholde sig fra saadanne Yttringer, idet intet Tribunal, selv ikke Pairs-Retten kunde lade sligt gaae ustraffet hen. Men Reverchon lod sig ikke forstyrre. Han forekastede Pairerne Marschal Reys Mord, erindrede dem om deres mange brudte Eder, og paastod, at National-Couventet langt fra ikke var gaaet saa uregelmæssigt til Værks som Pairs=Retten. Hiint havde dog kun decreteret Anklagen, ikke, som Pairerne, selv affattet Dommen. Derpaa erklærede han, at være vidende om, at Retten i Forvejen havde faaet Ordre til, at dømme ham og elleve af hans Staldbrødre til Døden, og at det derfor var overflødigt, ved et Skyggebillede af et Forsvar at fuldstændiggjøre det Gjøgleri, der her dreves med Retfærdigheden. Døer jeg – sluttede han saa døer jeg med Ære. Jeg har allerede givet min Søn Velsignelsen, og af ham modtaget det Løvte, at han vil hævne mig paa Dem og paa Deres Regjering. Han, en Dreng paa tolv Aar, havde tilskrevet mig. Tyrannen Ludvig Philip og hans Bødler ville myrde Dig. Men vi ville hævne Dig, thi Fremtiden tilhører os! - Snart – vedblev Reverchon – vil denne Spaadom gaae i Opfyldelse. De holder det formeentlige Retfærdigheds-Sværd i Haanden; slaae til, hvis De føler Mod og Kraft dertil. - Herpaa fremmede General-Advocaten, Martin, et Forslag, om øjeblikkeligt at fælde Dom over den Anklagede for Rolighedens Forstyrrelse i Retten og for Fornærmelse mod Dommerne, hvilken Forbrydelse kræver en Straf af to til fem Aars Fængsel. Præsidenten tilbød den Anklagede, i det mindste at lade sig forsvares med Hensyn til denne Bi-Anklage; men Reverchon vægrede sig. Kl. 3 traadte Retten fra og kom først Kl. 6 tilbage i Salen. Præsidenten meldte, at General-Advocaten havde forelagt et nyt Forslag, og at den Anklagede derfor paany maatte afhøres, førend man kunde skride til Domfældningen. Hr. Martin traadte nu op og foreslog at anvende de Straffe, mod hvilke Fornærmelser mod Kongens Person belægges, da han havde erfaret, at den Anklagede havde udskjeldt Hans Majestæt Kong Ludvig Philip for en Tyran. Præsidenten vilde nu udnævne den berømmelig bekjendte Advocat Favre til den Anklagedes Defensor, i Anledning af dette Jncident-Punkt; men da den Anklagede afslog dette Tilbud, vægrede Hr. Favre sig ogsaa ved at overtage Forsvaret. Da Reverchon adspurgtes, om han havde brugt him Yttring, raabte han: Jeg har ikke nødig at erklære mig derover; det er Deres Pligt, der ville lege Dommere, at lukke Orene op. – Retten udsatte Kjendelsen til Dagen efter. Den 1ste Juli bekjendtgjordes denne Kiendelse, der lød, at Reverchon for Fornærmelse mod Kongens Person dømtes til fem Aars Jndesværring, til at berøves sine borgerlige Rettigheder i lige saa lang Tid og til 5000 Frankers Bøde. Courier frangais fortæller, at 75 Pairer havde stemt for, strax at dømme i dette Jncidentpunkt, medens den maadeholdne Minoritet, der talte nogle og fyrretyve, blandt den Mole, Bagsano, Faure, Zangiacomi og Er-Ministrene d'Argont og Girod de l'Ain, havde forlangt, at Kjendelsen skulde udsættes til den endelige Dom, for at ikke Hovedsagen bestandig skulde blive afbrudt.