Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-08-24
J alt Fald haaber jeg, saaledes, fyldestgjørende at have beviist, ei alene, at jeg aldeles ikke har Bommerter at forsvare, endnu mindre, at undskylde, men endog, at Herr Knudsen hverken kan forsvare, eller undskylde sine urette Rettelser. Dog, hvilke Sprogdomme kan man vel vente af Den, hvis Blad indeholder saa mange Beviser for, at han ei engang kjender Forskjællen paa fra sigtende (transitive) og ufrasigtende (intransitive) Tidsforandringsord (Verber), f. E. "Fregatten havde lagt ligget) længe i Havnen; – "Stenen havde sat, (siddet); – "Man vaagnede (vækkede) ham; – "Man laae (lagde) "Mærke til, osv., osv., osv., osv. - Mon Herr Knudsens sprogrigtige Pen ikke snart beriger vort Tungemaal med, f. E. "Man fældede, (faldt) ned Man faldt (fældede) Træer. - Man sov (dyssede) ham ind. – Man sad (satte) "Mærke ved, osv., – J det Mindste beviser han fuldeligen, selv i "Nødværget for sit Sprog, at han høiligen trænger til, at læse og tænke lidt Mere over sit Modersmaal, og, at han, saalænge han ikke har gjort det, nødigen skulde indlade sig i, at værge for sin Skrivemaade, endnu mindre vove, at opkaste sig til Dommer over Den, hvis Hoved faa er Sprogvidenskaben. Hvor pudseerligt er det ei, at see Herr Kundsen marchere op med sine "Officere" (som han, i sin Sprogeenfoldighed, foretrækker for de mindre feilagtigen skrevne: Officiere, istedetfor: Officierer! "fordi, siger han: Lyden af Officierer virkelig (virkeligen) mere skurrende, end af Officere". (?). Altsaa klinge 2 Stavelser, af hvilke den ene endes paae, og den anden paa er, meer skurrende, end 2 Stavelser, som begge endes paa e. – Tonekunsten er nok eibeller Herr Knudsens Sag. Ogsaa fordrister jeg mig til, trods hans Forsikring, at antage hans Uvidenhed om den Hovedregel for Fleertallets Dannelse, hvorunder dette Ord burde sortere (henhøre). Den findes nemlig ei, saavidt jeg veed, i nogen dansk Sproglære, skjøndt vel i Sprogets Aand, ifølge hvilken næsten alle oprindeligen fremmede Ord (de paae og de paa er undtagne danne Fleertallet af Enkelt tallet ved et Tillæg af er, f. E. Admiral, General, Soldat, Sopha, ja, endog Præst - Admiraler osv. – Naar Herr Knudsen iøvrigt troer, at gjøre sine Bommerter mindre, ved at anføre, at ogsaa Professor Jacob Baden og vore ypperligste Forfattere have begaaet Feil, glemmer han Fader Horats's gyldne Ord: "Hvor Meget glimrer, støder Smaaplet ei. Men – lutter Pletter. gode Herre, Professor Nissen, hvis danske Sprog-Lærebøger nok hidtil ere de brugbareste, vi eie, har imidlertid aldrig begaaet den uhyre Feil, at lære Herr Knudsen (som Denne formener), at bruge det blot personlige Jstedord (Pronom) "dem", istedet for det tilbagesigtende (reflerive) Jstedord, sig, fordi det gaaer paa et Fleertalsord. - Dog, hermed Nok om den sprogsyndige Knudsen, hvis øvrige vrimlende nødværgelige Sproghommerter, f. E. "et andet Tilfælde indtruffen" (indtruffet), have skreven(skrevet), osv., osv., osv., jeg næppe, efter Ovenstaaende, videre behøver, at omtale. Blot vil jeg for at bevise Herr Knudsen, hvor urigtigen han har bedømt mit Sprog, herved gjøre ham følgende Tilbud. Jfald han, med almeengyldige Beviser, kan godtgjøre, at min Fremstilling er indviklet og udansk, da forpligter jeg mig herved til det, ligesaa vanskelige, som kjedsommelige, Hoveri, at rette det næsten Urettelige, at forbedre det næsten Uforbedrelige, kort, at gjennemlæse og berigtige 4 hele Numere af den knudsenske Statstidende, Endnu maa jeg, med nogle Ord, affærdige Herr Knudsens øvrige Angreb paa mig. Det er mig kjert for Herr Knudsen, at han ei gandske er segnet under den Fristelse, at forvexle Tjenester med Velgierninger, hvilket sees af hans Ord: "for ei at sige Velgierninger". Aldrig har jeg modtaget, og Himlen bevare mig for, nogensinde at modtage, Velgierninger af Herr Knudsen. Hvad, der saa svarligen frister ham til at lade sit velgjørende Lys skinne for Menneskene, bestaaer deri, at han gjorde det, enhver anden human Sagfører saa ofte har gjort, nemlig: at han, indtil sildigere, tvangfri Betaling skeete, forskaffede og ydede Henstand med en Gjældsfordring, hvis Afgjørelse krævedes af min Selvskyldner-Cautionist. Derfor skylder jeg vistnok, som jeg ogsaa selv først offentligen paa Prent har yttret, Herr Knudsen Forbindtligheder, men overlader det iøvrigt til Almeenheden, at bedømme, om Hiint bør kaldes en Tjeneste, eller en Velgierning. Aldrig har jeg næret, eller kan jeg nære, saa lave Tanker om Herr Knudsen (uagtet jeg nu vel indseer, at han ikke er aldeles fortrolig med Livets høiere Anskuelser,), at han, paa Grund af bemældte Tjeneste, vilde fordre, at jeg skulde tie, naar Pligten bød mig at tale; og hvad min Characteer og mit Venskab angaaer, da agter jeg begge, i det Mindste, ligesaa høit, som Knudsens, endskjøndt han har den Ære, at redigere en Statstidende", og at kalde en Etatsraad: "Collega, - At mit Angreb paa Knudsens Fremstilling, i den danske Statstidende, ligner en "dens er machina, er en Usandhed, da jeg, et Par Gange, frimodigen har omtalt det slette Sprog til Herr Knudsen selv. bemærkes bør det ogsaa, at jeg, for min egen Person, endnu staaer gandske i det gamle Forhold til Procuratoren, Herr Knudsen, for hvem blot min Cautionist er fri. Skulde altsaa Herr Procuratoren vilde benytte sig af vort Forhold, da maa jeg jo finde mig deri, skjøndt jeg ingenlunde kan tiltroe ham en Handlemaade, der vilde smerte mig langt meer for ham, end for mig. Den knudsenske Spydighed: "med mindre han maaskee har travlt med at arbeide paa de vigtige Værker, man skal vente fra hans Den, men hvoraf man hidtil ikke har seet Prøver, er ogsaa forhen stilet imod mig af et Par iblandt vore Smørere, Egentligen er imidlertid denne formeentlige Spydighed en sand Artighed; thi, det maa jo være langt behageligere for en Forfatter, at høre klages over, at han skriver for Lidet, end at han smører for Meget, hvilket Sidste er Tilfældet med vore mange aandløse Scriblere, som troe, at Alt skrives for Urteboden, altsaa Meget i en Hast. Til tjenestlig Underretning for alle smørende Spørgere, vil jeg her blot bemærke, at jeg, forenet med Herr F. M. Lange, i det sidste Aar, har, iblandt Andet, bearbeidet en, over 30 Ark stor, historisk Haand-Ordbog, der allerede forlængst er under Pressen, og, at jeg desuden udarbeider Meget, som jeg lader ligge til nærmere Gjennemsyn, da jeg er en afsagt Fiende af alt, især bogligt, Hast- og Hjask Værk. Mine hidtil, under de ublideste Kaar, aflagte Forfatter Prøver have nydt den Lykke, at vinde Kyndiges Bifald, og haaber jeg, at min nuværende, mindre trykkende, Stilling ei skal være aldeles uden gavnlige, om end ikke tidlige, Frugter for vort Bogvæsen. Horats's bekiendte Regel, om et Skrivts Haarige Henliggen, er vel noget overdreven, men dog langt mindre at dadle, end vore Døgnsmøreres Jil med Kræmmerhuse! Slutteligen maa jeg endnu tilføie Følgende. Herr Knudsens Udfald imod den "Skok af Døgnblade, som, i den senere (sildigere) "Tid kappes om, at dræbe al sand og reel Læselyst hos os, klæder ham saare ilde. Hvor mange vilde vel holde og læse hans maare, sammensmuurte Blad, ifald det ei havde sin Eneret, i saa mange Henseender. - Endnu mindre passende, for ei at sige, formastelig, er den Yttring, at et saa overordentligen begunstiget Tidsblad, som den danske Statstidende, ikke skulde yde tilstrækkelig Fordeel, til at anvende de fornødne Arbeidere og den nødvendige Bekostning paa en god Udførelse Nødværgets Slutningsord lade mig formode, at Herr Knudsen ikke kan troe, at reen Sandhedskjerlighed har avlet mit Angreb paa hans af ham selv tildeels erkjendte, slette Sprog, der, ved sin udbredte Læsekreds, er saa smittende og fordærveligt for Modersmaalets Behandling. Vel kan jeg ikke begribe, hvilken anden Grund der ymtes om, men, jeg forundrer mig dog ikke over hiin, K. selv fældende, Mistro. Træffende har jo Schiller sagt: "Hverdagsmennesket sætter sig selv i Verdenskredsens Midpunct, og det Hele i den yderste Kredslinie, imedens den ædlere Aand sætter det Hele i Midpunctet, og sig selv i den fjerneste Bue. Hiint ligner den Brødlærde, som ei har nogen anden Maalestok for de ædelste af alle Redskaber for Videnskab og Kunst, end den, Daglønneren har for det ringeste for Spaden - Betalingen. - Denne ligner Tænkeren, som finder sin høieste Løn i Menneskehedens Fremskridt." Den hos os, i den sildigere Tid, overhaandtagende boglige Frækhedsaand, som, med den dybeste Uvidenhed, og den fripostigste, meest haanen de Foragt for al Sandhed, formaster sig til at erklære Sandhed for Løgn, og Løgn for Sandhed, kan alene standses ved tilbørlig Tugtelse. Ved utidig Skaansel og blind Troskyldighed er det allerede næsten kommet saa vidt, at enhver boglig Mandsling anseer sit ubetydelige, grundløse Ja, eller Nei, for Nok, til at reise, eller fælde Mænd. Dierv Affærdigelse af forledende Magtsprog i Kundskabens Rige, er saaledes fortiden den strengeste Pligt. - Til de Læsere, som ansee Sprogkrænkelser, endog af Modersmaalet, for uvigtige, skulle følgende sande Ord, af en tydsk Forfatter, være min Afskedshilsen: den grundig Kundskab i Modersmaalet, er Menneskets aandige Dannelse næppe tænkelig. Sproget er nemlig det fortrinligste Middel til TænkeEvnens Udvikling, Betingelsen for al Videnskab, og den sikkerste Maalestok, baade for et enkelt Menneskes og for et heelt Folks aandige Dannelse. Tanke og Ord ere Tvillinger!"" Blok Tøren.