Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-11-13
At vurdere Holbergs Brøde er umuligt, han er Nordens Voltære, men saameget bedre end Sydens, at det hartad er Synd at nævne ham saa; kun i en sunket Tidsalder kunde han opstaa og gøre stor Skade; skyldfri er han ikke, men selv i den kristelig Alder kan Meget af hans Skrift læses baade med Nytte og Behag, thi hans Spot kan ikke ramme Kristendom eller boglig Konst, uden paa en Tid, da de drives bagvendt: Misbrugen, maa ei skrives paa hans Regning, og om en Mands Hjerte maa Man dømme varlig. Se vi paa hans Skrifters gode Virkning i hans Tid, da skabte han igen et dansk Bogsprog, som, saa udansk det end til er i Ord, dog er ægte i Grunden, og vakte den indslumrede Læselyst, hvorved han banede Vei for den offentlige Tale. til Folket, som, saa misbrugt den end er blevet, dog efter Tidens Leilighed er nødvendig til Oplysning og Forbedring. Ogsaa udrustede han Folket med kraftige Vaaben modden hyklede Andagt og Gudsfrygt, som endnu i hans Dage kom hyppig tilsyne. Phlenschlæger. Avind, og der møisomme Arbeide jeg, saalænge Skuepladsen stod, ved min Helbreds og Evners Opofrelse idelig opfordredes til. Du maa altsaa heller lykønske mig, at disse paa eengang møisommelige og bekostelige Arbeider nu ophøre." Hvo kan andet ved slige Yttringer end tænke paa den skjønne Digtning om en Sisyphus, hvem den misundelige Underverden fordømte til op paa Bjerget at vælte Fieldstykket, der altid styrtede tilbage, naar det var kommet til en betydelig Høide. Enhver stor Mand har slige Øieblik, hvor han føler Massens Overvægt, det Vanskelige og næsten Umulige i sit Foretagende om at naae sit Maal, men ufortrøden begynder dog Sisiphus igjen, snart under eet, snart under et andet Navn, naar han har sukket et Øieblik, og tor ret Sveden af sin Pande. Paa den meest godlidende Maade, blottet for al Satire, meget mere for al Bitterhed, skrev Holberg de danske Comoediers Liigbegjængelse, hvor der dog gaves saamegen Anledning til poetisk Harme. Men hvor er den skjønsomme Læser, som ikke røres af dette lille Stykke, Thi det lader vel, som om Harleqvin kom ind paa Theatret, og loe i en Sørgekappe; men det er ganske det Modsatte. Det er den ædle Thalia, der hemmeligt græder, skjøndt hun ikke vil være sin Sorg bekiendt; og derfor har skjult sig for Pøbelen under Latterlighedens Kaabe. Holberg grundede den danske Skueplads, og elskede den, som en Gartner elsker den Hauge, han selv har anlagt. Skuespillerne elskede ham igjen, som Børn elske deres Fader, og paa denne Maade virkede de for og med hinanden i den korte Tid Skjæbnen forundte dem det. Det var dengang han skjænkede Efterverden sine udødelige Vittighedsværker; men at han for Theatret, for Smagens Opkomst, for det danske Sprogs Udbredelse kunde føle alvorligt, og tale poetisk, uden Jronie, det see vi blandt andet i den skjønne Prolog, hvoraf jeg her vil anføre nogle Stykker sammendraget, som det første populære Fragment af en dansk Ar poetica, der lød i Folkets Øre. (Her anføres Prover af Prologen).Man seer, at Holbergs klare Forstand og vil tige Phantasie, selv undertiden vare istand til at hæve sig til det Pathetiske, et Beviis for, at hvor een Evne findes i høi Grad, der virker den paa Ahlenschlæger. de andre og vækker dem. Hvilken alvorlig Digter, vilde ikke gjerne have skrevet ovenstaaende Prolog, saa værdigt og kraftigt taler han, med nalv veltalende Kjærlighed, for Nationens, Sprogets og Skuepladsens Ære. Dog er det kun enkelte alvorlige Blomster, vi beundre i denne Digters Værker, og skjønd vi gjerne tilstaae ham i sund Jndsigt at staae langt over sin Tidsalder, saa Lidste han dog bedre at udtrykke sig forstandigt og comisk, end beggeistret. Han har blandt andet vidst at fremstille den danske Hovedstads borgerlige Liv i sin Tid saa troe, at om Byen sank i Jorden, og man kun om nogle Aarhundreder udgrov Holbergs Comoedier, saa vilde man saa godt kjende Digterens Tidsalder deraf, som vi kjende den romerske Tid af Pompeji og Herculanum. Skjøndt man nu vel finder Spor nok i hans Liv af Misfornøjelser og Gjenvordighed, saa kunne vi dog langt fra ikke kalde Holberg ulykkelige Gjenvordigheder har ethvert Menneske; det, som Holberg havde at stride imod, var just en Spore for hans Genie. Thi hvad skulde hans vittige Lune have havt at holde sig op over, hvis der ingen Daarligheder havde været? Hvorfra havde det hentet sin comiske Næring, hvis ikke disse Daarligheder havde været ægte comiske; det vil sige: mere latterlige end ærgerlige, mere enfoldige end lastefulde, mere uvigtige end vigtige? Lad os tænke os Digteren i en Tid, hvor den enfoldige Plathed havde forvandlet sig til forfængelig Spidsfindighed; de indbildte Ulykker til virkelige; de morsomme Galskaber til kedsommelige Flauheder; - og lader os saa svare, havde det været Digteren muligt at skrive sine Comoedier, For at skildre en Tidsalder comisk, maa Tidsalderen selv være det. Saasnart Ulykken bliver alvorlig, maa Digterens Anledninger forsvinde; han maa da tage sin Tilflugt til det almindelig Comiske, og ligesom Sørgespildigteren skabe sig selv sin poetiske Verden. Men hvor comisk var ikke Holbergs virkelige Verden, Han var altsaa lykkelig, thi Skjæbnen satte ham i en Stilling, som udviklede hans Genie til en Grad af Fuldkommenhed. Holberg staaer ogsaa for os, som et skjønt Exempel af en Mand, der har naaet sit Maal, og er kommen til Modenhed i hvad han vilde. HerOhlenschlæger. med ville vi ikke sige, at hans Værker vare uden Feil og Mangler; at der intet mere kunde været at ønske! Han har bragt det saavidt, som han med sit Genie og i sine Forhold kunde, - og det er al Ære værd; det er det, som man kun kan sige om faa Mennesker. Med Flid og frugtbar Aand virkede han paa sin Nation, og havde den Belønning, at see Spor af Virkningen inden sin Død. Hans Flid gav ham en ærefuld Stilling i Staten; hans Skrifter indbragte ham Formue. Som en fri, uafhængig, almindelig højagtet og beundret Mand vandrede han sin Bane. Kiærlighed kjendte han ikke, og kunde altsaa heller ikke savne den. Da hans Pebersvendestand begyndte at blive ham trykkende ved Alder og Skrantenhed, tog Døden ham bort. J alle Danskes taknemmelige Erindring, i sine Værker vil han evig leve.