Jyske Efterretninger, 1769-12-01
Tanker om Høyhed. Sil Høyhed, Ære, vil de Fleste sig opsvinge, L. Som ikke styres af et dumt og nedrigt Sind; Dog denne Lyst man bør med saadan Klogskab tvinge, At den i Daarlighed skal ikke løbe ind. Det daarligt er, at den til Høyhed vil opstige, Som dertil ei har Vid, ei meriteret er, Det giver ikkun Folk Anledning til at sige: Den Stymper giør sig selv foragtet af Enhver Hvor ofte seer man ei, at En, som intet haver Af det, som kaldes kan en sand Fortieneste, Blot ved sit høye Mod og Lykkens laante Gaver, Fra intet springer op, og naaer Forfremmelse. Bbd. Man Man seer, at den, som strax af intet noget bliver, Endskiønt hans Jntet just ei haver ham forladt, Er fuld af Myndighed, af dum og opblæst Iver; Uagtet, at han til er i Baroco sat. En Daare, som er sat i Høyhed, bør at lastes, Thi han kuns Standen Skam, og ingen Nytte giør, Hans taablig Høyhed maae med billighed forkastes. Men Dydens Høyhed den i Ære holdes bør, Den Ægte Høyhed, som fortiener at berommes, Bør være saadan at man om den ikke veed, Det allerringeste, som kan for Daarskab dømmes, Dyd være skal dens Grund, dens Glands og Øiemed. Den Dydige sig frem igiennem Torne trænger, Han lider Ondt, indtil han noget Godt kan see. Jmidlertid hans Sind i sund Betragtning hænger, Han er tilfreds med det, som skeer, og kunde skee. Og naar han seer et Glimt af det, han har at søge, Saa iller han dertil med sine visse Trin, Skiønt Daarskabs Lygtemænd i Mængde for ham spøge, Forvildes han dog ei af deres falske Skin. Han bliver ved at gaae, og alting overvinder, J den Forhaabning dog engang at naae sit Maal; Hans Torne-Stik er lægt, saasnart han dette finder, Og nyder roeligt, hvad han ventet for med Taal. Den velfortiente Løn og Høyhed, som da nydes, Er sand Fornøyelse, reent Levnet uden Tvang, Et muntert Væsen, hvorpaa ikke kan fortrydes, En øvet Kionskab, som kan holde Daarskab Stang. Den Kloge sin ei af sin Høyhed da ophøyer, Men for sin Ære kun Forsynet giver Priis, Og stræber med al Fliid, samt der sig fornøyer, At hans Exempel kan en Daare giøre viis. Har han i noget Magt, han den forstandig bruger, Ved Magt at gjøre Godt er just hans Øiemeed, Han fordrer mildelig, for giver, end opsluger, Og har i Høyhed ei forglemt Besværlighed. Den indbildte Høyhed. Orus, den forladte Jrus, hvis Næring bestod i Brod og Vand, Klæder i en sønderreven Kappe, og Leye i en Haandfuld Straae, denne opnaaede engang i sin egen Jnd bildning den største Lykke og Høyhed under Soelen. Forsynet drog ham ud af Støvet, og satte ham ved Siden af Fyrsterne: han saae sig i Besiddelse af umaalelige Skatte, hans Øyne blindedes ved Guldets usædvanlige Glands Hans Pallads var langt prægtigere udpyntet end Gudernes Templer. Purpur og Guld vare hans sletteste Klæder, og hans Taffel kunde man billig kalde et Jndbegreb af alt det, som Menneskenes vellystige Omsorg har ophittet til Smagens Underholdning. En utallig Mængde af smigrende Tilbedere fulgte ham paa alle Skrit. Værdigede han nogen et gunstigt Øyekast, saa holdt man samme allerede for lykkelig, og hvo der fik Lov at kysse hans Haand, syntes for alle at være Misundelse værdig. Han troede, at det Navn Jrus var en bestandig Bebreydelse af hans forrige Fattigdom; Han kaldte sig derfor Ceraunius eller den Lynende, og det heele Folk frydede sig over denne ædelmodige Forandring. En Digter, som tilforn ikkun til Spot havde kaldet ham den fattige Jrus, denne hungrige Digter, kaldte ham nu den eneste Stytte for heele Jthacien Toxaris, hans forrige Naboe, en Mand, som Lykken, en utrættelig Fliid og en fornuftig Sparsomhed havde gjort til en riig Borger, blev det første Offer for hans utæmte Begierlighed. Han havde allerede misundet ham, da han endnu hedte Jrus, og nu var det Tid at lade ham føle, hvad han formaaede. Der optraade Vidner, som paastode, at Toxaris havde formeret sine Skatte ved uretfærdigt Gods. Hanblev kast i Fængsel, og fordømt til en skammelig Død, hans beængstede Kone, hans uskyldige Børn kastede sig med Taare ned for vor følesløse Tyrans Fødder; men forgiæves. Toxaris maatte døe, og alle de, som ham tilhørte maatte gaae i Landflygtighed. Jrus blev hans eeneste Arving. Endnu feylede ham noget i hans Lyksalighed. Han vilde formæle sig. De Fornemmeste i Landet gjorde sig Umag for at komme i hans Slægtskab. Menippus var allerne saa lykkelig, at Jrus kastede Øynene paa hans Dotter, Euphorbia. Han haabede ved en nærmere Forbindelse med den anseelige og rige Menippus endnu meere at befæste sin egen Lykke, og Euphorbia var skiøn nok at indtage hans Hierte. Hendes heele fortryllende Skabning havde paalagt den stolte Jrus Lænker, og alle Digtere i Jthacien soere, at Verus var bleven jalloux eller skindsyg over denne Skiønne. Formælingen skeede. Den forliebte Jrus hastede at kysse sin Elskede. Ol o sagde han, det han vilde omfavne hende, og hvor fornøyet Her vognede Jrus, al hans Høyhed og Lyksalighed havde kun været en Drøm og forfængelig Indbildning. Han laae endnu paa den samme Halm, hvor han Dagen tilforn, havde lagt sig, under den samme sønderrevne Kappe, hvormed han Aftenen tilforn havde bedækket sig. Ceraunius var forsvunden, den uskyldige Toxaris levede endnu. Orden.