Den Vest-Sjællandske Avis, 1827-01-27
at jeg formener, med Hensyn til mig selv at kunne saameget mere være ligegyldig ved slige Beskyldninger, som jeg nu, efter Løbet af halvandet Aar, tør antage min Bog tilstrækkeligt bekiendt, og som de nylig udkomne Recensioner i den hallische Litteratur-Zeitung og den danske Litteraturtidende – den sidste tilmed skrevet af en Forfatter, som baade har erklæret og i Gierningen viist sig lidet sympathiserende med mange af mine Anskuelser ved et nøiagtigt og udførligt Udtog af min Bog indeholde en sikker Veiledning til Bedømmelse af dens Jndhold og en authentisk Retfærdiggjørelse mod enhver uretfærdig beskyldning; og at jeg derfor er rolig i den Overbeviisning, at Particaandens lidenskabelige Udgydelser hverken ville formaae at svække den Tillid hos min høie og høieste Øvrighed, som tilforn er bleven udviist mig ved det vigtige Embede, mig er betroet, eller at forringe min litteraire og borgerlige Agtelse hos den oplyste og retsindige Deel af mine Medborgere; at det imidlertid paa den anden Side ikke lader sig nægte, at de ovennævnte Angreb, forsaavidtsom de gaae ud paa enkelte bestemte Yttringer i min Bog Læren angaaende, have tildeels en anden Retning og en speciellere Tendents end de grundtvigske; ligesom jeg heller ikke vidste, hvorledes min Embedstilling kunde tilstede, at en Forfatter, uden at anføre Grund og Beviis, uden at ændse nogen theologisk eller juridisk Auctoritet vedbliver i Flyveskrifter, med en Myndigheds Tone, som hos en theologisk Candidat er uden Mage i vor Litteratur, at overøse mig med de groveste beskyldninger; at jeg desaarsag, for ikke at udsætte mig for Mistydninger, ja endog for Skin af at forsømme, hvad der efter Lovene paaligger mig som Embedsmand, om jeg under et saadant Angreb forholdt mig rolig, henvender mig til den Kgl. Direction, med den underdanige Begiæring, i Henhold til Forordn. af 27de Sept. 1799 §. 10, at Samme gunstigst ville udvirke en Bestemmelse formig, hvorledes jeg i nærværende Sag maatte have at forholde mig; at jeg endelig ikke tør undlade at giøre den høie Direction opmærksom paa nogle Yttringer, som i samme Skrift forekommer af Hr. Assessor Spandet i et i Fortalen indrykket Brev, hvorved han erklærer de grundtvigske Udladelser, som ved Rettens Dom ere mortificerede, for brugte med fuldeste Føie, og det Forhold for hvilket Grundtvig ved Rettens Dom er mulcteret, for ulasteligt, ja endog priisværdigt; at det, naar det ligger umiddelbart heri, at Hr. Assessoren giør Grundtvigs ærekrænkende Beskyldninger til sine, kunde synes en nødvendig Følge, at jeg maatte sagsøge Hr. Assessoren af samme Grund, som jeg forhen har maattet saa søge Hr. Grundtvig; men at det paa den anden Side forekommer mig at maatte være indlysende for Enhver, at Hr. Assessoren allerede forud er dømt ved den afsagte Dom; og at jeg – saafremt det saaledes kunde ansees for at være overladt til mig selv, hvorvidt jeg vilde giøre den Ret gieldende, som staaer mig aaben - heller ikke maatte kunne befrygte nogen Miskiendelse, naar jeg undlader at giøre, hvad der i sig selv ikke kan have noget Fristende for mig; at jeg desaarsag vover at udbede mig ved den Kgl. Directions Medvirkning den fornødne Bestemmelse: om jeg tør ansee mig berettiget til at indrette mit Forhold efter denne Betragtning af Sagen.