Viborger Samler, 1779-07-19
NB. Hede Cheder. Mandagen den 19 Juli. (Slutningen af No. 28) ter det, som er anbragt, bliver Valget ikke vanskeligt at giøre, var det kun saa let at iverksætte, som det er let efter rigtige Grunde at domme. Man maa vel, saa meget lovlig skee kan, bemøie sig for at blive elsket, (thi det indsees lettelig, at det er andres Kierlighed her meenes) men Dyden, hvilke Cos hvilke Virkninger den end drager efter sig, Dyden, ved hvilken man forsikres om den Høiestes, den meest magtpaaliggende Kierlighed, maa være det allervigtigste Maal. En bestandig Attraae efter at opfylde Guds Villie, og at udrette redelig, hvad man i sit Kald haver at besørge, er Hoved=Pligten: at kunde være angenem i disse Posters Udøvelse er ikkun en sag. Det Vigtigste er da det Vigtigste, og bør fremmerst af al Magt oppasses. En Mand, der staaer i Kongens Tieneste, der er rettænkende, seer det gjerne, om han kan efterkomme de Ordrer, som ham paalægges, paa den Viis, at han kan endog forbinde sig andre, men de Kongelige Ordres nøie Efterlevelse er hans rette Sag. Mon dette ikke ret besvarer vort Spørgsmaal? Hvo er den beste Kongens Tiener, den, der følger befalingen, og udøver den vel, paa den mildeste Maneer, som mueligt er, eller den, der i noget slapper og omdreier, og derved yndes: Det er en Regel, som vel ingen, hvad den hare Sætning angaaer, vil anfægte, at enhver bør redelig anvende de Kræfter, som den ere forleenede, og ikke af dem gjøre Misbrug. Nu staaer det i den Viises og Retskafnes Magt, ved forstandige og pligtmæssige Handlinger at erhverve sig Værdighed, men det staaer ei alletider til den at tilveiebringe sig Kierlighed, naar ingen af Pligterne, som maa være ubrøubrødelige, tilsidesættes. Man kan da ikke tvivle paa, hvorledes Forholdet bør være. Man maa ikke giøre den Jndvending, at Agt og Anseelse ofte nægtes Dyden, thi det er den udvortes, der ved synlige Kiendetegn ytres, som undertiden kan berøves, men ikke den indvortes. Endog det værste Menneske maa hemmelig i Forstanden, over hvilken det ikke fuldkommen raader, erkiende Dydens Vigtighed: derpaa kan man være vis; men det kan meget gjerne hindre, at det ei mærkes enten i dets Tale eller Gierninger. Høiagtelse, som ved den sande Dyd erlanges, gaaer egentlig meest tilbage eller ud paa Gud, men Kierlighed, som ved samme erholdes, gaaer egentlig ud paa Mennesket selv, og meget lettelig kan misbrudes, saa at Øiet ikke bliver eenfoldigt. Vel mueligt, da Mennesket er nu blevet næsten undgrundeligt, at Ærgierrighed, som et Hoved=Sigte, endog under Dyders Udøvelse, kan ligge forborgen: det mangler vel ikke paa Exempler; men deels kan Egensindighed og Stivhed af en Beopagter adskilles fra den rette Bestandighed i et retskaffent Væsen, deels skulle det være sært, om den falske Dyd ei skulle røbes, og et ærgierrigt Hierte ei skielnes fra det virkelig dydige. Overhoved bliver det da rigtigt, at den Dydige, der i al sin Retsindighed allene vinder Høiagtelse, opoffrer langt meere, end den, der erlanger Kier Kierlighed. Det er en kiendelig Fornærmelse, at Verden er saa uskionsom at unddrage den alvorlige Dyd et elskende Sind, og kan for slig en Dydig er være andet end høist empfindtligt: det maa koste den en stor Kamp at holde ud, men bliver den hos Dydens allerhøieste Skiønner til desto meere Belønning og Berømmelse. Den i Sandhed Dydige, der bliver elsket, har en langt lettere Bane, og derfor desto større Aarsag at sætte sit Forhold paa en nøie Prove, hvilket ingen uden den selv kan gjøre, da ingen uden Mennesket selv kan med Vished indsee de indvortes Bevæggrunde og egentlige Hensigter, For andre er det meget tungt at bedømme. Jeg for min Part har den Tanke, at det er let i Alciblades at kiende en verdslig Mand, der ikkun søgte Yndest og Fordeel, hvor han kom i Verden iblandt adskillige Folk og af ganske ulige Sæder, derimod tilstaaer jeg, at det for mig ville blive meget vanskeligt at udrede Atticus's Karakteer, og at bestemme den med Vished. Der findes meget (saavidt Cornelius beretter; thi videre har jeg om begge ikke læst) i hans korte Levnetsbeskrivelse, der synes at vise os ham, som en Dydens stræng Efterfølger, saavidt Dyd hos saadan en Mand kunde findes, men og meget, der kan tykkes at skildre os en skikkelig Mand, der dog fornemmelig har elsket sin Fordeel og Rolighed, og udøvet en fiin Stats=Klogskab. Et langt vigtigere Fore Foretagende var det fra denne Syns=Punkt at betragte de tvende store Apostler Paulus og Johannes. Om dem veed man tilforladelig, at den alvorligste og bestandigste Dyd i dem har havt Sæde, og kan derfor hver for sig med Tryghed fremsættes som er Exempel derpaa. Skiønt ingen af dem har været frie for Brøst, har dog ikke heller nogen af dem været uden nogen besynderlig Art af Dyd. Men da det synes, (hvilket blot tvivlsmaalviis fremføres) at Dyden i dem har havt noget ulige Verksteder, skulle det da ikke ogsaa synes, at den har havt noget ulige Virkninger, Hvilken af disse mon vi da skulle gi Fortrinet: Jeg anbringer det alene, som Noget, der var fornøieligt at undersøge, om man troer at kunde fælde en rigtig Dom derudi; hvilket efter min Formeening er i det ringeste meget vanskeligt, helst efterdi det ei har behaget Forsynet at efterlade os om Johannes saa mange sikre Efterretninger som om Paulus, ei heller, i det Fald, at Johannes har skrevet saa meget som denne hans Medbroder, bevaret os saa stort et Antal af hans Skrifter. Men da det altid er lettere at afgiøre et Spørgsmaal om Sandhed, naar den betragtes uden en Person, saa blive vi blot derved, og tænke, at vi ikke feile i vor Slutning; at den Person, der ved alle Dyders Udovelse alene eller fornemmelig tilveiebringer sig Holagtelse, er priisværdigere end den, der der tillige eller i sær forhverver sig Kierlighed. Vi antage Dyden i lige eller næsten lige Beskaffenhed, men paa en forskiellig Udøvelses Maade; thi ellers var der ingen egentlig Sammenligning. Det var i visse Henseender got, om Verden ville være meere upartisk, men naar dens Egensindighed ikke kan overvindes, fortiener den langt større Roes, der uden Belønning arbeider for Gud og sin Samvittighed, fremfor den, der paa en vis Maade gotgiøres noget i den sande Dyds Tieneste. Uden i ringeste Maade at forkleine den elskte Dydiges Værdie eller at anmasse sig nogen Dom over dens inderste Forfatning, er man altid forvisset, at hvor Gudsfrygt, Maadelighed, Retfærdighed og Kierlighed dyrkes uden at elskes, har man en Dyd, der ufeilbar er ægte.