Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-07-08
Skilderie af Kjøbenhavn. Femogtyvende Aargang. No. 55. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 8 Juli 1828. Sammenligning mellem Moliere og Shakespeare som comiske Digtere. Af en Engellænder. Molieres naturlige Sindelag, hans personlige Egenskaber, hans Livfuldhed som Franskmand, Dybden af hans Kundskab om den menneskelige Natur, hans Magt over et Sprog, der staaer langt over hvert andet i Henseende til Kraften, at udtrykke lystige Billeder og Jdeer, sætter ham højest blandt sit Lands og sin Classes Forfattere, og sikkrer ham let en Overlegenhed over alle andre Landes. Vore Landsmænd ville maaskee spørge, om vi have forglemt vor egen Shakespeares uefterlignelige comiske Ævner, Sandsen for det Lunefulde, som denne overordentlige Mand har lagt for Dagen, er maaskee ligesaa mærkværdig, som hans Evner at opsøge i den menneskelige Barm dybte Formaale. Men dersom Johnson rigtigen har betegnet Commedien, ved en dramatisk Forestilling af Menneskekjønnets lettere Feil, i det med, at gjøre Daarskab og Laster latterlige, saa vilde det være vanskeligt, at vise, at Shatespere har attraaet saadanne Hensigter, uden leilighedsviis og i adspredte Scener i hans tal tige Dramaer. De lystige Qvinder fra Wind for er maaskee det Stykke, der meest ligner en regelmæssig Comedie, men de Vers, hvormed det er opfyldt, er i en Tone, der, i mange Henseender, overstiger sin Sphære. J de fleste af hans Arbeider er hans comiske Lune snarere et Jngredients i Dramaet, end et Punkt der med Eftertryk og særligen higes efter. Scenerne med Falstaff ere blot indførte, for at oplive og pryde den historiske Krønike, han ønskede at bringe paa Skuepladsen. I Falconbringes og Hotspurs Characterer formilder deres særdeles Lune den alvorlige Characteer af høi og stolt Ridderskab; i Stormen" beskinne og formilde de comiske Strøg det Overdrevne i et skjønt Digt og en romantisk Fiction. Disse Stykker ere maaskee noget høiere og bedre, men de ere ikke Comedier, bestemte til at blotte Menneskekjønnets Feil og Laster, endskjøndt de indeholde meget, der sigter til dette Maal. Det maa ogsaa erindres, at Sæderne hos Shakespeare, saavidt hans Commedier ere afhængige deraf, ere saa forældede, at uden den almindelige Beundring, Engelland bær for sin udødelige Skjald, og den samvittighedsfulde Omsorg, hvormed hans Værker ere blevne udtydede og fortolkede, Daarskaberne, som fløde af hans Tidsalders Vedtægter, vilde have været aldeles obsolete. Vi glæde os ved saadanne Characterer som Don Armado, ja selv Malvolio, saaledes som vi i et Gallerie glædes ved Portraiter af Vandyke, der i det Ydre ikke ligne noget, vi nogensinde tilforn have seet eller kunne forestille os, indtil Malerens Fortrin fremstillede dem for os og aftvang os den Tilstaaelse, at de maa være malede efter nu glemte Originaler. - Men Molieres Scener derimod ere malede efter Gienstande, vore egne Tider kjende; de fremstillede rigtig nok Daarligheder af en ældre Tid, men man finder deres Lige i vore Dage. Naar nogle gamle Moder undtages, saa ligne Personerne i hans Drama den nærværende Slægt ligesaameget som vore Bedstemødres Portraiter, paa Fiskebeensskjørter, og Sætte nær, ligne det nuværende Old. Vore Læger bære nu ikke meere Doctorkaaber eller ride paa Muulesler, men vi kunne ikke smigre os med, at den indbildte Syge eller den alvorlige Bedrager, som hans Daarskab føder, er forsvunden fra Livets Skueplads. See vi igien paa Molieres Gienstande i alle de talrige Stykker, hans frugtbare Genius har frembragt, saa blive vi en bestandig, fortsat og bestemt Kamp mod Last og Daarskab vaer - understøttet ved Hielp af Vittighed og Satire, uden nogen Bistand, hentet af Sublimitet eller Pathos. Det laae Moliere kun liden Magt paa, hvilken Form hans Drama antog, enten det saa var regelmæssig Commedie eller Commedie=Ballet, enten hans Konst arbeidede i sin vante Sphære eller af Moden blev indtvungen i Mummeriets og Pantommens Tieneste naar kun et Udtryk blev yttret, saa var dette Udtryk comisk. Jstedetfor at synke ned til de farceagtige Æmner, han valgte, enten efter Kongens Befaling eller for at bringe Folkesmagen et Offer, ophøiede Moliere disse Æmner ved Behandlingen. Hans Pen forvandlede lig Middas's, Haand, Alting til Guld, eller rettere, hans Maade, at behandle et almindeligt Æmne paa, gav det en saadan Værdie, som Billedhuggeren, eller Kobberstikkeren kan give Leer, Steen, gammelt Kobber eller endog Kalksteen. - Det er ikke til ringe Ros for denne store Forfatter, at han ei hidledte nogen af hans Morskabsmidler fra de plumrede og lave Kilder, som de brittiske dramatiske Digtere saa gjerne tyede til. Dette kan være og har sandsynligviis været tildeels en Følge af Digterens egen gode Smag, men den skyldtes ogsaa meget Ludvig den Fjortendes. Hvorledes end denne Fyrstes Privatfremfærd, hvorom man kan erfare noksom af den Tids Chronique scandalene var, saa kjendte han dog for vel sou metier de Ros, og hvad der skyldtes hans Værdighed offentligen, til at underholde sig med sine Undersaatter ved Skjæmt, der fornærmede gode Sæder eller Velanstændighed. Carl den anden derimod A merry monarck, scandalous and pool, har ved sin Banlysning været forlænge udeluket fra alt Kongeligt Ceremoniel, til at paa lægge sit Lune Delicatessens Baand. Han fornøiede sig ved en plump Spøg, som han vilde glædes ved en Extraflaske Viin, uden at brydesig om hvilke Personer der deltoge med ham i begge Nydelser; og deraf opstod en personlig Slaphed i Fremfærd, der gjorde Evelyns Foliser saa forargelige, og en Mangel paa Sømmilighed i offentlige Underholdinger, opmuntret ved Souverainens Nærværelse, der vakte Colliets Uvillie. Adskillige sammenlignelsesviis ubetydelige Misgreb, som hiin Tidspunkts Critikere bebreide Moliere, gjøre ingen Undtagelse i den i hans Skrifter herskende almindelige Velanstændighed. - See vi paa deres almindelige Formaal, saa overbevises vi om, at der hverken i ældre eller nyere Tider gaves nogen comisk Autor der henvendte sin Satire mod en saa stor Mangfoldighed af Laster og Taabeligheder, som han, hvis han ikke gandske kunde udrydde dem, dog ikke undlod i hvert Tilfælde, at drive udaf den Skikkelse og den Form, de havde antaget. (The foreign Review. Febr. 1828.)