Almuevennen, 1842-11-23
Om Præste-Embeders Besættelse i ældre Tider. Sluttet.) Stundom skeede det ogsaa, at naar en ung Fyr af en Candidat, for at faae Kaldet, havde lovet at ægte Enken, han da, efterat have faaet det, fortrød Kjøbet, og vilde ikke holde Bryllup med hende; men saa faldt hans Vælgere ind paa ham, og vilde tvinge ham med Lov og Dom til at holde sit Løvte. – Det skeede saaledes f. Ex. (1576) i Ulstrup i Viborg Stift, at der indgik Klage til Kongen over den nye Præst, fordi han ikke, efter sit Løvte, giftede sig med Enken paa Kaldet. – Kongen holdt dog denne Gang med Præsten, og svarede, at hun havde tilforn længe nok levet i Ægteskab, og skulde ikke saaledes plage den nye Præst. – Ligeledes indgik Klage i samme Anledning (1588) over en anden Præst, som paa samme Maade skulde tvinges til en Enke, der var gammel og havde 15 Børn; men ogsaa denne Præst slap løs ved Rigsraadets Samtykke. - Længere frem i Tiden, da Adelen fik mere og meere Overvægten over Bønderne og Borgerne, saa tabte ogsaa disse deres Ret til at vælge deres Præster, og de adelige Godseiere erholdt den, men herved blev det ingenlunde bedre i forbenævnte Henseende, tvertimod blev det meere og meere Brug under de adelige Godseiere, Valg at tage samme Hensyn til Enkers Forsørgelse, til hvem de undte Levebrødet o. s. v., endnu mere end Menighedens Repræsentantere havde taget; og Lehnsmand (Amtmand) og Biskop vare heri af samme Tænkemaade som de valgberettigede Godseiere. – Arild Hvidtfeldt f. Ex. bad Biskoppen om at skaffe en duelig Karl, der kunde faae hans Præstekald og Enken paa samme. – Saaledes gik det, indtil Griffenfeldt blev Statsminister og lagde Kaldelsen af Præsterne ind under Cancelliet, hvorved Lehnsmandens og Biskoppens Medvirkning og Stadfæstelse dertil ophørte, og Kaldsretten faldt nu alene deels til Kongen, deels til de adelige Godspatroner. – At de adelige Godspatroner betragtede de Præster, de selv kaldede, som deres Tjenere, over hvem de havde Hals og Haand, sees af følgende Yttring i et Kaldsbrev, udstædt af Mogens Friis til Boller i Jylland 1671: "Saa skal han og (Præsten kjende og agte mig og mine Arvinger for sine rette Patroner med tilbørlig Æres og Tjenestes Beviisning i alle Maader, og sig efter min og mine Arvingers Nøie og Fornøielighed holde, men hvis han ikke sig til min og mine Arvingers Fornøielighed comporterer (opfører), være sig i, eller uden Kirken, da forbeholde vi os, uden al Proces og Paatale, at kalde en anden." – Det var fornøielige Vilkaar at være Præst under. – Siden Griffenfeldts Ministerium og Danske Lov Udkomme (1683) blev det saaledes, at alle Præstekaldene skulle betragtes som Kongens, og de adelige Godspatroner blot have Valgret af Præster til deres Godser, og Kongen Stadfæstelsesret paa deres Valg. Nu i vore Dage maae de kun foreslaae 3 Candidater til hvert af deres Præstekald, og Kongen beskikker da den ene af dem til Embedet. – Det er imidlertid vist, at de adelige Patroner, for Souverainitetens Jndførelse, agtede deres Præsters Embede og Person høiere, end de adelige Patroner senere under Kongernes Enevoldsmagt gjorde. Tidt handlede Patronerne med Præstekaldene som med deres Fæstegaarde, og havde en ansøgende Candidat saaledes faaet Patronens Samtykke til at faae et Embede, som en anden besad, naar han kunde kjøbe ham ud, da gik det lystig med at faae Resten i Orden hos Provsten og Biskoppen. – Saaledes kom to Præster med en Student til Hr. Søren i Veerst og vilde akkordere ham Embedet af til Studenten. – Hr. Søren sagde, at han først maatte tale derom med Provsten og Biskoppen. Da lagde den ene Præst en Slump Penge paa Bordet, og sagde: der staaer Bispen – og den anden satte en Flaste Brændeviin paa den anden Ende af Bordet, sigende: der staaer Provsten! Derpaa lagde de skriftlig Opladelse af Kaldet midt paa Bordet foran Hr. Søren, og udbrød, nu ville vi først tale med Provsten (Flasken) saa komme vi vel tilrette med Bispen! – og dermed begyndte de Alle lystig at drikke, indtil Vispen (Pengene) krøb i Hr. Sørens Lomme – og han underskrev Opladelsen.