Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-09-14
Blandede Efterretninger. Om Napoleons Ophold paa St. Helene. (Fortsættelse; see No. 67.) Napoleon talte med megen Agtelse om sin Moder. Hun er en fortræffelig Kone, sagde han, der besidder Mod, store Talenter, en mere mandlig end qvindelig Aand, der er stolt og høihjertet. Den Maade, hvorpaa hun har dannet mig i min spæde Alder, har jeg at takke for Alt, hvad jeg er blevet til. Et Barns tilkommende gode eller slette Opførsel beroer, efter min Overbeviisning, fortrinligen paa Moderen. - Sin Fader omtalte han derimod, ligesaalidt som sine Forfædre, af hvilke adskillige have boet i Florenz, og der skulle have været Senatorer, men hvis Fortjenester eller glimrende Forbrydelser, som det synes, ere blevne ham ligesaa ubekiendte, som den øvrige Verden, hvilken han endog har ladet blive i Uvidenhed om, hvorvidt det Navn, han først havde gjort udødeligt, ganske er det samme, han har arvet efter sine Forfædre. Han paastod, at han, for at behage Jtalienerne, under det første italienske Feldttog, havde tilføjet u. Han har siden udeladt det, og igjen kaldet sig Bonaparte, formodentligen for ikke at minde de Franske, som han vilde beherske, om sin Herkomst. "Ved mit første Giftermaal, sagde han, lagde man i Wien stor Vægt paa, at jeg skulde nedstamme fra een eller anden af de gamle Tyranner af Treviso, og adskillige Personer blev det overdraget, at gjennemsøge de meest skjulte Vraaer, for i Genealogierne at finde Noget, der havde Hensyn hertil. Endeligen troede man, at have gjort den attraaede Opdagelse, og fordrede mit Samtykke til at bekjendtgjøre den ved Trykken, med alle Beviserne. Jeg frabad mig denne Tjeneste. Man vedblev at paastaae det, og tilføiede: jeg behøvede jo aldeles ikke at lade, som om jeg havde havt den mindste Deel deri. Jeg svarede, at det ikke kunde være mig mere ligegyldigt, naar Afhandlingen udkom i Trykken. Jeg vil heller være en ærlig Mands Søn, end een eller anden smudsig italiensk Tyrans Afkom; jeg er min Families Rudolph." - Ogsaa Paven nedlod sig til, at ville smigre hans Forfængelighed. En vis Buonaventura Bonaparte havde, jeg veed ikke naar, levet som Munk og var død i denne Egenskab. Den stakkels Mand laae roligen i sin Grav, ingen havde tænkt paa ham, førend jeg sad paa den franske Trone. Nu opdagede man, at han havde besiddet en Mængde Dyder, der forhen vare blevne ganske ubekiendte og Paven foreslog mig, at optage ham blandt Helgenene. Hellige Fader, sagde jeg, forskaan mig for denne Latterlighed; da De er i mit Vold, saa vil Enhver sige, at jeg har tvunget Dem til, at gjøre een af min Familie til Helgen. – Efter Revolutionens Udbrud udvandrede en Trediedeel af Artillerieofficiererne fra Frankrige, Bonaparte blev udnævnt til Brigadechef ved Toulons Beleiring, til hvilken Post Artillerieofficererne havde foreslaaet ham, som den dueligste i blandt dem. Jkke Barras, som han først sildigere lærte at kjende, men vel Gasparin, en Deputeret fra Orange, der og, som Mand af Talent, tog ham i Beskyttelse mod det uvidende, fra Conventets Skjød didsendte, Pak, havde Deel i hans Udnævnelse. Efter Toulons Jndtagelse blev han Anfører for Artilleriet ved den italienske Armee, der havde hans Planer at takke for adskillige Fæstningers Erobring. Han kom tilbage til Paris, blev General, og skulde overtage en Commando Vende, men som han vægrede sig ved, fordi en saadan Tjeneste var mere passende for en Gensdarmerieanfører. Nu blev han en Tid lang uden Ansættelse. Adskillige paastaae, at han den Gang havde tilbudet Engelland sin Tjeneste; Andre, at han vilde gaaet til Constantinopel; men han nægtede begge Dele for Omeara, endskjøndt troværdige Mænd have bevidnet det sidste. - Omeara fandt, at Bonaparte, paa sin Ærgjerrighed nær, udelukkende beherskedes af en kold, beregnende Forstand, der aldrig sværmede, uden med Hovedet, og neppe tillod sig en lidenskabelig Opbrusning, som ikke var forsætlig, og ved en tilsyneladende heftighed nød en saadan indvortes Rolighed, at Lægen ikke kunde føle, at hans Hjerte slog, og neppe tælle 5860 Pulslag i et Minut. En saadan Mand maatte naturligviis væmmes ved Terroristernes Afskyeligheder, og adskillige af dem characteriserede han saaledes: "Robespierre, endskjønt et blodtørstigt Uhyre, var ikke saa slem, som Collot d'Herbois, Billand de Varennes, Hebert, Fouquer, Chaumette, og mange Andre. Han modsatte sig Dronningens Proces. Han var en Atheist, som Adskillige af hans Staldbrødre. Han vilde, man skulde erklære Kongen for fredsløs. Hvortil, sagde han, Gjøgleformerne af en Proces naar J have besluttet at fordømme ham, hvad enten han har fortjent det eller ei. J de sildigere Tider havde hans Raserie sat sig, og kort før hans Død sagde han, at han var kjed af Henrettelser, og anbefalede Maadehold. Han var en Fanatiker, et Uhyre, men ubestikkelig, og ikke istand til at rane, eller af Privatfiendskab at foranledige Nogens Død. Han troede at handle retfærdigen, og efterlod ingen Skilling. Man kan i visse Henseender sige, at Robespierre var en redelig Mand. Det samme gielder ikke om Danton, Barras, Fouche, de vare Figuranter, og vilde for Penge have solgt sig til hvert Partie. Billand de Varennes var det afskyeligste blandt disse Blodmennesker. Barrere var uden Characteer. Han var bekiendt for en talentfuld Mand; men jeg har ikke fundet, at han var det. Jeg vilde bruge ham til at skrive, men han viste ringe Duelighed. Han brugte Talefloskeler istedetfor fyndige Grunde; lutter coglionerie, foredraget i høitravende Ord." (Fortsættes.) Salomon Landolt.