Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-19
J det franske Museums Menagerie, fortæller Cuvier (Hist, nat, des mammiseres, 1821, 24de H.), fandtes en Ulv, der var opdragen som en Hundehvalp, og blev fortrolig med alle de Mennesker, den ofte saae; den ledsagede sin Herre overalt, var sørgmodig, naar han skiltes fra den, adlød hans Stemme, var lydig mod hans befalinger, og i alle disse Henseender næsten ikke forskjellig fra den tamme Huushund. En Reise, som dens Herre maatte gjøre, foranledigede denne, at overgive Dyret til det Kal. Menagerie, hvor det blev gjemt i et Buur, i adskillige Uger tabte det al Munterhed, og tog næsten aldeles ingen Næring til sig; efterhaanden kom det sig dog igjen, blev fortroligt med sin Vogter, og syntes ganske at have tabt sin tidligere hengivenhed, da, efter atten Maaneders Forløb, dets Herre kom tilbage. Ved det første Ord, han talede, havde Ulven, uagtet den blandt Mængden ikke kunde see ham, gienkjendt ham, og tilkiendegivet ham sin Glæde ved Skrig og urolige Bevægelser; saasnart man havde sat den i Frihed, overøste den sin gamle Ven med ømme Kjertegn, som de fortroligste Hunde kun kunde gjøre efter nogle Dages Skilsmisse. En ny Fraværelse drog en ny Skilsmisse efter sig, og denne var ledsaget af en gjentagen dyb Bedrøvelse, som ikkun Tiden formaaede at læge. Tre Aar forløb, og Ulven levede glad og fornøiet med en Hund, der var givet den til Lege kammeret. Efter den Tids Forløb, som sikkert er tilstrækkelig, for at bringe selv den troeste Hund til at glemme sin Herre, kom Herren tilbage; dette skeete om Aftenen, alting var lukket, og Dyret kunde intet see; men dets elskede Herres Stemme var ikke udslukt af dets Erindring, saasnart det hørte denne, kjendte det ogsaa hiin, og svarede ham med et Skrig, der røbede dets Utaalmodighed; denne fordobbledes, da hindringen, for Skilsmissen var ryddet af Veien; Dyret ilede til, lagde sine to Forfødder paa Skuldrene af den saa ømt elskede Herre, slikkede hans hele Ansigt med Tungen, medens det truende viste sine egne Vogtere, som det endnu for et Øjeblik havde været saa fortrolig med, Tænder, saasnart een af dem kom det nær. Da en ny Skilsmisse gjordes nødvendig, blev Ulven fra samme Øjeblik sørgmodig og ubevægelig, den vilde ikke modtage nogen Føde og udtæredes, dens Haar reiste sig, som hos syge Dyr, og efter otte Dage var den ukjendelig, og man frygtede længe for, at miste den. Men det blev imidlertid ikke Tilfældet; dens Sundhed vendte tilbage, den blev atter feed, og dens Haar igjen glindsende, den tilsteder sin Opvarter igjen at komme til sig; men modtager af ingen Anden Kjertegn, og besvarer samme, naar de vises ham af Ubekiendte, med Trudsler. - Hvad her i ingenlunde overdrevne, men snarere formildede Udtryk, er sagt, staaer rigtig nok i Modsigelse med Alt, hvad der ellers anføres om Ulvens Character. Men vi kjende i Grunden kun dette Dyr ene af dets i vore Skove levende Jndivider, hos hvilke, midt under Fiender og Farer, ingen anden Følelse end Frygten, Mistanken og Hadet udvikle sig. Erfaringen har imidlertid godtgjort, at ogsaa Hunde, opdragne under lige Forhold, ikke ville blive fuldkomment, men dog næsten vilde og grusomme: et tydeligt Beviis paa, at til at bedømme en Dyrearts Naturel, det vil sige, dens Forstands Grundanlæg, hine under alle omstændigheder, hvorved denne kan vækkes og udvikles, maa lagttages.