Adresseavis for Børn, 1782-02-13
Korrespondence. Elskværdige Veninde! Dee ikke af mig, min Skat, naar jeg nu fortæller Dem, at jeg virkelig begynder at blive roket, siden jeg er kommen herud til disse Landsbyefolk, i en Provins, som ligger saa langt borte fra Hovedstaden. Koket, vil De raabe, og derhos tænke paa, at en Kokette kalder man et Fruentimmer, som Dag og Nat ikke pønser paa andet, end hvorledes hun kan synes smuk og elskværdig for andre, især for Mandspersoner. Ja, hør kun videre, min Engel! J det halve Aars Tid, jeg nu sidst har været her, og daglig seet en Mængde af Fattige og Elendige, har jeg næsten ikke gjort andet, end røre Hjerter, opvække Taarer, henrykke og fortrylle. Den vil jeg nu engang ret forsøge at lade hyle!" sagde jeg i Gaar til min Mand, som slet ikke vidste, hvad jeg vilde, og fløyened paa Pladsen, for selv at tale med en gammel fattig Mand, som gik og saae meget kummerlig op til mine Vinduer. Jeg hørde ret med megen Venlighed paa ham, udspurgde ham om alle de smaa Omstændigheder, som trykkede ham, beklagede ham ved ethvert Trin til hans Ulykke, gav ham derpaa først noget til sin Kone, siden noget til hans Børn, og befalede tilsidst mine Folk, at give ham to Skjepper Rug og et Glas Brændeviin. Her havde De bare skullet see, hvor Tanrerne ligesom gloende Kugler trillede ned af den gode Karls Kinder; han begyndte at sukke, og jeg har endnu aldrig fundet saadan hemmelig Vellyst i det allerfineste Smigrerie, som i denne graahærdede Mands Taknemmelighed. Da han gik bort, kom en anden, som havde kun en Arm. Min gode Ven, sagde jeg til ham, hvor har J gjort af eders ene Arm, Den har de Franske skudt af mig ved Minden, svarede han med en rolig Tilfredshed. Min Veninde erindrer nok, at der i den sidste syv Aars Krig forefaldt et Slag ved Minden, i hvilket Hertug Ferdinand af Brunsvig tilfægtede sig en stor Seyer over de Franske Jeg lod denne usle eenarmede Helt fortælle mig alle sine Heltebedrivter. Hvorledes han havde fægtet under Hertug Ferdinand, hvorledes han i hele otte Dage, da han laae i Feldten, havde ofte ikke faaet andet at spise, end Kartofler, sort vare. Avis vare stegte i Aske, og han havde dog aldrig været saa hungrig, som han nu var. Jeg spurde ham om alt, hvad han vidste at fortælle om Hertugen, og fornøyede mig retinderlig over, at jo meer han talede om ham, jo meer funklede bestandig hans Øyne. Ved al min Spørgen, Berømmen og Be klagen, hvorved jeg tilsidst trykkede ham en Dukat i Haanden, og befalede at give ham en Skjeppe Rug, satte jeg Manden i saadan Henrykkelse, at han med saadan en Hidsighed, som jeg skulde have kaldet Uforskammenhed af en Prinds, grel fat paa min Haand, og kyssede den, førend jeg kunde tage den bort. Fyl vil De vist nok sige, at lade sin Haand kysse af en Betler – Ja, ja det er nu skeet, og jeg rødmes slet ikke ved at erindre det. Min Mand udlægger mig alt dette, som en Prøve paa mit Koketterie, og jeg veed selv ikke, hvad jeg skal sige dertil, at en eneste Mandfolke Taare rører mig langt meer, end tusinde Fruen, timmer-Taarer. Dog forsmaaer jeg heller ikke den Fornøyelse, undertiden at aflage et Dosin fattige Hexer en taknemmelig Rørelse. For otte Dage siden kom min Kammerpige gandske uden Aande løbende til mig og raabe: Naadige Frue! – Naadige Frue, Nu, Charlotte, hvad er der Ach, op paa Loftet, naadige Frue, Nu, hvad er der paa Loftet, Ach, der ligger endnu et heelt Kammer fuldt af Hør, og de stakkels fattige Folk har intet at spinde, fordi Hørren, desværre, har heller ikke villet lykkes det forrige Aar. Jeg har i min hele Livestid aldrig hørt nogen behageligere Tidende, jeg løb med Pigen op paa Loftet ligesom en Tosse af Glæde, holdt en Lovtale over alle min Mands Tanter og Grand tanter, som havde samlet Hørren, og de maatte bringe mig den alsammen ned i Borgerstuen.