Berlingske Tidende, 1814-11-11
Blandede Efterretninger. Den 3die November, om Aftenen Kl. 5, bliv der pludselig raabt Brandt det Kongelige Palais i Berlin. Der var udbrudt Jldiøs i nogle Værelser, som beboedes af Fru Vat, en 85 aarig Dame. J et Øieblik stod Alt i Værelserne i Lue. Jiden blev ikke standset førend den næsten var naaet de Kongelige Gemakker. Det brandte til Kiøkken I om Natten. Tildragelsen er saameget mere ubehagelig da denne Deel af Palatet nu maa opbygges paa ny, og man venter Kongen til 1ste December. Dronningen af Neapel døde i samme Kammer hvori hun var ført. Hun døde ligefor sin Moders, den store Maria Theresias, Portraf. Halle tæller allerede igjen 4 til 500 Brudenter; Leipzig 15 til bortsættelse af de i Norge ved Trykken bekiendtgjorte Actstykker, Normænd, Henved fom Maaneder er, henrundne siden jeg i Eier Samfund mødtog den Krone, Eders Tillid skienkede mig, og som jeg, haabende paa Forsynets Bistand i vor retfærdige Sag, troede at kunne bære til Eders Held: det eneste Formaal for mine Bestræbelser. Dengang omhylledes Fremtiden af en Taage, som de nyligen indtrufne vigtige politiske Degivenheder endnu ikke havde lettet. Uvist var det, om Europas mægtige Stater fremdeles vilde enes om at undertvinge et Folk, der kun fordrede samme Rettigheder og den Frihed, de med saamegen Opofrelse havde tilkæmpet andre Folkefard, og skiønt man ikke kunde nægte sig selv, at Norge, hvis det stædedes i Komp imod disse, eller blot i vedvarende Uvenskab med Engelland, ikke vilde kunne udføre sit begyndte store Værk, var der dog indtil den Stund i ingen grundet Anledning til at mistvivle om et mueligt heldigt Udfald; heller et for mig, til, ved yttrede Betænkeligheder, at udbrede Mismod blandt Folket. Uden Vegring modtog jeg den Krone, hvis Byrder jeg ingenlunde oversaae. Bekymringen for Norges Fremtids Held, hvilket jeg endnu kun ufuldkomment formaaede at berede, var den tungeste blandt disse, og kunde ene lattes ved Bevidstheden, stedse at ville det Gode og derved at fortiene Folkets Kiærlighed. Om end Skrebeens Bud og mangehaande Vanheld sønderbryde mit Haab, saa skal denne Selvbevidsthed beroligende følge mig, og de Retskafnes venlige Erindring være min Trøst. Snart udvillede sig de eurovælske Magters Sindelag mod Norge, De med deres hertil ankomne Gesandtere vexlede Noter, som ere bekiendtgjorte, og som skulle forelagdes Storthinet, vise hines bestemte Villie: at see Norge forenet med Sverrig, samt hvorvidt jeg tillod mig, at give efter for deres Forestillinger, for, om mueligt at forekomme den ulige Kamp, hvormed Norge truedes. Den Bekymring, at det norske Folk, maaskee af Hengivenhed for mig, skulle udsættes for større Byrder og Dager, end uundgaaeligt nødvendigt ver, saafremt Storthinget, efter møden Overveielse af Rigets Tilstand, vilde give Gesandlernes Forestillinger Gehør, gjorde det Ønske levende hos mig, at see et Storthing forsamlet, der kunde drøfte disse vigtige Anliggender, og for hvilket jeg kunde nedlægge min oprigtige Erklæring: at jeg er villig til at opofte min personlige Stilling, for at afværge Rigets Ødelæggelse. Men Vilkaaren, under hvilke denne min Hensigt med en forlangt Vaabenstilstand ene kunde opnaaes, vare, efter Gesandternes seneste Erklæring: tvende Fæstningers Overgivelse til svenske Tropper, og, fra min Side, en udetinget Frasigelse af Kronen. At indvilge dette unødtvungen, kunde jeg ei forsvare for Folket og for min Samvittighed; thi det krænkede Grundloren Krigen blev uundgaaelig; dens Hændelser ere bekiendte; de ere Gienstanden for en Undersøgelse, hvis Resultater skulle vorde Nationen forelagte. Enhver, der upartisk vil vere Fiendens Beridskræfter mod vore, vil indsee, at den norske Armee snart nødvendigen maatte indskrænkes til Forsvarskrigen, og, med Forraad paa faa Uger, blev dens Stilling dobbelt afhængig af Fiendens Foretagender; det stod i hans Magt, enten at lade os uangrebne, da maatte Armeen omsider af sig selv have opløst sig, eller og med Overmagt at fortere Glommen, norden for Christiania, og tillige ved landsatte Tropper at afskiære os fra vore Magasiner. Omgaaet havde Armeen da maattet bane sig en Vei til Fieldene; men største Drien af den vilde uundgaaeligen have været opofret. Kyndige Krigere ville ikke kunne nægte, at jo denne Stilling bød, ikke letsindigen at afslaae de Tilbud om Vaabenstilstand, som gjordes ; denne var for Øieblikket Armeens Redning og som saadan maae dens i sig selv haarde Betingelser betragtes. Den har standset Krigens Ulykker, den har bidraget til at bierge Høstens rige Afgrøde, den har aabnet vore Havne for Handel og Tilførsel, den har gjort det mueligt for mig at sammenkalde et Storthing, paa det Rigets Tilstand modent kan drøftes. Hvilket Emne kan tænkes vigtigere for Fædrenelandsvennen, for den gode Landsfader, der stedse bør stræbe at afværge de Plager, som true, og at afhielpe de Mangler og Gienvordigheder, som hvile over a Land og holt, Ner et Tilstand altsaa kunne vi desværre el nægte os at være et, efter i syn Aars Krigs Anstrængelser, ved nasten uafbrudt Bava af Udskibning og Tilførsel, svækket Riges, hvis Hielpekilder til Jndbyggernes Underholdning, til Næringsveienes Drivt og til Armeens Forsyning herved a maae besværliggiøres, om ei aldeles standse. Med utrolige Anstrængelser ere de Forraad, som endnu haver, tilleiebragte; Landet er for ) velsignet med en ypperlig Høst, og længere end sædvanlig vil Mangelen derved afværges; men sikkert Haab om bliver Udsigter for Fremtiden J giver dette et, saalænge alle Tilfør lekilder ere stoppede, og so ange vore, ved den danske norske Stats allerede forhen forvirrede linge væsen, dybt siunkne Papiirspenge et kunne tiene til Betalingsmiddel udenlands. Rigsforsamlingen paa Edsvold at satte Oprettelsen af en Bank, og i den berammede Laantindre ning som der med skulle staae i Forbindelse i kunde et heller, forinden næste Storthing, dringes i Birksomhed. Gaat ledes seer Staten sig berøvet alle Midler til Betaling af en stor Deel af de indførte Fødemeder, samt til at anskaffe flere storraad; alle Statens Udgivter have hi til maattet bestrides ved de af Rigsforsami lingen bevigede storten Millioner Rigsbankdaler N. V.; men hvis e Krigen vedvarer, vil næste ordentlige Storthing blive undsaget til at forøge Statsgielden; thi Jndtagter af Tolden, eller Skatter ef de forarmede Jndvaanere ere et at regne paa. Et udenlandsk Laan kunde have afdøde. megen Forlegenhed, og samme burde vist have været Gien i standen for Storthinger, Opmærksomhed; men saalænge de udvortes potiske Forhold vedblive at vært os imod, er saadant et at og 2. Nøgen directe eller indirecte Bestand af de større europæiske agter var, hvo nager sig det, nødvendig til Norges Redning, og jeg 3 byggede met Hans paa Forventningen herom. Men deres bestemte Erklæringer tilintetgjorde dette Haab; høy mod alle Forestillinger viste i det engelske Ministerium Rigsforsamlingens Afsendte tilbage, og dets Blocadesystem skiærpedes, ja udvidedes til Kysterne af Bergens og Trondhiems Stifter. Saaledes berøvet alt Haab om Un i derstøttelse og Tilførsel, med dette Billede af Rigets Tilstand for Øine, burde jeg, det forekom mig at være en fuldkommen Pligt, selv ikke vægre ing at bringe Fædrelandets Frelse det høieste Offer, noget Menneske formaaer at frembære: Offeret af sin Lykke, af sin Tilfredshed. At jeg i Folkets Hænder skulde nedlægge den udøvende Magt, som jeg af Forket havde medtaget, blev fordret som en ufravigelig Betingelse ) for Vaabenstilstanden. Havde jeg, ledet af Ærgierrighed, blot villet forsvare min Krone til det Yderste, da havde jeg fortsat Kampen, mindre bekymret om Norges Skjebne, hvis det, efterat dets Stridskrafter var udtømte, blev afhængigt af Søierherrens Vilkaar; jeg havde maattet opoffre Folket for min Skyld, uvis om, ved de mægtige Staters Mellemkomst, omsider at see Striden endt til Fordeel for Norge; thi skulde dette Rige længe friste den Skjebne, at stride med egne Kræfter, uden fremmed Bistand, da var dets Undergang lige vis. Ved at ende Kampen førend man var aldeles over vunden, ved at byde Haanden til Forlig, da den svenske Regiering antog Grundloven af 17de Mai som Basts for Foreningen, hvis Storthinget fandtes villig til samme; ved endeligen, saaledes som Nødvendigheden, bød det, at forbinde mig til at nedlægge den udøvende Magt, opnaaedes, og kunde ene opnaaes, det som Menneskelighed og min Omhu for Folket gjorde mig saa saare ønskeligt: Landets Redning for Ødelæggelse. Jeg vilde ikkun bære Norges Krone til Folkets Held. Saasnart jeg indsaae, at jeg, med den redeligste Villie, uagtet al Anspændelse af menneskelige Evner, formedelst vor egen Tilstand og faa Forsvarsmidler, og formedelst vore Forhold til fremmede Magter, ikke kunde føre det begyndte store Værk igiennem; saasnart jeg troede, at Folkets Lidelser, for min Skyd, forøgedes, da skyldte jeg Nationen, at fremstille billedet af Rigets Tilstand for dens Øine, og ikke, for at haandhæve min Stilling i Staten, at berede dens Vanheld i høiere Grad, end Skjebnen ufravigeligen synes at have bestemt. De Saar, som syn Aars Krig har forvoldet, trænge til Lægedom, og ved stredens Vi sigelser ville de lykkeligere Dage, som jeg desværre ikke formaaede at berede dette herlige Land, kunne vindes. Rigets Tilstand byder at høre og overvede de Forslag til Forening, som Sverrigs Konge har forbeholdt sig ud middelbart at meddele Storthinger, og hvorved han har forpligtet sig til at fornye de Løvter, som han alleres har givet det norske holk. Rigets udvalgte Mænd, kunne nu med modent Overlæg, og uden andet Hensyn end Fødelandets Tarv, bedømme Rigets Stilling, og vælge, hvad der efter Omstændighederne kan tiene til dets Bedste. Lader mit Minde leve iblandt Eder, Normand, som en Vens, der vilde Eders Vel, der hidtil bevarede Landet fra Anarchiets Rødsler, der, nægtet al Bistand af andre Magter, savnede Midler til at føre det store Værk for Norges Uafhængighed igjennem, og som opoftede sin Tilfredshed og personlig lykkelige Stilling iblandt Eder, for ei at ste Norge ødelagt, men derimod dets constitutionelle Forfatning sikret, og herved, saavidt muligt, dets Selvstændighed bevaret. Jeg havde sot min Hæder og min Glæde i at lyksaliggiøre det norske Folk; nu vil jeg finde min Trøst i den Bevidsted, at høre virket, hvad jeg formaaede, til at lindre de Trængsler, der tungt hvile over det elskede Fædreneland. Jkkan til Folkets Held har jeg villet bære Norges Krone. Rigets nuværende Tilstand, Europas forenede Villie med Norge, og Føielsen af, at de Midler der lennedes os til at forfægte Norges Uafhængighed, ikke ere tilstrækkelige for mine redelige Hensigter, endeligen mit ved Vaabenstilstandens Afslutning givne Løvte, bevæge mig til at nedlægge Nørt et Krore, tilligemed den udøvende Magt, uden For16 beholdenhed, i Folkets Hænder, for mig og met Afkom. s. Jeg løser i saa det norske Folk fra sin Troskabsted til mig; og i 6 hvor smertelen der end maa være for mig, at forlade et Folk, som jeg i elsker, og saa har givet mig saa uforglemmelige Prøver paa sin Hen en enhed, saa dringer jeg dog dette Offer, for at bevare Riget fra se Øielæggelse. 13 trygget ved Constitutionen, som Folket selv har givet sig, vil det norske Folks Selvstændighed og Frihed ikke færdes, men 3 lykkeligere Læge, det give Gud, opnaaes ved Fredens Velsignelser. s.