Københavns Adresseavis, 1774-07-06
Efter mange Aarhundrede behagede det Phoenix at lade sig see igien. Han lod sig tilsyne, og alle Dyr og Fugle forsamlede sig omkring ham. De gabede, de forbavsedes, de forundrede sig, og udbrøde i en henrykkende Berømmelse. Men snart bortvendte de beste og venligste deres Øyne, medlidenhedsfuldt fra ham, og sukkede: Den ulykkelige Phoenix. Den haarde Skiebne faldt i hans Lod, hverken at have Kiereste eller Ven; thi han er den eneste i sin Art. Gaasen. En Gaas havde saa hvide Fiedre, at de beskiemmede den nyfaldne Snee. Stolt af denne blindende Naturens Gave, troede hun før at være født til en Svane, end til det hun var. Hun afsondrede sig fra hendes Lige, og svømmede eensom og majestætist omkring i Parken. Snart udrakte hun sin Hals, hvis forræderske Korthed hun med al Magt vilde afhielpe. Snart søgte hun at give den hiin prægtige Krumming, i hvilken Svanen har den værdigste Anseelse af en Apollos Fugl. Men forgieves; den var for stiv, og med al hendes Umag og Bestræbelse bragte hun det ikke videre, end at hun blev en latterlig Gaas, uden at blive en Svane. Spurrene. En gammel Kirke, som gav Spurrene utallige Reder, blev repareret. Da den nu stod der i sin nye Glands, kom Spurrene igien, for at søge deres gamle Vaaninger. Men de fandt dem alle tilmurede. Til hvad, raabte de, duer nu den store Bygning, Kommer, forlader den unyttige Steenhob Hundene. Hvor udartet er vor Slægt her i Landet, sagde en for reyst Pudel. Langt borte i den Verdens Part, som Menneskene kalder Indien, der, der findes endnu rette Hunde; Hunde, mine Brødre - - J skulle neppe troe mig, og dog har jeg selv sect det med mine Øyne, - som ikke engang ere bange for en Løve, og dristig binder an med den Men, spurgte en stadig Jagthund Pudelen, overvinder, de da ogsaa Løverne, Overvinder, svarede han. Det kan jeg nu just ikke sige. Men dog alligevel, betænk ikkun, at anfalde en Løve. O! sagde Jagthunden videre, naar de ikke overvinder, Løverne, saa ere dine Hunde i Indien, som du roser saa høyt, slet intet sterkere, end vi, - men en god Deel dummere. Uglen og Skatgraveren. Hiin Skatgraver var en meget ubillig Mand. Han vovede sig ind i Ruinerne af et gammelt Røverslot, og blev der vaer, at Uglen fangede en maver Muus, og aad den op. Skikker dette sig, sagde han, for Minervas philosophiske Yndling Hvorfor ikke, svarede Uglen. Fordi jeg elsker stille Betragtninger, kan jeg derfor leve af Luften. Jeg veed meget vel, at J Mennesker forlanger det af eders Lærde. Pelikanen. For velartede Børn kan Forældre ikke giøre for meget. Men naar en blødfindet Fader udtapper Blodet af Hiertet for en vanartig Søn; saa bliver Kierlighed til Taabelighed. En from Pelikan opridsede sit Bryst med sit skarpe Næb, da han saae sine Unger at vansmægte, og vederqvægede dem med sit Blod. Jeg beundrer din Ømsindighed, raabte en Ørn til ham, og bejamrer din Blindhed. Se dog, hvor mangen en unyttig skarns Kukkuk du har udruget med iblant dine Unger. Saa var det ogsaa virkelig; thi den kolde Kukkuk havde lagt sine Æg under ham. - Vare utaknemmelige Kukkukeer det værde, at deres Liv skulde kjøbes saa dyrt Løven og Tigeren. Løven og Haren sover begge med aabne Øyne. Og saaledes sov Løven, træt af den stærke Jagt, engang uden for Indgangen til dens fæle Huse. Da sprang en Tiger forbi, og loe af den lette Søvn Den uforfærdede Løve, raabte Tigeren: Sover den ikke med aabne Øyne, naturligstligesom Haren." Ligesom Haren, brølede den opspringende Love, og havde Spotteren fat i Struben Tigeren veltede sig i sit Blod, og den tilfredsstillede Seiervinder lagde sig ned igien at sove. Tyren og Hiorten. En tungfældig Tyr og en flygtig Hjort græssede sammen paa en Eng. Hiort, sagde Tyren, om Løven skulde anfalde os, saa lad os staae som een Mand; vi ville tappert afvise ham. - Anmod mig ikke derom, svarede Hiorten: thi hvorfor skulde jeg indlade mig i en ulige Strid med Løven, da jeg sikkrere kan undløbe ham, Eselet og Ulven. Et Esel mødte en sulten Ulv. Hav Medlidenhed med mig, sagde det bævende Æsel; jeg er et stakkels sygt Dyr; see ikkun, hvad for en Torn jeg har traadt ind i min Fod! J Sandhed, det giør mig ondt for dig, svarede Ulven. Og jeg finder mig i min Samvittighed forbunden til, at befrie dig fra denne Pine. Neppe var Ordet ude, førend Eselet blev sønderrevet. Drengen og Slangen. En Dreng legte med en tam Slange. Mit kiære lille Dyr, sagde Drengen, jeg skulde ikke giøre mig saa gemeen med dig, dersom ikke Forgiften var taget fra dig. J Slanger ere de ondskabsfulde og utaknemmeligste Skabninger! Jeg har nok læst, hvorledes det gik en stakkels Bonde, som optog en, maaskee af dine Oldefædre, hvilken han fandt halv ihielfrossen under en Hekke, og stak den i sin Barm for at opvarme den. Neppe fik den Onde sin Følelse igien, førend den beed sin Velgiører; og den gode venlige Mand maatte døe. Jeg falder i Forundring, sagde Slangen. Hvor partiske eders Historieskrivere maae være, Vore fortælle denne Historie gandske anderledes. Den gode Mand troede, at Slangen var virkelig frøsset ihiel, og da det var en af de brogede Slanger, saa stak han den ved sig, for at trekke det smukke Skind af den, naar han kom hiem. Var det ret? Ach, tie kun stille, svarede Drengen. Hvad for en Utaknemmelig har ikke Undskyldninger: Ret, min Søn, sagde Faderen, som havde hørt denne Samtale. Men dersom du alligevel engang skulde høre om en usædvanlig Utaknemmelighed, saa maae du endelig nøye undersøge alle Omstændigheder, førend du lader et Menneske blive brændemærket med en saa afskyelig Skamflik Ægte Velgiørere have sielden forpligtet Utaknemmelige; ja til Menneskelighedens Ære vil jeg haabe, - aldrig Men de Velgiørere, som har smaa egennyttige Hensigter, de fortiener, min Søn, at indrente sig Utaknemmelighed i Stedet for Erkiendtlighed. Den døende Ulv. Ulven laae i sidste Aandedræt, og slog et prøvende Øyekast tilbage paa sit forbigangne Liv. Jeg er visselig en Synder, sagde han; men dog, haaber jeg, ikke en af de største. Jeg har gjort Ondt; men ogsaa meget Godt. Engang erindrer jeg mig, kom et brægende Lam til mig, som var blevet vildfarerde fra Hiorden; det kom saa nær til mig, at jeg meget let havde kundet dræbt det; og jeg gjorde det ingen Skade. Paa samme Tiid hørte jeg med den forundringsværdigste Ligegyldighed paa et Faars Spotterier og Forhaanelser, omendskiønt jeg ingen vogtende Hunde havde at frygte for. Og det altsammen kan jeg bevidne med dig, faldt hans Ven, Raven, ham ind i Talen, som hialp at berede ham til Døden. Thi jeg erindrer mig endnu meget vel alle Omstændighederne derved. Det var just paa den Tiid, da du saa jammerlig forslugte dig paa det Been, som den godhiertige Trane siden trak ud af Halsen paa dig.