Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-07-31
Forfatteren heraf har i No. 59 af Skilde riet fremsat nogle frimodige Yttringer om Kjøb og Salg paa Tid, og erklæret det for en af Hovedaarsagerne til de saa overordentlig stigende Vare priser. J No. 60 af samme Blad har en anden Forfatter fundet sig foranlediget til at tage til Gjenmæle, og søgt at forsvare dette Slags Handel. Aldrig kan der være nogen Tvivl om Haandelsfrihedens Gavnlighed og al Handelstvang Skadelighed, saa lange en Stat nyder Freden, med alle dens velgjørende Frugter. Men en ganske anden Sag er det, naar et Land, saaledes som vort Danmark, er indviklet i Krig. Der bliver det nødvendigt at undersøge, hvorvidt Tidsomstændighederne tillade en saadan Frihed eller gjøre Jndskrænkninger der til en Nødvendighed. At Kjøbenhavn, som Hovedforeningspuncten for hele Landet, tæller alt for mange af den Stand, man kalder Handlende, er unægteligt. Jkke at tale om de mangfoldige Mennesker, der ene og allene have opofret sig til dette Fag, finde vi og saa, at en ubegribelig Handelsmanie i de senere Aar har bemægtiget sig Folk af de fleste Stænder. Lad end være, at Tidsomstændighederne deels have forledet, deels have tvunget mangen en Mand, maaskee endog stundom til sin egen Skade, at dyrke, næsten havde jeg sagt vor Nationaland, Mercurius, saa er det dog en afgjort Sandhed, at en Handelsaand, der saaledes bemægtiger sig endog Folk, der kunde og burde leve af deres egentlige Fag, aldrig kan have nogen gavnlig Jndflydelse paa det offentlige Vel. Naar det imidlertid er kommen saavidt, at man seer Folk, der have et ganske andet Kald at røgte, staae med et Stykke Sukker Candis i Haanden paa Børsen, og bedømme dets Klarhed istedet for de menneskelige Jdeers Klarhed, saa er det virkelig et Beviis paa, at denne Manie maa have grebet stærkt om sig. Naar nu ikke blot de Handlendes Tal er Legio, men ogsaa Handelen selv indskrænkes til et Hazardspil med et ikke betydeligt Vareforraad, der skifter Pakhuus og Eier hver Dag, saa kan den ivrigste Forsvar af Handelsfrihed og den meest afsagde Fiende af Handelstvang, ikke nægte en saadan Handels Skadelighed. Kommer endnu hertil, at denne Handel for en stor Deel er imaginair, det vil sige, at man kjøber og sælger, hvad der aldeles ikke er til, da bliver dens Skadelighed endnu destostørre. Til Forsvar for en saadan Handel har man anført, at den sædvanlig kun drives med undværlige Artikler, saasom Caffe, Sukker, Thee &c.;at den ikke kan være skadeligere end enhver Licitation, hvis man paatager sig at levere Varer, som man ikke eier; at de Mennesker, som give sig af dermed, have intet andet at leve af: at denne Rytterhandel ikke kan foraarsage nogen betydelig Reisning i Priserne, fordi eet og det samme Partie Varer gaaer igjennem mangfoldige Hænder, og alle lade sig nøie med en liden Fordeel; at saalænge der findes Sælgere, ligesaa længe ville Varerne heller ikke stige betydeligen. Alle disse Jndvendinger betyde i Grunden, saare lidet. Hvad forstaaer man ved undværlige Varer, Hvad man ikke vil undvære er i og forsig selv ligesaa uundværligt, som det, man ikke kan undvære. Den Tid er forbi, da Bonden lod sig nøie med varmt Øl, ved Sædernes Fordærvelse har ogsaa han vant sig til Caffe, Sukker og Thee, det er blevet ham til en Nødvendighed, som han hverken vil eller kan undvære, om han end skal betale 17 Rd. for er Pund Caffe eller 18 Rd. for et Pd. Candis. Men hvad gjør Bonden, Han siger, skal jeg betale min Caffe med 17 Rdlr., saa skulle J ogsaa betale mig min Sæd, mit Smør a. derefter, og nu forhøier han sine Artikler i lige Forhold. Hos maa nu bøde for, at Cafseen er stegen fra 7 til 17 Rdlr. Den, som skal kjøbe Sæd, Smør a. af Bonden. Og saaledes forholder det sig med de fleste saakaldte Luxusvarers Opdrivelse. Det Schawl, som Skomagermadamen prunker med, den Equipage, som Brændeviinsmanden kjører i, den Loge, som Kræmmeren abonnerer, det ene med det andet, bliver en Medaarsag til Dyrhed. At sammenligne ikke existerende Varers Salg med Licitation, er høist urimeligt. Jkke at tale om, at det kun er ved enkelte Leiligheder, at Licitation finder Sted, saa er den i sig selv ogsaa af en ganske modsat Natur. Ved Licitation drives Varepriserne ned; ved Pufhandel drives de netop i Veiret. 5000 Pd. Caffe, som gaae igjennem et heelt Alphabet af Speculantere, maa nødvendigviis kunne bringe Caffeen til at stige, thi da Enhver kjøber for at sælge igjen med Profit, saa maa en saadan Artikel i meget kort Tid stige betydeligen, om end Sælgerne lode sig nøie med nok saa ubetydelig en Fordeel, thi her hedder det med Rette mange Bække smaa gjøre en stor Aa, hvil let ogsaa Erfaringen i de sidste tre Maaneder noksom har viist. Vel siger man, at det er bedre, at Varerne gaae fra Haand til Haand, end at de gjemmes i Pakhusene, og for saavidt kan det heller ikke nægtes, at Almeenheden er bedre tjent med, at det tilværende Vareforraad bestandig omsættes, end gjemmes til dyrere Tider. Men det kan kun være enkelte Handlende, der have Ævne til at lade deres Varer bestandig ligge; de fleste skille sig dog efterhaanden ved dem, deels for at kunne leve, deels af Frygt for, at Conjuncturerne ville forandre sig. Den Skade, der altsaa kunde flyde af Varernes befrygtede Henliggen, svarer i intet Forhold til den, der er en umiddelbar følge, af al Rytterhandel. Hvor enhver Prakker kan kjøbe 5000 Pd. Caffe, uden at eie 4 s., og sælge ligesaa stor en Qvantitet, uden at cie et Lød, derer det en smal Sag at drive Priserne i Veiret, og at det i vore Dage er meget lettere at drive dem op end at drive dem ned igjen, veed enhver Sagkyndig. Publicum er kun lidet tjent med, at Speculanten, naar han til Forfaldstiden ikke kan levere Varerne, betalen selv Differencen af sin egen Lomme. Prisen er derved bleven opdreven, og det er allerede Ulykke nok. Man skader det Hele, uden engang at gavne sig selv.