Politivennen, 1800-01-01
Svarl Min Herre! Deres Erindringer mod Bidraget om Dyrtiden ere fremsatte saa ligefrem, at jeg uden al Betænkning strax kan besvare dem: 1) Hvad den urigtige Fremstilling af Regjeringens Motiver angaaer, da tilstaaer jeg villigen at have skrevet ovenmældte Bidrag, blot med den Kundskab om Forbudet, som var almindelig, den: at det var skeet, g med den Kundskab om Dyrtiden og Trangen her: at den var beklagelig stor og skreg om Hielp, om Forbud. Jeg havde ikke læst Kollegialtidenden. Min Bedrøvelse over Nøden og Glæde over Hielpen var saa levende, at jeg maatte meddele den offentlig. Jeg troer at have gjort dette 1 en anstændig og borgersømmende Tone. Er den Motiv jeg har forudsat end ikke den Kongen har angivet, saa troer jeg dog enhver vil tilstaae at ogsaa den, hvis den havde været angivet, havde været Landsfaderen værdig. Og neppe vil nogen torde fremtræde med Bevis, at den af mig forudsatte Motiv, jo var skikket til at opvække den kjærligste og taknemmeligste Følelse imod Lovgiveren, hos den Tyvendedeel af Staten, som kaldes Kjøbenhavn. Dog, som sagt, jeg tilstaaer Urigtigheden, paastaaende kun at den var en Uvitterligheds Synd, og protesterende imod at ansees i mindste Maade som Ven af det Slags Usandhed man har adlet med Navnet pia fraus. 1) Deres anden Erindring afslaaer jeg Dem aldeles. Jeg er forvisset om, at De, naar de have læst hvad der i No. I5, No. 58, 89, 90 af disse Blade er skrevet om Udførsel, Forbud, Dyrtid, Maximnm, og Magasiner, paa ingen Maade vil beskylde mig for at være Fjende af Handelsfrihed. Ja intet af hvad i No. 120 er skrevet skal kunne bevise sligt. Midlen tid vil jeg for dem, som kunne have læst det sidst Sagte, uden at kjende eller eftersee det første, endnu engang fremsætte i enkelte Særninger de Grunde, hvorpaa jeg bygger mile Mening om Kornhandelen. I enhver Stat bør den ene Klasse af Borgere ikke begunstiges paa en andens Tab. Den handlende Klasse, den Agerdyrkende bør ikke elskes paa de andre Borgeres Bekostning. Dersom de andre Borgerllassers Frembringelser eller Arbejder ikke kunne stige i samme Forhold, som Agerdyrkerens stiger da bør en Regiering sørge for at disse sidste ikke stige over det Taalelige Skeer dette ikke, da ødelægges en Mængde af nyttige Borgere; de smaae Embedsmænd maae sulte eller gribe til uredelige Midler; og den saa vigtige Handværkestand kan, ved Fødens, Haandarbejdets og Materialernes Dyrhed, ikke holde Priis med Udenlandske. Dog kun den Deel af Fødevare, som er nødvendig til Landets eget Forbrug, bør være underkastet en saadan læmpet Pris. Frembringer Landet mere af Fødevare, end Landet selv fortærer, hvi skulde da ikke HanMed mindre Regieringen kunde udrette, hvad neppe er gjørligt, at de første stege forholdsmæssigen. delsmanden og Agerdyrkeren derpaa maatte gjøre sig den muligste Fordel. Det er ikke muligt, at den forbrugende Deel af et Lands Produkt af Fødevare, bliver staaende ved det fer det hele billige Punkt naar Regjeringen ikke griber nogen dertil sigsende Forholdsregel. Dette har sørgelige Exempler noksom beviist. Var der i et saadant Land een Købmand, som var ædeltænkende nok til at ville eller riig nok til at lunne købe hvert Aar dette Kvantum, og siden sælge det til hin billige Priis, da kunde den frie Handel med det Øvrige tillades alle de andre uden Landets Skade. Kan der ikke i Landet formodes saadan en Mand, da træde Regjeringen i hans Sted, og gjøre hans Gjerning, og alt vil være vel! Kun da først altsaa en frie Kornog FøDevarehandel, naar der i Regjeringens Magasiner alletider fra Høst til Høst er Forraad nok til alle Landets Munde. Men da bør ogsaa Handelsmanden være sikker for, at inter Forbud skal komme. Men har man forsømt eller foragtet denne Forholdsregel, er Følgen deraf kjendelig; forarmes Borgeren ved rasende høje Priser, da er det Borgerens, Haandværkerens, den lille Embedsmands retfærdigste Fordring, at Udførselen forbydes, indtil den billige Ligevægt imellem Borgerklassernes Arbejders Betaling atter er opnaaet.