Viborger Samler, 1845-05-17
Nyeste Postefterretninger. Frankerig. J sin Tale imod Armeringen af Pariser fæstningsværkerne udviklede Lamartine sin Veltalenheds hele Kraft og Energie. "Retfærdig", udbrød han, er den store Frygt, dette Lovudkast har avlet; thi Landet seer i Paris's Armering ikke en isoleret Forholdsregel, men den skjebne svangre Fuldendelse af et i de sidste 15 Aar uafladelig forfulgt System, der trods sine Formers Forskjellighed, og sine Midlers Mangfoldighed, sig selv stedse liigt, ene og alene forfølger det Formaal: at berøve Nationen dens Frihed og udspinde den franske Revolution til en ussel Reaction til Fordeel for Kongemagten". Taleren udkastede derefter i raske Mestertræk en Skildring af de sidste 15 Aar, oplysende med Veltalenhedens Fakkel de Epoker og Begivenheder, der betegne disse evig mærkværdige Aar. Han begyndte med Dagen efter Julirevolutionen, da den store Kamp og det store Løftebrud begyndte; han skildrede hvorledes man havde fjernet Lafayette, da man ikke længere trængte til ham, hvorledes man havde skudt Lafitt- og Dupont (de Eure) tilside, da man kunde undværdem; han omtalte Loven imod Associationerne, – en Lov, der ikke har ordnet, men tilintetgjort det nødvendigste Princip, – Livsprincipet for al Frihed; han skildrede de Love, der førte Forbandelsens Navn (nom nesaste). - Septemberlovene, – Love, aflokkede Vreden og Frygten, og som havde svækket Juryen og kneblet Pressen; han yttrede sig imod Regentskabsloven, der betager Nationen een af dens første Rettigheder, den at vælge sig en Fører, naar et Barn sidder paa Thronen; han ivrede til Slutning imod Paris's Befæstning og Armering, hvilke han benævnede som Garantier for hele Regjeringsarbeidet. – "Paris befæstet og armeret, udbrød L., er ikke alene en Kæmpebygning, men en Jnstitution, en uhyre Modification af Rigets hele Constitution, en vedvarende Placering af Magtens Tyngde punct til Fordeel for Kongedømmet og til Fordærvelse for Folkelementet." – Taleren skildrede dernæst den kongelig Magts Jndflydelse. Den kongelige Magt, ubevægelig midt imellem Democratiets urolige Bølger, anførende Sø og Landmagten, udnævnende 300,000 Embedsmænd afsættelig, repræsenterende Frankerig i Udlandet; paa den anden Side den parlementariske Magt, kun af Valgene søgende sin Styrke, og kun findende sin Styrke deri, naar Landet er frit. Jmellem de tvende, saa ulige udstyrede og paa saa forskjellig Maade udrustede Statsmagter var det stedse meget vanskeligt at holde Ligevægten: befæstningerne ophævede ganske denne Ligevægt. Guizot savnedes, da Lamartine havde endt sin Tale, af de Ministerielle dog tog Duchatel rask til Ordet, og yttrede, at Lamartine, ikke havde angrebet Armeringen, men hele det siden 1830 fulgte System, den kongelige Magt, de af Kammeret givne Love og fuldendte Facta. – Da han gjendrev Lamartine, havde han tillige yttret, at Dupont og Lafitte vare blevne forladte af Nationen. Denne Yttring gav Garnier Pages Anledning til den Erklæring, at de først vare traadte tilbage, da man begyndte at bryde de i Aaret 1830 givne Løfter. Af Præsidenten blev G. Pages paa en barsk Maade kaldt til Orden. Senere reiste Thiers sig forat gjendrive flere af Lamartines Bemærkninger over den Politik, man havde fulgt i Aaret 1840, da han (Thiers) stod ved Statsroret. Thiers meente, at dersom han i de 15 Aar, hvori han havde tjent Staten, havde viist sit Land nogen særdeles Tjeneste, da var det netop den Dag, paa hvilken han paa sit eget Ansvar havde udstedet befalingen til at befæste Paris. For denne Sags Skyld var han bleven en Gienstand for skamløse Bagvaskelser; men disse foragtede han, fra hvilken Side de end reiste sig, endog da naar de vare udtalte saaledes som af en af de foregaaende Talere. Var Lamartines Paastand sand, da vare Medlemmerne af de Deputeredes Kammer, der havde besluttet Hovedstadens Befæstning, enten Vildledede eller Forrædere. Lamartine svarede, at Thiers's Heftighed netop retfærdig gjorde Landets Tvivl og ubehagelige Følelse med Hensyn til befæstningen. Han oplæste derefter Steder af Thiers Depescher fra 1840 for at vise at denne Minister aldrig for Alvor havde tænkt paa Krig, og yttrede derefter at denne Grund til befæstningen havde været et tomt Paa skud, og at Forholdsreglen selv var hverken mere eller mindre end et Slags ministerielt Dictatorherredømme til Fordeel for Dispotismen. Af Thiers forlangte han endvidere en nøiagtigere Forklaring af de af ham brugte Udtryk. Nu troede Præsidenten at burde indskride, Kammeret kom i den største Bevægelse; man ængstedes ved en personlig Conflict imellem Tallerne. Efterat Kammerets Møde var hævet, lod han de tvende Herrer indbyde til sig i sit Privatcabinet. Thiers erklærede, at han ikke vilde komme sammen med Lamartine, og afsendte i sit Sted Remusat og Ganneron. Lamartine indfandt sig ledsaget af Gen. Liadet og Marquis de la Rocheiaquelin, Thiers havde sagt til sine Venner, at han hellere vilde staae for 50 Pistolskud, end tage et eneste Ord tilbage. Lamartine erklærede for Vidnerne og Præsidenten, at han i sin Tale ikke havde tænkt paa Thiers ved at fremføre de Ord, der saa dybt havde fornærmet Thiers, og at han ingensinde havde tvivlet om Thiers's Oprigtighed. Man maa nu antage, at Lamartines Ord gjælde Kongen, endskjøndt hans Udtryk vare saa mørke, at alle Tilstedeværende hentydede samme paa Ministerpræsidenten af 1ste Marts. Efterat Lamartine havde bortfjernet sig, traadte Thiers ind i Cabinettet og erklærede, at da Lamartine havde erklæret ikke at have havt til Hensigt at hentyde paa ham (Thiers), saa havde han paa sin Side ingen Grund til ikke at tilbagetage de af ham brugte fornærmende Ord. Men han forbeholdt sig endnu at tilbage tage denne Revocation, dersom Lamartines Erklæring ikke blev skriftlig affattet. Remusat affattede derefter et saakaldet Actstykke over de giensidige Erklæringer, hvorefter Præsidenten oplæste samme i Kammeret.