Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-08-07
Reisen til Hamburg. (Fortsættelse; see forr. No.) Bondegaarden. Mange Andre i mit Sted havde maaskee fundet dette Ophold yderst kjedsommeligt. Hvad skulde man vel tale her med en enfoldig Kone, der aldrig i sit Liv havde været længer end i det næste Sogn, to Mile fra sin Hjemstavn, og tilbragt sine fleste Dage i Marken og ved Rokken? - Der anvendes megen Tid og Bekostning paa at lære Ungdommen at tale med Smag og Zirlighed. Men den Konst, at kunne tale med Mennesker af alle Stænder; at finde Stof til Tale ligesaavel i den lave Straahytte, som i den prunkende Sahl og i lærde Samfund, synes man ikke at lægge synderlig Vind paa. Derfor befinder man sig saa ofte i Forlegenhed, og har saa Ondt ved at nedlade sig til de simplere Classers Sphære. Men Menneskeforstanden bliver dog altid den samme, ligesom Diamanten, der, selv i sin uslebne Tilstand, ikke ophører at være Diamant. Det ligger i os selv, naar vi ikke overalt, hvor vi træffe Mennesker, kunne finde Æmne til Underholdning. Mit første Spørgsmaal til denne fattige Bondekone angik Gaarden, hvori jeg befandt mig, som den Gjenstand, der i dette Øjeblik laae mig nærmest. Hun fortalte mig, at det var en meget rig Bonde, der lod den indrette for sin Stifdatter, og satte vist over Hundrede Daler paa den. Skal Pigen da giftes, spurgte jeg. Nei, svarede hun, dertil er for det første ingen Udsigt. Faderen vilde nok, at hun skulde, men - vedblev hun meget naivt paa sit Plattydsk - "den sei will heven schal se nig heven, und den sei schal heven vil sey ny heven." (Den hun vil have skal hun ikke have, og den hun skal have, vil hun ikke have.) Formodentlig er den, hun vil have, fattig?" Konen taug og smilede, men i hendes Ansigt læste jeg, at dette nok maatte være Tilfældet. Ulykkelige Rang- og Penge stolthed, tænkte jeg ved mig selv, ikke blot i de Fornemmes Palladser, ogsaa i den ringe Hytte har du opslaaet din Bolig!. Ligesom Konen vedblev at spinde, spandtes ogsaa Traaden i vor Samtale videre, og jo mere Regnen vedblev at skylle ned, desmere fortrolig blev jeg med hendes huuslige Forhold. Halvgrædende fortalte hun mig, at hendes Mand var Daglønner, men at han, ved at arbeide den hele Dag, ikke kunde fortjene mere end 6 Schilling (24 Rbs.) dagligen. Ved at spinde havde hun for sin Deel i forrige Aar fortjent 10 Rd. S. H. C., men disse medgik til Huusleie for et usselt Værelse i en Koot, som hun nyligen var flyttet ud fra, for at have Opsigt med den under Bygning værende Gaard, men hvorfra hun skal flytte ud igjen næste Vinter. Foruden disse 10 Rdlr. maatte hun endnu betale 1 Specie aarligen i Skolepenge. Naar hun bestandig kunde have nok at spinde, kunde det endda gaae, men ofte manglede der ogsaa paa Spind. Hun skildrede mig hendes Fattigdom med en Inderlighed og Oprigtighed, der rørte mig indtil Taarer. Jeg var i Begreb med at vredes over Lykken, der overøser saa Mange Tusinde med en Overflødighed, der gjør dem overgivne og tøileløse, medens den lader ligesaa Mange mangle Livets allerførste og alleruundværligste Fornødenheder. Men i det samme raabte hun ud af Døren paa Friedrik og "Marieken der vare ude i Marken, og ligesom Ænder badede sig i den Regn, jeg saa meget frygtede. De kom løbende. Moderen skjændte i Begyndelsen paa dem; men hun blev snart mild igjen. Pigen var omtrent syv og Drengen fem Aar. Begges Klæder vare hele og reenlige, skjøndt man ved første Øjekast kunde see, at de ikke vare syede for dem. Tøsen var vever og munter, Drengen frygtsom og næsten maalløs. Moderen pyntede paa dem og tørrede dem af med en Glæde, som den, hvormed Gieren pleier at tælle sine Penge. O Natur, sagde jeg nu til mig selv – du er dog altid den Retfærdige, som uddeler sine Gaver, med Upartiskhed! Lykken nægtede disse fattige Mennesker sine Overflødigheder, men, du gav dem det, som ikke kan opveies med Guld, og som Gracchernes Moder med Rette kaldte sine Ædelstene. Veiene.