Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-01-24
Hertugen af Wellington staaer sædvanlig op Klokken hemmod otte om Morgenen. Førend han forlader Sengen, aftager han sin Nathue. Under Paaklædningen fløiter han sin Yndlingsmelodie, eller lader sine Læber vel ogsaa til rette Tid udtale et God dam imod Kammertjeneren. Hertugen af Wellington tager Vand til Barbering; han lader sig mere indsæbe end andre Folk. UnderBarberingen drager han Veiret gjennem Næsen, formodentlig for at intet af Sæbeskummet skal komme ham i Munden. Dertil opblæser han snart den høire, snart den venstre Kind, for at tilbyde Ragekniven en glattere Flade. Naar hans Toilette er forbi, saa gaaer Hertugen ned til Frokostbordet; paa Trappen undlader han ikke at rense Næsen, hvorved han tre Gange efter hinanden farer med Lommetørklædet over Næse og Mund, og nu putter det i den høire Kjolelomme. Hertugens Lomme er i hans Kjoleskjød og vistnok lodret, den Omstændighed at Lommernes Klapper ere horizontale, har givet Verden en urigtig Mening om deres egentlige Retning. Ved Frokosten drikker Hertugen The, der er sødet med hvidt Sukker, og formildet ved Fløde. Førend han bringer Drikken til Munden, pleier han først to til tre Gange at røre om i den med en Theeskee. Stundum smager han den først med samme Redskab, førend han bringer Overkoppen til Munden. Hertil spiser Hertugen ristede Brødskiver med Smør, kold Skinke, eller ogsaa Æg, undertiden baade Kjød og Æg det er sædvanligen Hønseæg. Under Frokosten læser Hertugen Aviserne. Han holder dem stundum i Haanden, ofte lægger han dem paa Bordet, ogsaa læser han dem hvilende paa Knæet, ligesom det falder sig. Efter Frokosten bliver han siddende en Stund paa Stolen. Han gaber en, to, til tre Gange. Derpaa springer han op, og rager i Jlden, men kun naar der gives nogen, thi ellers seer han ud af Vinduet og fordriver Tiden med at fløite. Henimod Klokken til komme Brevene fra Hovedpostkontoiret. Sjælden seer Hertugen af Wellington efter Udskriften, han bekymrer sig kun om deres Indhold. Undertiden giver Hertugen Utilfredsheden over sine Correspondenter tilkjende ved et høit og tydeligt Psah! Naar det er smukt Veir, saa bliver Hertugens Ridehest, der stedse er opsadlet, fremført Klokken henimod elleve. Det skulde endnu stedse have været den samme hvide Hest, som Hertugen red paa ved Waterlov, dersom den ikke allerede for længe siden var død. Dens Haar ere kastaniebrune. Førend Hertugen gaaer ud, bringer Tieneren ham alletider Hat og Handsker. Hatten sætter Hertugen af Wellington paa Hovedet, og Handskerne trækker han derefter paa. Heri vexler han aldrig. Sin Hest bestiger Hertugen akkurat ligesom paa den ved Slaget ved Waterloo prisværdige Dag. Først griber Hans Herlighed Tømmen med den venstre Haand, lægger samme paa Sadelknappen, derpaa sætter han den venstre Fod i Stigbøilen, svinger med et Spring sit høire Been over Dyrets Hale og sætter sig i Sadlen. Derpaa stikker han sin høire Fod i den anden Stigbøile og nu rider han bort. Hertugen falder aldrig af Hesten, thi han er en fortreffelig Rytter. Naar hans Venner og Bekiendte hilse ham paa Gaden, saa er Hertugen stedse saa nedladende, at han enten hilser igjen, eller tager til Hatten, eller ogsaa paa en anden Maade viser sin Høflighed. Oft er Hans Herlighed endog saa naadig at han taler nogle Ord, som Hvorledes lever Dedet er i Dag smukt Veir Hvorledes gaaer det?" - eller Hvorledes staaer det sig, beklager sig vel ogsaa over Støv, over Hede eller Kulde, ligesom det kan træffe sig. J Overhuset tager Hertugen i Almindelighed sin Plads ved Kaminen. Først vender han den Ryggen, deeler da sine Kjoleskjød, kaster dem over den venstre og høire Arm, og stikker Hænderne i Lommerne af sine Beenklæder. Saaledes staaer Hertugen af Wellington ved Kaminen, og befinder sig, idet mindste fra den ene Side, meget vel. J sin Tale elsker han Korthed, og da Korthed er Vittighedens Salt, saa er Hertugen ikke allene en stor Hel men ogsaa en meget vittig Mand. ham og Dannemann, Regnskab for Bombebøssens 4 Qvartal 1828.