Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-05-21
Buonapartes Moder, Mad. Lætitia, som man siden bestandig hørte nævne i de offentlige Blade under Titel af Hend. Maj. Keiserinde Moder, var, som forhen anført, Enke efter en corsicansk Advocat. Hendes Modstandere paastaae, at hun i sin Ungdom, som een af Corsicas berømte Skjønheder yndede Galanterier, og vist er det, at hun var en stor Veninde af den franske Gouverneur Marquis de Marboeus. Ved Buonapartes Udnævnelse til Førsteconsul var hun allerede 51 Aar gammel, og en ivrig Tilhænger af den catholske Religion. Hendes Forgemakker skulle bestandig have været opfyldte med Præster og i hendes Dagligstue og Sovecabinet fandtes en overordentlig Mængde Reliquier, som hun havde samlet paa sin Reise i Jtalien. Hun var forsynet enten med en Finger, Tand, eller anden Deel af de fleste Helgene, der nævnes i Almanakken, eller og med en Stump Lærred, et Halstørklæde eller en Sandale &c. Sine Reliquier skal hun have testamenteret Paven. Hendes kjereste Brevier fik hun i Jtalien foræret af Cardinal Maury, og det skal, som man paastaaer, nedstamme fra St. Francois, hvis egenhændige Commentar findes skreven i Margen. En Præst, som foregav at være kommen lige fra Jerusalem, solgte hende et Kravebeen, der efter hans Forsikring havde tilhørt en Apostel. Under Pave Pus VII Ophold i Paris stod hun i stor Gunst hos den hellige Fader, og havde endog Tilladelse at overvære hans Andagtsøvelser i EnrumJolsee ph Fesch, Napoleon Buonapartes Oncle, er født i Ajaccio d. 3 Jan. 1763, hvor han var opdragen som Chordreng i en Kloster. 1782, skal han være kommen i algiersk Fangenskab, og da han den Gang ikke var ældre end 18 Aar, saa er den Paastand ikke usandsynlig, at han kan have antagen den muhamedanske Religion, især da han levede i dette Fangenskab indtil 1790. Aaret derpaa skal han være bleven constitutionel Præst i Ajaccio, hvor han, efter at være bleven løskjøbt, var vendt tilbage. Men 1793 nedlagte han sit Kald, og da Buonaparte i de følgende Aar seirede i Jtalien, tog han den geistlige Ornat paa igjen, og blev, ved Napoleons Proclammering til Førsteconsul, Ærkebisp i Lyon, hvilket allerede i Monarkiets Dage indbragte 45,000 Livres aarligen. Paven prydede ham i Aaret 1802 med det romerske Purpur. Hvad der iøvrigt fortælles om denne Prælat forbigaaes her, da man i Fremtiden kan vente at faae mere authentiske Efterretninger om hans Levnet, end man hidtil har havt. Joseph Buonaparte, den ældste af alle 5 Brødre, er født d. 7 Jan. 1768. Han skal i sin Ungdom have studeret i Rom, men hvad han siden har været vides ikke med Bestemthed. At han adskillige Aar inden sin Ophøielse har staaet i Tjeneste hos en Procurator i Aiaccio synes temmelig vist. Førend han blev Konge levede han for det meste med sin Familie paa Slottet Mort fontaine; men i hans Hotel i Paris gjorde han store Figurer. Militaire Talenter synes han ikke at besidde, og derfor brugte hans Broder hamme kun i saadanne politiske Forretninger, der vare særdeles indbringende, indtil han omsider saae Leilighed til at sætte ham paa Spaniens Trone. Da det kun var faa Aar efterat han havde conditioneret hos Procuratoren i Ajaccio, at han (179) blev udnævnt til Gesandt ved det romerske Hof, saa kan man ikke antage, at han i saa kort en Tid kan have lært hvad der udfordres til at være en duelig Diplomatiker, og det synes høist rimeligt, at han, som adskillige Forfattere paastaae, kun spillede en Figurants Rolle i de store diplomatiske Skuespil. Han besidder ellers den for en Diplomatiker vigtige Egenskab, at kunne godt le, og det var vel ogsaa af denne Aarsag at Buonaparte især yndede ham meest af alle sine Brødre.