JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-15
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Tyvende Aargang. No. 30. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 15 April 1823. Konstbedømmelser. Havde Holberg levet i vore Dage, saa vilde Udstillingen ved Konstacademiet og de Domme, den ofte foranlediger, kunnet givet ham rigeligt Stof til et 28de Lystspil. Til hvilket herligt æsthetisk Collegium, som Sidestykke af Collegium politicum, kunde her ikke samles Medlemmer? Hvormangen Herman von Bremen, om hvem man med Rette kan sige: Thi naar en Kandestøber til Konstdommers Embed løber, Er som naar Konstner blive vil I Hast en Kandestøber."
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-15
Hvor mangen Richard Børstenbinder, der betragter et Konstværk som en Børste, og Sivert Posekiger, der troer sig lige saa stærk i at drøfte dette, som at gjennemstikke en Pose med sin Jernsøger? Hvor mangen næsvis FranKnivsmed, som man med Føre kunde tilraabe: Hør, Franz, du est endnu en ung Mand?" Og nu den Hær af Konstdommerinder, der alle troe sig berettigede til at dømme, rose, laste Enhver, som kan undvære 24 s. til en Billet, anseer sig for et Medlem af de Amphictioner, der skulle afsige Talentets og Geniets Dom. Hver Herre, som kun en Gang har tegnet en Næse - hver Dame, som kun en Gang har broderet en Sypose, troer over enhver Deel af Konstværket at kunne fremkomme med sit "skarmant, nysseligt, deligt, eller stygt, elendigt, under al Critik!" Hvor mange Andre møder man ikke her, som Apelles vilde sige til: "tier med Eders Domme! Saalænge J tie vil den Dreng, der river mine Farver, beundre Eders Purpur Glands og blændes af Eders Klæders glimrende Guld. Begynde J at tale om Ting, J ikke forstaae, vil han lee af Eder!" - Men det er nu eengang. saavel Konstnerens, som Skribentens Lod, at han i det Øieblik, han har sendt sit Arbeid udi Verden, ligesom maa erklære det fredløst, eller i det mindste udsætte det for enhver Daares og Uvidendes Dadel. De fleste ville ikke blot behage Kiendere, men ogsaa Mængden, og derfor kunne de heller ikke undgaae dens skjæve Domme. Vilde endda enhver Skomager, i saa Henseende, blive ved sin Læst, saa maatte Dommene, i Almindelighed, falde lidt fornuftigere ud. Men det er netop det, man ikke vil. Skomageren, vil bedømme Kjolen, Skræderen Skoene, den Stuelærde Figurernes Anatomie, og Anatomen Gevandtets rigtige Snit. Derved opstaae netop de vrange Domme. Hoben holder sig til Biting og Ubetydelig heder; en Hat, en Kjole, et Stykke Møbel har større Jnteresse for den end den herligste Figur. Den støtter sin Dom mere paa Autoriteter end paa egen Overbeviisning, og Autoriteter, ere alt for ofte afhængige af Forhold og Stillinger i Livet, til at man, vare de end nok saa store, kan stole paa deres Retfærdighed. Apelles vilde derfor, da hans Medbeilere ved en Concours søgte ved Bestikkelse at gjøre ham Prisen stridig, heller appellere til de Umælendes end til Menneskenes Dom. Priismaleriet var en Hoppe. Han lod komme nogle Hengster, for at forestille dem de andre Mesteres Malerier, og de bleve alle staaende stille for samme; han førte dem til sit eget Stykke, og de vindskede. Hvor mangen nyere Konstner havde maaskee gjort bedre i, ligesom hiin Oldtidens Mester, at appellere ligefrem til fiirbenede Konstdommere?
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-15
Det er ikke enhver Besøger af Konstudstillingen, som skjøtter om at høre til den tankeløse, eftersnakkende, blindt beundrende og blindt dadlende Hob. Mange Tænkere ønske, uden at være egentlige Konstkjendere, at høste Nytte af et saadant Skue, og for disse dannede og tænkende, skjøndt uindviede Konstyndere, vil det neppe være af Veien, at læse her nogle Vink om, hvorledes Konstværker bør tages i Øiesyn. Fremfor Alt følge man sin egen naturlige Følelse for det Sande og Skjønne, som sjeldent vil mislede os, naar vi vælge den til vor trofaste Ledsager. Man betragte Konstværket, uden at bryde sig om, af hvem det er, om Forfærdigeren er een af de ældste Professorer eller een af de yngste Elever; thi kun paa denne Maade bliver det mueligt, at fælde en fuldkommen fordomsfri Dom. Man gaae allene og aldrig i Selskab med Flere, der kun forvirre vor Dom. Er man først enig med sig selv; har man en bestemt Punct, hvorfra man udgaaer, saa høre man siden ogsaa Andre Kyndiges og Ukyndiges Dom, selv den Ringestes bør ikke forsmaaes; thi den ufordærvede Sands dømmer ofte langt rigtigere end den ved for meget Studium alt for forkonstlede. Man vogte sig forat hylde Modesmagen. Hver Tidsalder har ogsaa i Konsten sine Moder; hver Mode sine Afguder. En Konstners personlige Forhold bidrage ofte meget baade ligesaavel til hans Overvurdering, som til hans alt for store Nedsættelse. Menneskene i Almindelighed have intet mere end den gyldne Middelvei. Enten see de lutter Fuldkommenheder eller lutter Pletter. J rang og titelsyge Tider bidrager ogsaa udvortes Glimmer ofte meget til at skaffe en Konstner et stort Navn. Hoven vil have Skudsmaal for Alt, og den troer mere Andres Vidnesbyrd end sine egne Øine. Selv et Guldstykke har intet Værd for den, saa længe det mangler Præget, og den bortskraber Demanten med Foden, saa længe den ikke er indfattet i en Ring. Men de, som Vidnesbyrdene komme fra, ere, som oftest, alt for meget Mennesker, det er, svage, misundelige, og derfor partiske og uretfærdige Dommere, fulde af Fordomme for Landsmænd og Venner; Maneerslaver og Skoletrælle, der hylde enhver af deres Mesteres Griller. Man behøver ikke selv at være Konstner, for med Beskedenhed at kunne bedømme endog den største Mesters Arbeider. Men uden de fornødne Forkundskaber lader dette sig ei gjøre. Enhver som vil fælde en fornuftig Dom, maa kjende Reglerne for en rigtig Tegning og Colorit i Maleriet. Disse lærer man ved en flittig og critisk Beskuelse af store Mesteres Arbeider. Dertil mangler Jngen Leilighed i Kjøbenhavn.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-15
Man har her Samlinger, som den Moltkiske og Westske, hvilke frit, paa en bestemt Dag om Ugen, kunne tages i Øiesyn, ei at tale om Konstkamrets og saa mangen fortræffelig privat Samling. Vor egen Følelse, naar den er dannet ved store Mesterværkers opmærksomme Bestuelse, er tilstrækkelig til at bedømme Compositions Rigtighed, Originalitet og Aandrighed. Den historiske Deel af et Konstværk henhører meest til Archæologens Værneting; men Hjelpemidlerne til Archæologiens Studium staae aabne for Enhver, der føler Lyst dertil og Sands derfor. Det er godt, naar et Konstværk heller ikke lader den Lærde blive utilfredsstillet, og jo flere Fuldkommenheder det forener, desto bedre. Men et ypperligt Konstarbeide taber lige saa lidet sit Værd, fordi Konstneren har feilet mod Costumer, eller Historien, som en Shakespearsk Hamlet ved at bomre mod de nordiske Sæder. Konstneren og Digteren staae omtrent paa eens Trin. Deres Rige er Phantasiens, deres Maal mere at røre, henrykke, opløfte, end egentligen at belære. Eckersbergs Malerie, som forestiller Hertug Adolf, der ikke vil modtage den ham tilbudne danske Krone, taber intet af sin Fortræffelighed, om end Adolf, skjøndt den Gang kun 47 Aar gammel, forestilles os som en Olding paa 60 til 70 Aar. Maaskee mange endog ville finde ham saaledes mere poetisk fremstillet, end om Konstneren havde viist os ham, som en Mand i sin kraftfuldeste Alder. De lærde Konstnere ere ikke altid de genialeste. Jntet er derfor kjedsommeligere end at betragte Konstværker i Selskab med egentlige Lærde, thi mange af dem er Jntet vigtigere end Costumets og Tidsregningens rigtige Iagttagelse.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-15
Alt Haandlangerarbeide maatte indbefattes under Licitationen, men Materialierne tilføres af de Arbeidspligtige, dog aldrig i Sæde= eller Høst tiden, men naar det, efter Øvrighedens retsindige Bedømmelse, var Bonden meest beleiligt.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-15
At al Tidsspilde paa lange Kjørsler tilArbeidsstederne derved kunde undgaaes; at langt mere Arbeide i lige lang Tid, ved saadan Foranstaltning, blev foretaget, kan neppe blive tvivlsomt. Meget Vognslid, Hestenes Udmattelse ved lange Reiser, Brændevinsdrik og andre forhennævnte Uordener vilde rimeligviis forekommes. Hvad de private Veie angaaer, da er det en Selvfølge, at det til Eieren maatte overlades, om og paa hvad Maade han selv vilde istandsætte disse.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-15
Omendskjønt Forfatteren saaledes, som anført, ikke tør foreslaae Friægters Afskaffelse til de offentlige Veies Jstandsættelse og Vedligeholdelse, haaber han dog at have gjort opmærksom paa saa mange Besparelser ved Veiarbeidet, at mere end Halvdelen af Bøndernes paa dette Arbeide tilforn anvendte Friægter maatte bortfalde. Og naar Huusmænds Arbeide blev bestemt, istedetfor een til to Dage, hvilket forholdsmæssigen ei kunde ansees ubilligt eller trykkende, da vilde ogsaa dette for Agerdyrkeren blive en betydelig Lettelse. Til Vejenes Vedligeholdelse henhører ogsaa Sneekastning. Det derfor udstedte Reglement af 20 Dec. 1799 synes aldeles hensigtssvarende, og da Sneekastningen desuden indtræffer paa en Tid, da intet Markarbeide forsømmes, er der saa meget mindre Grund til deri at ønske nogen Forandring. f. Efterat en betydelig Deel af de Kongelige Domainer ere bortsolgte, og da den af Hans Majestæt forbeholdne Jagtret paa det uprivilegerede Selveiergods bortforpagtes, ere Friægterne til den Kongelige Hofholdning ubetydelige; men fordi disse, ligesom alle andre Friægter, kunne affordres paa ubestemte og for den, hvis Tour det bliver, høist ubeleilige Tider, var det ønskeligt, at ogsaa disse Friægter kunde ophøre, og da de ydes til Regentens Nytte, er det klart, at de bør betales af Statscassen. g. Uagtet Breve angaaende Kongelig Tjeneste i Almindelighed befordres af Huusmænd, kan dette Ombud dog ogsaa paalægges Gaard brugere til uforventede og ubeleilige Tider. Disse Brevreiser bør derfor aldrig affordres Bonden, men forrettes af Huusmænd ikke i flere Miles Længde, men fra Sognefoged til Sognefoged, indtil de naae deres Bestemmelsested.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-15
h. Jfølge Jagtforordningen af 18de April 1732 skal hver Amtmand foranstalte saa mange Folk tilsagte, som efter Overjægermesterens Ordre blive anseete fornødne til Klapjagter efter Ulve og Ræve; hvilke Folk dog ei længer maa beholdes, end 2 Dage. Omendskjønt der nu, saavidt vides, ikke i Danmark findes Ulve, hvoraf følger, at de i bemeldte Forordning befalede almindelige Klapjagter ei i mange Aar have været brugte, saa vedblive dog de Kongelige Jagtbetjenter i alle de Districter, hvor Hs. Majestæt eier Skove og udøver sin Jagtret, at holde aarlige Klapjagter efter Ræve og andet Vildt, hvortil, som Pligtsarbeide, affordres 2de Dage af hver Gaard, og, som der fortælles, lige saa mange, eller i det ringeste een Gangdag af hvert Huus, formodentlig paa Grund af Jagtforordningens ovenmeldte Bydende, at Folkene skulle forblive ved Jagten i 2de Dage, uagtet det ei synes, at de forordnede almindelige Jagter have været holdne oftere, end een Gang om Vinteren paa hvert Sted, og at Folkene, som bleve tilsagte, ikkun skulde forblive i 2 Dage efter hinanden, ifald Jagten saalænge vedvarede.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-15
Disse endnu brugelige Rævejagter foranstaltes vel sædvanligt om Vinteren, eller dog paa en Tid, da sjeldent noget egentligt Markarbeide derved kan forsømmes. Det er vel og, som øftest, Tilfældet, at Jagtbetjentene lade sig nøje med gamle Mænd, Fruentimmer og halvvoxne Drenge, hvis Arbeide ei er af betydeligt Værdie; men dersom det er sandt, som Forfatteren af ikke utroværdige Personer har ladet sig fortælle, at over 5000 saadanne Pligtsdage i et vist District anvendes, i forskjellige Afdelinger og til forskjellige Tider, hver Vinter til at dræbe i det Allerhøieste 100 Ræve, da blive disse Rævebælge, som tilhøre Jagtbetjentene, af Almuen særdeles dyrt betalte; thi vil man endog ikkun beregne enhver af de bemeldte Personers Arbeide og Tidsspilde til 24 s. daglig, som neppe bliver Erstatning for Slid paa Fodtøi, langt mindre for Kost og Helbreds Tilsættelse, da opløber dette til 1250 Rbd. Sedler; hvilket, uagtet Beregningen er for lav, dog synes at være en alt for stor Bekostning paa at ødelægge omtrent 100 Ræve, især da det med megen Sandsynlighed kan antages, at disse Ræve, eller i det ringeste den største Deel af dem, vilde, uden Klapjagter, blive fangede eller dræbte. Mon ikke Jagtbetjentene, ved Overøvrighedernes Mellemhandling, eller paa anden Maade, uden Vanskelighed, ville lade sig formaae til at afstaae disse tidspildende, næsten unyttige, og Sundheden, skadelige Klapjagter, imod en meget taalelig Erstatning af Communen, eller ved Tillæg i deres Løn, Naar de fir en saadan Godtgjørelse, som var lige med Rævebælgenes Værdie, da kunde de vel ei billigen forlange mere. Det staaer endnu tilbage, efter Forfatterens foregaaende Løfte, at foreslaae hvad der kunde foranstaltes i alle de Tilfælde, hvor Vognmands laugene enten ere for langt borte, eller ikke kunne bestride de Kjørsler, som maatte fordres, naar Friægter bleve afskaffede. Saaledes som Danmarks Landoeconomie, endnu for størstedelen drives, er det desværre Tilfældet, at mange Timer og Dage blive ledige, især for Parcellister og andre smaa Hartkorns brugere, ja endog for mange store Bøndergaardes Besiddere. Saasnart der i Foraaret er tilsaaet, begynder man at skjære Tørv, naar denne er nogenledes tør, bringes den til Torvene, forsaavidt det befalede Veiarbeide vil tillade det, eller man søger andre Kjørsler, oftest for en saadan Leie, at Vognslidet neppe er betalt. Gjødningen er allerede spildt til Vaarsæden.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-15
Høhøsten, som er indskrænket til nogle faa Enge er snart forbi. Sædehøsten, som gjerne følget strax efter, varer ei heller længe, ifald Veiret nogenledes vil føie, thi man samler en Skare af Huusmænd, meier i Dag, binder i Morgen, kjører ind Overmorgen, ofte enten Afgrøden er tør eller ikke. Ævret opgives, og nu har dette Slags Jordbrugere atter ledige Dage og Uger, indtil Rugsæden skal lægges, og naar dette er forbi begynder man, deels af Trang, deels af Mangel paa andet Markarbeide, at tærske Dette Landvæsen synes ret at være afpasset til de ved Lovene forordnede utallige Friægter. Anderledes forholder det sig med den driftige paa sit eget og Statens Vel arbeidende Landmand; han har aldrig nogen Time ledig. Han ønsker at Sommeren var dobbelt saa lang, som den er. Frosten har neppe forladt Jorden, før Vikker til Staldforing udsaaes paa den allerede vinterpløiede Jord. Naar Vaarsæden er forbi, begynder hans Møgagning og Brak. Han er tillige sysselsat med at jevne og rense sine Kløvermarker, at aflede skadeligt Vand, eller maaskee at samle en compakt Møgdynge til næste Afgrøde. Dette Arbeide vedvarer og afvexler uophørligt; det blot afbrydes ved Høe= og Kornhøsten, som ei tilendebringes i nogle faa Dage, men medtager flere Uger, deels fordi han har mere at høste, deels fordi det er ham vigtigt, at hans Afgrøde i enhver Henseende bliver vel behandlet og kommer tør i Huus eller Stak Neppe er Kornhøsten forbi, før alle Kræfter maa anvendes, for at bringe Vintersæden betimelig i Jorden. Brakfrugterne, paa hvis Hyp ning og Reenholdelse i Sommeren ikke lidet Arbeide er anvendt, maa nu snart optages og uden Ophold hjembringes. Selv Vinteren anvendes til at udføre Gjødning og undertiden til Pløining, naar Frost tillader det; deels fordi han anseer det gavnligt, deels fordi Sommeren ei var lang nok. Denne Mand krymper og vaander sig, hver Gang han uformodentlig, blot efter, endog undertiden sildig, Aftens Varsel, og maaske øjeblikkelig, rives bort fra et bestemt og paa hans Kræfter beregnet Arbeide, for at gjøre en, efter hans Bedømmelse, ofte meget uvigtig Kjørsel. Mange af de førstmeldte Jordbrugere indsee vel, at deres Oeconomie gaaer Krebsgang, eller i det Høieste bliver staaende paa det samme lave Trin, hvor den stod i deres Fædres og Forfædres Tider; men hvorledes slide sig løs fra denne Forfatning, saalænge de ikke have Raad til at holde et Par Heste en Vogn og en Karl næsten altid i Beredskab, for at bestride de offentlige Friægter, (Fortsættes.) Hesten og Æslet.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-15
En herlig Ganger, født af brittisk Stamme, Stolt af den Rytter, som den vælig bar, Hvis Øie straalede af Modets Flamme, Og i hvis Reisning Kraften præget var, Ustandset foer hen over Dal og Høie: Lig Ørnen i sin snelle Himmelflugt, Ei Tøilen meer dens Jver kunde bøie, Den trodsed kjekt al Tvang og Skoletugt; Dog, medens den saaledes galoperer, Den snubler brat med Foden paa en Steen; Et dovent Æsel, som forbi passerer, Sig gotter ved den Ædles svage Meen; Det raaber: "Sligt ei mødte mig i Livet, Skjøndt jeg til Møllen har saa mangen Dragt; Ei heller havde man mig det tilgivet, Hvor tung en Sæk end paa min Ryg blev lagt." Vist nok kan det ei møde dig, Langøre!" Giensvared Hesten med et haanligt Blik; "Et saadant Feiltrin aldrig du kan gjøre, Og dertil du ei heller Ævne fik Misbrugen af Ordet Genie. Jntet Ord misbruges mere og stifter ved Misbrugen større Skade, end det Ord Genie.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-15
Det komme nu af Genius, som tilkjendegiver en iboende høiere Aand, eller af ingenium, hvorved de Gamle forstode den medfødte Kløgt og Opvakthed, saa er det dog vist, at Genie er en Blomst, der ikke voxer i hver Mands Hauge, en Himmelrose, der kun blev saare Faa givet. Men hvor meget ødsles ikke med dette Navn, som maaskee kun tilkom en Shakespear, Newton, Holberg og med dem beslægtede Aander, ligefra Ammestuen indtil Skolerne, Knap har Drengen faaet Buxer paa, knap har han forladt sin Ammes Skjød, førend Moderen i sin Abekjerlighed raaber: Jensemand har Skente, og Faderen er enfoldig nok til at troe det. Men hvad er følgen af denne Geniesyge, om jeg saa tør kalde den Overspændte Fordringer, skadelig Indbildskhed, Uforskammenhed i Ord og Adfærd. Det usleste Kyllingehoved, der er blevet udklækket af et saadant Genieæg, troer sig ophøiet over den, hvis Skoremme det ofte ikke fortjener at løse.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-15
J Edinburgh Gazetteer beundrer Rec. af W. Scotts Nigel denne Digters ubegribelige Frugtbarhed. "Siden 1819 har han udgivet sex store Originalværker. Det er et sælsomt Manufactur. Og, skjøndt aldeles afhængigt af Opfindelse og original Phantasie, synes det virkeligen at gaae frem med den Stadighed og Regelmæssighed som en Ting, der holdes i Gang ved Vindskibelighed og Flid allene. Vort hele Selskab, f. Ex. med alle Værker af andre Forfattere til at forsyne sig med Materialier, er neppe halvt saa sikkert paa, at frembringe sine to Bind om Aaret, som denne Forfatter, med intet uden sit eget Genie at forlade sig paa, at levere sex eller syv. Der er intet Exempel paa et lignende med saa længe fortsat Held udført Foretagende, og, efter al Sandsynlighed, er det endnu ligesaa langt fra Maalet, som det var i Begyndelsen. Om det blot var for Tingens Besynderligheds Skyld, vilde det være Umagen værd at optegne denne overordentlige Begivenheds nuværende Gang og Fremskridt."¬
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-15
J London er udkommet et Skrift, der har vakt stor Opmærksomhed, indeholdende en Fortælling om en Ulykkelig, ved Navn de Quincy, der paa een Dag har sluget 8000 Draaber Laudanum (Opium, hvorved han er blevet til en levende Mumie, hvori Aanden, da den ikke meere synes at hænge ved noget Jordisk, spiller en stor Rolle. Som bekjendt regnes Opium til de bedøvende Gifter. 45 Gran deraf pleie at virke hos voxne Folk som Gift, og det er derfor næsten ubegribeligt, hvorledes de Quincy har kunnet tage 8000 Draaber, uden at dræbes deraf. Tyrkerne kunne imidlertid saaledes vænne sig dertil, at de nyde det dagligen. J Begyndelsen tage de et Stykke som et Knappenaalshoved og tilsidst som en Ært.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-15
Jndenlandske Efterretninger. J Søndags Aftes gav Hr. Fürstenau den forhen bebudede Concert, med et bifald, der ganske svarede til den Forventning, man i forrige No. af Skilderiet havde næret. Ved at sammenligne Hr. Fürstenaus Spil med Drouets fandt Adskillige, at han vel ikke besad dennes Kraft, men at han kunde sættes fuldkomment ved Siden om ikke over ham, i Foredragets Delicasse og i Følelse. Man beundrede især hans Staccato. J Rosenborg Hauge anlægges en ny Gang fra Plankeværket ved Exerceerhuset paa den yderste Ende af Cavaliergangen lige indtil Jernrækværket. De store Marmorkugler, der, som Zirater, hidtil havde staaet paa begge Sider af Gangen ved Rosenborg Slot, og som synes at være saa gamle som Haugen selv, der blev anlagt af Christian d. 4de 1604, ere borttagne.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-15
Det er nu den fjerde Forandring Anmeld, i sin Tid har seet foretages med denne Hauge. Den første skeete, da en Deel deraf blev borttaget til Exerceerhuset og Exerceerpladsen; den anden, da et stort Stykke blev taget til Kronprindsessegaden; den tredie, da adskillige engelske Anlæg bleve gjorte langs med Jernrækværket og op til Cavaliergangen. Folk, der have seet Haugen for nogle og tredive Aar siden, ville snart neppe kunne gienkiende den mere. Jmidlertid har den vundet og kommer til at vinde ligesaa meget ved de to sidste, skjøndt mindste Forandringer, som den har tabt ved de to foregaaende.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-15
Kjøbenhavns Børs, d. 15 April. Cours. Hamb. 2 M. 244, a vista 247. Spec. 249. - Specier solgtes til 14 Rbmk. 15 s. Oblig. (med Renter fra 11te Dec. 1822) 76 1/2 a 77. Nationalbank-Obligat. (af Laanet d. 21 Febr. 1820) 101 1/2 Rbd. r. S. (uden Renter) eller 126 1/2 Rbdlr. Sedler pr. 100 Rbdlr. r. S. Norske Sedler 16 Rbdlr. pr. 10 Spec. norsk. Svenske Sedler 59 s. - Disconto 5 pC. Kjøbenhavn. Trykt hos J. H. Höecke.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-19
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Tyvende Aargang. No. 31. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 19 April 1823. Anledning af Hr. B. Schlicks, Forsvar i Dagen No. 83.
Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-04-19
Da endnu ingen offentligen har yttret sin Mening om alt det, der i Bladet Dagen, af Hr. Schlick er blevet anført til Forsvar for de af ham paa Konstacademiet udstillede Arbeider, af hvilke det Vigtigste og Væsentligste ikke er udført af ham selv, saa troer Anmeld., at det ikke vil være upassende, til Sandhedens Fremme og til Advarsel for Andre, her at fremsætte Sagen i sit rette Lys, og ved at berigtige Adskilligt i det af Hr. S. i Dagen No. 83 indrykkede Forsvar, tillige vise, hvorvidt det kan antages, at hans Hensigt ikke har været Øjenforblindelse. Er Øienforblindelse det samme som Jllusion, saa har Ramdohr allerede for endeel Aar siden oversat dette Ord (i Venus Urania) med Wahnbild. Spørgsmaalet bliver altsaa: Ere Hr. S's udstillede Arbeider ingen WahnbilderNaar vi i det Følgende troe os istand til at bevise, at saadant virkeligen maa have været Hr. S's Hensigt, saa har han derved selv fældet en Dom over sine Forstands-Evner", som Publicum er nødt til at underskrive. Anmeld, vil allene holde sig til det hvorom Enhver, som ønsker at kjende Sagen noget nøiere, letteligen vil kunne blive overbeviist, uden at frakjende Hr. S. de Talenter og Fortjenester, som han maatte være i Besiddelse af, og som han i saa Fald sikkert vil vide at gjøre gieldende.