Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1809-06-17
Min Fetter Tobias min fordums trofaste muntre og vennehulde Reisefælle, som ikke kan være nogen af mine foregaaende Vandringers Læsere ubekjendt, er ikke meer. Mulm skjuler nu hans Støv. En Bombe havde dræbt ham midt i Opfyldelsen af Venskabs helligste Pligter. Han er ikke meer - den eiegode, rene Siel, Min første Tanke var derfor at besøge hans Grav paa Assistencekirkegaarden. Det forekom mig som om det vilde være uretfærdigt og utaknemmeligt, at nyde nogen Glæde i Naturen, førend jeg i det mindste havde besøgt den Mands Hvilested, som i Livet saa broderlig havde deelt med mig saa mange Glæder. Klokken var neppe fem da jeg traadte ind paa Assistencekirkegaarden. En høitidelig Taushed ser til of herskede her i de Dødes fredelige Bolig. En Kjølende Vestenvind susede af og til i det tykke Løv og i de gamle skyggefulde Linde- og Castanietræer qviddrede enkelte Smaafugle. Jeg troede at være her ganske ene, og frit at kunne give mit fulde Hjerte Luft. Med langsomme Skridt nærmede jeg mig min Vens Hvilested. - Han laae tæt op til Muren, beskeden som han var i Livet, under en Cypres, som jeg havde plantet ved hans Grav. Træet havde skudt sig stærkt, og bøiede sin mørke Krone ned over min hedenfarne Ven, som om det vilde beskytte sin Yndlings Bolig. Jeg satte mig ned paa Gravhøien, og en Taare blinkede i mit Øie. Denne lille Jordplet er altsaa nu Din hele Verden, Maalet for Dine Ønsker og Sorger, ædle Tobias. Jmellem disse fire smalle Fjællevægge hviler Du tryggere end en Konge, omgiven af sin hele Livvagt. Solens Straaler brænde ikke mere Din graa Jsse, Stormen standser uden for Din tætte Jordborg, de Ulykkeliges Jammerskrig saare ikke mere Dit ømme Hjerte, de Ryggesløses Frækhed maatter ikke mere Din blide Siel. – Dine jordiske Lænker ere for evig brudte, og Du er fri som for Du skabtes. Men jeg nævner Dit Navn, og Du kjender mig ikke jeg taler til Dig og Du hører mig ikke. Hvor er den Veltalenhed, som pleiede at flyde fra Dine Læber som Dugen paa den spæde Rosenknop, Hvor er den Munterhed, som Du udbredte overalt hvor Du lod Di see? Hvor er det himmelklare Øie, som læste saa grant i Naturens store og hellige Bog: "er brusten" – svarede en Stemme i mit Inderste de Læber, som tolkede Skaberens Priis og Dydens Hæder ere fortærede af graadige Orme Den skjønne Bygning, hvori Din Vens ædle Siel boede, er en sammenfaldet Beenrad. Gud, c. Gud!" raabte jeg, og stod op af Graven hvor langt lykkeligere er ikke den, der aldrig har været født, Miskundelige Skaber, hvi ophøier Du os saa meget, og ydmyger os igjen saa dybt Neppe var denne formastelige Jdee rundet mig Tankerne, førend jeg begyndte at harmes over min Svaghed. J det jeg vilde forlade Kirkegaarden kom en Sommerfugl flyvende og satte sig ligge paa min Arm, ret som om den vilde sige: "Forvovne Dødelige, hold og at gaae i Rette med Din Ska ans tillaand norder. Jeg har kun været en Orm ligesom Du krøbet paa Jorden ligesom Du, og nu kan jeg flyve fra Blomst til Blomst og svinge mig op høit over Din Klode." – Jeg vilde gribe efter den lærerige Fugl, men den var allerede langt, hans langt borte fra mig. Jeg troede at være ene, men jeg var det ei. Jkke langt fra Indgangen laae to unge Piger paa Knæ ved en Grav, og vare meget sysselsatte med at pynte den op. Den ældste kunde være sexten og den yngre tolv Aar. Hver af dem havde en Kurv fuld af Blomster. Begge havde de Sørgeklæder paa og lignede hinanden saa meget, at jeg ikke tvivlede paa, de vare Søstre. Jeg nærmede mig dem med langsomme Skridt. "God Morgen, min Bedste," sagde jeg til den Ældste, allerede saa tidlig saa flittig." - Hun kastede et Engleblik op til mig, svarede intet uden en venlig God Morgen" – og fortsatte sin Syssel Den yngre Søster var imidlertid i Færd med at strøe Sand paa Graven og jevne den med en liden Træspade. - "Det er formodentlig een af Deres Beslægtede, som her er jordet, sagde jeg, henvenDet er vor Moders dende mig til den yngste. Grav, svarede hun, slemme Mennesker, som komme herud paa Kirkegaarden, handle saa ilde med den og træde den bestandig ned. Og det fortjente den eiegode Siel virkelig ikke. Havde vi Raad til det, saa vilde vi lade sætte et Trærækværk omkring Graven. Hun var det snarere værd end saa mange andre, der have prægtige Liigstene. Men vi ere desværre fattige. Vi have Ondt nok ved at faae det allernødvendigste. Men Markblomster, og Sand koste os intet uden lidt Umage. Saalænge Sommeren varer, gaae vi hver Søndag Morgen herud og pynte vor Moders Grav. Vi gaae tidlig - saa har vi bedst No. Havde vi ikke gjort det, havde den allerede for længe siden været ganske nedtraadt." – "Det er vel gjort, mit Barn!" – sagde jeg - og klappede hendes rødmosede Kind – det er vel gjort. Saaledes anstaaer det gode Børn, selv i Døden, at ære deres Moder." Jh, det er jo ikke andet end vor Skyldighed, svarede den Ældste, i det hun plantede den sidste Passionsblomst, hun havde i Kurven det vilde være slet gjort af os, dersom vi vilde lade den bedste Moders Grav ødelægge af følesløse Mennesker." Saal! – sagde den yngske og reiste sig op - nu ere vi færdige. Hun kastede et taarefuldt Øie op til Himmelen, ligesom hun vilde sige: "Moder, sku fra Lysets Trone ned til Din ømme Datter." - De gik nu bort Haand i Haand. Den Selvtilfredshed og Beroligelse, der, efter en fuldbragt ædel Daad, troner i den Dydiges Bryst, straalede i deres aabne, uskyldige Aasyn. - O. J Fornemme og Vise, som maaskee kalde denne Fromhed Overtro – denne Høiagtelse for en Moders Støv Enfoldighed – hvor beklagelsesværdige ere J ikke, – Den ædleste Sands mangler eder. Eders Egennytte tillader eder ikke at leve for andre end eders Lige – de Levende. De Døde have intet Værd og ingen Betydning mere for eder. J bevare som en kostbar Skat den Ring - den Daase, eders Velgjørere have skienket eder, men den Grav, som gjemmer deres jordiske Levninger, er eder ligegyldig. J ændse den aldrig. Kun de, som J ansee eder saa ophøiede over, de ringeste Mennesker, besøge deres Venners og Frænders Grav og pynte den med friske Blomster. Betænker dog, at den, som end i Døden ikke kan glemme sin Ven, han, ene han, fortjener og saa kun i Livet at have en Ven. (Fortsættes.)