Viborger Samler, 1840-10-26
Udenlandske Efterretninger. Preussen. Berlin, den 17de Octbr. Af Kongens Tale ved Hyldingsfesten den 15de Octbr. meddeles Følgende: "Det var tidligere Skik og Brug, at Stænderne fra de tydske Provindser ikke aflagde Arvehyldingen, førend Hyldings-Forsikkringerne vare givne. Jeg vil ligesom slutte mig til denne Skik. Vel veed jeg og jeg bekjender det, at jeg har min Krone fra Gud alene, og det anstaaer mig vel at udraabe: Vee den, der lægger Haand paa den! – Men jeg veed, og bekjende det for Eder Alle, at jeg har min Krone til Lehn af den Allerhøieste, og at jeg er ham Regnskab skyldig for enhver Dag og enhver Time af min Regjering. Hvor, som forlanger Betryggelse for den kommende Tid, ham giver jeg disse Ord. En bedre Garanti kan hverken jeg eller noget Menniske give. Den veier tungere og hinder stærkere end alle Kroningseder, end alle Forsikkringer, indgravede i Erts, eller nedskrevne paa Pergament; thi den udstrømmer fra Livet og slaaer sin Rod i Troen. Førend Arvehyldingen fandt Sted, traadte Kongen hen til Kanten af den saakaldte Fri-Trappe, og holdt med sjelden Kraft og klar Stemme til de mange tusinde Forsamlede en Tale, der i det mindste kunde høres af 20,000 af de Tilstedeværende. – "Jeg vil, sagde Kongen, i min Regjering holde over Freden, saavidt min Magt og min Villie række, og ærlig og med al Kraft understøtte de Bestræbelser, hvorved det er lykkets de høie Magter at lade Europa nyde en Haarig Fred. (Stærke Jubelraab.) Fremfor Alt vil jeg tragte efter at sikkre Fædrelandet den Plads, til hvilken det guddommelige Forsyn ved et i Historien mageløst Exempel har hævet det og paa hvilken Preussen er blevet et Skjold, for Tydsklands Sikkerhed og Rettigheder. Jeg vil regiere saaledes, at man i mig skal gjenkjende den ægte Søn af den uforglemmelige Fader og af den uforglemmelige Moder, hvis velsignede Minde vil gaae i Arv fra Slægt til Slægt. - Men Kongernes Veie ere rige paa Taarer og Taarer værdige, naar deres Undersaatters Hjerte og Aand ikke yde dem hjelpsom Haand. Derfor, i min begeistrende Kjærlighed til mit herlige Fædreneland, til mi i Vaaben, i Frihed og Lydighed fødte Folk, (de sidste Ord udtalte Kongen med stærkhævet Stemme og kraftfuld Tone, hvorefter udbrød et tordnende, længe gjentonende Jubelraab) henvender jeg til Eder, mine Herrer, i denne Alvorsstund et alvorligt Spørgsmaal, Kunne J, som jeg haaber, –, da svarer mig, i Eders eget Navn, i deres Navn, der have sendt Eder, Riddere, Borgere! Landmænd, og J Alle, der i talløse Skarer ere samlede her! – Jeg spørger Eder, ville J med Hjerte og Aand, med Ord og Daad og ærlig Stræben, i de Tydskes hellige Tro, i de Christnes endnu helligere Kjærlighed staae mig bi, og hielpe mig til at bevare Preussen, saaledes som det er, og saaledes som det maa være, naar det ei skal gaae til Grunde, til stedse herligere at udvikle de Egenskaber, ved hvilke Preussen med sine kun 14 Millioner Jndbyggere staaer iblandt Stormagternes Række? – nemlig: Ære, Troskab, Stræben efter Oplysning, Ret og Sandhed, Fremadskriden i Manddomsviisdom- og heeltemodig Ungdomskraft, Ville J i denne Stræben ikke svigte mig, men trofaste holde ud med mig i de gode som i de onde Dage - O! svarer mig da med Modersmaalets klare, skjønneste Lyd, svarer mig med et trofast Ja! (Dette Ja tonede mægtigen fra alle Sider af den med en utallig Menneskevrimmel fyldte Plads.) Dagens Høitidelighed er vigtig for Staten, og Verden; - Eders Ja gjaldt mig; det tilhører mig; - det afstaaer jeg ikke; det forbinder os uopløseligt i gjensidig Kjærlighed og Try skab; – det giver Mod, Kraft, Uforfærdethed, - det vil jeg ikke forglemme i min Dødsstund, Jeg vil holde mine Løfter, saaledes som jeg har udtalt dem her og i Königsberg, jeg vil holde dem, saa sandt hielpe mig Gud, Til Vidnesbyrd herom opløfter jeg min høire Haand til Himmelen. – Fuldender denne høie Fest, Guds naaderige Velsignelse hvile paa denne Time!!!" – Det er umuligt at skildre det Jndtryk, disse Ord gjorde paa den forsamlede Mængde. Thiers Ultimatum af 8de Octbr. Jndholdet af dette Ultimatum kiendes endnu kun af engelske Blade. Det hedder i dette Actstykke: "Denne saameget frygtede Vasal (Mehemed Ali.) er, efter vor (Thierss) Anskuelse, en væsentlig og nødvendig Deel af det osmanske Rige. Tilintetgjøres han, saa vil desuagtet Riget, under de nuværende Forhold, ikke meere end hidtil være istand til at erhverve de Midler, der forhen manglede, forat sikkre Sultanen Herredømmet over Syrien og Ægypten, og Porten vil kun miste en Vasal, der nu er et afdens fornemste Bulværker. Andre Paschaer, ulydige imod deres Herre, og afhængige af fremmed Jndflydelse, ville følge efter Mehemed. Med eet Ord: en Deel af det tyrkiske Rige bliver compromitteret; og saaledes vil den almindelige Ligevægt vorde truet. Efter Frankerigs Anskuelse er Vicekongen af Ægyptens Existence i de afham beherskede Provindser og i de Farvande, i hvilke han udøver sin Magt, væsentlig nødvendig for at sikkre de nu bestaaende Forhold imellem de forskjellige Deele af Jordkuglen. J denne Overbeviisning troer Frankerig, ligesaalidet directe interesseret ved det orientalske Spørgsmaal, som de 4 Magter, der have undertegnet Protocollen af 17de Septbr., at være sat i den Nødvendighed, at give den Erklæring: at Vicekongens Afsættelse, saafremt den skulde udføres, vilde efter Frankerigs Formening være et Stød, der var tilføiet den almindelige Ligevægt. Frankerig, der er tilbøieligt til at indlade sig paa, og deeltage i ethvert antageligt Arrangement, der har til Grundlag Garanti for Sultanens og den ægyptiske Sultans Existence, indskrænker sig nu for Tiden til den Erklæring, at det ikke kan give sit Samtykke til den i Constantinopel udtalte Afsættelses-Erklæring.