Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-08-23
Jntet nyere Sprog er rigere paa Ordformer, brugelige i alle Livets Forhold, end det Franske, og et Vidnesbyrd herom finder man især i P. J. le Rour's comiske, satiriske, critiske Ordbog, der indeholder en Skat af de paa Titelen benævnte Ord og Udtryk. Af denne Ordrigdom benyttede man sig ogsaa baade i det danske, tydske og engelske Sprog, saalænge disse Tungemaal endnu ikke vare tilbørligen uddannede. Men ligesom mangt et vanartet Barn slaaer sin Amme, naar det ikke længer trænger til dennes Die, saaledes synes mange Sprogforskere at behandle Franskmændenes Jver for Sproget og de skjønne Videnskaber, nu de troe, at de ikke meere behøve deres Hjelp. Hvorledes vort danske Tungemaal endnu var belæsset mig franske Ord, i Holbergs Tid, veed Enhver. Saavel her, som i Tydskland, gik man endog saavidt, at danne franskklingende Ord, som ingen Franskmand kjender, f. Ex. Friseur, Chatoulle, Chatuilles, Senier (istedetfor Seigneur, En dansk Purist vilde endog danne Skathuaf det selvgjorte Chatouille. Blandt de militaire Commandoord har man optaget det Bro March eller Marsch, som nok neppe nogen Franskmand veed, hvad det betyder hos os i den vi stand. Men ligesom man eengang gik for vidt i at ville gjøre Alt til Franzosist, saaledes er man i vore Dage gaaet over til en anden Yderlighed, at ville forjage alle franske Ord, der eengang have faaet et Slags Borgerret, fra Sproget, og give os udanske og uforstaaelige saakaldte danske Ord istedetfor almeenforstaaelige franske, uden at betænke, at dersom det er ey Ufuldkommenhed hos et Sprog, at have fremmede Ord, saa er det Engelske, der har optaget saa mange, saavel af de døde, som de levende, eet af de fattigste Tungemaal, skjøndt hver Sagkyndig maa tilstaae, at det blandt de nyere er eet af de fyndigste og rigeste, og i alle Fag kan opvise de første Mesterværker. Der var engang en Tid, da man i Europa hverken kjendte til regelmæssige Poster, og endnu langt mindre til offentlige Tidender. Den Gang erfaredes aldrig, hvad der foregik i andre Lande, uden ved Pillegrimene, og disse levende Aviser kunde da naturligviis tillade sig saa mange Løgne, som de vilde, da deres Udsagn hverken kunde gjendrives eller berigtiges. Skulde en saadan Tilstand ikke kunne komme igjen i Europa, trods Posternes velorganiserede Gang, trods Bogtrykkerkonstens store Fremskridt? – Sandsynlig er det vel ikke, men om ogsaa umueligt, det er et andet Spørgsmaal. Man antager rigtig nok, at Sandheden omsider maa komme for Dagen; at den arbeider sig frem gjennem Tidens alt opslugende Bølger, om man end lænkede den med tusinde Kjæder. Men ei at tale om, at dette kunde vare længer end den nulevende, ja næste, Slægt, er tjent med, saa er det ogsaa vitterligt, at der gives Sandheder, som i det mindste halvanden Aarhundreder ikke have været istand til at bringe for Dagen. Hvo var f. Ex. Manden med Jernmasken i Bastillen, Man har Gisninger derom, men ingen Vished, hvor megen Umage end Historiegrandskerne have givet sig for at udfinde det Sande i Sagen. - Ved alt for megen Ængstelighed for Offentlighed, og ved alt for stor Aandstvang kan et Folk tilsidst blive saa uvidende i sit Lands Historie og Dagsbegivenheder, at det bedre veed hvad der foregaaer i Peking eller Cairo, end hjemme hos sig selv.