Viborger Samler, 1782-05-20
men. Mandagen den 20 Maji. N. D. D. C. N. D., N. C. N. D. C. Flavia eller den ulykkelige Datter. Bolton, en anseelig Kiøbmand i Bristol, havde, ved sin lykkelig førte Handel, erlanget en god Velstand. Han var gift med en Kone, som han oprigtig elskede, og, for at krone hans Lykke, skienkede Himmelen ham i Bryllups=Aaret en velskabt Datter, der blev kaldet Flavia. Saasnart hun havde opnaaet den tilbørlige Alder, blev hun skikket hiemme fra til en Kostgænger=Skole nær ved London, og inden kort Tid fordunklede hun alle sine Selskaberinder paa Klaveret, Cithar og i Dans. Hendes Skiønhed, der her skinnede i sin Morgens Glaus, forskaffede hende endogsaa i disse tidlige Dage, et talrigt Følge af Beundrere. Og disse Omstændigheder fortolkedes af hendes Venner som visse Varsler for tilkommende Erobringer. Flavia syntes saaledes at være paa Veien til at naae menneskelig Lyksaligheds høieste Spidse, da en Hændelse, der blev Anledning til alle hendes paafølgende Vanheld, foraarsagende hendes Tilbagekaldelse hiem, for der at være tilstede ved sin Faders Begravelse, der var død efter en langvarig Svaghed, som, han af Ømhed over at foraarsage sin Datter Bekymring, ikke havde ladet hende vide noget af. Jmidlertid var det i denne Tilstand, at Bol tons oprigtige Kierlighed for hans Kone viiste sig i en meget uforsigtig Handling; thi, merkende sit Endeligt at nærme sig, gjorde han et Testamente, hvorved han overlod sin Ægtefælle den fulde Bestyrelse af alle hans Midler. Madame Bolton var en ung Kone, og faa Maaneder afsleed de Sorrigs Jndtryk, som hendes Mands Død havde gjort i hendes Hierte. Hun begyndte som forhen at besøge sine Venner og Bekientere, og indfandt sig ofte ved Skuespillene og i Selskaber. Kan man forestille sig, at en fem og tredive Aars Enke, der var smuk og uindskrænket Besidderske af 75000 Pund, skulle lang Tid være eene, uden at see De sig overvældet af Mandspersonernes Smigrerier, Hun manglede ikke paa Ægteskabs Tilbud; den ene Friere fremstillede sig efter den anden, og just valgte dette ulykkelige eller rettere ubesindige Fruentimmer, den værste af dem alle. Parmenio erholdt hendes Haand. Og hvo var han vel, en Spiller, og en udmærket Person iblandt berygtede Fruentimmers Tilhængere; et Menneske, der brød sig ikke om sine Midler, og aldrig manglede at lade sine Udgivter langt overstige deres snevre Grendser; men derimod var Parmenio af et muntert Sind, var smuk, velskabt, og besad en stor Deel af den smigrende Veltalenhed, der saa meget sielden feiler i at indtage Kiønnets Hierter. Nu bleve da Frugterne af Boltons Vindskibelighed nydte af en Person, der var dem ligesaa uværdig, som han derimod havde vel fortient dem. Snart gav Parmenio sine Lyster fuld Tøile, formerede sine Vellystig, heds Offere, indfandt sig tiere ved Spillebordet, og nedsank dybere og dybere i sine fortryllende Udsvævelser. Hvad blev der imidlertid af den arme Flavia, Jlde lidt af sin uværdige Stedfader, og endnu elendigere ved hendes sig til Døde græmmende Moders Afgang, saae hun sig overladt til den vide Verden, uforsørget, uden Midler og uden Venner; thi hendes Moders daarlige Opførsel havde skilt hende ved de faa Personers Hielp, der ellers havde kundet tage sig af hende. Og da hun var opdraget til at være et fornemt Fruentimmer, saa var hun ikke i Stand til at ernære sig ved noget Slags arbeidsom og huuslig Forret retning. Jmidlertid maatte der dog tænkes paa nogen Maade at erlange Underholdning; hun forhørte sig altsaa imellem hendes Skolekammerater, og da hun havde været meget afholdt, saa antog en ung Frøken af store Midler, der nylig havde forladt Skolen, hende som Selskaberinde.