Adresseavis for Børn, 1780-10-18
Numer Aar. Anden. Aargang. for Onsdagen. Børn. den 18. October. Historiers Læsning de Unge anprises, Naar Veyen ved samme til Dyden dem vises Nyeheder. Dunkirchen levede og døde den for sin Fromhed meget bekjendte Kjøbmand Hr. Fleur. Da denne fortræffelige Mands Historie er hele Veyen igjennem fuld af Bevæggrunde til Dyd, men i sær fordi fornemmelig Børn kunne lære af samme, hvor mange Belønninger en retskaffen Redelighed og Tjenstfærdighed har umiddelbar at vente, saa ville vi kortelig her, til voxe unge Læseres Opbyggelse og Fornøyelse, anføre denne brave Mands Historie. Flenrys Forældre vare Landmænd, men døde begge fra ham af en gængse Sygdom, da den lille Fleur først var fire Aar gammel. En gammel Fætter tog ham til sig; men denne døde og efter et halvt Aars Forløb af samme Syge. Den lille Fader, og Moderløse Fleur kjendte dengang endnu ikke denne Stands Elendighed, og heller ikke, hvor fælt det er at være fattig. Han var altsaa gandske ubekymret i Henseende til sin tilkommende Skjebne, og fulde villig med en af Øvrighedens Tienere, som havde faaet befaling, at sætte ham hen til en Mand til Opfostrelse, da der intet Vansenhuus var. Fleurys nye Pleyefader var en Mand, som saae meere paa Betalingen, end paa hans Pligts Opfyldelse. Han saae ikkun mildt, naar han fik Penge, for Resten udviisde hans Miner meer en Tiger, end et Menneske. Den lille Fleury var neppe kommen ind i Huset, førend han allerede fik nogle Øresigen, fordi han, da han var træt af den hastige Gang paa den lange Vey derhen, satte sig ned uden Tilladelse. Det arme Barn skjelvede af Skræk, thi omendskiønt han hidindtil var opfødt iblandt Bønder, saa havde han dog endnu aldrig liidt saadan smertelig Begegnelse. Et Aar tilbragde han hos dette Umenneske, og i al den Tid var der ikke gaaet en eeneste Dag forbi, at jo den stakkels Fleury havde erfaret sin Pleyefaders Egensindighed og Haardhed. En Dag skulde han gaae med et Brev til en anden Bye, og da det imidlertid blev en sterk Torden og Regn, saa søgde han ind i en Skov for at staae i Lye under et Træe. Da Mørket derefter faldt paa, saa kunde han ikke finde ud af Skoven igjen, og gik den hele Nat og den følgende halve Dag, og søgde forgieves efter Landeveien. Endelig hen imod Middag kom han til nogle Folk fra et Meyerie, som holdt Middagsmaaltid under en stor Lind. Glad, og med et Væsen, som ikke røber andet end Uskyldighed, skyndte han sig hen til en af Bordgjesterne, som til hans Lykke var Her Avis Herren selv. Giv mig og et Stykke Brød med Dem – sagde han, og holdt fuld af Tillid sin lille Haand hen imod ham, – kun et lille bitte Stykke! naar du engang kommer til min Fader i Himmelen, saa giver han dig det igjen Landmanden, som var en god ærlig Forpagter, følede dette Uskyldighedens Sprog, tog den lille Forvildede til sig, og beholdt ham hos sig. Syv Aar havde Fleury tilbragt hos denne ærlige Landmand, da der komen Reysende forbi, i det samme han om Aftenen vilde drive sin lille Hjord ind. Fleury saae ham ride, og merkede, at der faldt noget Glimrende ned fra Hesten. Han løb strax hen til Stedet og fandt et Gulduhr. En gamme halt Hyrde, som var i Nærheden derved, hinkede hen til den Lille, og vilde have Halvparten af Hittegodset. Men Fleur paastod, at Uhret hørde den Fremmede til. Den Halte tog fat med den ene Haand i hans Hyrdekappe, og med den anden tog han Penge op af Lommen, for at ville give Drengen noget paa Afslag. Ney Tak, sagde den ærlige Fleury, Uhret hører hverken mig eller dig til; den Fremmede maae have det igjen. Jmidlertid var Rytteren kommen begge Hyrderne af Sigte. Dog alligevel sleed Fleur sig løs, drev sine Faar ind, og skyndte sig efter den Fremmede. Han løb hele Natten igjennem, og kom om Morgenen tidlig til Landeveien, paa hvilken han nogle Timer derefter kom ind i en Stad. Her saae han en opsadlet Hest staae uden for en Vertshuusdør, Han formodede, at den tilhørde Uhrets Eiermand, gik ind i Huset, og fandt i den underste Stue en Mand, som var temmelig til Aars, der just stod færdig at ville stige til Hest, Det var Hr. Perdin fra Dunkirchen. "Herre, sagde han pustende: De har i Gaar tabt dette Uhr jeg fandt det, og løb saa længe efter Dem, indtil jeg nu har naaet Dem. Den Fremmede anstillede sig, som han ikke vidste af nogen Ting, og sagde til den lille Fleurp, at han maatte tage feyl at hans Person. Saa maae jeg løbe videre, for at indhente ham, sagde han, og vilde strax løbe ud af Døren. Denne usædvanlige Redelighed satte den Fremmede i Forundring. "Hvem er de, min Søn, spurgde han ham venlig og klappede ham paa Kinden. – "Jeg er en Hyrde. - Hvem er din Fader – "Min Fader er oppe hos Englene, og min Moder ligesaa. Har du nogle Paarørende for Børn. levende Ach ja, jeg har, Herre! – Her vilde Fleury skynde sig ud, og gik til Døren, omendskjønt han var baade koldfrøssen og hungrig, men den Fremmede holdt ham. "Slip mig, Herre! sagde han ængstelig, jeg løb i en Hast hjemmefra, bort fra mine stakkels Faar, de ere hungrige, og jeg har endnu aldrig ladet dem sulte. "Du er maaskee selv langt hungrigere, min gode Dreng - Og nu vilde den Fremmede give ham noget af den Frokost, som stod paa Bordet. Dette Øyeblik benyttede Fleury sig af, og løb i den største Gesvindighed afsted, uden at oppebie nogen Belønning, og kom snart den Fremmede af Syne, som løb et Stykke Vey efter ham. Fleury løb alt hvad han kunde løbe; og imod Middag var han allerede hos sin Faare-Fold, men som han fandt tom. Fuld af Angest skyndte denne fromme Hyrde sig hjem til sin Husbonde. Herre, raabde han, i det han saae Forpagteren, straf mig; jeg har været utroe. Men det er ikke min Skyld, vor Skolemester maae forsvare det; han har saa ofte i Skolen sagt til os Børn, at fromme og dydige Menneskeer maatte ikke beholde, hvad de havde fundet. Jeg kan jo ikke gjøre noget derfor, at den Herre, som havde tabt Uhret, reed saa gesvindt. – "Det kan du ikke heller, min gode Dreng, sagde Forpagteren. Ved disse Ord traadde Hr. Perdin ind i Stuen, som var redet efter Fleurp. Og da han saae, at Forpagteren havde en Stok i Haanden, saa at han venlig hen til ham og sagde: Hør, gode Fader slaae mig ikke denne Dreng; thi jeg har forført ham. - Nu fortælde Hr. Perdin Forpagteren den hele Sag, og anholdt saa længe med sin Begjering hos ham, indtil han overlod ham denne unge Hyrde. Efterat han havde ladet den trætte Fleury udhvile, og gjort Forpagteren en Deel Foræringer, tog han Drengen strax med sig paa Hesten, og bragde ham herhid til Dunkirchen Her lod han dette sit Hittebarn strax klæde op med nye Klæder fra Top til Taae, og holdt en egen Jnformator til, ham, hos hvilken den fromme Fleury paa en kort Tid gjorde en forunderlig Fremgang saavel i gode Sæder, som i de Videnskaber han behøvede som en tilkommende Kjøbmand. Ligefra den første Time af vænnede han sig til den nøyagtigste Orden i sine Forretninger. Han stod hver Morgen op Klokken 5 Slet, saavel om Vinteres Avis som om Sommeren. Efterat han havde vasket sig, forrettede han sin Bøn, læsde et Stykke af den hellige Skrivt eller af la Placettes Moral. Derpaa gjorde han vexelviis en Fransk eller Tydsk Stiil, hvilken han lod sin Lærer see igjennem og rette, og derefter gik han paa Contoiret, hvor han i de Øyeblikke, han havde Frihed for Contoir-Forretninger, læsde de bedste Tydske, Franske og Engelske Skrivter. Om Aftenen, efterat Contoiret var slut let, øvede han sig paa Claveret, regnede nogle Exempler, og sysselsatte sig paa nye med at læse i Bibelen. Disse fromme Øvelser bevarede ham fra mange Farer og Snarer, som Lasterne pleye at lægge i Veyen for unge Mennesker. Men i sær bevarede de ham fra Ødselhed, Ukydskhed og ondt Selskab, forskaffede ham efterhaanden mange for træffelige Bevæggrunde til Dyden, og forhvervede ham sin Herres Kjerlighed. Engang var hans Herre reyst til Bourdeaux. Jmidlertid kom en ubekjendt Tjener og forlangede en Portion af et meget ypperligt Pulver imod Stær paa Øynene, hvilket Middel Hr. Perdin besad som et Areanum, og overlod det for intet til enhver som forlangede det. Nogle Dage derefter bragde den samme ubekiendte Tjener et forseglet Papir, hvorudi befandtes 200 Lauisdorer til Hr. Perdin og 50 til Fleury, For to af dem, som tilhørde ham selv, kjøbde Fleury sig en Lotterieseddel, og vandt endnu førend hans Herres Hjemkomst det største Lod 2000 Louisdorer. Kort efter denne lykkelige Dag kom Hr. Perdin hjem, og fandt ved sin Ankomst 2248 Louisdorer liggende paa sit Bord, hvilke den troe Fleury havde overleveret ham allesammen. Denne Ærligheds Handel, og den i hans Fraværelse førte overmaade redelige Affærernes Forvaltning røvede Hr. Perdins gandske Hjerte til sig. Han fløy om sin Yndlings Hals, trykkede ham op til sit Bryst, og skjød den hele Summa tilbage til ham, og skjenlede ham endda ligesaa stor en Summa, thi han var rig. Tillige drog han Omsorg for, at Fleury kunde faae nedsat sin Capital i en Banque med god Fordeel. J Stedet for at denne uformodentlige Lykke skulde giøre ham stolt eller efterladen i sin Flid, saa fortsatte denne frømme Ungkarl sin hidindtil førte Levemaade endnu lige eens. Han sørgede med lige redelig Omhyggelighed for sin Herres Jnteresse, og for at bringe sin egen Færdighed og for Børn. Duelighed stedse til større Fuldkommenhed. Dette havde den Følge og Virkning, at hans Principal skjenkede ham nu al sin Tillid og Fortrolighed, og gav ham nu at sin vidtløftige Eiendom og For ue under Hænder, uden engang at lade sig forstaae med, at han vilde fordre Regnskab af ham. Dette vidste en ung Kjøbmand, med hvem Fleury undertiden havde nogle Sager at afgjøre. Da denne unge Kjøbmand nu formedelst sin Liderlighed var bleven banqueret, saa haabede han, ved allehaande Kunstgreb at kunne indtage Hr. Perding Yndling til sin Fordeel. Men denne, der allerede som Dreng havde været et Mønster paa Redelighed; lod sig ikke ved nogen Ting i Verden forlede til Utroskab, og viisde sin Frister Døren med en fornærmet Retskaffenheds alvorlige Mine og et fortørnet Mods mandige Tone. Engang var Fleury om Aftenen gandske allene og beskæftigede sig med Læsning, da den unge Kjøbmand kom springende ind i Kammeret, og satte ham en Pistol paa Brystet, og forlangde af ham, at han med Hr. Perdins Navn skulde underskrive en Vexel paa 5000 Louisdorer. Skyd til, Ulyksalige raabde Fleury, jeg er ikke bange for Døden, naar jeg skal kjøbe Livet med Skam. Den Mine, med hvilken Fleurp saae ved disse Ord paa Moderen, havde en Heltekraft ved sig. Den var gandske og aldeles et ædelt Hjertes Mod, og traf det slemme Skarn saa lykkelig, at denne Morder tabde Geværet, (thi enhver Lastefuld bliver feyg, naar Dyden sætter sig til Modværge mod ham, og Pistolen gik løs da den faldt paa Gulvet, hvorved den gode Fleur fik et Streffskud i Benet. Neppe var Skuddet skeet, førend Hr. Perdin, som imidlertid var kommet hjem, og havde hørt Knallet, traadde ind i Værelset. Han blev forundret, da han saae en Fremmed der, som strax nedkastede sig for hans Fødder og omfavnede hans Knæer. Fleury, omendskjønt han var forskrækket, fortælde Hr. Perdin, at denne Fremmede vilde sælge et Par Pistoler, og at den ene, som var ladt, var uformodentlig gaaet løs. Fleurps gode Hjerte havde nær forekommet Moderens Skam, dersom Hr. Perdin havde ikke nøye betragtet ham, og læst hans Forbrydelse af hans Ansigt. Nu fortælde Fleurp hele Sagen, men faldt tillige ned for sin Principals Fødder, og bad ham at tilgive denne Ulyksalige. Jeg veed ikke, Avis om det skulde være en Lykke eller Ulykke for Verden, om hvert Skarn skulde falde i saadanne Menneskevenners Hænder, som denne Elendige befandt sig nu. Hr. Perdin tog sin Brevtaske op af Lommen, og tog en Vexel frem paa 1000 Rdlr., som han gav den Ulykkelige, uden at kunne tale et Ord; og Fleury tog sin Morder med den ene Haand ved Armen, og med den anden Haand pegede han optil Himmelen, og sagde: gaae nu bort, du Ulykkelige, og forsøg, om du ligeledes kan forsone dig med din Fiende heroven til. Denne Fleurys fortræffelige Handel var alt for stor dertil, at Perdins ædelmodige Hjerte troede, at kunne belønne den nok blot med Velgierninger. Han havde gjerne kaldet hele Staden sammen, for at fortælle ethvert Menneske, hvor lykkelig han var, ved at eye den fromme Fleury. Men han torde ikke gjøre den Elendige ulykkelig, og lod sig derfor nøye med, at indsætte sin Yndling i et Testamente til hans tilkommende Arving og Eier af alle hans Rigdomme. Endnu dulde og fortiede han denne Lykke; hans Fødselsdag, som indfaldt om nogle Uger, skulde skienke Fleury denne Glæde, og tillige gjøre Fødselsfesten meere skinnende. Denne retskafne Mand, omendskjønt han var allerede halvfjerdsindstyve Aar gammel, holdt det dog endnu altid for sin Pligt at være nyttig ved en bestandig Virksomhed, og vilde endnu for sin Geburtsdag gjøre en Reyse til Lissabon. Da han efter Omstændighederne kunde sikkert vente, at være betids nok hjemme igjen, saa tog han Afsked med sin Yndling med det gladeste Haabs Mine. Neppe nærmede den Dag sig, paa hvilken Fleur ventede sin godgjørende og kjerlige Reysende, førend han med det gladeste Haab skyndte sig til Havnen ved Mardyk. Men han maatte dennegang gaae bedrovet hjem igien, og denne Gang, som lod ham vexelviis føle søde Forventelser og sørgelige Ahndelser, havde han allerede gjort 14 Dage efterhinanden. Endnu stedse ledsagede Haabet ham til Havnen, da en Dag en af hans Principals Matroser med den sørgeligste Mine kom ind paa Contoiret, berettede ham, at Skibet var forgaaet paa dets Tilbagereyse, og at blot allene han og Kokkedrengen havde bærget Livet paa en Planke. Fleurys Smerte var ubeskrivelig, og paadrog ham en farlig Sygdom. Jmidlertid komfor Børn.