Berlingske Tidende, 1810-12-31
J Lehnsystemets Tider adsplittede Engelland vore Provindser, be foldede vore Vasaller, heriede vore Marke; det havde den Anelse, at dets Lehnsherres Trone engang vilde blive Verdens Trone. Kastet tilbage paa sine Øer har der altid søgt Hevnere for dets Kamp. Engelland, Jtalien, Spanien, have faa Steder i hvilke man ikke i tre Aarhundreder har kiæmpet for Engellands Sag. Efter dets Foregivende stræbte vore Konger efter et Universalmonar chie, paa den Tid Rochelle blev beleiret, Havnen ved Toulon anlagt. og Cortryk overgivet. De svageste Regieringer kunde ei paalægge deres beskyldninger Tavshed, eller formilde deres Had. J Engellands Øine var det franske Folk altid det samme. Det manglede blot Leilighed og en Chef for igjen at antage Navn af Stor. Til Engellands Projecter udfordredes en heel Omvæltning. Det vilde en blodig Revolution, da dets egne Revolutioner havde været grunsomme, og fordi det ved vore Uoligheder traf vor Jndustrie og vort Indretninger, de Stirende og de Overvundne, Folket og Dynastiet med eet og samme Sværd. Hele Europa blev kaldet til dette Ødelæggelsesværk. Overalt tilbagedreven, overalt truet, skielvende for sig selv, holdt Europa inde midt i den Brand, som det brittiske Cabinet havde antændt. Efter en tiaarig for Frankrig hæderfuld Kamp, samlede det meest udmærkede Gennie, som Naturen nogensinde har frembragt, igien de adspredte Stykker af Carl den Stores Scepter i sine seierrige Hænder. Frankrigs Haan blev hævnet. Grændser, som Maadehold indskrænker og Naturen betegner, ere de Trophæer, som oprettes for dets Folk Lykke og Europas Rolighed. Keiseren foreslaaer Fred. En stor Siels forfængelige Haab, TreGange hæver sig Allarmskriget fra alle Kanter; tre Gange fører Seiren kun til Seiren, og Freden altid tilbudt, altid forlangt, men aldrig opnaaet, viger tilbage for vore Ørne til Europas yderste Ender. I dette Chans, hvis Virkninger menneskelig Klogskab ei kan moderere, blive Rigerne af første Rang rystede i deres Grundvolde, de smaae Stater forsvinde; af sig selv styrte den europæiske Statsbygnings gothiske Søiler sammen, uden igjen at kunne opføres efter samme Plan, og havde ikke Ordenens Genius fugt Krigens Genius, da skulde det attende Aarhundrede ikke meere havt Krig men Død og Anarchie til sine Efterfølgere. Skuer Seierherren fra sin Triumphvogn Nationer, som ved gamle Sædvaner ere forenede, saa opsøger han troe Fyrster, skaffer dem giensidig Jnteresse og betroer de sine nyskabte Staters Skjebne, for hvis beskytter han erklærer sig. Men der, hvor alle Regierings=Former forgieves blive prøvede, der, hvor Agregatterne ere for smaae, eller forsynede med for lidet Adhassionsstof, for at danne Masser, der hvor Localiteterne, Menneskene og Tingene underkastedes den umiddelbare Jndvirkning af Gierrighed og Frankrigs evige Fienders Angreb eller Rænker - der byder Rigets Jnteresse at forene disse Dele af Erobringerne med den seierrige Nation, for at udrive dem fra uundgaaelig Opløsning. Ved den Deliberation, som beskiæftiger dem, maatte Spørgsmaalet anstilles saaledes: Da Holland og Hansestæderne ei kunne bestaae ved sig selv, maae de da tilhøre Engelland eller Frankrig? Forgieves vilde man søge et tredie Alternativ. Vor Generation, Senatorer, har vedligeholdt denne Arv af Revalitet, der tiltager tilligemed Massernes og Jnterressernes Vigtighed; uden at det vilde være os mueligt at give Slip paa nogen Deel af samme. Det er ikke mere to Armeer der kiæmpe i Sletterne ved Fontenøy, det er havets Herredømme som endnu imodsætter sig Continentets Herredømme; en mærkværdig frygtelig Kamp, hvis maaskee nære Catastrophe længe vil beskjæftige kommende Slægter. Lader os derfor troe de engelske Publicister; deres Allarm vidner om i denne Sandhed, skiøndt endnu mindre end de overordentlige Forholdsregler fra Regieringens Side. Var denne ei henreven af den truende Fare, vilde den da, i det civiliserende Europas Nærværelse, have sønderrevet Ærens og den evige Retfærdigheds Forlig, som forbandt de neutrale Magter med de krigførende? Naar man læser det engelske Ministeriums Acter skulde man troe at Folkeretten ei meere existerede, og hvo har da istedet for dennes uforanderlige Grundsætninger, indført Barbariets Excesser og Voldsomheder, - Engelland. Allerede i Aaret 1756 havde dets første Forsøg mod Nationernes gamle Rettigheder nødt Sverrig og Dannemark til, at forsvare disse ved en bevæbnet Neutralitet. Nogle Aar sildigere, den 28de Februar 1780, faae Rusland, da Engelland drev sine Foretagender videre ingen anden Redning for Folkenes og Souverninernes Ære, end offentlig at fremsætte de af alle civiliserede Folk erkiendte Grundsætninger; det proclammerede følgende Betingelser for sin Neutralitet: At de neutrale Skibe, sagde det, frit kunne seile fra Havne til Havne i de krigførende Lande, og ved de krigførende Nationers Kyster, at Effecter, paa omtalte neutrale Skibe, som tilhøre krigførende Magt ters Undersaatter, ere frie, med Undtagelse af Contreband-Vare; at man, for at bestemme hvad man bør forstaae ved en blokert Havn, ikkun maa tillægge den en saadan Benævnelse, hvor der er øiensynlig Fare ved at indløbe, formedelst den Magts Foranstaltninger, der angriber den. Dette var bogstavelig den Declaration, hvorved det Petersburgske Cabinet fremsatte alle Souverainers Rettigheder. Engelland svarede - ved at afkaste Masken, og forestillede Generalstaterne af Holland, at frit Skib ikke gjorde frit Gods.