Viborger Samler, 1774-06-06
Vor Domkirke, som for 3 Aar siden ei allene mangede den hos et Stifts Hovedkirke sædvanlige Smukkhed og Prydelse, men var endog paa adskillige Steder temmelig brøstfældig, er nu i begge Henseender sat i saadan Stand, at den her i Landet ikke har sin Liige, og kan settes i Ligning med de smukkeste i de andre Provintser. Ved Guds Forsyn, og Stiftets Øvrigheds aarvaagne Omhue har Kirken selv kunne bestride denne anseelige Bekostning, uden at behøve enten offentlig Understøttelse, eller privat Gavmildhed, som begge hverken ere forlangte eller givne. Foruden de nødvendige Forbedringer paa Muur, Tømmer, og andet, som angaaer Bygningens egentlige VedligeholAnden Aargang. delse, delse, er den i Henseende til Prydelse og Zirater næsten blevet ukiendelig for dem, som kun have seet den i forrige Tilstand. Degamle ved den store Jldsvaade 1726. beskadigede Epitaphier, som tilforn meget vanzirede Kirken, ere nu borttagne, og Muuren overalt glattet og jævnet. Alt Træverket er meget smukt malet, Altertavlen afpudset, og Prædikestolens Opgang, til megen Beqvemhed og Ziirlighed, anderledes end forhen anbragt. Choret er ved et meget pynteligt Tralverk blevet aflukt, og Opgangen dertil er paa begge Sider forsynet med smuk Rekkeverk af Jern. Landemodet, som forhen af Mangel paa anden Leilighed har maattet holdes paa Raadhuset, holdes nu bag ved Alteret i en stor og lys Convent=Sal, som ved Skranker er fraskilt, og forsynet med nye Borde, ligesom man med første venter at faae Stole dertil, samt et Par store Skabe, hvori Stifts=Archivet skal forvares, saa neppe nogen Stifts=Kirke skal findes nettere, og i alle Maader bedre indrettet efter sit Øiemerke, end denne Gudstienesten, som under disse Indretninger nødvendig har maattet standse et Aars Tid, da Menigheden imidlertid har søgt Sortebrødre Kirke, tog igien sin Begyndelse Landemodes Dagen, som var Onsdagen den 1ste Junii. Denne Dags Høitidelighed for Domkirken og dens Menighed, hvis Anseelse ved de Velædle og Velærværdige Herrer Provsters Nærværelse, end mere blev forøget, bevægede Høiædle og Høiærværdige Hr. Biskop Rottbøll til samme Dag selv at prædike. Det meget, vi denne gang have at berette, tillader os ei at giøre vort Udtog af denne fortreffelige og rørende Prædiken saa fuldstændigt, som vi ellers kunde, og gjerne ønskede. Indgangen var taget af Haag. 2, 9. Dette sidste Huuses Herlighed skal være større, end det førstes, sagde den Herre Zebaoth. Efterat Anledningen til disse Ord, som vare en Opmuntring for Zerubabel og Josva, og en Trøst for det øvrige Folk, som havde seet Salomons Tempel, kortelig var viist, blev forestillet A. det, som det første. første Tempel havde forud for det sidste, som bestod, foruden dets ulige større Pragt og Kostbarhed ved Davids og Salomons rige Gaver dertil, 1 Krøn. 22, 14. 16, i følgende Fortrin a) Herrens Herlighed i Skyen over Naadestolen. b) Naadestolen selv. c) Den hellige Jld til Offringerne, d) Urim og Thummim, hvoraf kun det første under gunstigere Omstændigheder og ved menneskelig Hielp kunde igien erholdes, men det øvrige ikke. Dernæst B. dette sidste Huses Herlighed fremfor det første, som bestod a) først og fornemmelig i Messiæ Komme i Kiødet, til sin Tempel, Malach. 3, 1, som det virkelige Schechinah, Ebr. 1, 3. Joh. 1, 14. Coloss. 2, 9, Han, som er den sande Naadestoel, Rom. 3, 25, det rette Urim og Thummim, Joh. 14, 6. Matth. 17, 5, og har bragt os den hellige Jld, som høitidelig paa Pintsefesten falt ned paa Apostlerne, og endnu teer sig kraftig i Gud velbehagelige Offre. Luc. 3, 16. Rom. 12, 1. b) Efter Bogstaven, blev dette Løfte opfyldt under Herodes, som med utrolig Pragt og Kostbarhed lod dette Tempel næsten af nye opbygge, hvorpaa 46 Aar bleve anvendte, hvorimod Templen under Salomon blev fuldført i 7 Aar. Joh. 2, 20. Marc. 13, 1. Luc. 21, 5. Dette, som i en prophetisk Aand var sagt og Jerusalems Tempel, og paa det nøieste opfyldt, blev under de behørige Jndskrænkninger hentydet paa Domkirken, hvis Skjebne i adskillige Ting ligner hin Tempels. Den har ligeledes erfaret Jldens ødelæggende Magt, har ligeledes reist sig prægtigere af sin Aske, og er ved sin sidste Reparation og Prydelse steget til den Anseelse, at den her i Landet overgaaer de fleste, og kan lignes med de smukkeste. Dens Herlighed er saa meget større, end det førstes, at de, som have kiendt den baade i forrige og nærværende Stand, have heller Aarsag til Fryderaab og Taknemlighed mod Gud, end til Graad og Klage. Med saadan Glæde og Taksigelse skulde Gudstienesten igien i Dag begynde, dog at man ei glemte, at Gud fordrer andre Huse og anden Prydelse, end de synlige. Hvorom man nærmere underrettes i Texten, P. 93, 5. Dine Vidnesbyrd ere saare trofaste, Hellighed er smuk for Dit Huus, Herre, saa længe Dagene vare. Heraf blev forestillet Guds egentlige Huses rette Smykke, og der: 1. Hvad der egentlig fortiener at kaldes Guds Huus. Dette er, endskiønt billedet er laant af Tabernaklet, hvori Gud boede iblant sit Folk. 1) Jngenlunde døde og livløse Bygninger, hvilket de Troende i det gamle Testamente kunde vide af Esai. Esai. 66, 1, og vidste det virkelig 1 Kong. 8, 27, skiønt det nye Testamentes Vidnesbyrd derom ere tydeligere. Giern. 17, 24 25. Saadanne Bygninger kaldes nu, da Gud i dem ei synligen nedlader sig og sin Herlighed, kun i uegentlig Forstand, Guds Huse, i Hensigt til de hellige Ting, der forhandles, og de kraftige Virkninger paa Menneskenes Hierter, som vidne om Guds Nærværelse; De kaldes og saaledes, fordi de ere gudelige Forsamlings=Huse, bestemte og fraskilte til at tale med og om Gud, tiene og ære ham, og altsaa have Løfte, naar saadant drives oprigtig, om hans Nærværelse med sin Aand og Naade over de Forsamlede. 2 Mos. B. 20, 24. Matth. 18, 20. Men det er 2) levende og fornuftige Skabninger, der egentlig fortiene at kaldes Guds Huus, saadanne, som i Lydighed modtage Ordets og den medarbeidende Hellig Aands Virkninger. GudsHuus er den levende Guds Menighed, den almindelige Forsamling af Mennesker, som troe Kristi Lærdom. 1 Tim. 3, 15, Ja hver Troende i sær kaldes og er et saadant Guds Huus, hvorden treenige Gud tager sin Boepæl. Joh. 14, 23. 1 Cor. 3,16. 2 Cor. 6, 16. Disse kaldes i egentlig Forstand GudsHuus, a) fordi de ei, som andre, endog de prægtigste Templer, ja Salomons selv, ere et Arbeide af Menneskenes Hænder, men Guds egen Gierning, Eph. 2, 10, frembragt ved hans trofaste Vidnesbyrd, som Texten taler om, eller Evangelii Forkyndelse i Messiæ, da tilkommende, men nu oprettede Rige. Dette er det eneste Middel til at kalde og forsamle de overalt adspred, te Syndere ved en venlig og salig Overtalelse uden menneskelig Magt og voldsomme Midler, som her intet udrette. 1 Mos. B. 9, 27. Jer. 20, 7. Matth. 11, 28. 1 Petr. 2, 25, hvorfor og Luther oversætter Stedet saaledes: Dit Ord er den rette Lære. b) Fordi de ere et Huus af langt anden Varighed, og Beskaffenhed, end de jordiske, som saa kaldes: Disse skulle forgaae, og omsider blive ufornødne, hvorimod hint skal være, som Ordet, hvorved det er oprettet, uforgængeligt. Luc. 21,33. Aab. 21, 22. 23: Denne aandelige Bygnings Grundvold er klippefast og uomstødelig. 1 Petr. 2, 5. Eph. 2,19: 22. Matth. 7, 24 s.; Dens Redskaber, Lærerne, bør og kan vise Forsigtighed, Viisdom og Troskab, men Velsignelsen kommer dog fra Gud, hvis Bygning det er. 1 Cor. 3, 10. 11. c) Fordi Gud har sit Værelse og Boepæl i dem ved Ordet og Sakramenterne, har sit Arbeide og Gierning hos dem, ja end- og sin Omgang og Forlystelser, ligesom en Mand i sit Huus, med med sine Børn og Huusfolk. 2 Cor. 6, 16. Pr. 34, 9. 36, 82 10. II. Saadant Guds Huses rette Prydelse. Der ikke just beroer paa 1) noget udvortes, skiønt de udvortes Anstalter til Ordets Forkyndelse m.v. tiene baade til Nytte og Ziir nu, saavelsom hos det jødiske Folk, og stedse blive et ærefuldt Tegn paa den Høiestes Attraae at giøre vel imod et Folk. Pd. 147, 20. Anden udvortes Prydelse kan dette Guds Huus undvære. Hyklerens udvortes Ærbarhed er ingen behagelig Prydelse, men snarere en Skamplet, ja en Vederstyggelighed for ham, med hvort stort Skin af Gudfrygtighed den end maatte være overstrøget. Matth. 23, 25 28. Jerem. 4, 30. Men den bestaaer 2) i Hiertets Reenhed, Afskye for Laster, og Lyst til det Gode, som igien viser sig i det udvortes, og yttrer sig i Menneskets hele Omgængelse, hvilket alt Texten indbefatter under Hellighed, hvortil den Høiestes Exempel og befalinger opmuntre os. 1 Petr. 1, 15. 16. Col. 3, 12. a) Saadan Hellighed er ufuldkommen her i Livet, og, ligesom Kundskaben, ikkun Stykkeverk. Phil. 3, 12. 1 Cor. 13, 12, men befordres kraftigen ved Naademidlernes eller Herrens tro faste Vidnesbyrds troe Anvendelse. Dog b) ophører den ikke med dette Liv, men bringes tvertimod i Ævigheden til sit rette Maal. 1 T. Saa længe Dagene vare, c. Phill. 3, 14. Eph. 5,27. 1 Joh. 3, 2. 1 Cor. 13, 12- Anvendelsen opmuntrede alle til at prøve sig, om de og med Rette kunde siges at høre til det egentlige Guds Huus, og hvis ikke, da at benytte sig af Guds trofaste Vidnesbyrd, for derved at beredes dertil, endog ved den Tieneste, som i Dag begyndtes, og fremdeles skulde holdes i denne velpyntede Kirke. – J sær bleve Provsterne, som andre Læreres Foresatte, og Repræsentanter af Kirken heri Stiftet, eftertrykkelig formanede at søge Guds Riges Oprettelse i deres egne, deres Medbrødres, og Tilhøreres Hierter, og at før ge fornemmelig for dette Gudsaandelige Huses rette Prydelse. Dernæst blev saa vel de fremfarne Høilovlige Kongers, som og de Høifortiente Biskoppers, Trellunds og Woldikes Gavmildhed og Omhue for Kirkens Opreisning af sin Aske, og videre Udstaffering med tilbørlig Tak og Roes erindret, ligesom og Hans Excellences Hr. Geheimeraad og Stiftbefalingsmand Hvitfeldts Beredvillighed og Bistand i at fremme dens sidste Hoved=Forbedring og anseelige Prydelse. - Til Slutning bleve alle paamindede ved Kirkens Aabning paa denne Dag at lade sig ved Beskuelsen af dens udvortes Pynt opvække til at søge de Helliges liges sande Prydelse, og jage efter Helliggiørelse; 1 Petr. 3.3, 4. Ebr. 12, 14, da de stedse, naar de møde der for Herrens Ansigt, kunne trøste sig ved hans naadige Nærværelse efter hans Løfte. 1 Kong. 6, 1113.