Aarhuus Stifts-Tidende, 1812-05-13
Spanien. J en liden Bye paa Tajos Bredde der, som Krigens Afvexlinger medførte, snart hørte Franske, snart Jnsurgenterne til, blev paa de sidstes T. skyndelse, vel og deres Trudsler, en tydsk Piqvet af 2 Mand af Rhinforbundstropper myrdet af Jndbyggerne Kun een undgik og underrettede den commanderen franske General om den rædsomme Scene. Den æske for Exemplets Skyld blodig Hevn. Strax blev Capita v. H., med et Detaschement af sine Tydske, beordret omringe Byen, brænde den af, og forvandle den i en Steenhob. J første Kaag af sin retfærdige Forbitrelse lovede den commanderende General sig det bedste Udfald af sin befaling; thi Tydske vare udsendte i hevne deres Brødres skiændige Død, og Anføreren v. længe bekiendt som en af de tappreste Officerer i den ha Armee. Men han er endnu mere, han er Menneske Hans ædle Hierte opfyldes med Gru ved hint Ærind dog - skyde det fra sig kunde og vilde han ikke. De nære rædsomme Skjæbne, der forestod saa mange ulyklige og sikkerlig for det meste uskyldige Mennesker, at hans unge mandige Bryst. Alt seer han Staden go og i Luer, hører Qvindernes Klageskrig, Børnenes Jaren, Oldingernes Sukke, de Døendes Rallen; dog og saa alt er hans Plan udkastet, hans Beslutning tage Endnu den sildige Nat giver han sit Corps befaling, bryde op. Veien fører ham forbi et Kloster, ikke lan fra den truede Stad. Priorens og øvrige Geistlig kloge og menneskevenlige Forhold mod Ven og Fien havde vundet begge Parters Kiærlighed og Beskyttelse ja dette sande Gudshuus var bleven et Fristed for enhvFlygtning. Capitainen begiærte at indlades og tale m. Prioren; det bevilges ham; den meest Fortroede af ha Folk følger ham. En halv Time efter vender han i bage til sine, men eene. Ledsageren smutter umærket i forklædt giennem en anden Dør, og naaer snart de Ulykken ventende Stad, som han ved en Skrivelse i Prioren bliver en Himlens Engel. alle Qvinder, Bø og Oldinger ere indbudne at flygte med deres bedste Ef dele den nærmeste Vei til Klosteret. Valfarten beder. Hver Qvinde har grebet sit Kostbareste; her af ne Mødre med deres diende Børn ved Brystet, og an med deres Smaae paa Ryggen, dette Tog; hist be taknemmelige Sønner den syge Moder: her leder from Datter den blinde Fader; dog hvo er istand at u male dette hierterystende Skuespil, Den medlidet Maane begunstiger de ulykkelige Vandrere, og snart nu de Klosteret, ved hvis Potte de giæstvenlig modtages Prioren og hans Munke. Midlertid har den vel Kapitain ført sine Folk en anden Vei til Byen. lader den omringe, dog saa, at hiin Vei til Kloster bliver aaben. Han befalede de tilbageblevne Mands at opdynge Vedd og Straa udenfor og om Byen. De skeer, og snart blusse fra alle Sider som Luer den frembrydende Morgenrøde imøde; men bag Luerne hi tryggelig de skaanede Huse og Hytter. Paa Plyndring, tænkes ikke. Efter to Timers Brand sendtes et Jilbud til Generalen, at bede om Skaansel. Han kommer igien med befaling, Byen maatte brænde til Middag. Hur mig skaffes alt hvad Forraad af Brænde, der var tilovers hid at holde Jlden vedlige, og Tømmeret af nogle oflentlige Bygninger (som rives ned, for dog at efterlade Ruiner) anvendes til samme Brug. Endelig slaaer Klokken tolv, og giver Tegn til Afmarsch, der ligner er Triumphtog. Alle fælde Glædestaarer. Ledsaget af Øyens Mandfolk, der bære Soldaternes Geværer og Kurnistre efter dem, og overse dem med Taksigelser og Velsignelser, kommer den jublende Skare til Klosteret. De af den fierne Jld skrækkede Oldinge, Qvinder og Børn, styrte dem med ængstlige Spørgsmaal imøde. Men snart bliver den bonge Trial til gladeste Viehed, da de erfare, at den ædle Kapitain har reddet ikke blot deres liv, men deres Huse og Eiendomme. De styrte ned for om, kysse hans Fødder, Klæder, Hænder; neppe kan han unddrage sig de levende Yttringer af deres Tak da træder Prioren, en ærværdig sølvgraa Olding, med i Taare i det halvslukte Øie, ham imøde, og alle vige bødig tilbage. Ædle Yngling! siger han, og trykker som med bævende Arme til sit Hierte, for din Daad er hver Løn for liden; kun i din Barm finder du den, du værd. Ogsaa vi ere fattige, og eie intet at kunne 9de dig. Jeg har blot endnu dette Kors med ædle tene, som jeg til Tegn paa min Værdighed bærer paa sit Bryst. Lad mig hænge det paa dig, ikke som Gave, den som Minde og afvigte Nat. Vel pryde alt to an re Hæderstegn til Beviis paa din Heltemod dit tappre pryst; dog være det tredie dig ikke mindre dyrebart. belsignelse over hver Kriger, der ikke ophører at være menneske, og Guds rigeste Velsignelse over dig, minhøn!" Kapitainen river sig dybt rørt fra ham, og ile led sin vakke Skare til Leiren; men hvor blev han næst dag tilmøde, da en Ven hviskede ham, Generalen var i underrettet om den hele Begivenhed. Hele Officeer, orpset var onsagt til Taffels; Kapitainen torde ikke udehve. Styrket af Bevidstheden om sin Daad gik han b, maaskee en vanærende Straf imøde. Generaler lodtager ham med høi Alvor, og vinker ham ind i et hideværelse. Kapitainen følger med bankende Bryst. de er ene, Generalen griber hans Haand, seer paa ham Øieblik, river ham til sig, omfavner ham med Hæfhed, siger blot: De forstaaer mig, og gaaer med um tilbage til Selskabet. Kapitainen, der ved sin hur de Afmarsch fra sit Fædreland havde efterladt nogen tild, sendte sine Paarørende Priorens Kors, og skrevDet er det eneste Bytte, jeg har gjort eller vil giøre; gierne skiller jeg mig ved det; sælg det og betal min med Familien betalte den Smule Gield, men bede Korset som en Familieskat. Hvor mange have en te at fremvise.