Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-11-17
Denne ufornuftige Tydskhed i Danmark og denne ufornuftige Omgang med Børn, vare mine Ankeposter. Naar nogen nu vilde forandre de Tanker, mine Erindringer maatte have opvakt, burde han jo enten oplyse, hvori jeg tog Feil, eller forklare, hvorfor det, som jeg dadlede, ikke desto mindre var godt og rigtigt, en krænket Følelses omfindtlige Udbrud til Slutningen vilde da have været undskyldelig, og ikke forfeilet sin Virkning paa danske Hjerter. Men i dets Sted finder jeg i Skilderiet No. 90 en "Arzney far den Studenten, hvis Characteristik jeg maatte skamme mig ved at udtale. Hr. Strodtmann gaaer ganske uden om den egentlige Strid, som jeg ovenfor haaber at have fremstillet i dens sande Lys, og søger at vende hele Opmærksomheden paa min Personlighed, ved at skjælde mig med de laveste Udtryk, han bruger min Stands Navn "Student heelt igjennem som et haanligt Udtryk, blues ikke ved at bebreide mig Bettelarmuth, og, naar man seer nærmere til, kan denne nædle Bebreidelse dog ikke gjelde mig, men kun Fædrelandet, som Fremmedes Begunstigelse kunde falde til Besvær, og ender med, at skjælde mig med tydske Burschers værste Skjældsord, ein recht dummer Junge", og meget mere, som jeg forbigaaer. Hvad min Stand angaaer, da føler jeg dens Værd i mit, og kjender den alt for vel i mine Medstuderendes Hjerter, til at troe, at jeg paa egen Haand burde haandthæve dens Ære. Hvad min Fattigdom angaaer, da skal jeg ikke misunde ham, om han lever under lykkeligere Vilkaar, jeg tilstaaer, at jeg kun lever af mit Arbeide, næst Universitetets og nogle Velynderes Godhed, hvad Skjældsordet angaaer, da vil jeg saamænd skjænke ham Ordet og dets Følger, for det første. Men naar han uforbeholden erklærer mig for Maske for en Anden, saa tvinger han mig til, herved at erklære hans Udsagn for en aabenbar Usandhed. Hvor han stiler hen, forstaaer jeg vel, som han vel og vilde forstaae mig, om jeg aabenbarede ham min Hjertemening om hans Skrivtkilder. Til at fremsætte det Lidet, som har opvakt hans Harme saameget, behøvedes sandelig slet ikke større Evner eller Kundskaber, end dem jeg deeler med Tusinder i dette Land, men det fornærmer mig, ikke at maatte staae paa egne Been, og oprører mig, at ville stikle paa nogen, som jeg ærer og elsker Hans Omsætning af mine Ord tilsidst, virkede virkelig paa mig, som lunkent Vand, indtil min Lykke vilde, at jeg skulde læse hans Navn i Et med hans Skrivt (der Tropf! ohan Sigismund Strodtmann.", hvorved en velgjørende Latter skaffede mig min Stemning igjen. Efter saaledes, saa grundigt og roligt, som det staaer i min Magt, at have udviklet vor Strid for Læsernes Øine, maa jeg overlade mig, saavelsom Hr. Strodtmann, til det Jndtryk, hver især har gjort paa deres Hjerter. Kun ægger det mig endnu at give ham hans Characteer efter hans egen Opgivelse (og mine Mellemsætninger) saaledes: Der handfeste, (beviist ved Linealen?) langst examinister (saavidt vides, for et heelt Aar siden.) und bestalter (af Kongelig Majestæt? eller af Dr. Kochen, eller af en sig kaldende: allerhøchst verordnete Schulkommission", hvis Authorisation dog ikke naaer høiere end til den høie Kongelige Direction for Borger og Almue=Skolevæsenet 777) (NB. i et privat Jnoffentlicher. stitut.)(det Gud sig forbarme.) Leyrer. Carl Holger Visby.