Aalborg Stiftstidende, 1829-07-25
Hvorlidet man paa Frankrigs Talerstole lægger Baand, paa sin Tunge, og med hvor levende Farver man skildrer denne Stats nærværende formeentlige Stilling i de europæiske Statsforhold, derom kan følgende Talle af Benjamin Constant bedst give et Begreb: "Omendskiønt Frankrig har erhvervet sig Hæder paa 2 Elementer, saa er det dog fortrinligt en ContinentalMagt; Overvægten til Lands er paa en Maade vort Kald, medens Herredømmet til Søes meere bestemmes af vore Fordringer. For at maale os med Rusland, Preussen og Østerrig behøve vi talrige Hære; Fæstningernes Vedligeholdelse koster uhyre Summer og hidtil har hver Søeminister forsikkret os, at de 65 Millioner, som aarlig bevilges for Marinen, ikke engang ere tilstrækkelige. Af denne Sammenstilling viser det sig, at vi aldrig ville blive satte i Stand til at danne en Marine, som kunde maale sig med den brittiske. Man taler om Alliancer, men med hvilken Magt? Spanien, forhen vor Bundsforvandte, er nu ligge saa fattig paa Flaade som paa Finantser, Love og Regjering; det zittrer jo for columbiske Corsarer. Hollands Sæder og Tilbøieligheder ere engelske, hvorimod Belgiens Stemning er fransk, dets Flaade er ubetydelig og af de anførte Grunde kan et Forbund med samme kun indgyde liden Tillid. Rusland vil trods dets seneste Seier, som vist nok glæder mig, svække sig imod den uventede Modstand, og neppe kunne anvende mange Penge paa Flaader; dem kunne dets Armeer behøve. America allene vilde kunne sikkre os en virkelig Bistand, men netop denne Stat giver os et Exempel, som vi burde overveie og følge; det er ikke ved sine Linieskibe, men ved sine Fregatter, at America er bleven Englænderne frygtelig. Desuden holder jeg ikke af Coalitioner; Frankrig giør i hvert Tilfælde bedst i at stole paa sig selv. Uden at miskjende vore Søfolks Tapperhed, tør jeg dog ikke skjule for os, at hverken vor geopraphiske Beliggenhed eller vore Finantser ville tilstæde os, nogensinde at holde en Marine, som kan staae ved Siden af Englands. Netop vor geographiske Beliggenhed hindrer vor Marines Sammenhæng og dens Fuldstændighed; Gibraltar deler den i 2de Deele. Denne Sandhed har Nationalfølelsen stedse erkjendt. Naar jeg undtager Slaget ved Navarin, har en Seier til Søes aldrig vakt den Enthusiasme, som en Seier til Lands, og dengang var Begeistringen dog meere en Yttring af Humanitetens Stemme, end af Nationalstolthed over en Triumph. Og hvorfor, fordi Seire til Søes forekomme os som lykkelige Tilfælde, Seire til Lands derimod som en Udsæd for en kommende Høst. Ved de sidste have vi mere end een Gang tilkjæmpet os Herredømmet over Continenten; de første have endnu aldrig erhvervet os Herredømmet over Havet. Foranledigede ikke denne Stemning endnu igaar Marineministerens Klage, Man behandler saaledes løde hans Ord, "Marinen som en Udlænding, som man i det høieste bevilger Jndfødsret, det er sandt, men ikke foranlediget af nogen ond Villie, blot af Omstændighedernes Magt. Vi behøve efter min Mening ingen anden Marine, end en saadan, som er fornøden til at beskytte vor Handel imod umiddelbare Angreb. Herunder forstaaer jeg saadanne øieblikkelige Voldsomheder, som kunde udøves imod enkelte Coffardieskibe, men ikke hine pludselige listige Overrumplinger, som have faaet Jndpas i den engelske Folkeret, ved hvilke Englænderne uden Krigserklæring bemægtige sig deres tilkommende Fienders Skibe, ja endog de Neutrales, naar de drive Handel med hine. Den listige Adfærd eller bedragelige Søeret, som Enlænderne gjøre Fordring paa og udøve, vilde af enhver anden civiliseret Nation, stemples med Navn af Søerøverie. Man maa standse den, straffe den; dertil ville vore Flaader aldrig blive tilstrækkelige. Naar jeg peger paa virksomme Midler hertil, vil man maaskee give mig Skyld for at bringe Fortidens kjæmpemæssige Jdeer i Erindring; lad saa være Efter min Formening maa England, saa ofte vi befinde os i Krig med denne Magt, ikke isærdeleshed angribes til Søes, men det maa gjæstes ved sin egen Arne. Ere tidligere Forsøg af denne Art mislykkede, saa laae det paa den ene Side deri, at Dampskibsfarten dengang endnu ikke havde naaet sin nuværende Udvikling; paa den anden Side og i Særdeleshed var det den Despotisme, som Frankrigs daværende Behersker lod hvile tungt paa Europa, der nødte alle Nationer til at holde sig til England som den eneste Modvægt. Nu ere Forholdene anderledes. Nu er den franske Regjerings Tendents fredelig, nu sigter den ikke meere til med Magt at bringe nogen Stat under Aaget. Jeg beder dem, mine Herrer, i det som jeg nu vil sige, ikke at antage nogen Hensigt paa nye at ville opflamme Nationalhad. Alle Folkeslag rykke efterhaanden den Epoke nærmere, hvor de lære gjensidigt at elske og begunstige hinanden, og Englænderne indtage en altfor betydelig Rang i Civilisationen til at jeg kunde ville nedsætte dem eller miskjende deres store Egenskaber. Dog være det mig tilladt at sige, at deres nærværende Politik, i Forbindelse med saavel gamle som nye Minder, er egnet til, i Tilfælde at en Krig med England at bortrydde de Hindringer, som Europas Had mod Frankrig engang lagde os i Veien. (Fortsættes.)