Almuevennen, 1844-03-20
Naar det i Andragendet hedder fra Sogneforstander-Foreningen: "hvad vi fornemmelig har at henvende os til Deres Majestæt med Bøn og Begjæring om, er at De vilde virke til at der kan sættes Grændser for Godsejernes Undertrykkelse og Udsugelser imod Bondestanden, da ere disse, saaledes uden videre reen og ret Erindring af hvad der var og er Ædelt og Godt i Forholdet imellem Godsejeren og Bonden, sandelig meget haarde Ord, man maatte ønske aldrig saaledes udtalte og engang udtalte aldrig at skulle staae uden behørig Modsigelse og Rettelse. Men naar paa den anden Side Pastor Lütken kalder den danske Bondes Stilling, gunstig og hæderlig, da burde Sammenligningen af Bondestandens Vilkaar, som egentlig skulde være Artiklens Hensigt, vistnok have været videre gjennemført og holdt skarpere i Øie. Sammenligningen er i Sandhed, tilfredsstillende og man kunde have ventet den saaledes fremsat for længe, længe siden; men dog, hvad det betræffer, hvor hæderlige Bondestandens Vilkaar endnu ere derom overbevises vi mindre tilfredsstillende naar vi see Bondesønnen at blive gjennempryglet paa Exerceerskolen - hvor gunstige de ere i Sammenligning med andre Stænders, og Jndflydelsen af vexlende Høst og Omsætningsskonjuncturer fraregnet, derom siger Andragendet og de senere Artikler os ogsaa Meget, som uanseet de altfor stærke Udtryk, bør agtes og kan ikke forbigaaes efter de ingenlunde fjern forudgaaende Erfaringer. Mærkelig er det imidlertid ved disse Modsætninger, at man paa begge Sider vedblev at forbigaae et Punct, som dog i den danske Bondesag endelig engang maa komme til Omtale. Tiden har selv grebet dette Punct og stillet det til Almeen-Eftertanke. Andragendet nævner ved Klagen over Vilkaarligheden i Landgilde og Afgifts-Forhøje sen intet om Fæstevæsnets ældre bestemte Landgilde, der efter Jordbøgerne af 1664 ikke vilkaarligen kunde forhøies; det nævner intet om at Udskiftnings-Forordningen af 1792 opløste denne, for Fæstebonden vigtige Fordeel, men anfører derimod meget mere at man i Kong Frederik den sjettes Regjeringstid – det vil sige først som Kronprinds – især gik ud paa, saavidt som muligt, at fierne alt Vilkaarligt fra Fæstevæsenet. Men var det ikke saa, at man i dette Tilfælde netop indførte en Vilkaarlighed som ikke forhen fandt Sted, thi hvor Godsejeren bekostede Udskiftningen tillodes det ham, fra den Tid, paa det saaledes af Fællesskabet udskiftede Fæstegods, at betinge hvad Landgilde, han med de nye Fæstere kunde omforenes Et saa saare vigtigt Punct burde ikke været forbigaaet i Andragendet, og det bør vi saa nær for Stændernes Møde ikke forbigaae. Tiden har selv draget det frem idet der blev Spørgsmaal om VilkaarlighedsRet eller ikke. Rubør derom ikke forties Noget. Hiint Vilkaar erindrer desuden under al Tidens Omvexling om Kongens Sindelag mod Bonden ved Souverainitetens Jndførelse, og slige Mindelser, om vi skulle kalde dem saaledes, have i dobbelt Retning en særdeles velgjørende Jndflydelse, der nu ikke bør savnes i dette Anliggende. Pastor Lütken gjør paa sin Side meget rigtigen opmærksom paa at Danmark forudgik, med Ophævelsen af Fællesskabet, andre Lande, endogsaa England, forholdsviis efter Omfanget af Udskifsningsværket; og han bemærker, at det var især ved Forordningen af 21de Juni 1792, at Udskiftningen erholdt en saadan Fremgang, at den nu næsten er tilendebragt, overalt hvor den kan finde Sted. Men heller ikke han nævner Udskiftnings-Vilkaaret, med hvilket Fæstebonden saa dyrt kjøbte Fællesskabets Ophævelse. Ved Sammenligning af Udskiftningsværkets Omfang taler han heller ikke om hiint Vilkaars Virkning i de mange overilede og tildeels forcerede og forfeilede Udskiftninger med Undvigelse af Udflytning, hvor den høist fornøden burde finde Sted, med Polygon-Udskiftninger, (Udskiftninger hvorved Lodderne fik mange kantede og uregelritte Figurer) de adsplittede Lodder og andre Misfostre i Udskiftningshastværket.), som kunde gjøre det Ønskeligt at Meget hvoraf vi nu rose os dog var ugjort. Saaledes nævner Lütken heller ikke ved Sammenligningen med Preussen Edietet af 1811 for Bøndergodset dertillands, og fortsætter egentlig ikke Sammenligningen videre efter 1811, hvilket kunde være skeet med megen Nytte, og hvorved Tabet hertillands af Jord bøgerne fra 1064, i Udskiftningsforordningen af 1792. ikke kunde have været overseet. Det er saaledes mærkeligt, at ingen af Parterne berører dette imellem dem vigtige Punct. Det synes tydelig at udvise, at det egentlig er glemt i det Hele. Og dog stod Arvefæste væsenet i dets Oprindelse eller første Jndførelse i Danmark i nøieste Forbindelse eller Følge med samme. Derved kunde Jordbøgerne af 1664 for 1792 omgaaes, med deres bestemte Landgilde, og saaledes blev ogsaa dennes Ophævelse Grund til Arvefæstevæsenets siden standsede Fremskridt efter 1792 Saaledes blev den frie Landgilde Bestemmelse, tilligemed Pengevæsens Forholdet, det stærke Stød til en tidligere Gods Udstykning i Danmark, men neppe saa heldig som den senere. At saadan, under den Tids frie Meningsyttring saaledes fremkaldte, og dog i Landbosagen saa dybt indgribende Forholdsregel, blev i Meget Anledning til hvad der ingenlunde var Ønskeligt, og blev unægtelig, efter Forholdenes Natur, mere Middel i Godsejernes Jnteresse end Øjemeed i Bondesagen selv – det skal videre her ikke omtales; men her skulde og burde dog vel nu mindes om hvad begge Parter synes at have glemt. Med Jordbøgerne af 1664, som Kongemagtens Foranstaltning til Bedste for den af Adelen dybt nedtrykte Bondestand, til hvilken det dog var at nu Arve kongen maatte kunne slutte sig idet han blev en frifrelst af Haandfæstningerne 1st Konge, i naturlig Eenhed med Folket, fremtraadt i Acten af 1660 som dettes Repræsentant; med disse Jordbøger og siden Christian den 5tes Bondelov, gav Kongerne Frederik den 3die og Christian den 5te Deres Sindelag for den danske Bondestand tilkiende. Dog hvad havde Tilfældet været, dersom Adelen med Folkets gamle imodsigelige Rettigheder ved Haandfæstningerne i Vold og Værge, dengang havde kunne støtte sig til Bonden i fælles Kraft og Friheds Villie, istedetfor at den, med Haand og Hals over næsten hele Folket, da maatte forsage sig selv og al Folkets Ret, som til den i Aarhundreder havde været betroet, men ved Misbrug af den var forskiertset. At derefter, da Et Hundrede Aar vare forløbne, Bonden blev i Danmark selv atter frie, som han var det for Lehnsvæsenets Tid, det er ogsaa herom at der skal mindes. Men mod disse Jordbøger, gjeldende til 1792, som Souverainitetens Anerkjendelse af Bondefolkets Odel, spørger endelig Tiden, om hvad Tilfældet vilde blevet om Udskiftnings Vilkaaret havde været den oplyste og tænkende Bonde forelagt med Valget, som det tilkom den odelbaarne Bondestand i Danmark, enten selv at udrede Omkostningerne for Udskiftningen og at beholde sin og Bondestandens gjemte Levning af en Fortids frie Odel uantastet – eller at spare hine Omkostninger og at give Slip paa denne for sig og de kommende Slægter, – Destoværre det var ikke Alt Guld der glimrede dengang fra Højenloft, skiøndt meget Hvortil vi regner endeel beneficerede Jorders Bonitering i grundforbedret Tilstand og Afgifts Ansættelse derefter, uden at Forbedringen fandt Sted: en bemærkning som henhører til Skovbondesagens Betænkning. herligt Hjerteguld deriblandt, som det kongelige der endnu bærer Velsignelse. Men for Alting, lad os nu forstaae Alt det rigtigt, og som vi bør uden Skjul og uden Overdrivelse – for Lidet eller for Meget af Roes eller Dadel paa begge Sider, skader den gode Sag, Tiden kræver Sandhed! Jkke burde der for Kongen og Stænderne høres saa forbittrende Ord, som de Andragendet have fremført og det er godt naar "Fædrelandet i Artiklen om Jorddrot og Fæstebonde lægger saadant tilside; men dog bør ikke Bondestandens tabte, i dens totale Umyndig heds Tilstand opofrede, Ret forglemmes. – Det er en svær Opgave vor Tid har at løse.