Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-04-27
J Bergens Stift ligger een af hine snevre Dale, som indsluttes af steile Fielde og gjennemstrømmes af en Flod, paa Norsk kaldede Giele. Den er adskillige Mile lang og den eneste Vei til en, især ved sin Qvægavl, betydelig Gaard. Aldrig havde den, formedelst den vanskelige Vei, været besøgt af nogen Geistlig eller anden Embedmand, og end ikke den ældste Bonde i det nærmeste Sogn, Farnæs, havde nogentid seet Gaarden i Vettie. Kun Eierens nærmeste Paarørende havde stundom været hos ham. Men Præsten Hr. Børgesen i Aardalanner besluttede, for ei at lade nogen Deel af sit Sogn blive ubesøgt, at gjøre den besværlige Vandring did d. 18 Juni 1818, ledsaget af nogle Personer. De ankom snart til Aardal=Sø, der er omtrent 3/4 Mile lang, paa sine bredeste Steder henved 1 1/2 Fjerdingmile bred og paa begge Sider indsluttet af høje Fielde, over hvilke der ikke gaaer nogen Sti. De Reisende satte over samme i en Baad, og ankom nu til Farnæs. Præsten tog Natteqvarteer i en anseelig Gaard paa den sydlige Side af Floden. Hans Ledsager, en Huusmand fra Vettie, ventede ham her. Om Morgenen brøde de op, og Reisen gik nu tilHest over en skjøn Slætte. J Egnen af Vee kom de til en stor Fos, der havde et Vandfald af 120 Favne. Bedre hen aabnedes Valderdal, gjennem hvilken Floden Thyn flyder, over hvis Munding der fører en Bro. Dragende op adUtledal kom de til Fieldet Møkamp, omkring hvis Fod der ligger adskillige Bønderhuse. En steil Vei fører til det nogne Sualem-Field, hvorover man ikke uden Vanskelighed kan ride. Veien gaaer derpaa over den skjønne Slætte ved Svalem, der strækker sig til Gaarden Jelde, hvor man begynder at spore Nærheden af den vilde Dal. Naturen viser sig her i rædsomme Kæmpetræk. De paa begge Sider optaarnede sorte Fieldmasser kaste deres mørke Skygger omkring sig. En Bro fører over Jelde. Præsten lod sin Hest blive i Gaarden Jelde, og fortsatte sin Vei til Fods. Bonden og hans Karl fulgte ham. Jkke langt fra Gaarden begynder den frygtelige Vei. Over en fremragende Klippe gaaer den eneste Sti til Dalen, bestandig paa Randen af Afgrunden. Paa Fieldets Top vender man om, til Høire, og kommer over en Bro af Træstammer, som, belagt med Birkebark, Græstørv og Stene, vakler under Fødderne, ned i Dalen. Fieldet hænger over den Vandrendes Hoved. Han er nu i Dalen. Veien er saa bred, at begge Fødder have Plads ved Siden af hinanden, men stundom er der neppe Rum for een Fod, ja hist og her er den hele Sti saa meget bedækket med løs Jord og smaa Stene, at man aldeles ikke kan staae, men maa bane sig en Vei med Foden. Længer op i Dalen, paa den nordlige Bredde af Floden, er Sidedalen Afdal. Den herværende Gaards Bygninger staae paa et saa steilt Field, at Underbielkerne, der med den ene Ende hvile paa Bunden, paa den modsatte Side, for at faae en lodret Stilling, maatte understøttes af en Muur, der er 8 Fod høi. Ogsaa Markerne ligge saa steile, og saa nær ved et frygteligt Svælg, at ingen, uden at være vant dertil, turde vove at betræde dem. Jgjennem denne Dal flyder ElvenAfdal fra et 5500 Fod over Havet liggende Fjelds Top. Den løber kun 60 Fod fra Gaarden og nedstyrter kun 300 Fod derfra med tordnende Brag. Derved er Gaarden, især om Sommeren, i en bestandig Rystelse. Ved Siden af Vandfaldet har man i Klippen, som det skyller op til, hugget en Fodsti over den udhængende Klippevæg, der netop er saa høi, at et voxent Menneske kan staae opreist, den er den eneste Vei til Gaarden, indtil man har besteget en anseelig Høide. Veien afbrydes af et Svælg, over hvilket der er kastet sammenføiede Bjælker, hvoraf den ene Ende ligger paa Stien og den anden hviler paa et fremspringende Field, støttet af en over Vandfaldet førende Bro. J Bielken er der hugget Karver, der tjene til Trin. Hverken Træveien eller Fjeldstien har et Rækværk. J de ti Aar Hr. Børgesen havde været Præst i Sognet, vare næsten hvert Aar Folk styrtede her i Afgrunden. Det er en almindelig Dødsmaade, som ikke gjør nogen Opsigt. - Veien blev stedse besværligere og frygteligere, jo længer de Vandrende kom op i Vettie-Dalen, og over 1 1/2 Mile gik den forbi Randen af en Afgrund, snart over endnu ikke smeltet Snee, snart over Jsmasser. Dalen udvidede sig endeligen lidet og ved Holifos, omtrent 1 1/2 Mile fra Vettie, blev den henved 150 Skridt. Her forlod Bonden Præsten med den Forsikkring, at Veiens Besværligheder nu vare overstaaede. Ved Ankomsten til Gaarden Vettie fandt Præsten Familien netop i Begreb med at staae op fra Bordet. Den kunde ikke noksom forundre sig over dette uhørte og uventede Besøg. - Paa den bedste Tid af Sommeren kan man komme til Hest gjennem Dalen, og Eierens til Veien vante Hest bragte Huset alle Fornødenheder. De smaa Nordbakker i Leierdal gaae med sikker Fod paa den smalleste Sti ved Randen af de frygtelige Afgrunde. Fra Gaarden strækker Dalen sig endnu henved 3 Mile opad og er overhoved over 7 Mile lang, men bliver høiere opad endnu frygteligere og utilgængeligere. Over i sex Maaneder ere de to i Dalen levende Familier, Gaardeieren og hans Jndsidder, afskaarne fra alt Samqvem med Mennesker. Om Vinteren bliver den sædvanlige Vei utilgængelig ved Snee og Jis. Naar Floden er tillagt kan der paa kort Tid være en Vei gjennem Dalens Dyb, men den er ikke uden Fare. - J nogen Afstand bag Vaaningshuset i Vettie, i Baggrunden af Dalen, ligger et meget steilt Field, hvor en ny Dal begynder og ved hvilken der strax er et Vandfald, Markefos. Over Høien ligger Gaardens Græsvange, og man seer her nogle af de skjønneste Skovegne med Træer til Master af usædvanlig Størrelse og Tykkelse, men som staae ubenyttede, fordi de ei kunne bringes over Markefos, uden at søndersplittes i Tusinde Stykker. Endog almindeligt Bygnings træ kan man kun med Møje faae af denne Vei Præsten saae en Mand gaae op ad det steile Field, der i en Frastand forekom ham som et Jnseet, der kryber op af en Væg. Mærkværdig er den Maade, hvorpaa man her skaffer de Døde til Jorden. Liget indsvøbes i Linned og bindes paa et Brædt, paa hvis Ender der findes Huller, hvori man befæster Haandgreb af Reb. Saaledes bæres det af to Mand gjennem Dalen til Forpagtergaarden Jelde, hvor man lægger det i en Kiste. Døer Nogen om Vinteren, hvor Dalen er utilgængelig, eller om Foraaret, saa søger man at beholde Liget i en frossen Tilstand, indtil man paa den anførte Maade kan skaffe det bort. Endnu besynderligere var den Maade, hvorpaa man for en Deel Aar siden vidste at skaffe et Lig bort fra en Gaard i Vormelien. Denne Gaard ligger i Ulledal, ikke langt fra Vettie dybt i en frugtbar Dal, og har ingen anden Adgang end en steil Sti paa Randen af den skrækkeligste Afgrund. Den havde ofte skiftet Beboere, og der var aldrig indtruffet et Dødsfald, da just et Menneske paa 17 Aar døde. Man havde ingensinde tænkt paa, hvorledes man skulde bringe et Lig til Jorden, og gjorde en Kiste hjemme. Men da man vilde bære Liget bort, saae man, at det var umueligt at komme videre frem paa denne Maade. Man beholdt derfor Kisten som et memento mori hjemme, og satte Liget paa en Hest. Benene bleve bundne under Hestens Bug, og paa dens Hals befæstet et Knippe Hø, som den Døde støttede sig paa og var bunden fast til. Saaledes blev den rædsomme Rytter ført over Fieldet til sit Hvilested.