Viborger Samler, 1829-05-14
(Under denne Titel anstiller Allgemeine Zeitung, nedenstaaende Betragtninger. Tyrkerne give aldrig efter uden for Magten; jo mere man lader dem føle denne desto større Udstrækning, Fuldstændighed og Vedvarenhed ville de aftvungne Concessioner skjænke. J Henseende til de christelige Magter er dette Gangen i deres Politik der fuldkomment harmonerer med deres Religions Forskrivter. Enhver Muhamedaner er allerede som Saadan en Fjende af Jkke=Muhamedanere. Koranens Lov paalægger Muselmanden den Pligt at fore Krig mod de vantroe Nationer. Derfor ere alle Tyrker Askeres, Soldater. Men den samme Lov foreskriver ogsaa Uforkrænkeligheden af de indgangne Fordrag, efterat man har gjort Fienden den størst mulige Modstand. Jfølge Koranen legitimere altsaa Krigstilstanden og Krigens Følger Alt. Ved Trudsler blive Tyrkerne aldrig gjort frygtsomme; Forudseenheds Grunde virke ikke paa dem; de ville hellere udsætte sig for Skjebnens ugunstigste Afvexlinger og lade sig beherske af Fatalismen, end forebygge Begivenhederne, fordi disse, saa ugunstige de ogsaa monne være, ifølge deres Troe, dog til Slutningen maa falde ud til deres Fordeel, paa det at Prophetens Lov kan vorde opfyldt. Den europæiske Diplomatil har ganske glemt disse Muselmændenes uforanderlige Grundsætninger, og derfor strandede ogsaa alle dens Skridt i Constantinopel. Jmidlertid gives der ogsaa et andet Middel til at erholde Concessioner af Tyrkerne. Dette bestaaer i at smigre deres Stolthed og tilfredsstille deres Gierrighed. Men ifølge det ovenanførte Betragtninger er Alt, hvad man paa denne Vei kan erholde, kun enkelt, ufuldstændigt og vaklende. Forpligtelser, der paa denne Maade indgaaes, ere aldrig faste eller indgaaede i redelig Hensigt. At bryde dem lader sig derimod altid forsvare i gode Muselmænds Øine, fordi Forpligtelser fra en saadan Kilde, langtfra, som de Første, at erholde en religios Sanction, ansees for stridende mod Muhameds Villie og Koranens Lov. Ogsaa ville Storvezieren Reis-Effendi, Divanet, ja Sultanen, selv, naar de have givet efter for Smigrerier eller af Gjerrighed, ansee det for overeensstemmende med deres Ære og Religionen, at bryde deres Ord, saasnart som en gunstig Leilighed viser sig dertil. Men - vi gjentage det - naar de ere tvungne til at give efter for Nødvendigheden der da bliver til Fatum, saa ville de ogsaa holde de indgangne Forpligtelser. Deraf kan man nu udlede følgende Betragtninger: Naar Gesandterne vende tilbage til Constantinopel, saa vil deraf ikke følge noget Resultat, naar man ikke i Forveien defenitiv bestemmer Grækenlands Grændser, Organisation o. s. v. Gesandterne ville kun da med Virkning kunne træde op hos Porten, naar de kunne sige til den: Magterne have uigjenkaldeligen fastsat dette eller hiint, de ere fast besluttede at erholde det med det Gode eller med Magt, og de ville ansee enhver Fjendtlighed mod den nye Stats Grændse som en Krigserklæring. Porten vil da efter al Sandsynlighed ikke strax indvillige i at anerkjende disse Betingelser; men den vil ganske sikkert vogte sig for at erklære Krigen. Jmidlertid torde Gesandternes Tilbagevenden til Constantinovel i de fleste Menneskers Øine ansees for ydmygende. Man vil betragte denne Eftergivenhed som et Beviis paa Svaghed og Vaklen. Det vil see ud, som om man blev ved at følge den begyndte urigtige Vei. Men denne Tilbagevenden kan have et vigtigere Øiemed. Man maa ikke glemme, at Begivenhederne kunne udvikle sig med Kjæmpeskridt. Grækenland træder da i en underordnet Stilling; det, er da kun et Efterspil til det store Drama, den forberedes. En meere forudseende og snild Politik synes derfor at raade Frankrig og England naar de ikke ville tage Deel i Kampen) at lade deres Gesandter vende tilbage til Constantinopel, nemlig for at forebygge eller formilde den Catastrophe, der kunde indtræffe. Da torde maaskee de tvende Gesandters Nærværelse vorde Redningsankeret for det ottomaniske Rige, da torde Fatummets gunstige Øieblik være kommet. Da ville Sultanen og Divanet forandre Tonen og ikke lægge nogen Vanskelighed i Veien for Afgjørelsen af det græske Sporgsmaal. Da vil Muhameds Lov vorde tilfredsstillet og Porten endnu ansee sig for meget lykkelig, at kunne ved Mellem komsten af de store Magters Gesandter ende Krigen, med Rusland og redde sit vaklende Rige. Alle de, som kjende Tyrkerne og have levet i Constantinopel, alle de endelig, som ikke ville lade sig bedrage af falske Forestillinger, ville bekræfte Sandheden heraf.