Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-04-30
Lord Byron, ikke allene een af de største, men ogsaa een af de besynderligste blandt de nulevende engelske Digtere, er født 1788, Ærling af Jacob den Anden, Konge af Skotland, hvis Datter, Johanne Stuart, blev formælet med Greven af Huntley, af hvilket Ægteskab fremkom to Sønner, som ere Stammefædrene. Byrons første Ungdomsaar frembyde intet Mærkværdigt: stort Hang til Ødselhed, elskværdig Skjemtsom hed og nogle forelskede Eventyrer bragte ham i Ny for en Lykkefrister, da han paa eengang forlod London og de forgyldte Sale, og omvandrede paa Peloponnes's Slætter midt iblandt Jtaliens Ruiner, paa Candias og Malthas Klipper. Han vender tilbage til London, tager sig en smuk, ung, elskværdig Ægtemage, seer snart denne Forbindelse ved huuslig Tvist forstyrret, skiller sig lovligen fra denne Kone, som han tilbeder, og forlader atter Engelland. Hans Fiender, som ved hans fremspirende Genie, ved hans af forskjellige Værker allerede bekiendte Talent og ved et fortræffeligt satirisk Digt bleve æggede end mere, gave denne huuslige Ubehagelighed en forargerlig Offentlighed. Regjeringen, hvis Overhoved han gjentagne Gange personligen havde angrebet, væbnede Skriblernes Hob og Skatkammerets Journalister imod ham. Han maatte, som han pleiede at sige, kjæmpe en Enekamp mod Alle. Han fortsatte sine Vandringer i Europa og Asien, beboede i en lang Tid en Hytte paa Appeninerne, gik tilbage til Grækenland, kjøbte sig af det tyrkiske Gouvernement en liden Øe, og lod sig der bygge et Huus, besøgte Schweiz og Belgien, efterat Slaget ved Waterloo havde givet den europæiske Sag en anden Skikkelse og Sletterne ved Flander saa megen Jnteresse; derfra sendte han, nu og da, til Engelland Poester, aandende bittert Menneskehad, Livslede og dyb Foragt for Menneskene. Den sidste Følelse var Frugten af en stor Uretfærdighed. Man havde paa en latterlig Maade udspredt, at Angeren over en begaaet Forbrydelse betyngede hans Samvittighed og var Kilden til hans lange Smerter; Snigmord var hans Jnstinct og hver Uskyld hans Offer. Man smedede et afskyeligt Eventyr, hvori man lod ham ombringe hans Elskede, omhyggeligen gjemme hendes Skelet og drikke af hendes Hjerneskal. Lord Byron værdigede denne Strøm af Jnfamie ikke mindste Opmærksomhed. Nogle Sidehug til hans Medborgeres Latterligheder vare de eneste Spor af personlig Ømfindtlighed, som man i hans talrige Compositioner kunde opdage. Det første Værk af Lord Byron, Fritimer, blev levende critiseret af Journalisterne. Han svarede paa deres Gemeenheder med en bidende Satire, som han selv kaldte sin Hecatombe. Hvert Vers opslugede et Offer, og fire hurtigen paa hverandre følgende Oplag af dette lidet Digt kjølede hans Harme. Efterat Byron havde bereist Europa og Asien, lod han trykke Harolds Pilgrimsfart, hvis første Sange gjorde Epoke i den engelske Literatur. Derpaa fulgte Corsaren, den Vantro, Bruden fra Abydos, Lara, Corinths Beleiring, Parisina, Mazeppa. J alle Byrons poetiske Malerier viser een og samme Figur sig i Træk af Child og Corsaaren. Hans mindre Poester høre alle til Odearten. Hans Ansigtstræk ere ædle, blege, stolt og tænkende. Hans Vaner besynderlige, først nyligen hialp han en Skomager i Venedig, der ved en Jldebrand, havde mistet Alt, paa Fode igjen, for sin Fornøielse svømmede han gjennem Havbugten ved Abydos; Jndtægten af alle hans Værker, som hidtil have oplevet det ellevte Oplag, anvender han til fattige Lærdes Understøttelse; for hans Modstandere, Moores, Scotts &c. Talenter nærer han den største Agtelse. - Hans nyeste Værk Cain har man anklaget for Gudsbespottelse, fordi han der lader Lucifer tale som Lucifer og ikke som en god Engel. Paa samme Grund kunde man anklaget Lessing for en Kryber, fordi han lader sin Marinelli tale og handle som et HoftrykModsigelser i den engelske Characteer. Fra de høieste Classer indtil de lavere siger Robert Southy - er hele det engelske System en Række af Modsigelser. Denne Modsigelsesaand er et udmærkende Nationaltræk, Engellænderne ere store Elskere af Krigskuespillet, men de holde ikke meget af at betale de Omkostninger, det medfører. Nu vi leve midt i Freden, begynde de at klage over den liden Jnteresse, Tidenderne have, og gaae igjen løs paa de Franske, som om de atter vilde binde an med dem. Hvilket Folk hænger mere ved den Familie, som regjeret det, Og dog opholde Engellænderne sig offentligen over den Kongelige Familie og haane den ved de frækkeste Carricaturbilleder. Lydeligen rose de deres Trykkefrihed, og dog straffe de den Forfatter, der udgiver et Skrift, som foruroliger dem, og den Boghandler, der sælger hans Værk, ligesaa sikkert og methodisk, som vi gjøre det selv, i det vi lægge hindringer i Veien for Udgivelsen, De reise sig mod Jntolerancen, og dog afbrænde de saadanne Folks Huse, som de ansee for Kjettere. De opløfte Friheden meget, og ere dog stedse i Krig med Americanerne. De afskaffe Slavehandelen, til Fordeel for de Sorte i Africa, og deres Generaler i Jndien have tusind kobberfarvede Slaver i deres følge. - De hade de Franske, og efteraabe dog alle deres Moder; de opholde sig over deres Nyhedssyge, og gjøre den dog snart indenlandsk hos sig; de lee over deres Moder, og antage dem dog siden selv; de skrige mod alle deres politiske Forholdsregler, og efterligne dem dog i kort Tid, Troppers Udtagelse en masse, Telegraphen og Jndkomstskatten ere af fransk Opfindelse. Endelig som om Pøbelen frygtede for, at staae tilbage for de øvrige Classer i Fordomme og Urimeligheder, er den lige saa stolt af Gammelengellands Roast-beef, endskjøndt den ene maa leve af Kartofler og Brød. Med Rette have altsaa Engellænderne valgt til deres Yndlingsdrik Punschen, en Blanding af modsatte Bestanddele og et ægte Sindbillede paa den engelske Nationalcharacteer. Engellænderen ynde med al deres saakaldte public spirit – Almeenaand - saare meget Alt, hvad der ikke er engelsk. Siden Freden med Frankrig, siger Robert Southy, gives intet Tafsel, som ikke har Posteier fra Perigord; Ostindien leverer Kryderier, især Currystøv, til Soucerne; Skinke kommer i Mængde fra Vestphalen og Portugal, Reensdyrtunger fra Lapland, Caviar fra Rusland, Pølser fra Bologna; Marconis fra Neapel, Olie fra Florenz; Oliver fra Frankrig, Jtalien og Spanien; Ost fra Parma og Schweiz; Jis, gjemt i Fisk, fra det indere Skotland til Londons Torve, og ingen Lekkermund spiser Bedekjød, naar det ikke er fra Wales. Jeg læste i en Avis for i Dag den Efterretning, at en Kjøbmand ønsker at træde i Forbindelse med Nogen, for at lade komme Vildt fra Frankrig, Norge og Rusland. Det paa Spidsen af St. Bernhard i Schweiz værende Kloster er bekiendt for den Gjæstfrihed, hvormed Reisende optages deri, men endnu mere for den med egen Livsfare forbundne Hjelp, som de der boende Geistlige vise stivfrosne eller i Sneen begravede Vandrere, som om Vinteren, dragende forbi der, ubekiendte med Veien eller overfaldne af det indbrydende Mørke, uden hine Klosterbrødres Hielp vilde omkomme. Mindre bekiendt end denne menneskekierlige hengivelse er den Hielpe løshed, hvori disse gode Munke selv leve. J Almindelighed blive, efter et Par Aars Ophold der, selv de yngste og stærkeste iblandt dem, syge, og naar de drage ned i Sletten, aldrig mere fri for deres Værk og Gigtsmerter, som de have hentet sig paa den isdækkede Bjergtop. Af egne Midler kan Klosteret ikke afhielpe dette Onde, ja Cassens Tilstand er ikke engang saaledes, at den mod Sønden liggende Fronte af Klosteret, der trænger til en stor Reparation, kan istandsættes. For at iværksætte dette og gjøre Bygningen ogsaa i det Jndere beboeligere og lunere, har det helvetiske literariske Societet allerede føiet virksomme Anstalter, ved at sende en Bygmester og Opnbygger did. Men da de dertil fornødne Udgivter overstige det helvetiske literariske Societets Kræfter, saa har den ladet udgaae en Opfordring til alle Videnskabsvenner og alle Reisende, som have besøge Schweiz, om Understøttelse for disse ædle Munke.