Almuevennen, 1843-11-22
Ligesom det allerede foran er bemærket, at Lovgiveren ingenlunde har overseet, af hvormegen Vigtighed det er, at Commissionsstedet ikke er for langt fraliggende for Beboerne, der skulle benytte Commissionens Mægling saaledes indsees det let, at Hensynet til de Mødendes Beqvemmelighed langt fuldstændigere fyldestgjøres ved den foreslaaede Commission i hver Commune, end ved den nuværende af een fælles for et heelt Amt, Herred eller større District. Heller ikke synes det at kunne med Føie drages i Tvivl, at Sogneforstandernes nøiere locale og personale Kjendskab til samtlige deres Sognebeboere og disses Forhold maa i de hyppigste Tilfælde give disse et stort Fortrin som Mæglere fremfor de hidtilværende Commissairer, i det mindste hvor disse have været enten Herredsfogden eller Amtmanden. Virkelig Trættekjærhed eller uretsindig Villie turde derhos saameget mindre formodes at ville fremtræde for Forstanderne. som Parterne maatte erkjende det vanskeligere at dølge Tvistens virkelige Charakter og Beskaffenhed for disse, der i Reglen ville være vel kjendte ikke blot dermed, men med deres hele Jndividualitet og Forhold. Fremdeles synes Forstanderne ogsaa i Reglen langt mere end begge hine Embedsmænd at maatte kunne regne paa den Tiltro og Tillid fra Parternes Side, hvoraf Mæglingens Værd og Udfald saa hyppig afhænger, idet allerede deres Stilling som Forstandere afgiver et stedse nærværende Vidnesbyrd om, at de ere Beboernes naturlige Forsvar og fortjene deres særlige Tillid, og ved at lade dem afløse hine Embedsmænd, hvis Tid og Kraft dog allerede er noksom taget i Beslag, i denne Function, undgaaes endelig ogsaa det vistnok meget og mangesidig Betænkelige, der under et andet Hensyn maa erkjendes at ligge i det nærværende Forhold. Sagens Natur og Anordningens positive Ord – fr. dens § 41 – fordre nemlig med Rette, at Parterne bør kunne yttre sig med den fuldkomneste Frimodighed og Aabenhed om deres Sag for Commissairerne, men hvorledes kan det antages, at de skulde kunne ville yttre sig med denne Uforbeholdenhed hvor Mægleren netop er den samme Person, der, hvis det siden kommer til Rettergang, deels udelukkende, som Amtmanden – har Magten til at afgjøre, om og hvem fri Rettergang skal bevilges, og deels udelukkende, som Herredsfogden, har Myndigheden til ved Dom at kjende, hvem der – i det mindste i første Jnstans – skal ansees forat have havt Ret i Sagen, Den Autoritet, hvormed Amtmanden og Herredsfogden, ifølge deres Embedstilling, optræde ligeover for Parterne, kan maaskee stundom intimidere til et Forlig, som ellers ikke vilde kommet istand, men den vil sjeldent eller aldrig begunstige en virkelig uforbeholden og fuldstændig Udvexling af Parternes Anskuelser og Argumenter, og Forligsmæglingen selv vil derved alt for ofte mangle sin rette Garanti og sit rette Resultat. Naar til alt dette endnu føies, at i Virkeligheden en meget stor og maaskee den større Deel af Landet allerede nu, i Kraft af den foran citerede Lovbestemmelse, er undergivet Forligscommissioner, der udelukkende bestaae af Privatmænd, blandt Beboerne, som vedkommende Amtmænd have beskikket til denne Function, og naar det bemærkes, at Formodningen i retlig og moralsk Henseende dog unegtelig maa være for, at Forstanderskabernes Personale i lige saa høi Grad maa være qvalificeret til det af Anordningen fordrede Prædicat af hæderlige, bekjendte Mænd i Districtet som disse Privatmænd, der af Amtmanden, efter hans blot personlige og individuelle Formening, ere beskikkede dertil, saa forekommer det ogsaa i denne Henseende at være uden sær Betænkelighed, efter Proponentens Forslag, at lade Forligelsesvæsenet paa Landet overgaae til Forstander skaberne i de respective Communer. Men da det imidlertid indlyser, at det i de fleste Sager vilde besvære Forstanderskaberne uforholdsmæssigen, hvis disse for enhver Mæglingsaaet skulde have at holde et formeligt Møde med det af Communalanordningen af 13de August 1841 § 13 fordrede Antal Medlemmer, turde det maaskee tillige med Hensyn til Parternes Beqvemmelighed og selve Sagens Tarv være naturligst og hensigtsmæssigst, at Forligscommissionen, ligesom nu, vedblev at være organiseret med et Antal af i det Høieste tvende Medlemmer, og det vilde i saa Fald ligge nærmest den bestaaende Orden efter Lovgivningen af 10de Juli 1795, om Amtmændene, i Kraft af den foran udhævede Bestemmelse i 6 17, for enhver af Amtets Landcommuner beskikkede en eller tvende af sammes Forstandere til at danne Forligelsescommissionen for denne særskilte Commune. Efter Aanden og Ordene i den nyere Landcommunallov Anord. 13 August 1841 § 32 in fine, vilde Amtmændene neppe fore age denne Udnævnelse uden efter foregaaende Jndstilling og Forslag fra vedkommende Sogneforstanderskab, og Forholdene vilde saaledes af sig selv ledes til den af Proponenten tilsigtede, vistnok ønskeligere Orden. Comiteen mener derfor, at Foreningens første Skridt i denne Sag kunde være at forelægge den for Amtsraadet med Begjæring om, at dette, forsaavidt det maatte bifalde den, vilde indstille til Amtets Amtmand om, i Kraft af den ham ved Loven af 10 Juli 1795 § 17 tillagte og ved den nærværende Praxis hævdede Myndighed at ville constituere hver af Amtets Landcommuner som et særskilt Forligelsescommissionsdistrict og til Forligelsescommissairer i hvert af disse Districter, efter derom indhentet Forslag fra de respective Forstanderskaber, beskikke et Par af bemeldte Forstanderskabers Medlemmer. Comiteen skal saameget hellere anbefale, at Foreningen foreløbig indskrænker sin Virksomhed for Sagen til denne Jndstilling til Amtsraadet, som det saaledes forekommer rimeligt, at det nærmest tilsigtede Gode af denne Vei hurtigere, vil kunne ventes realiseret, end ellers Den anseer det overflødigt at tilføie, at Foreningen naturligviis maa have sig forbeholdt, dersom det maatte vise sig, at dette foreløbige Skrid imod Formodning ikke gav det tilsigtede Resultat, at søge dette tilveiebragt ved andre Midler, hvoriblandt da Petitioner desangaaende til de jydske og Østifternes Stænderforsamlinger i 1844 vel fortrinsviis maatte komme i Betragtning. For den Eventualitet, at Sagen maatte fremkalde en Lovgivningsat, og altsaa blive Gjenstand for en foregaaende Undersøgelse og Discussion i Folkets Stænder, har Comiteen imidlertid troet allerede her ikke at burde lade uberørt et Punct, der vel ikke umiddelbart hører under Proponentens Forslag men dog baade staaer i nær og vigtig Forbindelse dermed og tillige, om vi ikke feile, væsenlig vilde fjerne ikke lidet trykkende Vanskeligheder ved de nuværende Livs- og Arbeidsforhold paa Landet, og deriblandt tillige maaskee allervirksomst det med Rette saa forhadte Huus ugtssystem, som Tiden tiltrods, endnu stedse ikke blot hævder sin Existens i Lovgivningen og det virkelige Liv, men endog, og det i den allernyeste Tid, til en vis Grad har fundet Forsvarere i en Stænderforsamling, der retlig skal gielde for en Repræsentation af det danske Folk. Comiteen formener nemlig, at den foreløbige Mægling og for en enkelt Slags Sager, Tyende eller Arbeideres Tvistigheder med deres Huusbonder tillige den foreløbige Behandling, og Afgjørelse af de saakaldte private Politisager med stor Ryttefor Parterne som for Landbruger i Almindelighed, tillige kunde være at henlægge under disse Communens Forligelsescommissioner. Som bekjendt, er Gjenstanden for de nærværende Forligelsescommissioners Virksomhed ifølge Anordningen af 10de Juli 1795 § 19 Mellemhandlingen og Mæglingen af alle civile Sager, men herfra har dog Anordningens 26de § gjort den Undtagelse, at de saakaldte private Politisager, skjønt de udgjøre en ikke uvigtig Deel af de almindelige civile, udelukkende ere henlagte under vedkommende Politimesters Mægling og Behandling. Det tør vistnok antages, at det, der har bevæget Lovgiveren til at anordne netop denne Undtagelse, fortrinsviis har været den Betragtning, at næsten alle Sager af dette Slags væsenlig fordre en hurtigere Retspleie og Afgjørelse, end den, der kunde blive dem til Deel ved almindelig Rettergang, og at det, for at fremme denne Hurtighed, saaledes maatte antages for overveiende ønskeligt at undgaae det Ophold, som den sædvanlige Jndklagelse og Mægling for den almindelige Forligelsescommission vilde medføre; Forligsmæglingen forlagdes derfor til selve den Act og det Moment, hvorved Sagen anhængiggjordes for Retten og Mæglingen og Anhængiggjørelsen, kunde saaledes tilendebringes i den selvsamme Tid og med det selvsamme Varsel, som ellers udfordredes for enhver af dem begge. Uden Tvivl har Lovgiveren derhos ved denne saakaldte private Politiretsprocedure haabet og forudsat som det hyppigere, at Sagerne ved Politimesternes Nidkjærhed vilde blive mæglede, anhængiggjorte, forhandlede og vel endog paakiendte i eet og det samme Retsmøde. Men hvorlidet Virkeligheden er kommen til at svare hertil, er almindelig erfaret. Jblandt al Retspleie er der neppe nogen, hvormed Beboerne i Almindelighed sig mindre tilfredsstillede, end ved Politimesternes Behandling af disse private Politiretssager, og det ansees næsten overalt for et i den Grad overveiende Onde at maatte tye til disse Politiretter, at man kun yderlig ugjerne beqvemmer sig dertil, og langt foretrækker næsten alle andre Afgjørelsesmaader, og deriblandt i Tyendesager den saa forkastelige Reyselsesret, Skiften i Utide osv., for den næsten undholdelige Gene af en Politiretssag hvortil man f. Ex. i bemeldte Tyendesager først maagjøre den Reise til Politimesteren for at faae Klage udtaget, dernæst en anden til ham for at møde med Modparten, og saaen tredie, fjerde osv. for at modtage Forsvar, Vidneførsel, Dom etc. Læges hertil, at Møde ved Sagfører ikke er tilladt, at hyppig mange flere af Husets øvrige Tyende maae forsømme deres Arbeide og gjøre de samme Reiser for at vidne i Sagen, at Politimestrene almindeligviis vise eller antages at vise liden Nidkjærhed eller Omhu og Opmærksomhed for disse ikke lucrative Sagers Behandling, bliver det let forklarligt, at denne drivate Politiretspleie næsten overalt i Landet er kommen i et Slags Vanrygte, eller i det mindste bleven erkjendt for meget lidet tilfredsstillende eller hensigtsmæssig. Men en Følge heraf turde det ogsaa for en stor Deel være, ikke blot at den almindelige Ærbødighed for og Tillid til Statens Pleie af Ret og Retfærdighed svækkes, men endnu mere, at Agerbruget og Landbolivet i det Hele hæmmes væsenligt i sin Udvikling idet Forholdenes Natur netop her fortrinsviis fordrer en simpel, sagondig prømt og nidkjær Afgjørelse af denne Slags Tvistigheder. Ligesom Comiteen derfor ikke har kunne Andet, end antage, at det i Principet og efter den vundne Erfaring fuldelig har viist sig som aldeles uhensigtsmæssigt, at de saakaldte private Politiretssagers Mægling undtagelsesviis er bleven unddraget de almindelige Forligelsescommissioner, saaledes skjønner Comiteen efter det Foranførte heller ikke rettere, end at en Kreds af Landboere, som nærværende Landcommunalforening under disse Omstændigheder jo maa være særdeles opfordret til ved Siden heraf udtrykkelig at henlede Statens og Medborgeres særlige Opmærksomhed tillige paa den antydede trykkende Tingenes Orden, med Hensyn til de i sædelig og materiel Henseende saa vigtige Forhold mellem Huusbonden og Tyendet, Arbeidsherren og Arbeiderne. Vistnok vilde disse Forhold efter deres særegne Beskaffenhed kun meget lidt være hjulpne ved den blotte Foranstaltning, at deres retlige Mægling for Eftertiden forlagdes fra Politimesteren eller Politiretten til Communens Forligelsescommissairer, men, efter andre Landes eller navnlig Englands Exempel, maatte der vel ogsaa for disse særlige Forhold uden stor Vanskelighed eller Betænkelighed kunne gjøres noget mere, og det er dette, Comiteen i det Foregaaende har villet antyde, ved at henvege paa, at i disse Sager ikke blot Mæglingen men tillige en foreløbig Behandling og Afgjørelse formeentlig burde henlægges under Forligelsescommissairernes Jurisdiction.