Kiøbenhavns Postrytter, 1790-01-08
Paa vore første Klager og Bønner burde Keiseren givet os dem tilbage; Erkehertugindens Ratification burde han have ratificeret; og omendskiøndt han som en god Fader ikke burde tilladet nogen Fornærmelse, saa vilde man dog, i Betragtning af hans Moder, have glemt de gjorte Jndgreb i vore Rettigheder og Frieheder, og Troeskaben imod ham var vist ikke blevet svækket. Men ulykkeligviis tænkte Keiseren gandske anderledes, Personer, der vare forhadte af Folket, bleve ikke udsatte fra Bestyrelsen; de fik tvertimod Belønninger; og Gouvernementet gjorde sig i alle Provindser Umage for at skabe nye Creaturer af samme Art. Siden blev vor Gudstieneste i Keyserens Navn ustraffet vanæret, vore Templer bleve ødelagte, vore Klostere ophævede, vor Formue bortødslet, eedelige Forpligtelser brudte, private Eiendomme confisquerte, vore Brødre og Slægtninge forviiste eller fængslede – kort, Min Herre, der kan ikke nævnes nogen Uretfærdighed, som jo under Deres Direction er begaaet. Rov og Mord blev forsvaret af den samme ømme Fader, som, efter sine sidste Erklæringer, altid har havt sine Provindsers Lyksalighed, til Øyemeed. Man kan altsaa ikke undres over, at vi, efter saa mange frugtesløse Klager og Bønner for Tronens Fødder, tilsidst have grebet til Vaaben. Ney – denne Vey var rigtig nok den værste, men den eneste, vi havde tilbage. Det er saaledes ikke oprørsk Partieaand, ikke forræderske Raadslagninger, der har bragt os til det Yderste. Vor Beslutning er fattet, Blodet er allerede udgydet, og de fordum saa navnkundige belgier ville ikke roeligen lade sig dræbe af den, der skulde forsvare dem. Har derfor Keyseren fundet Modstand der, hvor han brugte sin Magt til at ødelægge istedet for at beskytte sit Folks Eiendom, saa maa han tilskrive sig det selv. Thi det er dog vist, at Souverainer fra de ældste Tider vare Borgere, som Nationerne betroede den Rettighed, at regiere dem efter deres Love, og at de (som Ludvig XIV ved Underhandlingerne om de Franske Kongers Rettigheder sagde) have den heldige Afmægtighed, ikke at kunne giøre noget, der strider imod Natur Folke= og Statsretten. Naar nu Konger voldeligen borttage Borgernes Eiendomme, og egenmægtigen disponere over Ting, der tilkomme Folket, saasom: Undersaatternes Liv, Friehed og Gods, hvorpaa vi ere et Exempel, saa spørger jeg Dem, Min Herre, hvad maa da Udfaldet blive, maa da ey Regieringsbaandet opløses, og Nationerne giøre sig selv frie?""De indseer altsaa selv, Min Herre, at alt, hvad der er skeet og endnu vil skee, har sin naturlige Grund i den haarde Maade, Keyseren har behandlet os paa Han er Aarsagen til al disse Provindsers Ulykke og til den udbrudte Borgerkriig. Men det er ogsaa ham, der engang for alles Dommer skal staae til Ansvar for det uskyldige Blod, der anraaber Himmel og Jord om Hævn; dette uskyldigen udste Blod, denne hans Soldaters skrækkelige Myrden og Røven er det, der har bragt Blodet til at kaage i vore Aarer og ophidset os endnu mere. Hærskarernes Gud, den forfærdelige Hævnens Gud har antaget sig vor retfærdige Sag, lader os stride lykkeligen, og fører os fra Seyer til Seyer. Vore Kræfter overstige vor Forventning, og vi skulle vide at lægge Tæmme paa de os omringende Soldater. J tusinde af vore Dødes Stæd vil der opstaae ti tusinde Hævnere. Jo flere Hindringer man lægger os i Veyen, jo større Ære ville vi indlægge os. Om man derfor endog gaaer nok saa vidt, saa vinde vi dog sikkerligen Seyer, og hele det Keiserlige Partie vil staae Fare for at miste Liv, Ære og Gods. – Frankerigs Exempel maa dog vel have lært Dem, hvad en opbragt Nation er i Stand til &c."