Aarhuus Stifts-Tidende, 1847-05-19
Angaaende No. 1, da spørger jeg Hr. Kraiberg, hvor har jeg sagt: at Skolelærerne ville løsrive Skolen fra Kirken – og derved have lagt en søndersplittende Tendents for Dagen? – Jkke eet eneste Ord har jeg nævnt om "Kirken; jeg har meget mere, som Hr. Kraiberg vel veed, udtalt, paa et andet Sted, mit inderlige Ønske om: at Kirke og Skole maatte slutte sig tæt sammen, at hiin vilde betragte denne, som den kjærlige Moder betragter den voxne Datter, idet Moderen fremdeles vedbliver med sin Hjælp og Bistand, med sine Raad og med sin Veiledning. Ord og Sætninger - Hr. Kraiberg, hvor jeg har sagt Andet – men ikke udrevne og fordreiede Sætninger, ikke anden Mening i Ordene end den naturlige - først da vil man troe Dem! J andet Fald maa jeg sigte Dem for at fare med en grov og vitterlig Usandhed. No. 2. Det andet Spørgsmaal er ligesaa sophistisk og spidsfindigt som det første. Hvor har jeg sagt: at Skolelærerne have attraaet en Skolereform ved at fremtvinge et Magtiprog eller – som Hr. Kraiberg udtrykte sig i selve Mødet – ved en despotisk Handling" – Atter maa jeg bede om at paavise disse mine Ord og Sætninger – og kan Kraiberg ikke det, hvad maa man da domme om en saadan Mand, der træder og med saa fripostige Beskyldninger, aabenbar ikke i anden Hensigt, end for at tilfredsstille et personligt Fiendskab, som, Gud maa vide, hvorfra skriver sig! Ved den Ordets Magt, som staaer til Hr. Kraibergs Raadighed, lykkedes det ham, ved sit indledende Foredrag, at stemme Forsamlingen derhen, hvor han ønskede, og da det under saadanne Omstændigheder ikke er let at beholde Ro og Besindighed, naar Alt opbydes for at forjage samme, – saa er det let at indsee, at Afstemningen over de fremsatte Spørgsmaale, kunde gaae for sig uden at det faldt Nogen ind, at spørge: ere disse Spørgsmaale sande? Desuden var det ikke let at komme tilorde; thi Minoriteten fik under hele Mødet kun sjeldent – og det endda meget kort - Ordet, uden at blive afbrudt. No. 3. Da er dette det Eneste, hvor Hr. Kraiberg, ved at trække Tingen efter Haarene", synes at have nogen Ret. Men det er og kun paa den Maade han har faaet den, og hans snilde, men ogsaa her forkastelige, Taktik, træder tydeligt nok frem. Den Hensigt, han tillægger mig, har jeg aldrig havt, og det er ubegribeligt, at en Mand som Hr. Kraiberg kan nedlade sig til at fægte med saadanne Vaaben mod sine Modstandere, som dem, han har brugt imod mig, baade i Avisen og i "Tidenden, hvor han optræder omtrent paa samme Maade imod enkelte af de kjøbenhavnske Lærere. Mon Egismens, Forfængelighedens og Hovmodets hand skulde være ganske ude af Spillet, og mon det Regimente, han i temmelig lang Tid har ført, ikke skulde lade ham see en personlig Fjende i hver den, der opponerer mod hans Meninger? Dette er visselig at beklage; thi Kraberg er en begavet Mand, og varm for sin Sag, men paa den anden Side berettiger dette ham ingenlunde til at kaste Snavs paa sine Modstandere, og stemple dem med ufortjent Foragt. Han maa dog kunne indsee, at deres Ære er dem al Vigtighed saavelsom hans, og han skulde betænke, at naar Buen spændes for høit, saa maa den briste. - Jeg vil være mig hvert Ord bekjendt, jeg har skrevet i Sagen; thi Kjærlighed til denne har ført min Pen. Dette har man ikke villet indsee, og Tiden faaer nu at vise, paa hvis Side Retten er. Jeg har antydet hvori Diferentspunkterne ligge, og disse ere sandelig ikke saa store eller saa mange, at man behøvede at tage saaledes afsted. Man handler atter uklogt i at forstørre dem; thi det er jo blot og Veien og Midlerne man ikke er enig for Øieblikket. Maalet: Skolens Gjenfødelse i Aand og Sandhed, er det vi Alle ville. Minoriteten mener, at denne Gjenfødelse ikke kan skee paa een Gang; den mener, at Skolelærerne handle uklogt i, at ville henvende sig til Hs. Majestæt Kongen med et forslag til en radikal Reform af vort hele Skolevæsen, raader til at give Tid, men derimod at slaae ind paa en Forbedring af den paa saamange Steder alt for knappe Lønning; den raader ikke til en Løsriven fra Stat eller Kirke, men den gjør opmærksom paa: at Skolen ligesaa lidet kan løsrives fra Communen, og at det kun vil lykkes Folkeskolen, at løse sin Opgave, naar den virker i Samklang med Folket, naar den drager Huset til sig, som er Skolens sande Rod, og virker overeensstemmende dermed. Minoriteten har sagt, og siger endnu, at den Vei, man slaaer ind paa, ikke er den rette, fordi den istedetfor at fæstne Baandet mellem Huset og Skolen, mellem Folket og Folkeskolen, snarere - ifald Regjeringen gik ind derpaa – ville løsne det. Dette er omtrent Alt. Og der ligger hele Diferentsen, der ligger min Forbrydelse, derfor har Hr. Kraiberg søgt at faae Fordømmelsesdommen udtalt over mig. Kunde nu Personer og Meninger slaaes ihiel ved Hur rer og paa den Maade som skeet er, saa var Hr. Kraibergs Seir complet, men det er nok ikke saa Det vil nu vise sig, hvormange Underskrifter det radikale Forslag vil faae. Jeg troer ikke det bliver ret mange; thi en stor Deel hyldede det Minoritetsvotum, som blev sægtet Optagelse i Referatet. Jeg foreslog nemlig: først at stille Sagen i Bero indtil næste Stænderforsamling; eller, hvis man ikke vilde det, da indskrænke sig til at bede Kongen tage under allernaadigste Overveielse, hvorledes den normerede Løn kunde tilveiebringes paa de Steder, hvor den maatte ansees for nødvendig, indtil en endelig Reform af vort hele Skolevæsen i Tiden kunde foretages. Mange forlangte nu Comiteebetænkningen fra Viborg lagt til Grund for det paatænkte Andragende til Kongen; og Misfornøielsen over, at der ikke toges mere Hensyn til deres Mening end Tilfældet var, yttrede sig tydeligt mod Slutningen af Mødet, saa jeg vil haabe, at Skolelærerne ville betænke sig førend de underskrive det Krabergske Forslag. Det staaer endnu i deres Magt at kaste Loddet i hvilken af Vægtskaalerne de ville, thi for at dette Andragende kan komme til at gaae og gjælde for en fælleds Anskuelse af Skolens Sag, saa maa det underskrives, og det ikke af Hundreder, men af Tusinder af Skolelærere – og mit Raad til Skolelærerne er gjentagende dette at de ikke, ved at underskrive et saadant Andragende, skyde deres Sag ud i en uvis Fremtid, medens det, ved Maadehold og Forsigtighed, staaer til at vente, at en Forbedring i Lønnen, som paa flere Steder er saa nødvendig, snarest muligt vil være at opnaae, naar Lærerne ikke selv skyde den fra sig.