Aalborg Stiftstidende, 1832-01-28
Jndbydelse til en Arbeidsanstalt i Aalborg. At bidrage Alt hvad der staaer i vor Magt til at formindske Armodens Lidelser, er den første Pligt Herren, kræver af os som Christne, vort borgerlige Samfunds sande Vel fordrer det samme. Den afkræftede Olding, den fattige Syge, den Næringsløse med uopdragne Børn, fremtræde for os, som Gienstande for vor Barmhiertighed - Gud og denne, deres eneste Tilflugt. Ved de milde Foranstaltninger, som vor christelige Lovgivning har følet, kunne omtrent de første Nøvendigheder tilveiebringes for de tvende første Classer af Nødlidende, men de ere ikke tilstrækkelige for den alt for store Mængde af de sidste. Men vare de det end, saa vilde den Maade at hjælpe disse paa, som nødvendigen maa bruges for den kraftløse Alder, og for de paa Sygesengen og af anden skrækkelig Legemsvaghed Lidende, ingenlunde være tilraadelig. Ørkesløshed med alle dens fordærvelige Følger maatte tiltage. Sædernes Fordærvelse vilde blive stor, og Nøden vilde, under forøget Anstrængelse for at afhielpe den, tiltage, som Lasternes Virkning. Den kraftfulde Alder maa vænnes til Virksomhed; denne drages herved fra det fordærvelige Tiggerliv i hvilket Forbrydere tilvore og modnes, og den dannes derved til en gavnlig Stamme i Borgersamfundet for kommende Dage. Fattigvæsenets Bestyrelse har indseet dette, og den forsøgte i nogle Aar paa, med de Midler den havde ihænde, at udvide sin Arbeidsanstalt for den sidstnævnte Classe, men disse vare ikke tilstrækkelige, og dette blev især fole ligt i det forløbne Aar, da saa mange Familiers Næringsloshed, formedelst Sildefiskeriets totale Ophør, tiltog, da Brodet, og alle andre Fattigvæsenets Fornødenheder stege til henved det Dobbelte, og de Midler man havde ihænde dog kun vare de samme som for foregaaende Aaringer. Fattigvæsenet maatte nu nødvendigen komme i Undervallance, og Commissionen faae den haarde Pligt at forøge Byrden for det Aar, hvori vi ere indtraadte som dog er skeet, i saa svag en Grad, i Forhold til Armodens Tiltagen, og den vedblivende høie Priis paa Livets første Fornødenheder, som man nogenlunde torde. Alt dette vil blive enhver af vore Medborgere klart af det Regnskab, som vi ønskede, med en stor Deel af vore Medborgere, trykt, og nu bliver det. Skulde Nogen synes det er haardt at bære den forøgede Byrde, da tænke han tillige: saligt er det, heller at give end at tage. Han tænke: Det er til Herren og hans fattige Lemmer der gives, til Herren, som igjen giver den glade Giver over Alt hvad vi kunne tænke og forstaae. Visseligen, vi anvendte hidtil hvad der kom i vore Hænder til Armodens Husvalelse efter vort bedste Skjøn - og vore Medborgere ville vist ikke fordre mere af os, som et raader over Tiderne, dem Herren alene raader over. Men nu, for at see Muligheden i at formindske Byrden, for den kommende Tid, for at afværge, at den ei skal tiltage uden Maal og Grændser, frembære vi for vore ærede Medborgere, som kunne have nogenlude Evne, ja - og for dem, som kunne have endnu bedre Villie end Evne, følgende vor Plan. Vi tør visseligen regne paa, at hver vor indsigtsfulde Medborger, anseer det som største Fornødenhed, at en Arbeidsanstalt sættes i Virksomhed til Fattigvæsenets Tarv, ved hvilken Voxne og Børn tillige kunde finde Arbeide, og derved dette fortjene hvad der ellers vilde fordres, som Gave. Vi tænke os en saadan helst at maatte beskjæftiges med Frembringelsen af Producter, som lettest blandt Almuen fandt Afsætning. For Exempel Vadmel, Tosillet, Hvergarn, uldne, bundne eller strikkede Varer, som Strømper, m. m. Ved disses Forarbeidelse kunne baade Voxne og Børn sættes i Virksomhed.