Ribe Stifts Adresseaviser, 1786-09-08
Det svageste af dets Blade er af tre endnu bleven staaende, det, som truede at affalde ved den mindste Susen af en Vesten Vind. - Hastig, som et Tordenveyr, er min Ulykke kommen over mig. Min Glæde er forsvunden som en Skygge, og min Bellyst forloret, som Behageligheden af en kort Sommernat. Saae du og Gud! - Saae du ikke ned fra Himlen til mig, da jeg ved deres Fødsel imodtog dem med Glædes=Taarer, hævede dem op imod dig, under de Ønsker for deres øn rige Lykke, sigende: O! du Evige være loves for den ædle Gave af din ugrundede SkabningsVedvarenhed og os saa ubegribelige Indretning, men du tage dem igien tilbage; manskee jeg, saalidet som min Mand kunde opdrage dem til din Ære og til Dyden, maaske du alt forud har seet dem ikke Lykkelige nok dog var ikke deres første Lallen, din Berømmelse; - Den første Sang, som jeg, og deres ømme Fader, lærte dem: lover Herren, O! Gud, hvor velsmagende var mig og min Mand det Nøysommeunder vores Tag frem for hine lekkere og overflødige Retter paa de Stores Taffeler, hvor velsmagende var os ikke alt, fordi vore Smaae velsignede samme med deres Bønner med os, fordi de med lidet med os bleve medte, fordi de derfor med os takkede dig du Algode, fordi vi ov alle saa roelig og opstode igien glade Naar min Mand arbeidede i sit Ansidtes Sveed, før at bringe os alle Bye det; - Hvor opflammede da mig ikke mine Uskyldiges glade Tummel, deres børnlige Lege omkring mig, hvor glade modtage de ikke deres stræbsomme Fader, tilligemed mig, naar han kom fra sine Forretninger; - Hvor vederqvægende omarmede vi ikke hinanden med de ømmeste Kierligheds Beviisninger under Byrden af vores Bestræbelser fordet daglige Udkomme. - Bemerkede du ikke Og Gud, hvorledes mit Hierte bankede, naar mine huuslige Forretninger udfordrede min Fraværelse, hvor glad jeg gik ikke til Lisse mine opvoxede Venner igien som hoppende kom mig imøde, hvor fornøyet tog jeg en efter den anden i mine Arme, hvor kelen trykkede vi hinanden til vore Hierter med mine Takoffere til dig, som havde givet mig dem. - Hvilken Glæde da formig. Men, - Min Gud, nu er jeg eensom: - nu er mine Børn borte; - i stæden for Palmer og uskyldig Børneleeg, hører mit og min stræbsom ømme Mands Øre intet uden Klynken fra den Syge, som endnu er tilbage; - Du veed allene, hvorlenge? – Du, som har indhyllet dette for mig og min ømme Mand, hvis Opmuntring kan vel indre, men ei tilfredstille, at Himmel, Du hørte tilforn Fryde Sange men nu intet uden Smerteklager fra en halv fortvivlende Moder. Tilgiv Alnaadige! denne Natturens ømme og selv nedlagde Røst. Men Almægtigste, jeg vil i alt dette sige: Herren gav, Herren tog, Herrens Navn være lovet: Historisk En riig Kiøbmand i Constantinopel kjøbte en Slave af en Slavehandler, en lystig Mohr, som han vilde have hiem til sig for at more hans Datter Nanetre. Han kommer til sit Huus, og kalder sin Datter for sig, see Nanette, saa de han, her bringer jeg dig en lille galant og lystig Kammertienner, men hvad jeg vil sige dig førelsk dig ei i ham. - J Begyndeelsen var Nanette bange for det sorte Ansigt, thi hun hafte endnu ei fyldt sit 14de Aar, men efterhaanden blev Hun meer og meer vandt til hans Omgiengelse. - Hans vittige Jndfald og Pudse rier, som han ofte fornøyede hende med, gjør de, at hun glemte han var sort, og fandt tilsidst Behag i hans Spøg. - Naar Papa var oprømt, saa maatte Nanette af Skierts kysse den unge Jndianer, og vise sig ret forlibt i mod ham, de sorte har ligesaa vel Menneskelig Følelser, som de hvide. - vores lille Mohr kunde ei være ligegyldig over Nanettes Caresser, denne Spog behagede ham, og sandt ofte Fornøyelse deri, at han vovede at kysse Pigen gandske uformodentlig. Nanette, ansaae dette som naturlig uskyldig Spøg, og følte derved hverken Kierlighed eller Tilbøyelighed. - Nu blev begge under disse spøgende Optrin et Aar ældre, og hvor meget giør ikke dette hos vore blomstrende Skiønne. Nanetre blev ei meere saa ligegyldig imod den sorte. - rødmede, naar hun saae ham og lengtes efter ham, naar han var borte. – Jngen Under, den unge Jndianer var og bleven til en lille nydelig følsom Herre. - Han tængte paa intet andet, end det, der kunde giøre ham meer og meer behagelig for Nanette. - Kort, han blev tilsisk saa galant som den bedste -, pyntdede sig paa det smukkeste, spøgte, sukk de, og sang for lidte Arier. - J alt dette faldt det dog aldrig Nanette ind, at det var Kierlighed. - Enhver Føyelighed, som de viiste hinanden, ansaae hun for intet andet end ubetydelige smig rende Høfligheder. Hun hafde og deri ret, thi hvor kunde saadanne allige Ansigter passe sig tilsammen. - Vel smagde Kyssene fødere nu end ellers, de bleve oftere igientagne og de vare meere trochiertige. - Men det var blot Spøg og Tidsfordriv alt sammen. - Dog merkedes at Nanette nu ei meere kyssede sin lille sorte i Papas Overværelse - Hun undsaae sig endog derved, naar Papa befalede det - Og hvor føre det? – Her maae man. - Kierlighed fører os til at være forsigtige. – Nanette var snue og eftertænksom - Papa tænkte hun kunde muelig merke, at jeg holdt af den sorte, og plusselig skille mig ved ham. - Des Aarsag begiegnede hun ham nu meere end ligegyldig; ia mange Gange forklagede ham for Papa med den bitterste Mine. - Men dette var alletider et Skrit til den fyrigste Kierlighed, naar de vare allene. - Kort den Sexten Aars Jndianste Libhaber gjorde omsider den lykkeligste erobrin- og Nanette søer ham for evig sin Kierlighed. Nu udkastede de utalige Planer for deres tilkommende Lykke, men inst valgte de den ulykkeligste. - Den Sorte forførste Nanette til at forlade hemmelig sin Faders Huus, hun bliver eens med ham, hun skieler en stoer Deel af sin Faders Juveler og Kostbarheder og agter at udføre Romanen i den Sortes Fædreneland, om Lykken vilde være dem gunstig. - De begiver sig paa Veyen, men man kommer efter deres Flugt, de paagribes og bringes tilbage. - Den fortørnede Fader, som forsildig angrede sin Uforsigtighed. - Lod den Sørre som sin Slave ophenge for Nanettes Øyne uden for hendes Kammers Vindue, - Og hun maatte siden gaae i Kloster, og der sin Livstid begræde sin forlorne Ære, Lykke og Friehed. - Og Faderen, for sin onde Handling halshuges; Lær heraf Gamle og Unge, at Kierlighed er ikke at spøge med og at den ofte er ligesaa farlig som angenem.