Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-08-01
Skjøndt det er en almindelig Grundsætning, af Eiendom bør være uforkrænkelig i en Stat, har Forfatteren dog intet Hensyn taget hertil, men ved sit Raisonnement enten lagt en høi Grad af Eensidighed og Uvidenhed for Dagen med Hensyn til den Ting, hvorom han skriver, eller et hadefuldt Sind imod Godseierne. Vi ville ikke indlade os paa nogen Gjendrivelse af Forfatterens tomme Exclamationer, men indskrænke os til med faa Ord at vise det i høi Grad Uretfærdige og Despotisksindede i de af Forfatteren fremsatte Ønske, saavelsom det høist Skadelige i at opvække Bondestandens Uvillie imod Godseierne og Misfornøielse med sin Stilling, idet han derved mere ansporer den til directe eller indirecte at angribe Godseierens den betroede Eiendom Skulde det vise Raad i Kjøbenhavnsposten være givet for at belære eller veilede den Commission, som Hans Majestæt allernaadigst har nedsat for at regulere Forholdet imellem Godseier og Bonde, da er vort Svar ikke fremkaldt af Frygt for den Virkning et saadant Raad skulde giøre paa disse oplyste og humane Mænd, men vor Hensigt er kun derved at oplyse og berigtige de iblandt Publicum saa ofte yttrede skiæve Domme over det for Tiden virkeligen bestaaende Forhold imellem Godseierens og Bondens Rettigheder og Pligter, da man enten glemmer, ikke veed, eller ikke vil vide, at en Mængde Anordninger, som vor vise og milde Regiering har anseet nødvendige for at sikkre Bonden imod Fortidens Vilkaarlighed, kun have efterladt Godseierne Navnene af de Ting, f. Ex. Hoverie m.m., hvorved de, ved deres Vilkaarlighed i Fortiden vare saa forhadte, medens de nu kun have beholdt alle Byrder og Ansvar. Dersom Regjeringen vilde bestemme, at Jngen maatte skrive over en Gienstand, førend han først ved Examen havde beviist sin Kyndighed i denne Gjenstand, eller at Jngen maatte vorde Huuseier eller lade bygge Huse og Gaarde, forinden han ved Examen havde godtgjort, at han forstod sig paa Muur-, Tømmer, samt Snedker- og Glarmester=Professionen &c., eller at ingen Huuseier, f. Ex. en Hyrekudsk, maatte udleie Noget af sin Gaard til en Smed eller Hjulmand, imod at denne gjorde noget vist bestemt Arbeide istedetfor Huusleien, mon da denne liberale Reformator ikke vilde skrige over Despotie? Og dog vil han foreslaae at betage Godseierne Hoveriet, som, isærdeleshed med Hensyn paa de nu bestaaende Lovgivninger, ikke er Andet, end vist bestemt Arbeide istedetfor Penge – jo det synes endog som om han vil, at Godseierne skulde tvinges tilat sælge deres Bøndergods. Vi ville nu Punkt for Punkt følge Forfatteren og saaledes vise det Skjæve og Ugrundede i hans Anskuelser. Han begynder saaledes: "Arbeidet er sin Løn værd, heri maae vi være enig med Forfatteren; men ikke i, at han ikke vil antage, at Fæstebonden har Løn for sit Arbeide, vi skulde troe, at han mere end en Forpagter har det; thi dyrker han sin Jord vel, maa den kunde give ham rigeligt Udbytte, da han har den i længere Tid, hvad Gaardens Bygninger anbelanger, da er det i Forordning af 8de Juni 1787 bestemt, at disse skulle overleveres Fæsteren ved Syn i forsvarlig Stand. Forpagteren modtager ogsaa Gaarden efter Syn, og maa aflevere den i den Stand han har modtaget den; dette gjør Bonden sædvanligviis ikke; Forpagteren maa give Sikkerhed for det ham Betroede, Bonden ei. Præsterer Forpagteren ikke sine Afgivter eller afleverer det ham Betroede ordentlig eller i forsvarlig Stand, da er Rettergangen lige for Godseier og Forpagter; Godseieren kan ved Domstolene tvinge Forpagteren til at give Erstatning. Er det Samme derimod Tilfældet med Bonden da kan Godseieren ingen Erstatning faae for Noget af det ham Betroede, fordi han ikke har nogen Sikkerhed her som hos Forpagteren. Bonden har iøvrigt ogsaa fri Proces og altsaa Jntet at risqvere. Er Bonden en Ødeland, eller forsætlig Bedrager, har han, naar Processen er tabt, dog Jntet tabt; thi Communen og altsaa ogsaa for en stor Deel Godseieren betaler hans Proces; men Godseieren selv faaer dog, i hvor favorabel Dommen end kan være for ham, Jntet uden en ny Udgivt for den samme Bonde, som har fortrædiget og skadiget ham, i det han kommer til at betale sin Deel for ham til Fattigvæsenet, som han nu ved sin egen Brøde falder til Byrde. Desuden er Godseieren efter Loven forpligtet til inden en vis Tid at hæve den ødelagte Gaard og Besætning i en saa forsvarlig Stand, at den kan staae Syn for atter inden en vis Tid, under daglig Mulct, at maatte og skulle bortfæste den til en Bonde, uden mindste Sikkerhed for nogen af de ham betroede Bygninger Jord, Besætning, Inventarium, Kongelige Skatter og Afgivter a. (det er vist Mange iblandt Publicum ubekjendt, at Godseieren maa være Staten ansvarlig for Bondens Skatter og øvrige Afgivter, som han igjen maa befrygte ikke at kunne faae hos ham). Bonden som Forpagteren, ere frie og myndige Contrahenter med Godseieren, men denne er tvungen til at bortfæste sin Gaard til Bonden paa visse Betingelser, og kan ikke, om han endog kan bliver enig med Bonden, betinge sig noget forandret Arbeide til Fordeel for Begge det saakaldte Hoverie, der kunde være nyttigt efter det nyere forbedrede Avlsbrug. Den saa meget omtalte Jndfæstning er langt fra at dække Godseieren det Tab, han har lidt ved den foregaaende Bonde ved at maatte betale de Kgl. Skatter og Afgivter, ligesom Tabet under Proceduren af de Jndtægter, han skulde have af Gaarden fra den Tid Bonden har ophørt at betale, endnu mindre er den tilstrækkelig til de ødelagte Bygningers Jstandsættelse; især da Jorderne ved en saadan Gaard i saa Tilfælde ere slet drevne, og den nye Fæster, som en Følge heraf, kun kan give saameget mindre Jndfæstning. Saaledes er idetmindste meget ofteGodseierens Lod og vist ei een af 50 af hans Gaarde er bedre ved Fratrædelsen end ved Tiltrædelsen, og hvor dette er Tilfældet, faaer Familen eller kan faae Erstatning for Forøgelse af Bygningernes Værd; thi Godtgjørelse for de mueligen bedre opdyrkede Jorder, bør dog vel ikke gives, da denne jo er erholdt i Afgrøden i den Tid Fæsteren drev den. Ogsaa med Forpagteren er det Tilfældet at han ikke kan faae nogen Godtgjørelse, og Godseieren maa kun see til at binde ham i den Grad i Contracten, at han ikke kan udpidske Jorden; thi en fornuftig Godseier bør det være magtpaaliggende, at saavel hans Forpagter, som Bønder staae sig vel og ere rolige og redelige Contrahenter, som han heller vil beholde end fjerne fra sig ved opskruede Afgivter, hvorved han dog selv vilde tabe. Var det altsaa Tilfældet at en duelig og redelig Søn af en duelig og redelig Fader, der havde forbedret Gaarden og dens Bygninger betydeligt, ønskede Gaarden i Fæste vilde den vist ikke nægtes ham paa billigere Vilkaar end en Anden for Godseierens egen Skyld, men vi indsee ikke nogen positiv Ret dertil mere for Bondesønnen end for en Forpagtersøn af Hovedgaarden, der havde behandlet den godt, naar begge vare rolige og redelige Contrahenter; thi Forpagteren har sin Forpagtning i det høieste kun paa 12 Aar, da derimod Fæstebonden ofte kan have sin Gaard i sin Familie paa samme Fæste i henved 60 Aar, da det lyder paa Mands og Kones Levetid og det ikke er sjeldent i den Stand, at Oldingen paa henved 80 Aar givter sig med en ung Pige, som da sidder ligegodt paa Fæstet. Det er heraf klart, at Fordelen atter her er paa Fæstebondens Side, og at der derfor ingen billighed er i, at Alt skulde skiænkes ham, og han have et decideret Krav paa Godseierens Eiendom; thi just fordi det er hans Eiendom, bør det overlades til hans Skjøn at bestemme, hvad og til hvem, han finder passende at bortgive Noget deraf. Det er ogsaa klart, at Fæstebonden kan have Løn for sit Arbeide, naar han arbeider rigtigen, er han derimod døven, drikfældig og trættekiær, saa arbeider han sig ogsaa sin Løn til, nemlig Bettelstaven, hvilket atter bliver Godseieren til Skade, da derimod Bonden intet risqverer; thi han tyer under Fattigvæsenet og er ingen Straf underkastet for sin uredelige Fremgang. Da Landvæsens-Reformatoren ønsker et andet Forhold imellem Godseier og Bonde, synes dette at kunne skee simpelt, ved at Fæsteindretningen successive ophørte eftersom de gamle Fæstere uddøde og Fæste ei længer blev befalet, men Eieren kunde leie, forpagte, sælge eller lægge 2 høist 3 Bøndergaardes Jorder sammen, alt som han fandt sin Regning derved, kun at han betalte og var Staten ansvarlig for alle Afgivter. Navnet Hoverie faldt da bort, og Bonden kom da i det meest passende Forhold til Eieren af Godset, nemlig som fuldkommen lige Medcontrahent, idet han forpagtede Godseierens Jord for det de bleve enige omDe Godser, som laae beleiligt for at kunne undvære alt Hielpearbeide (som nu kaldes Hoverie) eller endeel deraf, kunde Godseieren bortforpagte for Penge eller Korn (men dog ikke efter Capitelstaxten, som stedse er under de virkelige Priser) eftersom han fandt det tjenligst. Med Hensyn til Arbeidet, eller det saakaldte Hoverie, maa bemærkes, at der er stor Forskjel paa Vigtigheden af dette efter Eiendommens Beliggenhed, eftersom denne nemlig ligger i Nærheden af Hovedstaden, af en Søestad eller i en af Øe Provindserne, ja selv i Jylland er der Forskjel efter Beliggenheden paa Øst- eller Vestkysten eller midt paa Hederne, hvilket vist vil indsees af enhver upartisk Kyndig, som er bekjendt med Localiteterne i Danmark. Bonden kan det Hoverie ikke skade, som nu er bestemt, ligesaalidt som det af os projecterede Pligtarbeide, der traadte istedetfor Hoveriet; thi Bonden maae jo dog holde endeel Folk og Heste, naar han vil drive sin Gaard med Kraft, og altsaa kan det bestemte Arbeide, som han contraherer med Godseieren om, ikke skade ham, men gavne Godseieren betydeligt, f. Fr. ved Gjød nings Udkjørsel, i Høe- og Korn-Høsten, ved at bortkjøre Korn til nærmeste Kjøbstad, Brænde tilUdskibningsstedet, og Lignende, hvortil Godseieren, ellers skulde holde et uforholdsmæssigt Antal Folk, Heste og Vogne, eller maatte leie og da betale uforholdsmæssigt, og dette Arbeide er vistnok, naar derer fornuftigen contraheret, lettere for dem at præstere end Penge, som for Enhver, men især for Landmanden ere saa vanskelige at erholde i vore pengetrange Tider. Vi kunne i det Hele taget ikke indsee, hvorfor det meere skulde formenes at contrahere med Bonden end med enhver anden Stand om Arbeide istedetfor Penge, eller at det skulde være denne Deel af den simplere Klasse meere graverende at afdrage sine aarlige Afgivter paa denne Maade, som jo heller ikke vilde formenes nogen Eier af et Huus at anvende istedetfor at tage Penge. Heller ikke indsee vi, at denne Deel af den simplere Klasse skulde være mere udsat for at blive bedraget og behøve Formyndere, end enhver anden Green af denne mindre oplyste Klasse, saameget mere som Bonden ikke kan antages at være uoplyst om hvad han contraherer om i Landvæsenet. Vi troe ikke, at det vilde have nogen Nød, at Godseieren, naar han maatte contrahere frit med Bonden om Arbeidet, vilde misbruge denne Tilladelse til at skrue det opfor denne, da han jo ligesaa godt forstod sig paa sin Fordeel og hvad han turde indgaae paa, og Godseieren følgelig i saa Tilfælde vilde blive siddende med sine Bøndergaarde, hvormed han i ingen Henseende kunde være tjent. Vilde man antage, at Bonden, for at blive givt, indgik paa urimelige Vilkaar og derved kom til Bettelstaven, da vilde dette jo ogsaa ruinere Godseieren, og han maatte derfor vogte sig ved at contrahere med ham; men at ville antage at Godseiernes Klasse, mere end enhver anden Klasse, skulde ville misbruge den simple Mand, synes at røbe en høi Grad af Eensidighed i Anskuelser af Menneskene, især naar man seer at den Simplere ofte træder i contraherende Forhold til Borgeren, hvor denne ikke i den Grad indskrænkes for at sikkre den Simplere, endskjøndt det vel ligesaalidet bør antages om den ene, som om den anden Stand, at den igjennem Generationer vilde fortsætte engang begaaede Misbrug. Ligeledes vilde vi aldeles ikke troe, at Godseieren vilde benytte denne fri Brug af sin Eiendom til at drive alle sine Bøndergaarde selv, og derved sætte den talrige Bondeclasse ud af Erhverv, da dette snart vilde bringe hans Gods til Salg og ham selv til Bettelstaven. Om Forfatterens Ønske, at ei alene Bøndergodset, men endog Hovedgaardens Jorder kunde udstykkes til Selveierbønder, saa at Landet kun bestod af mindre Jorddrotter, vilde være til Gavn for Staten, er et stort Spørgsmaal; thi om man endog antog at Productionen kunde blive noget større, hvilket vi ei engang antage, saa er det ogsaa vist, at Forbruget af Producterne blev større og at der blev mindre til Udførsel, hvilket ikke kunde gavne Staten; men saa meget tør vi mene og paastaae, at den projecterede Maade at tvinge Godseieren til at sælge sit Bøndergods, var tyrkiskedespotisk, thi det var kun at tvinge den Stand som er i Besiddelse af Godserne til at overlade samme til en anden Stand, Bondestanden, for hvad den omtrent kunde faae for dem, der vilde være langt under deres egentlige Værd, og da Hr. Forfatteren vilde have ondt ved at producere det fjerneste Beviis for at det var til Statens Fordeel, var det kun at favorisere en allerede begunstiget Stand paa en andens Bekostning; det er endog et stort Sporgsmaal om Selveierbonden er lykkeligere end Fæstebonden, da den første ikke har det Tilhold som den Sidste hos sin Godseier med Henstand af Skatter og Afgivter, hvilket Godseieren, som Sagerne nu staae, for sit eget Vel maa lade ham have, og ligeledes maatte, naar han var klog, om han traadte i Forhold som Forpagter; og man seer vist lige saatidt Selveierbonden bragt til Bettelstaven som den hoverrigiørende Fæstebonde; hvilken sidste som oftest bliver det ved sin egen Skyld, medens den Første lettere kan blive det ved ulykkelige Tilfælde, naar han ingen Hjelp har. Jkke ganske forstaaeligt er det os, om den 5te Deel, der skulde udbetales Godseieren, skulde være baade til Sikkerhed for at Eiendommen ikke forringedes, og tillige for Skatterne. Med Hensyn tilde Kongelige Obligationer forekommer det os ogsaa at han vil have tyrkisk Justits, idet han nemlig vil at disse skulde udvexles imod en saa daarlig Sikkerhed, som en Bondeiendom i saa Tilfælde vilde være; thi det synes som om den gode Mand tilsidesætter al Eiendomsret for at faae sin Yndlingsidee realiseret at faae lutter Selveierbønder. Med Hensyn til det, Landvæsens-Reformatoren siger om Trælle, da maae vi bemærke, at vi under Frederik den Sjettes milde Scepter ingen saadanne kjende i Danmark, uden dem der ere det af deres Lidenskaber og Lyst til at omvælte Alt Bestaaende; derimod forekommer det os at han gjerne vilde giøre Godseierne til Trælle, hvis Eiendom skulde betages dem ved Magtsprog. Hvad han ellers mener med Trælle, skal vel være Boelsmænd eller Huusmænd med eller uden Jord, hertil maa jeg bemærke: 1) at ikke alene de ham forhadte Godseiere have Huusmænd, men ogsaa Selveierbønder have disse; 2, kan Boels manden, Fæsteren eller Leieren af Huset opsige sin Contract og gaae hvorhen han vil, naar han ikke er fornøiet hvor han er, og er han en flink og redelig Arbeider, vil han finde Udkomme overalt, saavel for sig, som Kone og Børn, ligesaavel som Jndsidderen hos Bonden, der ogsaa har Familie og ofte maa flytte fra den Ene til den Anden, eftersom han bliver uenig med Bonden, eller opsagt af denne, uden derfor, saavidt jeg veed, at være hans Træl. Forfatterens Sammenligning imellem Huusmanden, og den Livegne er følgelig kun beregnet paa at gjøre Knaldeffect, ved at gjøre Tingen forhadt; 3) maae vi bemærke, at Fattigvæsenet paa Landet er for byrdefuldt, til at ikke Enhver skulde ville indskrænke de Fattiges Antal, og følgelig vogte sig for at opskrue Leien uforholdsmæssig, eller betinge sig Arbeide for en uforholdsmæssig lav Løn, og saaledes tvinge dem til at tye under Fattigvæsenet. Vi tør iøvrigt antage at Fattigvæsenet kun er bebyrdet med 2 Klasser paa Landet: den Aldrende og Vanføre, som ikke kunne arbeide og bør have Hjelp, og den uredelige og liderlige Ødeland, der selv har styrtet sig i Ulykke og endnu er for doven til at ville arbeide, men som dog faaer Hjelp istedetfor Straf, for alle de Tab, han har tilføiet Andre. J alle Lande, til alle Tider og under alle Regieringer har i Staterne været Rige og Fattige, og den Fattige har maattet arbeide for sit Brød hos den Rige, og Regjeringen kan og bør vist ikke formene den Rigere at beholde Sit ubeskaaret; men kan kun paalægge ham at understøtte de til Arbeide Uformuende og Trængende, men ei tvinge nogen enkelt Stand til at dele sit lovligen Erhvervede med de Fattigere og derfor just ikke Trængende. Det synes i det Hele taget at være høist uretfærdigt at ville formene alle Huuseiere paa Landet at udleie deres Eiendomme, fordi Forfatteren mener at have opdaget eet Misbrug. Vi have, som allerede bemærket, mere skrevet for at berigtige den ufordeelagtige Mening, der var udbredt iblandt Publicum om Godseieren i Almindelighed, fordi man stedse dømte efter det forhenværende og ikke efter det nu virkelig stedfindende Forhold imellem ham og Bonden, end for at gjendrive et saa ufornuftigt, despotisk fremsat Ønske, som det i Kjøbenhavnsposten No. 161, hvilket man virkelig maa forbauses over, kunde opstaae i vore oplyste Tider, hvor der tales saa meget om Liberalitet, og det under en saa human, liberal og retfærdig Regiering, som Frederik den Sjettes milde Scepter har ført; og Eierne af Godserne kunne derfor være fuldkommen rolige under hans faderlige Scepter, der vist har alle sine Undersaatter lige kjære og lige kraftig vil beskytte deres Eiendom, og at han ligesaa lidet nu vil taale at deres Eiendomsret og en for Samfundet uskadelig Brug at samme, blev krænket, som han forhen vilde taale at Godseieren kunde og derfor maaskee ogsaa ofte tillode sig en vilkaarlig og uretfærdig Behandling af de dem da undergivne Bønder, hvorfor nu netop disse Fæstebønder ere ved Kongens faderlige Omsorg forvandlede til Godseierens beskyttede Medcontrahenter.