Aarhuus Stifts-Tidende, 1817-11-04
Udgives 3de Gange ugentlig af A. F. Elmanist, Norten Luthers Ninde. Velsignet være Morten Luthers Minde, og med hans, alle deres, som have vandret i hans Aand, og ere hensovne i Herren, deres Been grønnes, deres Aand opvaagne, og hvile over os og vore Børn, saa vi maae love de herlige Mænd og Fædrene for veres Slægt, indgaae i deres Arv og Arbeide, og høste i Sandheds Aand hvad de N. F. S. Grundtvig. have saaet i den !!! Saaledes hise ogsaa vi Ludets Jubelaar med Sagas Røst i gamle Danmark, hvor han saa tolig og saa troelig fulgtes Vel neppe har i de trende sidst henrundne Sekler levet Røgen, hvis Navn var saa dyrebart, som Luthers var og er for dem, der kalde sig efter ham. Men for der i bemeldte Tidsrum vel et lever Nogen hvis Fortienester af Religionen af Døds læren af Videnskaberne, fortiente at vurderes høiere i end hans Hierartie og Overtroe var dreven til det høieste; en vældig Rystelse var nødvendig for at væk ke den menneskelige Aand af sin dybe Slummer. Dertil var Morten Luther udkaaret. Fød i den lille i sachsiske Bye Eisten, den 10de Nov 1483 af simp. le og gudfrygtige Forældre, beviste Luther, at Høihed, i Byrd ei er fornøden til at vorde Sandhedens Talsmand. Alt var han Magister i sit tyvende Aar; til Aals Foranning er han og derpaa optage i Augustinerkloster og blev Munk Granskning i den hellige Skrift blev fra nu af Luders Hoved Beskieftigelse og gav hans Grublen et høiere Sving. Efter tvende Aars Ophold i Klosteret indviedes Luther til Præste Embedet og Aaret derpaa (158) kaldtes han til Wittend g som Professor i Philosophien. Nu var Luther ikke længer, Munken som kun for sig selv skulde forske efter Sandheden, men en Mand, hvem Sandhedens Adbredelse var en hellig Pligt. Aar 1512 udnævntes han til Doctor i Theologien, og to Aar efter til Præst ved Stadens Hovedkirke. Hans Taler, vakte saavel Høies som Laves Opmærksomhed, forskaffede ham Fyrsternes Agtelse og Forkets Tillid. Aaret 1517 indtraf ; hvorledes dette Aar blev saa mærkværdigt, at dets Erindring, efter Aarhundreders Forløb, de fleste af Europas nordlige Stater festligholdes, dette være Gienstand for følgende Fremstilling : Længe, havde Paverne prøvet paa, hvorvidt de kunde gaae i Ub uhed og dog beholde Magt og Anseelse som den Helliges Statholder; Les den tiende beklædte nu St. Peders Stoel; de fremførne Paver havde alt indbildt de Christne at en Reise til Rom, Bønner ved Apostlenes Peders og Pavels Grave og rige Gaver paa Kir ternes Altte kunne skaffe Deelagtighed i Hølgenskarensløverflødige Fromhed, der var Kirkens Arvegods, og derved Syndsforladelse Forst var det eengang, men siden, ligesom Pavernes Ødfrihed lod dem føle Pengemangel, to og firegange i hvert Aarhundrede, at en saadan Syndsforladelse eller Aflad kunde erholdes i Rom, og snart blev det Stik, at de Rige frikiøbte sig fra Reisen. Der havdes ordentlige Taxter, saavel for den Synd, uforvarendes at have spist Æg eller Kiød i Fasten, som for de alleralskeligste Handlinger; Enhver altsaa, hvem Besiddelsen at en Qvittering for sine Synders Forladelse laae paa Hiertet, endogsaa forde han agtede at begaae, maatte betale derfor i Forhold til Syndernes Antal, Størrelse og øvrige Omstændigheder Peden kunde altid være viis paa Kiøbere, thi den, som stolede paa at undgaae de jordiske Straffe, maatte dog med Angest tænke raa kuerne i Skietsiden; hvad var da billigere end at naar han sande for Mennesk 2 i Aanden naar : han til Ben gield bøste Reget hos dem af det Timelige. Det var altsaa kun en timelig Udvidelse, da Bco, for at fylde det udtømte Skatkammer og sanke Penge til Opbyggelsen af Peterskirken, Katolitismens store Bautasteen, omsendte Munke i Landene, der aabenlyst handlede med Afladsblive som en Kramvare. Med megen Pomdrog Dominikanermunken Titel om i Tydskland; hvor han kom frem imodtoges han under Klokkernes Lpd. Foran Afladshandleren bares et stort rødt Kors med Pavens Vaaben, ligeledes den pavelige Aflads Tilstaaelse paa en gylden Pude. Tøget gik til den fornemste Kirke, hvor Korset reistes foran Høialteret, og i en Afladskiste sattes forneden. Derpaa forevises Pavens Brev med stor Høitidelighed, og Afladskommissaiten prædikede for at opmuntre Folket til at kjøbe af denne kostbare Skat. Naturligviis svarede disse Pumdristige Munke ikke paa Overdrive ser, f. Ex. "Saasnart Pengene klinge i Afladsk sten, da befries Sielene, strax og fare ud af Skiersilden. - Aflad giør et Menneske strex tetfærdigt og saligt om han end deri de skiændt den hellige Jomfrue ". s. v. - Den tankeløse Almue lod sig forlede til at give den sidste Skierv fra sig. Jngen af de Indsigtsfuldere hovede at tale eller handle derimod, af Frygt for Pavens Ban- Titel nærmede sig Universitetsstaden Vittenberg, med sit Følge, skareviis drog Folket til ham for at kiøde Syndernes Forladelse. Luther blev mere og mere opmærksom paa hiint Uvæsens farlige Indflydelse. Han talte offentligen derimod; har enmodede Raborlaugets Bisper og at modsætte sig de falske Lærdom. me. Munken Tetzel satte til Vederlag i Kraft af sit Kiættermesterembede Futher strax i Ban. - Det var dengang Skik, at der paa Universiteterne opsløges Aftenen foran Fostdagene, da saa der endeel Folk samledes, nogle Sætninger eller Theses til at disputere over, imod hvilke enhver kunde fremføre sine Indvendinger. Da Allehelgensfest just indtraf, og der til denne var et usædvanligt Tilløb, fordi Slotskirken var Allehelgens, benyttede Lutter Leiligheden til at bringe sine Meninger til offentlig Kundskab. - Allehelgensaften den 31te October 1517 løb han altsaa paa Dørrene af Slotskirken i Bittenberg opslaae de berømte 95 Sætninger, som have givet den første Anledning til Reformationen. Neppe anede han, at de skulde vorde saa vigtige i deres følger, som de bleve. - Jnden 14 Dage vare Futters Theses bekiendte over hele Tydske, land og inden 4 Uger næsten over hele Europa. - Tabel og alle hans Ordensbrødre bestræbte sig for paa alle muelige Maader at brændemærke Sandhedens redelige Ven; ja Almuen opfordredes til at forfølge ham og de som yndede hans Lærdomme. Nu følte Luther, hvor voveligt det Skridt var, han havde gjort; men træde tilhøre det vilde han ikke. Al den Modstand, som gjordtes ham, styrkede end mere hans Mod. Paven fordrede ham udleveret som Fange, men Sachsens Courfyrste svarede, at ikkun tydske lærde Mænd kunde dømme hans Undersaat. Leo K udstædte nu Bankullen imod Luther, hans Skrifter bleve offentligen brændte. Na var han altsaa erklæret for en Kiætter, der allevegne var fredlæs, og, hvor han fandtes, skuld udleveres til Rom. Luther holdt med Føie sin Bag for Guds Sag, uden at ændse Menneskegunst vilde han stride for den indtil Døden. Til Alles Forhavselse kundgjorde han offentligen, et han vilde opbrænde Pavens Banbusle samt alle pavelige Leve og Anordninger; og dette joneksatte han uden for Vittenbergerten i Overværelse af en taltig Menneskemængde; han kastede dem paa Baalet med de Ord: "Du har bespørtet den Hellige, den evige Ild skal fortære Dig!" - Ru var ingen Udsoning mees at haabe. Biltenbergs Universitet befieledes af samme Aand som Luther, Mange af Tyrsklands Ridderskab tilbøde Luther deres Forsvar. - En Rigsdag sammenkaldtes i Vorms hvortil Luther blev indstævnet. Alle troede hans Undergang vis. Men ham befielide modig Tillid til Gud Opreise de end - søgde han - et Baal mellem Vittenberg og Verm, hvis Luer naae til Fiem men tet; til Vorms vil jeg." Her treen hen frem for Keiseren samt Rigsfyrsterne, og tabte sin Sag med et mageløst Heltemod. Tydsklanes Fyrster brundre ham; nogle af dem antage sig hans Sag. Kronet med Seier forlod hen Byen; fra Bund til Mund lød hans Priis. Under sin Fyrstes Beskyttelse, udarbeidøde han derpaa paa Slottet Vartburg sin Oversættelse af det nye Testamente, et af de største Arbeider de henrundne trende Sekler kan fremvise. Sværmere og Oprøre fremstøde; men med Guds Ord og Fyrsternes Bistand stilte Luther Bulderet. Snart blev det Alle synligt, at Luthers Lære ligesaalidet kunde døe med ham, som den var født med ham, den var Guds Ord som bliver evindelig Aar 1525 ægtede han en forhenværende Nønne Catharine von Bore; for Guds Sag ivrede han med usvækket Kraft; for Hustrue og Børn var han stedse en ypperlig Mand og Fader. - Saaledes dannede sig en tvangelisk-kriftelig Kirke, (fra 1526) da den af Lutter udkastede Liturgie udkom. Fast Fod fik den lutherske Lære først i Holsteen, Sachsen og Schwaben og udbredtes efterhaands overalt i det ty ske Rige. Under Frederik den første i indførtes den evangeliske Lære i Hertugdommene; Christian den tredie var det forbeholden, gandske at reformere Kirken og Universitetet over hele Danmark. (1536 en Jubelaaret for Reform tionens Jndførelse i Danmark.) Saavidt vare Luthers Anstrængelsen lykkedes. Hvor lades den forbedrede Lære stadfæstedes under heftige Stridigheder, hvorledes Tvedragt mellem de forskiellige Bekiendelsers Beskyttere, kort efter at Luther var gangen til Hvile, udbrød i blødige Krige, har den følgen r de Tids Historie viist os. Med inderlig Bemod forudfaae Luther, at Trøen vilde vorde Krigens Løsen; han bad Gud lukke hans Øine før de faae Ødelæggelsen, og hans Bøn blev hørt: Gud hiemkaldte ham i Stilhed Aaret før Krigen udbrød. Hans Minde lever giennem mange Sekler. Dette er en ufuldkommen Frimstilling om Begyndelsen til en af Verdens største Begivenheder, hvis Velgierninger Efterverdenen vil føle ligesom den foregavende og den nærværende Tid for dit Minde, og Luther, høit vi os med dyb Ærefrygt. Herre, duUentelige, tiv at Notten kuldes Judelaar vedvare, til Sandheds det himmelske, evige komme ! mitorer. navt en net dette har i A. 3 Slagtilt, som Faceld i Aarhuus til