Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-05-13
Lord Byrons første Sygdom synes at have været et apoplectisk Tilfælde, der for en Tid havde berøvet ham Mælet. Da han erholdt det igjen, viste han sig fri for al Dødsfrygt, og spurgte ganske koldblodig, om dette Anfald kunde blive farligt. Fordølg mig det ikke, sagde han: athi jeg frygter, i Sandhed, ikke for Døden." Da han fremdeles vedblev at skrante, erklærede han, at han for Øieblikket havde besluttet, at opgive den Jdee, selv at foretage en miltairisk Expedition. Jeg begynder at frygte for, sagde han til Grev Gamba: at jeg Jntet videre har udrettet, end at spilde Tid, Penge, Taalmodighed og Sundhed. Jmidlertid var jeg forberedt derpaa. Jeg viste at min Vei ikke vilde komme til at gaae paa Roser, og at jeg maatte holde mig fattet til at kæmpe imod Bedragerie, Bagtalelse og Utaknemmelighed." Grev Gambamener, at Lord Byrons Levemaade tildeels forværrede hans Helbred, thi, for at vise at han kunde leve ligesaa nøisom, som engemeen græsk Soldat, spiste han ikke andet en Fisk, Ost og Vegetadilier, saa at hans Taffel ikke kostede ham mere end 45 Paras. Den 9de April erholdt Lord B. Breve fra Zante og England, der opmuntrede hans ellers meget nedtrykte Humeur. De indeholdt nemlig Efterretning om, at et græsk Laan sandsynligviis vilde blive afsluttet i London, og, hvad der endnu mere glædede ham, at hans Datter, som havde været meget syg, lykkelig var restitueret. - J 4 Dage (fortæller Sr. Gambahavde Byron ingen Ridetour faaet sig; og, omendskjøndt Veiret var ubehageligt, besluttede han dog idag at ride ud. 3 engelske Miil fra Staden, blev vi overfaldet af en heftig Regn, og vi vendte ganske gjennemblødte tilbage. Ved Volden pleiede han ellers at stige af og seile hjem i en Baad; men idag bad jeg Lorden at fortsætte Ridtet heelt hjem, da han, i sin nærværende Tilstand, lettelig kunde forkjøle sig. Men mine Forestillinger var forgjæves. Jeg vilde nok være en smuk Soldat, sagde han eifald jeg ændsede slige Smaatting. Han steeg altsaa af Hesten og lod sig som sædvanlig roe hjem. Men neppe havde vi været to Timer hjemme, før en heftig Feber rystede ham. Lægen foreslog Aareladning; men han vægrede sig derved. Har De intet andet Lægemiddel, end det," sagde han: ader er død flere Folk ved Lantsetten end ved Lantsen." Nogle af de hidkaldte Læger vare kun altfor villige til at føie ham i hans Aversion for Aareladning, ved at erklære den forikke saa nødvendig endnu. Den 10de befandt han sig igjen ret vel, den 11te reed han atter ud; men for sidste Gang. Den 17de begyndte Lægerne først alvorligt at blive bekymrede for ham. Han blev tvende Gange aareladt og 2 Pd. Blod taget fra ham. Om Natten havde han nogle Anfald af Vanvid. Lægerne forfærdedes nu over Symptomerne til en Hjernebetændelse; de foresloge en ny Aareladning, som Lord Byron ogsaa gav sit Minde til, men befoel strax igjen at tilbinde Aaren. Den 18de stod han op, og, støttet paa sin Tjener Tita, ravede han ind i Sideværelset. Da han havde sat sig ned, lod han sig bringe en Bog. Dr. Brund bad ham med Taarer i Øinene, at han dog vilde lade sig aarelade; men han svarede Nei, er min Time kommen, saa maa jeg døe, hvad enten jeg nu lader mig aarelade eller . Efter at han havde læst et Par Minuter, føelte han sig for svag, og styttet paa Tita ravede han igjen tilbage paa sit Kammer og kaste de sig paa Sengen. Doctorerne Brund og Millingen, der stedse bleve ængsteligere, ønskede nu at consulere to andre Læger, en Tydsker ved Navn Treiber og en Græker navnlig LucaVaja, der stod i Ny og var Maurokordatos Læger. J Førstningen vilde Lord B. ikke tillade det: men da man sagde ham, at det var Maurokordatos Ønske, gav han efter under den Betingelse; at de ikke maatte tale et Ord. Først nu, da Lægerne havde holdt en Consulation; syntes han at ahne sit nær forestaaende Endeligt. Da han vaag nede op, var jeg (Gamba) gjerne gaaet til ham; men havde ikke Mod dertil. Par ny kjendte han; rakte ham Haanden og forsøgte at udtale sin sidste Villie. Han gjentog Navne og Pengesummer, han tidligere havde nævnet. Snart talt, han Engelsk, snart Jtaliensk. De, som omgave ham, have forsikkret mig, at de hverken nu eller tidligere havde hørt ham udstøde følgende afbrudt Ord: 4 Arme Grækenland - arme Stad - mine stakkels Folk - hvorfor vidste jeg det ikke før - min Time har slaaet - jeg frygter ikke Døden - men hvorfor gik jeg først hjem, for jeg drog hertil. En anden Gang sagde han; Jeg overlader noget Kjert her i Verden; ellers døde jeg gjerne." Han talte ogsaa Græsk, saasom: "Jeg har opoffret Tid, Penge, Helbred - nu ogsaa mit Liv - hvad kan jeg da gjøre mere? Henimod Kl. 6, om Aftenen, sagde han: "Jeg vil sove, hvorpaa han strax dreiede sig om og faldt i en dyb Søvn, hvoraf han desværre, aldrig meere opvaagnede. Fra dette Øieblik af syntes hans Bevisthed borte, dog foranledigede Tegn til Stikflod og en Rallen i Halsen hans Folk undertiden til at løfte hans Hoved i Veiret. Man anvendte forgjeves alle Midler, for at bringe ham af denne Letargie. Næste Dags Morgen, den 19de April Kl. 8 3/4, saae man ham slaae Øinene op; men strax igjen lukke dem. Lægerne greb til hans Puls - han var ei mere. Umiddelbar efter hans Død" saa slutter GrevGamba, havde hans Ansigt et med Rolighed og Alvor blandet Udtryk, hvilket sidste dog stedse mere og meere forsvandt; thi da jeg kastede det sidste Blik paa ham, var Udtrykket i hans Mine, idet mindste i mine Øine, i Sandhed bimmelsk!