Den Vest-Sjællandske Avis, 1824-08-30
Mandagen d. 30. Augst 1834. Med Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdømmene. Brev til Agathon, Om Menneskenes Ufuldkommenhed! Hvor det gjorde mig ondt for Dig, kiære Agathon! da vi skildtes ad i Gaar Aftes. Aftenen var saa deelig; Solen dalede saa blid og klar paa det rene og himmelblaae Firmament; dens gyldne Straaler speilede sig i Glandsen af det moedne Ax og i Duggens Perler paa hvert Græsstraae; ved sin Afskeed fra Jorden indbød den hele Naturen til Hvile og udbredte Følelsen af en almindelig Rolighed og Glæde over hvert levende Væsen. Men ak, min Agathon deeltog ikke i denne Følelse; der herskede Roe i al Naturen; men ikke i Dit ædle og følsomme Hierte, den nedgaaende Soel speilede sig og fra Dine Taarer, og veemodsfuldt var det sidste Haandtryk, hvormed Du forlod Din Ven! Jeg kiender Dig alt for vel til, at jeg skulde troe om Dig, at Du vilde besvære Dig over det jordiske Livs Ufuldkommenhed, fordi der er ikke blevet tillagt Dig nok af det udvortes Gode under Dit Ophold her paa Jorden; Dine Ønsker strække sig ikke saa langt og Dit Hierte er nøisomt, jeg har ofte hørt Dig sige: at det Gode Du har oppebaaret her i Livet overgaaer langt Din Fortieneste og hørt Dig bevidne Din Taknemmelighed mod Naturens uendelige Aarsag; men det er Menneskenes Ufuldkommenhed og de Lidelser, som ere en Følge deraf, som bekymre Dit Hierte. Jeg husker godt de Ord, hvormed Du sluttede vor Er Samtale i Gaar Aftes: Hvor skiøn, sagde Du, er dog ikke denne Aften, hvor Naturen er fortryllende og velgiørende. See hvor herligt den dalende Sol forgylder de majestætiske Toppe af den mørkegrønne Skov, som hæver sig ved Siden af den bølgende Ager. Disse Agre staae nu modne til Høsten og Naturens moderlige Haand er opladt til tusinde af fine Børns Velsignelse. Snart vil dette herlige Dagens Lys unddrage sig fra vore Blikke, for at give dem Friehed til at beskue Nattens endnu herligere Underværker, som aabne for Siælen de høieste Udsigter og Forhaabninger. Hvilken Storhed og Skiønhed; hvilken Veldædighed og hvilken Harmonie i denne hele beundringsværdige Natur, som omgiver os, hvor værdig er den til at være et Værk af den uendelige Aand! – Men at, hvorledes skal jeg forklare mig det Forhold, hvori Menneskene staae til Naturen, Maae jeg ikke troe, at den Deel af Verden, som vi beboe er til for de levende Skabningers og især for Menneskenes Skyld, og dog i hvilket Misforhold staaer ikke den menneskelige Natur til den physiske; imedens man seer i denne ideel Orden, Omsorg og Fuldkommenhed, saa sees i hiin ideel Uorden og Svaghed, Mangler og Lidelser. Jeg har opholdet mig en Tid i Staden og hvormange bekymringsfulde Gienstænde viiste sig ikke der for mine Blikke? Jeg saae Overtroe, Raahed i Sæder og Uvidenhed at skade de ringere Stænder og Falskhed og Forstillelse de høiere; jeg saae enkelte Mennesker at overgive sig til de skiændigste Laster og det meest udsvævende Levnet, og jeg fandt paa den anden Side meget vanærende Egenskaber hos Mennesker, som i andre Henseender vare i høi Grad ædle og forstandige; det kom mig for som ingen Opdragelse eller Aandsdannelse kunde vogte Menneskene for Lasternes Smitte. Det er ligesaa almindeligt iblandt de meest Cultiverede som iblandt de meest udannede Mennesker, at de leve i Uenighed med hinanden og forbittre hverandres Liv ved Had og Misundelse og Menneskene behøve blot at staae nærved hinanden for at blive hverandres Uvenner. Jeg faae et Menneske at arbeide sig frem til Lykken; men neppe at have naaet den førend igien at forspilde den; en anden at støde den fra sig, hvergang den frivillig nærmede sig til ham, og andre, selv i den moedne Alder, at sværme omkring i Forlystelser, forsømme sine Beskiæftigelser, og tilberede sig selv og sine Tilhørende den sørgeligste Fremtid. Jeg saae det huuslige Livs Lykke forstyrret ved Uforstand eller Laster, den selskabelige Omgang ved Lidenskaber, og jeg saae Fordomme, Misgreb og Vildfarelser af indblande sig i alle de Dødeliges Foretagender. Jo længere jeg lever, jo meere forekommer Menneskelivet mig at ligne en Forsamling af Daarer; saalidet har jeg fundet Menneskene at handle som det sømmer sig for fornuftige Væsner og jeg kan ikke forklare mig, hvorledes det samme Væsen har kunnet dannet Naturen saa skiøn, saa harmonisk og saa velgiørende og tillige den menneskelige Natur saa fuld af Svagheder. Disse vare Dine sidste Ord, Agathon, da ve skiltes ad; jeg vil tilstaae Dig, at jeg formaaede ikke i dette Øieblik at besvare dem; de opvakte en melancholsk Følelse hos mig, som Aftenen tilvoxende Dunkelhed forøgede og i denne Sindsstemning gik jeg ned af den Stie, som skyder tvert over Marken og gaaer forbie den pyntelige og vel vedligeholdte Bondegaard, som ligger nede i Dalen, og som altid har behaget Dig saameget; da der mødte mig en liden Begivenhed, som jeg dog maae fortælle Dig. Du kiender Konen i denne Gaard og har altid saa godt kunne lide hende for hendes naturlige Godmodighed og Venlighed; det var Dig saa ofte en Fryd, naar Du gik der forbi, at see hende sidde paa Bænken udenfor Porten imellem sine fire smaae rødmosede Glutter, og at betragte den moderlige Ømhed og Glæde, hvormed hun faae paa dem og spøgede med den. Men i Aftes da jeg gik der forbie, havde Scenen forandret sig. Børnene havde fundet paa at bygge sig en liden Flaade af Grene, for at seile ud paa Kiæret, Forsøget var mislykkedes; de vare plumpede i Vandet og deres Klæder vare blevne vaade. Moderen kom over dem, efterat Vanheldet var mødt, og hun drev dem nu hulkende foran sig under Skienden og vrede Udeladelser hiem til Gaarden. Jeg kom hende i Møde i min Sindsforstemmelse og tiltalte hende. God Aften Maria, sagde jeg, i Aften har hun havt Fortred af sine Børn, ja saadant er det, naar man har Børn; jo flere Børn desto flere Bekymringer. Jeg havde neppe udtalt disse Ord, og hun havde ikke saasnart hørt, at jeg havde taget Partie med hende mod hendes Børn, førend hendes hele Vrede var gaaet over; hendes Ansigt opklaredes og hun sagde til mig med en leende Mine: Ja Herre, hvad skal man sige, Børn ere ikke voxne Mennesker, naar de først faae bedre Forstand, saa ville de ikke længere begaae saadanne Børnestreger. Du har Ret fromme Moder, sagde jeg i det jeg fortsatte min Gang videre, Børn ere ikke voxne Mennesker; men, tænkte jeg videre hos mig selv, mon der ikke i denne simple Kones Ord ligger heele Nøglen til at opklare den Ufuldkommenhed hos os Mennesker, hvorover vi saameget besvære os mon den ikke kommer af at vi endnu ikke ere voxne, Er ikke hele Livets Kreds, saavidt vi kiende det, afdeelt i visse Tilværelsens Sphærer, som vel ere afsondrede fra hinanden, men tillige gaae bestandigen over i hinanden; saaledes forholder det sig med de livløse Skabninger mod de levende; med Planterne mod Dyrene og med Dyrene mod Menneskene; og vel ogsaa med Menneskene mod en høiere Tilværelses Tilstand; enhver saadan Sphære indeholder Forberedelsen til og Forbudet paa den høiere, som følger efter den. Men dette Menneskeliv er en saadan Sphære, der er igien afdeelt i to andre; nemlig i den barnlige og i den voxne Tilstand; hvoraf den første forholder sig til den sidste, som den voxne Tilstand til den, som venter paa Mennesket efter Graven. Bestaaer vel nu Menneskenes Ufuldkommenhed i noget andet, end at de endnu ikke re voxne; men kun Børn for hiin tilkommende Verden, Hvorfor berolige vi os saa let ved Børnenes Daarligheder og Feiltrin fordi vi ere ophøiede over den Alders Svagheder, og overlade os til det Haab, at naar de komme i den Alder, hvori befinde os, saa ville alle deres Svagheder falde bort af sig selv; vi glæde os derfor over alle de gode Anlæg og ethvert Fremskridt i det Gode vi bemærke hos dem; men hvorfor ere vi da saa bekymrede ved at betragte de voxne Menneskers Adfærd, fordi vi selv leve i den samme Tilstand, og nu synes, at da vi engang ere blevne voxne for dette Liv, saa burde vil allesammen og altid handle forstandigt. Men vilde det ikke tiene til meget at beroelige os i dette Stykke, naar vi vante os til at betragte de voxne Mennesker, som igien at være Børn for en nye Tilstand, som vi ikke rigtigt kiende, for hvilken vi blive opdragede, og efter en Plan, som vi kun paa en ufuldkommen Maade formaae at fatte; saa at det falder den menneskelige Fornuft vanskeligt til alle Tider at indsee hvorledes den skal forholde sig. Hvorledes bliver da den Viises Tilstand her i Verden beskaffen? Han overbeviser sig stedse mere om, at han lever her paa Jorden i en Barndoms-Tilstand; han misbilliger dens Svagheder, og ønsker hemmelig, at han var ude af den; men han nødes dog til at lege Barn med saalænge han er i den. Hans Længsel efter en fuldkomnere Tilværelses Maade, er billig; men han giør sig Livet til en Plage, naar han altfor meget opløfter blikket over den Sphære, hvori han befinder sig. Der ere faldne mig to Betragtninger ind om dette Jordiske Liv, Agathon, som ere for mig ligesaa sandsynlige som trøstende. Den ene er den, at naar Menneskelivet er en saadan Barndoms Tilstand mod en høiere Verden, saa maae vi have meget godt at vente, naar vi komme i den; thi har Skaberen udbredet saadan en Rigdom og Skiønhed i den os omgivende Natur for saadanne Embryoner af Fornuftvæsener, som vi Mennesker ere, hvilken Naades og Herligheds Rigdom, hvilke Underværker af Skiønhed og Glæde maae da ikke forestaae, naar vi ere blevne udviklede ved Udgangen af dette Jordiske Liv til en høiere aandelig Fuldkommenhed, naar Puppen afstreifes, hvori Siælens fremstræbende, Nymphe blev holdet indsluttet. For det andet er det sandsynligt at denne Tilværelse her i Livet er vel ikke andet end en Jordisk Skygge der tiener til at forhøie den himmelske Tilstands Herlighed og tillige en Skueplads for Dydens Modsætning mod Lasten; hvori høiere Aander kunne finde Belæring for deres over det Sandselige ophøiede Bestemmelse. Jeg maae tilstaae Dig, Agathon, at jeg troer, at naar dette jordiske Liv er forbie, saa bliver det dog vor Bestemmelse endnu Tid at opholde os her i disse Jordiske Egne, inden vi gaae over til de himmelske; jeg vil ikke tale om, at Dyden derved vil paa den naturligste Maade erholde sin Belønning og Lasten sin Straf; Men vor Klode indeholder saameget Stort og Beundringsværdigt, som Menneskene ikke kiende noget til, naar de gaae ud af Verden, og alle disse Underværker af Konst, Skiønhed og Viisdom maae dog have en Hensigt, og tiene til Betragtning og Glæde for fornuftige Væsner. Desuden indeholder det menneskelige Liv altfor meget Lærerigt, og vi have lært alt for lidet, naar vi gaae ud af det, til vi skulle forlade Jorden saasnart Har det Jordiske Liv været en Skole for vor Characteer, imedens vi vandrede paa denne Klode; hvilken Skole kan den da ikke blive engang for vor Forstand og Følelser, naar vi kunne omsvæve den som frie og forklarede, men usynlige Aander, og hvilket andet Udseende vil da ikke dette menneskelige Liv erholde for os, naar vi kunne betragte det fra en saadan høiere Standpunkt. Vi ville derfor ikke længere klage over den Uovereensstemmelse, som finder Sted imellem den sandselige Verdens Fuldkommenhed og den menneskelige Naturs Ufuldkommenhed; thi den første er fuldendet for denne jordiske Sphære; den sidste er derimod bestandig i Begreb med at udvikle sig; og skulle vi vel klage over at Verdens Herlighed iler forud for dens Beboeres Fuldkommenhed, kan der gives noget større Beviis paa den Uendeliges Godhed end dette Forhold: