Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1835-04-14
J Thisted Avis er optaget følgende Artikel, underskreven "Publicum, og dateret "Nørre-Jydland den 22de Marts 1835, hvilken, da Lollands=Falsters Stift nylig har været hjemsøgt og tildeels endnu hjemsøges af det deri omtalte Onde, vist ogsaa her vil læses med Jnteresse: "Jkke uden Ængstelse hører Man her i Nørre-Jydland, at de naturlige Børnekopper ikke alene skulle udbrede sig med megen Hæftighed i Hovedstaden, men ogsaa vise sig i forskjellige Egne af Riget. Saaledes har Sygdommen i længere Tid hersket i Aarhuus; af Stiftsphysicus Guldbrands Bekjendtgjørelse sees, at denne Epidemi er udbrudt baade i Odense og Kjerteminde, og af No. 45 af Aarhuus Avis erfares, at de naturlige Børnekopper udbrede sig alt mere og meere i Holsteen, saa at Man igjen seer mange koparrede Mennesker, ogsaa Jtzehoe er den udbrudt. – Da Man i Almindelighed her i Provindserne er uvidende om de Foranstaltninger, der tages mod Sygdommens videre Udbredelse, og det i Særdeleshed med Hensyn til Vaccinen er under nærværende Tidspunct af største Vigtighed, at kunne erholde den oprindelige friske Kokoppe=Materie, saa anmodes herved det kgl. medicinske Facultet i Kjøbenhavn, i flere tusinde af dets Medborgeres Navn, at ville offentlig bekjendtgjøre, om frisk Vaccine, nylig taget fra Koen, hos dette er at bekomme, eller om det er afden Formening, at Man ved at vaccinere en Ko kunde forplante Vaccinen, og derved igjen erholde en god og frisk Lymphe." Ædel Daad. Den 25de Decbr. 1834 vare er Deel Mennesker fra Hornum og Kleitrup (i Jydland) ude paa den imellem begge Byer liggende Sø, for at stange Aal. Paa en Strækning ud fra Landkanterne var Jsen to Dage gammel, men henimod Midten blot tillagt med een Nats Frost. En 12aarig Pige fra sidstnævnte By, der gik omkring for at søge Kobbel, (Blærer i Jsen, hvorunder Aalene ligge) kom ud paa den tynde Jis, og slap igjennen paa 3 Favnes Dybde. Faderen, dennes Tjenestekarl og mange flere stode forfærdede og stirrede paa Stedet, hvor Barnet forsvandt. Da ilede en længere borte fiskende Huusmand Chresten Chrestensen fra Hornum, hen til Stedet, lagde sin egen Algier, tilligemed en Andens, som han greb, jævnsides paa Jsen, fra den faste hen ud af den tynde. Nu kom den Forulykkede op med Hovedet, formodentlig lettet af Skjorterne. Chr. Chrestensen skjød sig nu hen af Algierne (rundhøvlede Lægter med Fangejern i Enderne) paa Maven, saa nær at han med sin ene Haand fik fat i Pigens; men Jsen tog nu mod hendes Hals, og da han med den anden Haand maatte holde sig fast, var han endnu ei i Stand til at hæve hende op. Med Aandsnærværelse raabte han derfor til de Andre, at de skulde staae paa de inderste Ender af Algier ne, for at hindre ham fra at synke med de yderste. Nu skred han nærmere; men - her brast Jsen. Han holdt dog fast, skjød sig tilbage og hævede Pigen op til Brystet, skjøndt han selv laae næsten under Vand. Med yderste Anstrængelse lykkedes det ham omsider at frelse hende. Hans Daad er vel offentlig belønnet; men den fortjener at vorde offentlig bekjendt. Den øvedes tætved Ruinerne af hiint gamle Bratingsborg, som, efter Sagnet, fordum skal have tilhørt Danmarks Befrier, Niels Ebbesen. (Af Rand. Av.) – J det haarde Veir Søndag Aften den 15de Februar d. A. kæmpede et lidet Skib, fra Hornbek i Sjælland, imod de oprørte Bølger, for at naae Greenaa Havn, hvortil det var bestemt, men Skipperen, Ole Jyde, og to Mand, der foruden ham vare ombord, maatte friste den tunge Skjæbne, at lide Skibbrud ved Hessel Forstrand, kun 1/4 Miil sønden for den Havn, de havde ønsket at naae. Efter at de Ulykkelige havde, staaende i Vand op til Livet, tilbragt en rædsom Nat paa Vraget, uden at deres Jammerskrig kunde høres i Land, hvorfra de ikke vare mere end et Par hundrede Alen fjernede, segnede Styrmanden henimod Morgen afkræftet i Bølgerne, og blev deres Rov. J Fortvivlelse besluttede den unge Matros at styrte sig i Vandet, for om muligt at svømme til Land, og det lykkedes. Udmattet af Anstrængelse og iisnende af Kulde, slæbte han sig hen til et i Nærheden af Strandbredden liggende Sted, hvis Beboere strax kjærligen antoge sig hans Pleie. Underrettet om den endnu paa Vraget værende Skippers Nød, ilede Boelsmand Søren Kanne til Stranden, beredt til at vove Alt for den Ulykkeliges Redning. Efter at have gjort flere forgiæves Forsøg paa, med den ilanddrevne Skibsbaad at arbeide sig ud til Vraget, iler han hjem og henter sine to Heste, for med dem at svømme ud til det. Hans gamle Fader beder ham indstændigt at afstaae fra et saa forefuldt Foretagende; men han har besluttet, at vove sit Liv til den Ulykkeliges Redning, og lader sig ikke afskrække. Den bekymrede Gamle staaer imidlertid paa Strandbredden og seer Bølgerne slaae over Sønnens Hoved og af og til skjule de svømmende Heste, der frygtsomme søge at vende om, men tvinges frem af deres dristige Styrer. Dog er det een Gang nær ved, at Frygten for egen Undergang bevæger ham selv til at vende om, men da seer han i Nærheden den ulykkelige Skippers jammerlige Tilstand, og den inderligste Medlidenhed bevæger sig i hans Bryst. Heldigviis er nær ved Vraget en Sandrevle, hvorpaa Hestene kunne bunde; men imellem den og Vraget er atter dybt Vand. Derfra lykkes det ham at kaste et medbragt Toug til den ulykkelige Skipper; men det varer længe inden denne kan fatte sig og begribe den underfulde Redning, der tilbyder sig for ham, og endnu længere inden han mægter at faae Touget befæstet saaledes om sig, at hans Redningsmand derved kan drage ham til sig. Omsider lykkes det, og den Skibbrudne er hos sin Redningsmand; men nu møder en ny Vanskelighed: den afkræftede Mand formaaer ikke længere at holde sig opret, og endnu mindre at bestige Hesten. Søren Kanne maa altsaa stige af og hjælpe ham op, og da han ikke engang formaaer at sidde paa Dyret, men maa ligge tværs over det, maa hiin med den ene Haand styre Hestene imod Land og med den anden holde den afmægtige Frelste. Men, hvo fatter vel ogsaa den Ædles Følelser ved at betræde den frelsende Strandbred, Kjærligen antog han sig Skipperens og den unge Sømands Pleie, og har nu den Glæde, at de, ved en duelig Læges Hjælp, snart ere helbredte, uagtet de vare i stor Fare for Koldbrand. Skipperen, der selv var Eier af det forliste Skib, har lidt et stort Tab. (Af Ugeblad for den danske Bonde.)