Kiøbenhavns Postrytter, 1796-04-08
London, den 22de Martii. (Hvorvel en tydsk Tidende har erklæret Debatten om Maronjagten med de store spanske Hunde, kiedsommelig, troer dog Posttidendens Samler, at ingen, hvem Menneskelighedens Sag ikke er ligegyldig, vil læse den uden Deeltagelse). General Macleod gjorde Fordraget mod disse Støveres Brug; men fralagde sig først al Mistanke om, at bagvaske Gouverneuren paa Jamaica, eller angribe Ministeren. Han forelæste da et Brev fra Jamaica, hvilket handlede herom, og var des umistænkeligere, da Brevskriveren billigede dette Forhold, var Ven af Slavehandelen, og ønskede Vilberforce paa Jamaica, for at ja, ges med selvsamme Hunde. Han oplyste da, at Maro nerne vare frie Mennesker, der alt i forskiellige Gene Støverne, som rationer ikke meere havde været Slaver. tillige med 30 spanske Jægere vare indførte fra Øen Cuba, for at opjage Maronerne af deres Smuthuller, vare af de Hunde, Spanierne ved Mexicos Erobring havde betient sig af til at udrydde de indfødde. Han forelæste derpaa den Beskrivelse, Las Casas, i sin Historie om Mexicos Erobring, giver om dem. De Jægere, der morede sig med denne umenneskelige Jagt, var brittiske Plan tere, Soldater, og Officerer. Skiændselen faldt altsaa tilbage paa hele Nationen. Man havde aldrig underrettet Huset, hvad Aarsagen til Krigen med Maronerne var. Men om og Planterne førte den, for at forsvare Hustruer, Børn og Eiendom, var dog saadan en Handling, og saadan en udryddende Krigførelse, efter de berømteste Folkerets Læreres Grundsætninger utilladelig. Man siger, Maronerne vare ophidsede af de Franske. Det kunde være; men det vilde dog heller ikke behage de Engelske, om de Franske, naar de fik erobret St. Vincent, vilde betiene sig af lige Midler til at udrydde Engelskmændene. Og om disse da ikke ogsaa have ophidset Royalisterne i Vendeen og Martinique; han vilde ikke anklage nogen, men for det første nøyes med det Forslag, at bede Kongen om Meddeling af Efterretninger om Maaden, hvorpaa Krigen med Maronerne føres. Dundas sagde, han havde ingen authentiske Efterretninger om den Sag. Dog frygtede han mange Ubehageligheder af det Forslag, og haabede at kunde overtyde Hoffet og Generalen om dets Upassenhed. Generalen syntes at ansee det for en afgjort Sag, at Krigen med Maronerne var uretfærdig; men den var kommen af deres egen uopfordrede Opstand. Maronerne havde den Vane, om Natten at komme frem af deres Smuthuller, udøve de største Grusomheder, selv mod Qvinder og Børn, at brænde og myrde alt, hvad de fandt. Milicen maatte derfor bestandig være i Vaaben. At Hundene brugdes til at sønderrive dem, og paa en saa barbarisk Maade, som man havde beskrevet, havde han aldrig hørt. J Cuba brugtes de til at anholde, men ikke til at sønderslide bortløbende Negere; den forelæste Beskrivelse syntes overdreven; i det mindste ikke passende paa nærværende Tider. Forslaget var følgelig alt at forkaste, fordi man ingen nøyagtige Efterretninger havde om Tingen; ogsaa tilstod man, at Ministeren ikke havde befalet disse Hundes Brug, men havde end Regieringen i Jamaica befalet det, hvilket han dog ikke troede, kunde man dog ikke giøre Ministrene nogen Bebreidelse, men let tiltroe dem og Kongen, at de uden noget Forslag, vilde forbyde saaledes at bruge disse Hunde. Da altsaa ved Forslaget en fraværende Gouverneurs Caracter vilde lide, vilde det vist ikke blive understøttet. Hr. Barham, der alt i Negerhandels Sagen har viist sig en Menneskefiende, holdt ikke Brevet for troeligt, og spurgde, om det ved Maronernes bekiendte Maade at føre Kriig paa ikke var tilladt at bruge dette Middel, naar man intet andet kunde finde til at udrydde dem, Krigen var kommet af, at man efter Øens milde Love havde straffet en Maron, der efter de engelske Love havde fortient Døden. Siden havde Maro nerne forkastet gunstige Fredsforslag.