Jyske Efterretninger, 1795-06-26
Af en Skrivelse fra Kiøbenhavn, dat. 15. Junii. Synet af det Afbrændte er over al forestilling førgelig. Tænk Dem, den hele Række fra Kongens Nytorv til Vester, og Nørrevold, alt er en Steenhob, ingen Bielke, ingen brugelig Muur tilbage. Paa Hiørnet af gammel Torv og Nørregade staae 3 Huse og Gaarde, da en der boende Hørkræmmer gav 1000 Rd. til dem der reddede hans Gaard. Justitsraad Uldalls Gaard i Vimmelskaftet blev reddet ved en Artillerie Lieutenants gode Foranstaltning. Etatsraad Seidelin havde nylig kiøbt gen Gaard ved Kanalen for omtrent 1400 Rd., og den afbrændte. Protessorernes Kratzensteins og Kalle Gaarde, Waltendorphs Collegium, alle Nicolai og Holmens Præsteresidenter og Petersens Kloster ere ligeledes afbrændte; J Biiperesigenen brændte Baghusene; Biskop Balle var da paa Vistratz. Paa Østergade ere kuns trændte de 3 Gaarde op til Hiørnet af Amager=Torv Paa gammel Holm, hvor Jlden begyndte, er brændt: Dælehaven (et Sted, hvor blaadens Tømmer for en stor Deel er oplagt, Tiæremagazinet, endeel Material=Sku te og to Trediededle af Hovedmagazinet. De 4000 Mennister som vare posterede paa grue Taarn, lovede Kronprindsen 4000 Rd. for at redde Kirken og Taarnet; det er ubegribeligt hvorledes det blev befriet, thi det er ganske ser veden af Heden. At Jlden standsede ved Teglgaards strædet, tilskrives ogsaa hans Besluttehurtighed, i det han viseligen gav Ordre til endeel der staaende smaa Huses Nedrivning. Under Branden have mange 3de Gange maattet flytte deres Gods, Vognmænd og Bønder, have benyttet sig af Leiligheden, og taget 10, 15, ja 20 Pd. for at kjøre et Læs; Slotspræst Koefoed, hvis Residende ogsaa er afbrændt, var iblandt deres Tal, der saaledes flyttede 3 Gange. Midt i Ulykken er det en Lykke, at Branden ei skeete mod Vinteren, thi da havde denne Ulykke været dobbelt. Landsoldatterne, som til Lykke vare inde, gjorde stor Nytte ved at redde, slukke og sløife, og Regieringen sørgede ikke allene for, at de nærmeste Bønder strax indkom med Vogne, men endog satte egne og Artillerievognene i Bevægelse, hvorved der blev sat Grændser for Kiørselens høie Priis. Ligesaa faderligen udrakte den sin villige Haand til de Nødlidende ved at give Brød og Øl, og at forskaffe samme til Salg fra Landet af. Ja her bliver ogsaa utrætteligen virket for den gode Ordens og Vindskibelighedens Fremme. Den berømte danske Tilskuer giver os i Dag en behagelig Afhandling i No. 43, jeg vil hist og her afskrive noget deraf: Endelig kan man da haabe, at hine græsselige Rædselescener ere til Ende, at det frygtelige Uveir er med al sin Ødeleggelse draget hen over vore Hoveder. Men er end, med den Høiestes Bistand, Faren nu overstanden, den er dog langt fra ikke forvunden. Endnu fare vi gysende op ved hver uvant eller uventet Lyd, og troe der, at gienkiende Flammernes Bragen, eller de Brandlidendes Jamren; endnu svæve Jld- og Røgstøtter for os, hvor vi vende vort Øie, endnu forfølge de vor matte Hviles uroelige Drømme. Endnu daares og skræmmes villidelig, snart af virkelig Brandfaren, snart af frygtelige Rygter og Syner. Vi haabe til Himlen, at vi nu ere sikkre, men trygge ere vi ingenlunde, og kunne heller ikke være det, saalænge vi endnu see vor glubende Fiende umættelig lure bag de dampende Ruiner, bag hvilke han efter en saa langvarig og haardnakket Kamp omsider maatte drage sig tilbage, og hvorfra han ved det første ubevogtede Øieblik synes rede at fremspringe paa nye, for at kaste sig over det ham med saa megen Møie frarevne Bytte. O! men naar nu Faren, og Frygten aldeles ere ovre; naar nu Rædslen drager sin nedtyngende døvende Haand bort fra vore Siele, ol da, da er det først, enhver kan ret begynde at føle sit Tab og sit Savn; da er det først, han kan vende sit Øie hen over den skumle Fremtid. a. Men Maaskee behøvede Kiøbenhavn at luttres med saa voldsom en Jld, for at ophøre, at være Tvillingrigets Lazaret, det Sted, hvorfra Overdaads, og Qvindagtigheds og Vellysters Smitte udbredde sig over tvende Kongeriger. Frugtesløst blev det Stød, os f. A. 26de Februarii blev givet, som Røgen af det brændende Christiansborg bortviftede det Glimt af Almeen= og Borgeraand, denne Tildragelse havde fremlokket; vi behøve en nye, en eftertrykkeligere Mindelse, for at vækkes af vor Daale, for at afryste de Klæder, vi holdtes i. O at denne dog maatte hielpe, at Overdaadens Templer maatte lukkes, dens Orgier forstyrres, dens Dyrkelse afskaffes, dens Følge forjages, og at i dens Sted Vindskibelighed, og Tarvelighed, og de huuslige Dyder i hvert Borgerhiem maatte finde sin Helligdom; og da, da var der for Danmarks Held, endog blot for dets national Velstand, ved denne Jldebrand vundet uendelig mere, end der nu synes at tabes. A. Blandt andet haaber Tilskueren, at man dog eengang maae blues ved at have Sal, og Spisestue, og Cabinet, og Spillestne, og ubeboelige Stadsværelser i Dusinviis paa Rad, medens tusende og atter tusende af vore Medborgere ikke have det Sted, hvor de kunne hælde deres Hoved; a. og ønsker, at man ved denne Leilighed vilde blive kiendt med Rigdommens hele Jntet, dens fulde Uvaalidelighed, og lære at indsee, at Duelighed og Nøisomhed ere de eneste sande og uforkrænkelige Skatte; at vi med et Ord blive Nordboer, Mænd, og Borgere. Mange, saare mange have ved denne Leilighed allerede viist sig at være dette, viist det ved deres kjække, utrættelige, selvopofrende Virksomhed i Nødens og Farens Dage; viist det siden ved deres ædle uegennyttige, menneskekierlige Hielpsomhed mod de ulykkelige; mere end eet Navn er der mellem disses der allerede længe ved Borgerdyder var Fædrelandet og Menneskeligheden helligt og kiert; mere end eet har tilvundet sig et høit Sted, paa de gode Borgeres Liste; ommen desværre, desvære maa Tilskueren tilføie, at ikke lidet er Tallet paa dem, som ved denne Leilighed giøre deres Fædreland, giør selve Menneskelighed Skam. Endnu gyser hans Hierte tilbage for at troe, hvad der saa hyppig fortælles om umenneskelig Mordbrand; endnu vil han haabe, at Ulykke eller i det høieste Uforsigtighed var Jammerens Ophav; ol men sørgeligt er det, at han, som Øievidne, maae tilføie, at megen Søvnagtighed, Trevenhed, Vranqvillie, viistes i al dens Standsning og Lindring; med hvormegen Ligegyldighed mangfoldige, som et andet Skuespil, betragtede deres Brødres Elendighed; hvor ublue, hvor umenneskelig Egennytten var i at lade sig sin Haanbrækning, sin Bistand, sin Færsel betale; hvor ugudelig den troede at kunde nytte Leiligheden til at fordyre Livets Nødvendigheder, for de ulyksalige, der havde saa retfærdig en Fordring paa alle gode Menneskers Medynk og Hielp. Vel har Regieringens priisværdige Forsorg gjort meget for at lindre de Ulykkeliges Nød, for at udrive dem at Ransmænds og Blodsueres Kløer; men dog fremtuedisse endnu at nytte enhver given Leilighed; trods Magistratens Opfordring, ja trods den kongelige befaling, f. Ex. at opskrue Huses og Værelsers Leie til en Priis, som ingen, uden Eierens Gierrighed kan finde billig Tilskueren ærer den sindige, den milde Aand, der besielvor Lovgivning; han veed ikke engang, om han, saa meget end Øieblikkets Tarv berettigede dertil, vilde have ønskeet, man havde grebet til meere kraftige Forholdsregler; men dette kan han dog f. Ex. ikke undlade at ønske at et af vore mange periodiske Skrifter vilde engang længere henne i Aaret levere en navnlig Fortegnelse paa allede Huuseiere, der havde forhøiet deres Værelsers Priisen tredie Deel og derover. Vist nok ere de, der aller de i deres saa nyelig reddede og endnu ikke fuldkommen betryggede Huse have kundet begaae denne Skiændighed, unægtelig Mennesker, der ere vante til at bære, og haanden offentlige Foragt, og alle gode Menneskers Afskye men i det mindste vilde da ikke denne deres Lumpenhablive Exempel; vilde ikke hielpe Egennyttens Rost hi mange bedre men skrøbelige Mennesker at faae Magt og ver Menneskelighedens.