Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-09-01
Nyeste Skilderie af 5 øbenhavn. annamenanonSyvogtyvende Aargang. No. 72. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 1 September 1830. Stuarterne og Bourbonerne. maae Ligheden i begge disse Familiers Skjæbne er virkeligen saa paafaldende, at den kunde overraske dersom ikke den ældgamle Lære om Aarsag og Virkning paa ny, og dertil paa det allertydeligste udtalte sig i denne Lighed. Den stive Holden ved det Gamle, den evige Miskjendelse af Tidens Fordringer, det snæverhjertede, uforbedrelige Hang til Roms jevitiske Lærdomme, og den deraf udspringende Afhængig hed af Munkepartiet styrtede Stuarterne to Gange fra den længe besiddede Throne, og hvo indseer ikke, at de samme Aarsager medførte fuldkomment det samme Resultat for Bourbonerne! Mærkværdigt bliver det derhos, at de Sidste saa aldeles ikke agtede paa den frygtelige Lære, som ved de Førstes Exempel var dem given. Skulde man, ved at betragte saa mangen en Herskerfamilies Fremfærd og Maxime, ikke troe, at der for samme slet ingen Historie gaves, Og dog ere disse Mænd ingenlunde uden Underretning; man finder Enkelte blandt dem, der som Lærde vilde være af Betydenhed, Flere, hvilke man som Mennesker maa yde Høiagtelse. Hvorfra kommer nu vel under saadanne Forhold en saa paafaldende Forblindelse med Hensyn til den sande Interesse; Dette kan man ene og alene tilskrive Omgivelserne. Saa mange Fyrsters, saa mange fyrstelige Huses største Ulykke er den chinesiske Muur, som Etikette, gammel Skik, Vane, Indolents paa den ene, snu Beregning paa den anden Side, drage omkring dem. Jndesluttede i deres Palladser, uden Omgang med andre, end hvem Hofordningen formedelst Fødsel eller andre Tilfældigheder erklærer for værdige til en saadan Nærhed, uden at kjende det Land, de bestyre, eller at vide noget om det Folks Liv og Fremskridt, hvilket de skulle give Love, leve disse Fyrster i en anden Verden, ligesom paa en eensom Øe, til hvis Koster ingen Efterretning fra andre Legioner trænger sig. Lærde, vel underviste, ja ofte selvtænkende, ere de alligevel Fremmede blandt Menneskene, og naar Brændingen af det oprørte Menneskehavs Bølger trænger sig til deres Øren, saa forstaae de ikke denne Lyd, thi de have jo intet selv seet, intet selv oplevet, og Alt, hvad der viste sig for dem, kom dem jo kun til Syne gjennem deres Omgivelsers farvede Brilleglas. Hofluften er det, i hvilken saa mangt et Dynasties Livsrod udtørres. Saaledes forklares de frygtelige Misgreb, som man, gjennemblandede Forgangenhedens og Nutidens Bog, seer at begaaes, saaledes den ubegribelige Miskjendelse af Ting, som ligge saa nær at man skulde mene, den alleralmindeligste Menneskeforstand maatte erkjende dem. Saaledes forklares det, hvorledes lidt efter lidt Baand løsnes og endeligen briste, som oprindeligen ere saa faste, og hvilke enhver Dag ved Varighed og Vane egentlig giver ny Stykke hine Baand nemlig, som knytte Folket til dets Hersker og hans Familie. Alt dette har viist sig i Stuarternes Historie i England, i Bourbonernes i Frankrig; alt dette, og tillige endnu en anden stor Lære og paa en vis Maade, om vi saa tør sige, mathematisk Erfaring. Efterat Misgreb af enhver Art, Utilbørligheder og Svagheder havde styrtet Stuarternes Throne, og Nationens vilde Oprørelse havde bygget for en dristig og stærk Aand den Stol, hvorfra han under en Protectors Titel regjerede som en despotisk Konge: indtraadte en Reaction imod saadan Yderlighed ved Restaurationen, ligesom en Pervendskill, dreven af et heftigt Stød flyver til sin Kredslinies yderste Punkt, og derpaa igjen svinger sig næsten lige saa langt tilbage. Nogen Besindighed, nogen Ro strækker da, skulde man mene, vel til, for lidt efter lidt at gjenoprette Ligevægten, men der stikker det just, at disse Egenskaber mangle og Forblindelsen drømmer om, at, ikke det sande, men det gamle, af Omstændigheder engang medførte, af Omstændigheder, derpaa igien tilintetgjorte Hvilepunkt atter skulde være at vinde. Hvad Tiden fødte under heftige Veer, det skal udslettes, og man troer som af en Bog, at kunne udskære Bladene af den levende Historie. Men Stormen kommer da paa ny dog mindre voldsomt end den første Gang, og nedblæser forældede Bestræbelsers lette Stilladser med saa meget mindre Møye, fordi det denne Gang ikke er et gammelt Grundlags gothisk faste Mure, der skulle forstyrres, som det var Tilfældet første Gang, da den i sin Rasen opførte den nye Tingenes Orden, og fordi den Mark allerede er giennempløiet, hvorpaa den nye Host skal forberedes. Hvor lidet behøvedes der, for at see Stuarternes restaurerede Throne anden Gaug forsvinde, hvor hurtigt er det ikke nu gaaet med Bourbonernes i Frankrig, Hvor let kunde den dog i England, hvor meget lettere, i en mildere Tid, nu i Frankrig have været opretholdt, men nu som den Gang, her som hist, viste sig de samme Misgreb, og, for endnu engang at tale i det ovenfor brugte Billede, den uberegnede Reaction maatte igien frembringe en fornyet Reaction til den anden S. de, for endeligen at lade Pendulen i saare Svingninger naae Hvilepunktet. Saaledes gik det i England, saaledes er det tildeels allerede nu gaaet i Frankrig, hvor ligeledes som hist ikke en grum Skæbne, eller et indgroet Had fra Folkets Side, men blot een Families indgroede Utilbøielighed til, at rette sig efter Tidens Jdeer, gjorde denne Familie fremmed for alle den store Statsfamilies Ønsker, Forhaabninger og Interesser, og saaledes gjorde den til en exotisk, rodløs Plante i Hjemmets ældgamle Jordbund. Hvor meget Blod kostede i England Stuarternes første Fordrivelse, hvor meget Bourbonernes i Frankrig, Hvilke Afskyeligheder paafulgte saavel der som her senere der Crommell, her Napoleon, derpaa Restaurationen og endeligen det andet, kun, i Sammenligning med det første af sagte Rystelser ledsagede Fald, og et nyt, til Folkets Sands og Interesse svarende Dynasties Thronbestigelse. Ligheden er frygtelig, maatte den to Gange givne Lære ikke være uden Virkning) Slutteligen: gives der et sandere Udsagn end dette: Verdens Historie er Verdens Dom. - Napoleon, Frihedens Søn, myrdede denne sin Moder, for at stille Ærgjerrighedens aldrig ophørende Tørst: da kom Herrens Haand og dømte ham frygteligen; frygteligen, som endnu Jngen, traf den evige Retfærdighed ham Han, som kastede en Verden i Lænker, for at være den eneste Frie, vansmægtede, en ny Prometheus, paa Helenas Klippe; men da hans Skæbne var fuldbragt, da steg hans Vægtskaal igien, thi af bødet havde en Aar lang Død Livets Brøde og af Gravens Aske opsvang sig Heltens Glorie paa ny, for i renset Glands paa Historiens Høider som en Sol at straale gjennem Tidernes Nat Og Frankrig, ikke mere tænkende paa de Saar, han slog dets Frihed, reclamerer nu hans Been, at de kunne hvile i den Jord, som hans Genie forherligede, under Seierens Støtte, Støtten for den Hæder, som han for alle Tider knyttede til Frankrigs Faner. - Men hvad den Eensomme paa sin Øe, skilt fra den øvrige Jord, ombruset af Oceanets Storme, skuende tilbage med dyb Erkjendelse af Sandheden, prophetisk udtalte, det er gaaet i Opfyldelse for vore alles Øine, Borgernes Arm har igjen hævet de hellige Rettigheder, som en i Tidens store Omsving baglænds gaaende Skare meente for stedse at træde i Støvet. (Der Exemit, No. 108.