Viborger Samler, 1775-05-15
Mandagen den 15 Maji. (Fortsettelse af Nr. 19.) Saaledes er da uskyldig Tidsfordriv ofte blevet misbrugt, og paa den anden Side er der dem, som fordømme al saadan Munterhed og søge deres eeneste Tidsfordriv i streng Alvorlighed, nemlig i at læse og bede idelig; i at fordømme enhver Bog, som er skrevet muntert, ja eenhver, som ei afhandler de Hellige Sandheder i en vis Tone og Smag; i at tale i deres Sammenkomster om lutter gudelige Ting, og fordømme al sommelig Munterhed og Fornøielse. Saa Tredie Aargang. danne danne ere uden Tvivl to Klasser. Herr Cartusse og hans vidtløftige Broderskab, der ved en skinhellig Maske skiule en skiden Siel, og hemmelig give sig Frihed til de allerskammeligste Laster, udgjør den ene, og til den anden henhøre alle de eenfoldige, som enten af Frygt for Forførelse skye alt det de see misbruges, eller forskrækkede af de meget strænge Lærere, afholde sig fra alt det, som i ringeste Maade kan henregnes til de saa kaldte Verdslige Ting. De sidste gjore ikke ilde, naar de gjøre det i en god Hensigt, men Lærerne gjøre ilde og paadrage sig selv et stort Ansvar, som opfylde deres Tilhøreres Siele med lutter bedrøvelige Tanker, og mørke Forestillinger, hvorved ofte Døren uformærkt oplukkes for den sorteste Melankolie og Selvmord. De skulle betænke, at om end de, enkelte Mennesker, maaskee neppe een blant Hundrede, ja blant Ti tusinde, har den Natur og Temperament, at de kan undvære alle vederqvæggende og afvexlende Fornøielser, saa kan al den store Mængde ikke det samme. Forføres eller tvinges de til samme Streng, hed og Alvorlighed, de blive vist enten Fantaster, eller Hyklere. Skulde ikke saadanne Lærere, som have erhvervet sig saa meget Herredømme over sine Tilhørere, heller søge at oplyse deres Forstand saa meget mueligt, og da raade dem at bruge de alvorlige Ting, som Hoved Hovedsag, og alle tilladelige Fornøielser, som Tidsfordriv bør bruges, nemlig til Vederqvægelse og Hvile for Sielen. Herr Avis søger sin Fornøielse, ja meer end blot Tidsfordriv i at vide og fortælle Nyt. Han lober fra den ene til den anden, og sporger om Nyt, og naar han faaer opsnappet en Nyhed, da er han først ret glad. Man kan kiende det paa ham, førende han taler, thi da er han ligge saa bestæd, som en Kone, der skal føde, og naar man seer ham komme løbende, puste og svede, kan man ei gjøre ham værre, end forhindre ham at komme til at tale, thi hans Nyhed vil han ud med, og han bliver ligesaa ilde faren om han ei kan komme til at fortælle den, som Frøkenen, der sætter sig i Hovedet paa næste Bal at gjøre eller forfølge en Erobring, og saa ei kan komme der, thi hun er nær ved at græde. At Herr Avis ofte kommer med en Usandhed, er vel ingen, der tager ham ilde op, thi den, der vil fortælle meget, han lyver og meget. Nok er det ham, naar han kan føde sin Skodeløst, og have sin kiereste Tidsfordriv. Man undrer vel, hvi han helst vil det, som medbringer saa liden Nytte og Ære; jeg troer, jeg veed de to rigtig ste Aarsager, først at det koster saa liden Hovedbrud, og Umage, at høre og fortælle, og dernæst at han ofte træffer. træsser for Folk, som hører ham gierne. Lad ham da beholde sit Arbeide og sin kiereste Tidsfordriv, men fortæl alleene, Herr Avis, ligegyldige Ting, hvorved ingen fornærmes, og naar De endelig vil tale om Personer, da tael om Dem selv; der er jo saa mange, der plage os i 6. Sælskaber med at fortælle os Deres egne Bedrifter, og da veed vi, at vi kan lukke vore Øren, uden at tabe. Hans Søster, Madame Snaksom og alle hendes Lige finde ogsaa Fornøielse i at tale bestandig, men det er ikke Staatsnyheder, de fortælle. Deres Tale gaaer ud paa deres Huusvæsen og deres Naboer. Hvad deres Piger gjøre og ikke gjøre, hvad de har for Dyder og Feil, hvor de tiente sidst, og saadant meere, er Hovedindholden af deres Samtaler, og naar der er et meere at sige derom, saa maae deres Naboer og Bekiendtere holde for. De veed gjerne alt hvad disse tage sig for, hvordan Herr " og hans Kone lever sammen, hvad A. sagde sidst over Borde til B. og saadanne tusinde Ting, og hvad de ikke veed, det erstatte de med hvad de selv kan opfinde. Neppe samles to af dem, for heele Gaden, Byen og Egnen maae passere Mynstring, og ingen Tid er de snaksommere end naar de drikke Kaffe, da betale de Vertinden hendes Kaffe med tusinde Efterretninger, knap værde værd at høre end sige troe, og da er de i deres Element. En usel Tidsfordriv, at drikke Kaffe og bagtale, men dog uskadelig, i det ringeste hvad det sidste angaaer, thi de, som høre derpaa, troe det ei, men betale Mad. Snaksom med samme Mynt, saasnart hun vender Ryggen, og hun bliver dem paa et andet Sted ei noget skyldig. Herr Fyldevom har sin kiereste Tidsfordriv ved Bordet. Naar han spiser og drikker, da glæder sig hans Siel; Han spiser ikke aleene saa meget som to eller tre andre, men han vrager og imellem Retterne; Det lækkerste Kiød og Fisk maae hans Bord daglig fyldes med, og de rareste Viine skal slukke Maden ned; Han spiser helst med mange, og det gjør ham ont, naar han ei kan see sine Giester ligesaa forædte, som sig selv, og saa vel forsynede med Drikke, at de tumle, eller i det ringeste samle paa Talen. Kort sagt, hans Bug er hans Gud, og han lever vist meere for at æde, end æder for at leve; thi han kunde nøies med meget mindre, naar han ei var i den Vane. Saaledes har hver Menneske sin kiereste Tidsfordriv, som dog ei altid er roesværdig; jeg har og min, og den er, som her sees, at satyrisere. Her har jeg giennemgaaet A. B. C. D. E. &c. fleere en anden anden gang, og intet skulle været mig kierere end om alle mine Læsere havde læst disse Blade med Fornøielsee, thi derved havde jeg naaet min Hensigt, som er saaledes at faae alle til at lee og skumle over andres Feil, at de ei skulle faae Tiid til at giennemgaae mine. Det er dog altid en Fornøielse at troe sig selv uden Feil, og det er man nærmest ved, naar man ret gaaer løs paa andres. En Bihensigt er og herved, nemlig at fornøie andre, naar de læse det, ligesaa meget som mig, medens jeg skrev det, men jeg maae tilstaae, at min Skumlelyst gjør den første til Hovedhensigten. Søger J nu alle, som jeg her har fremstillet, Eders Hevn paa mig, nu J veed min svageste Side, Laster, mig igien og min kiereste Tidsfordriv, men falder ikke i een Feil til, som er at hade bestandig, thi den er langt værre end nogle af de forhen beskrevne, og værre end min egen. Jeg er jo ikke af de Bagtalere, som af et ont Hierte og for at skade Næsten, giennemgaae hans Feil; nei, jeg vil gavne mig selv og andre ved at mynstre dem. Jeg og er ingen virkelig. Bagtaler, thi det er ei i Skjul og hemmelig, at jeg giør mig til gode med andres svageste Side, men saa offentlig som mueligt, følgelig er jeg en Moralist. Den strenge Læser har alt Munden opladt for at ville sige, at jeg skulle bruge Tiden bedre, men gid alle ville ville bruge Tiden vel, saa var jeg ei kommet i den Fristelse at troe, at jeg brugte Tiden vel, med at sige en halv Snees Slags Mennesker, maaskee i vort Land en halv Snees Tusinde, at de bruge Tiden tilde. En anden siger nu, da jeg selv har lært ham at kiende mine egne Feil, at jeg burde feie for min Dør først, men jeg har jo og sagt hvorfor jeg helst feier forandres. Vil nu enhver forbedre sin Feil, saa har og dog udrettet noget got, og naar jeg da ei har andet at rette paa, skal jeg forbedre mig selv; men som sagt, Menneskenes Tænkemaade er forskiellig, følgelig ogsaa deres Tidsfordriv, og maaskee vor Verden, blev en usel Verden, om alle elskede eet, og søgte at fornøie sig paa een Maade. Nyeheder.