Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-11-27
Tirsdagen de, 27 Vacamhar, 7972 Høistærede Hr. Udgiver. Deg er en gammel Mand, som nu har været til i mange, mange Aar, og ikke er vant til Krumspring og Salto mortale. Jeg har altid gaaer min gamle jevne og sagte Gang, og aldrig givet mig af med Linedanserkonster. Mit Navn var æret og agter i hele Europa, og ingen talde om mig uden virkelige Kjøbmænd. Jeg bestemte deres Penges og Financers Værd, og bragte Harmoni imellem Staternes Myntvæsen. Jngen Uindviet vanhelligede mit Navn, ingen vovede at fremføre fornærmelige Beskyldninger imod mig. Man ansaae mig for Retfærdighedens Organ og mine Ord gieldte som en Lov for alle Nationer. Men, af hvad er jeg i de senere Aar bleven til Min Agtelse er forsvunden med min Rolighed. Uagtet mine Been ere gamle og stive har jeg dog maattet lære at gjøre Luftspring. Jeg maa springe frem- og tilbage som en Galing, og hoppe igjennem Livet som en Frø. Neppe har jeg hvilet mig lidt i Hamborg, førend man puffer og støder mig frem i Kjøbenhavn, og saaledes omvendt. Jeg er en reen Bold mellem Kjøbenhavnske og Hamborgske Slyngekastere. Der gives intet Ølhuus, ingen Kippe, ingen Kielder i Hovedstaden, hvor man ikke over sin Tunge og sliber sin Vittighed paa mig. Alle kalde mig en umpen Karl, en Blodsuer, en Tyrk, kort sagt, en Person, som ingen Ting sparer og har sin ødelæggende Næse allevegne. Enhver troer sig berettiget til i mit Navn og paa min Regning at udsuge sin Næste og drive Priserne paa Livets Fornødenheder og Ufornødenheder til det yderste. Skomagere og Skræddere, Slagtere og Hyrekudske, Hosekræmmere og Modehandlere, Hørkræmmere og Bagere, alle skyde Skylden paa mig, alle raabe paa, at jeg er Aarsag til al Nød og Dyrtid. Jeg anklages af alle som en Forræder, og jeg tør ikke vove at lade mig offentlig see paa Kjøbenhavns Gader. Der er ingen Tvivl om, at jeg vilde blive stenet af smaa og store Drenge, af den fornemme og gemeene Pøbel. Men er det ret, er det billigt, Hr. Udgiver, at behandle en gammel, redelig Mand saa forsmædeligen? Hvorfor stener, bander og forfølger man ikke hellere de Diævle, under menneskelig Skikkelse, der spille Bold med mig saavel her som udenlands, Ret længe kan jeg desuden ikke mere udholde disse Luftspring frem- og tilbage. Det er beklageligt nok, at Skjebnen just har udseet mig til et Ødelæggelsesredskab for saa mange Stater. Men jeg gjentager det endnu engang, det er ikke min Skyld. Man har fordum paastaaet, at Verden engang skulde forgaae ved Jld, som den i Sallig Noahs Tid forgik i Vand nu spaaer man at den - jeg gyser ved at nedskrive det – skal forgaae ved mig; at den uden Sværdslag, uden Canoner, uden Vaabengny skal hæries ved min uskyldige Haand. Ulyksalige Lod! Hvorfor kjæmpe ikke alle Nationer mod mine Fiender med samme Jver som mod Fastlandets Hvorfor opsøger man ikke mine Avindsmænd i deres mørke og skjulte Huller, Jeg har nyligen under Forklædning af en Holsteensk Skipper gjort en Vandring igjennem Kjøbenhavn. Ak, hvad jeg maatte døie og høre kan De aldrig gjøre Dem nogen Forestilling om. Først kom jeg ind til en Restaurateur. Her sadde to Personer ved deres Glas Punsch og klynkede over Tiderne. Da den ene af dem vilde betale Restaurateuren sin Fortæring, spørgende hvad han havde at betale, svarede denne: 4 Mk. 8 s. "Koster da et Glas Punsch nu 2 Mk. 4 s., det giør, svarede Conditoren: "det er Coursen, Skyld i. Derfra gik jeg hen paa et Spiseqvarteer. Da jeg havde afspist, spurgte jeg Pigen hvad jeg havde at betale, og Svaret var, 9 Mk. "Det er jo ugudelig dyrt, mit Barn." "Ja, det er Coursen Skyld i," svarede den lille rød mosede Knirps, i det hun vimsede fra mig. Derfra gik jeg ind hos en Hosekræmmer, for at kjøbe mig et Par Vanter, da jeg frøs saa stærkt om Hænderne. En lille Jydsk Dreng, med en Tunge som en Ragekniv og et Par forfrosne violette Hænder og Kinder, pakkede en heel Deel Vanter ud; men da jeg spurgte ham, hvad et Par skulde koste, var Svaret: "ni Mark, lille Herre. Da jeg igjen spurgte ham, hvorledes de lunne være saa ugudelig dyre, var Svaret atter: "det er mænKorsen Skyld i, gode Herre." Jeg gik nu hen paa Gammeltorv, for at høre Prisen paa en Gaas, og man begjerte 16 Mk. "Men hvor kan J lade eder betale saa uchristelig dyrt?" spurgte jeg en tyk Valbykone, hvis Jeg, indhyllet i en tyk Skindpelts, i det mindste opfyldte et Areal af to Qvadratalen. "Det er min Saalighed Kor sen Skyld i, min gode Mand!" svarede den Valbyeske Matrone. Kied af at høre mig saaledes allevegne bagtale og forkleine, gik jeg nu hjem til mit Logis i de tre Hjorter, hvor jeg tankefuld kastede mig hen i en Sopha og eftertænkde min Skjebne. J det jeg saaledes sad fordybet i Tanker, bankede det paa Døren. Det var en Mand med Flintestene. Han plagede mig at afkjøbe ham nogle, da jeg spurgte, hvad de kostede, svarede han: 2 s. Stykket. "Hvor kan han forlange 2 s. for en lumpen Flintesteen, min kjere Fader; det er jo høist urimeligt?" "Ja, det er Coursen Skyld i, gode Herre!" - For at forslaae Grillerne lidt gik jeg nu ned i Gjestestuen. Her sade tre Personer, hvoraf de to lode til at være fra Landet, og talde med yderlig Foragt om mig. "Ja, den forbandede Cours," sagde den ene, i det han kradsede sin Pibe ud: "den er Skyld i al vor Ulykke.""Men hvad kan da egentlig være Aarsag i, at vor Cours er saa slet? spurgte den anden, der saae ud til at være en Studepranger, og havde en blaae Kjole med Sølvknapper paa. "Jh, hved andet, svarede een af Selskabet: "end at alt vort Sølv sendes ud af Landet." Alle tre talde op af Væggene, og jeg mærkede tydelig, at ingen af dem kjendte det mindste til min sande Natur og mit egentlige Væsen. Men nu forgik Taalmodigheden, mig. Jeg tog Deel i Samtalen og sagde: "mine Herrer, De maa ikke blive vred at jeg blandet mig i Deres Discours. Jeg hører, at De ikke saa ganske nøie kjender den Gienstand, De taler om. De siger, at Coursen er Skyld i al vor Ulykke. Jeg tilstaaer selv, den stifter megen Skade. Men De maa ikke glemme, at man ogsaa kan gjøre en Skielm Uret, og at man ikke maa male Fanden sortere end han er. For det første maaDe vide, at der gives saa mange Tusinde blandt Deres Landsmænd, hvis ivrigste Ønske det er, at Coursen skal være slet; for det andet maa De betænke, at de fleste bruge Coursen som en Kappe, hvorunder de skjule deres Udsugerie og Prangerie. Kan De f. Ex. sige mig, hvorfor Kornet skal være saa Lyrt, som det er, Lader vor Herre ikke sin Regn frugtbargjøre vore Agre ligesom før, uden at fordre Betaling derfor i Species eller Banco, Lader han ikke sin herlige Soel straale ligesaa skjønt og ligesaa ofte nu som før Krigen, Fordrer Jorden for sin Afgrøde vel andet end arbeidsomme Hænder, Groe Haugens Frugter mindre frodig nu end før, Kort, er Naturens uudtømmelige Rigdomskilde ikke endnu bestandig den samme, som den altid har været? – "Det er sandt nok, svarede Manden med Sølvknapperne, men De maa vide, at vi skal have saa meget udenlands fra. Den ene maa indrette sine Priser efter den anden. Bonden faaer rigtig nok den samme Grøde, som han for har faaet, og hans Faar yde ham ligesaa megen Uld nu som før. Men alt hvad han igjen skal have hos andre, naar han f. Ex. vil reparere sit Huus eller sine Vogne, eller lade sine Heste beslaae, eller tractere sin Nabo med Casse eller have Risengrød og Punsch til Helligaften, saa maa han jo betale det efter Coursen. Er det derfor ikke billigt, at han ogsaa lader sig sine Varer betale derefter.""Ja, min Ven, svarede jeg, der stikker det just. Bonden vil have Risen grød og Punsch o. s. v. og derfor maa han for dyre sine Varer firedobbelt. Men det er ham ikke nok med det; han vil desuden endnu profitere og lægge op dobbelt saa meget som for Krigen. At han betaler sin Vognsmørelse og sine Hestesko, og sit Tømmer og sin Kalk dyrt, det berettiger ham vel til at lade sig betale sit Korn, sit Smør noget dyrere end før, men ingenlunde tre, ja fire Gange saa dyrt. Men som det gaaer med Bonden saaledes gaaer det med de fleste arbeidende og handlende Mennesker. Enhver vil vinde ved den almindelige Nød, og da man skal have noget at bruge til Paaskud for sin Egennytte og Pengegridsthed, saa skyder man Skylden paa Coursen. Hvorfor lever De ikke tarveligere, Tvinger Coursen nogen til at kjøbe Shavler til 1200 Rdlr. eller tosædige Kareter til 2000 Rdlr.? Det er eders Overdaadighed, som ødelægger eder, men ikke Coursen. J udsuge og udpine hinanden indbyrdes som forsultne Rovdyr og derfor gaaer det eder som det gaaer. Dersom J vilde holde eder til eders Lands Frembringelser, saa vilde eders Cours ogsaa være bedre end den er. Men Ødselheden har gravet eders Grav og Ladhed og Egennytte vil styrte eder deri." De tre Gjæster gjorde lange Ansigter, men jeg tog min Hat og Stok og gi min Vei. Kiere Hr. Udgiver, gjør hvad De kan for at redde min Ære og oplyse Deres Medborgere om min sande Tænkemaade. Kjæmp mod mine Fiender, som De har begyndt, og trænger De engang til min Bistand, saa vær overbevist om min bestandige Hengivenhed. Deres ærbødige Coursen. ved Opfordring til Lov og Rets, Finants- og Handelskyndiges, og enhver tænkende redelig Mands upartiske Bedømmelse, fremsættes i den bedste Hensigt, følgende simple ukonstlede Poster: I. Er det mueligt ved den postdaglig dalende Cours, at nogen reel Handel kan have Sted, og nødes man ikke til ved sund Eftertanke, at faae den sørgelige Erfaring, at næsten al Handel i Danmark p. t. er Chemaire og Agiotage? 2. Den Handlende, som i Dag sælger et Partie Varer, efter 1 eller 2 Maaneder at betale med formeerlig 10 PC. Avance, kan lettelig ved den dalende Cours, isteden for Avance tabe 10 og flere PC. 3. Da alle Slags Nødvendigheder og Varer stige, og uafværgelig maae stige, i Forhold til som Coursen daler, saa er det soleklart, at den Godsejer, som for faa Aar siden, paa flere Aar forpagtede sin Eiendom bort foraarlig Pengeafgivt, for nærværende Tid neppe faaer Part af det han burde have, og af det han troede at faae, og omvendt den Mand, som efter nærværende Cours og Varepriser, p. t. paatager sig Forpagtning mod forholdsmæssig Penge afgivet for flere Aar, hvis han skulde kunne opleve en Cours al pari, eller en temmelig forbedret Cours, ville komme til at fravige Forpagtningen, med Opofrelse af alt hvad han eiede.