Adresseavis for Børn, 1781-07-18
Bekjendtgjørelse. For alle vore unge Læsere og Læserinder bekjendtgjøres herved et Levnetsløb, som er værdigt for dem alle at efterfølge. Det er Albrecht Henrich, Prinds af Brunsvig og Lüneborg, født 1742, og død 1761, hans Levnets=Løb. Skjønt og behageligt var denne ædelmodige unge Prindses Levnet, – skjønt og behageligt ved den Kundskab om Religionen, Sandheden og Dyden, som han tidlig havde forhvervet sig, saavelsom og ved de Beviser, han gav paa sin tidlige Forstand og sit gode Hierte, Hans Levnet fortiener at anprises alle unge Mennesker, som et følgeværdigt Mønster. Allerede meget ung var han en Fiende af alt forstilt Væsen og Falskhed, som findes alt formeget ved store Hoffer og i de Stores Omgang, og ligeledes der anretter større Skade, end iblandt de ringere Stænder. Frimodig sagde han stedse Sandhed og gjorde gjerne alle Folk Godt. Med utrættet Flid lærde han den christelige Religions Jndhold. Hans Forstand blev derved opklaret, og hans Hjerte stedse meere tilbøyeligt til det Gode. Han lærde tillige den gamle og nye Historie, Geographie, Mathematik og Naturhistorien; ligeledes de latinske og grædske Skribenters Skjønheder, Oldsagerne og de nyere Sprog. Han beskæftigede sig hele Dagen med de nyttigste Ungdoms-Arbeyder, ja endog hans Ungdoms Forlystelser vare nyttige Beskæftigelser. Religionen blev uforandret hans vigtigste og behageligste Videnskab. Han gjorde sig selv en Optegnelse paa dens Sandhed, for endnu mere at befæste sig i sin Overbeviisning om den. Dette Ungdoms Skrivt vidner overalt om hans fromme Tænkemaade. Jkke som mange unge Mennesker, der vel med deres Hukommelse have fattet Religionens Sandheder, men give derpaa ingen Beviser i deres Tænke og Levemaade; – ikke som de, handlede Prinds Albrecht Henrich. Det blev ham en Hovedsag ved Religionen, at vise sig ærbødig imod Gud og ærlig og tjenstagtig imod Menneskene. Bønnen var ham en af de vigtigste og behageligste Pligter i Religionen. Offentlig viisde han sig som en andægtig og oprigtig Gudsdyrker. Hemmelig bad han meget, ofte hele Timer om Natten. Det Fornemste, hvorom han paa det indstænEf Avis indstændigste had Gud, var Salomons Bøn Ach kjere himmelske Fader, giv mig dog stedse mere sand Visdom, Fromhed og Fuldkommenhed i det Aandelige og Legemlige! Hans tidlige Gudsfrygt gav ham al Sindsroe og Glæde, men bevarede ham ogsaa fra al Tilbøyelighed til strafværdige Vellyster, og holdt hans Ungdoms Begierligheder i Orden, saa han kun med Maadelighed nød enhver tilladt Fornøyelse, og saa at ikke en eneste sandselig Forlystelse blev til en herskende Lidenskab eller Hovedsag for ham. Hans Hjerte var gandske skikket og tilbøyeligt til Venskab: Hans Venners Angelegenheder ansaae han stedse som sine egne. Han kunde ofte hele Nætter ikke sove for Glæde eller Bedrøvelse, naar de vare lykkelige, eller havde nogen Lidelse. Ved at udvælge sig Fortrolige, gav han altid de Dydige og Retskafne Fortrinnet, om de endog ikke vare saa fornemme, som andre, der gjorde sig Umag for at vinde hans Venskab, men havde Feyl ved sig. Til sine Forældre havde han en sand barnlig Kjerlighed, sine Sydskende elskede han med Ømhed og Høyagtelse, og for alle dem, som havde arbeydet paa hans Opdragelse, følede han en varm Taknemmelighed. Dette beviisde han endog paa sin Sotteseng, og det ømmeste taknemmeligste Afskedsbrev, til hans forrige Hovmester, var en af hans sidste Beskæftigelser. OJ Sønner af rige og fornemme Forældre, og alle J unge Mennesker, som af Forsynet har faaet Forstand og Leylighed til at lære og giøre Godt, læser ofte Beretningen om denne elskværdige unge Prinds, som den vise, ærværdige Gamle Jerusalem har givet, og bliver ligesaaledes findete, som han var Hans Lyst, stedse tydeligere at kjende Religionens Sandheder, vorde med hans Jndsigt; og med hans Kundskabs Tilvext blev hans Fornuft stedse klarere, hans Hjerte stedse ædlere og større. Jntet var ham behageligere, end i det Hele at see den overeensstemmende Forbindelse, som Religionens Sandheder har med Guds Egenskaber, for Børn. og hvor nøyagtigt de tillige ere afmaalte efter de menneskelige Kræfters Maal og efter vor Naturs Fornødenheder. Undertiden foretoge vi visse enkelte Lærdomme, saasom Aabenbaringens Sandhed og Veldædighed, om Sielens Udødelighed og Legemets Opstandelse, om Forløsningen; og intet gjorde ham disse Sandheder ærværdigere, end naar vi betragtede denne høyere Huusholdings Liighed og Overeensstemmelse i Guds moralske Rige, med Oeconomien i Naturens Rige. En Tidlang sad han stille, og overveyede dem med en stadig Dybsindighed, for at indprente sig dem i deres fulde Tydelighed og Styrke, derpaa sprang han op af Glæde; – satte sig ned igjen, og beklagede alle dem, som havde den Ulykke, ikke at have denne beroligende Overbeviisning. Og han følede denne sin Lyksalighed saa levende, at han efter sit gode Hjertelav ønskede at kunne deelagtiggjøre alle Mennesker i samme, deels ved at meddele dem sine egne Tanker, deels ved at anprise dem de bedste Bøger. Med stor Medlidenhed ansaae han den lastefulde Religionens Fiende. Han skatterede sig lykkelig med sin Kundskab, og holdt det for sin Pligt, at leve overeensstemmende med samme. Dette gjorde ham overmaade streng imod sig selv, men og ligesaa lemfældig imod sin Næstes Svagheder. Ved den varmeste Gudskierlighed beherskede Menneskekierlighed ham gandske. Religionen havde givet hans naturlige Godhiertighed den sande Almindelighed og Tilforladelighed. At gjøre godt var hans eneste herskende Tilbøyelighed, og hans eneste Lyksalighed; og for at have Deel deri, var det nok, at være et Menneske. For de Fattige var hans Hjerte bestandig aabent Det var ham ordentlig en Forretning, at opsøge dem. Han var ogsaa strax bekjendt med deres hele Nød, og de kostbareste Klenodier bleve i hans Haand ofte almindelige Almisser. Man maatte endog undertiden gjøre ham den Forestilling, at moderere sine Velgierninger, paa det han bestandig kunde conservere sig den Fornøyelse, efter Fortjeneste at kunne gjøre vel. Saa lærerigt denne Prindses Liv var for Ungdommen, saa lærerig er ogsaa hans tidlige Død for samme. Han gik i Feldten, var tapper, og utrættet nidkier i at opfylde sine Pligter, fik ved Avis. et fiendligt Parties Angreb en Blessure, hvoraf han fjorten Dage derefter døde. Det første Svar, som han efter den bekomne dødelige Bessure gav sin Broder, var dette: Jeg veed at de som en Christen, og alle de Dage, som han siden endnu levede, lærde han hele Krigshæren, hvor glad enhver kan døe i Ungdommen, naar han i samme har frygtet Gud og af faste Grunde er overbeviist om Sjelens Udødelighed. Denne hans salige Overbeviisning, som ved den guddommelige Bistand nu blev meget styrket, gav ham en Gud hengiven Taalmodighed, en kølende Aandens Klarhed og Mod til at døe. Han fik strax den hellige Nadvere, som stedse havde været ham meget vigtig og hellig. Af dem, som vare om hans Dødsseng, lod han sig forelæse af Bibelen og andre opbyggelige Skrivter; han an viisde selv hvergang de Bøger og Steder, som de maatte læse. Disse Helte og Mænd har allesammen ofte dyrt forsikret, at de over hans fortræffelige Taler, som han førde derved, over hans Taalmodighed, og over hans glade Troes Styrke, som han stedse udviisde, bleve rørte indtil Taarer; – at de ingen større Lykke ønskede sig, end at gaae saa glade ind i Evigheden. Da hans Endeligt nærmede sig, blev han uafbrudt i den reneste Sindsroe. Han trøstede alle dem, som stode omkring ham, med sin christelige Taalmodighed. Hans Kjerlighed til Gud, hans Troe og Tillid til Forløseren, hans Længsel efter Himmelen, blev stedse større. Alle Dødens Træk saaes allerede i hans Ansigt; men han tabde derved intet af sin Rolighed. Han bad andægtig, og sagde hvergang endogsaa nu, med hvilke Religionens Sandheder og Trøstegrunde man skulde underholde ham. Efter fuldendet Bøn spurgde han sin Wund læge, hvor langt han meende, hans Ende endnu var borte? – "Den er nu vel ikke meere ret langt borte." Derpaa sagde han med den reneste Taalmodighed Jeg er gandske vel fornøyet med Guds Villie, og vil rolig see men Død i Møde Nu befalede han sin Siel i sin himmelske Faders Hænder, og tog derpaa Afsked med alle de Omstaaende, ved at række dem sin allerede iskolde Haand, og med det venligste og gladeste Øyekast. for Børn.