Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1775-09-29
Den nye Souverain blev ogsaa Lovgiver for heele Pensylvanien; han udgav de allerviseste Love, hvoraf endnu ingen er forandret efter hans Tid. Den første var at ingen maae handles ilde med for Religionens Skyld, og at man bør ansee alle der troe en Gud, som Brødre. Neppe havde han oprettet sit Regimente, førend en heel Hob Kiøbmænd af America kom derhen, hvorved Colonien i en Hast blev Folkerig. Landets Jndfødde, i steden for at tage Tilflugt til Skovene, bleve uformærkt vante til gode Forstaaelse med disse fredelige Qvækere. Saa meget som de havde Afskye for de øvrige Christne, som allene vare komne, for at erobre og ødelegge America, saa meget fattede de Kiærlighed for disse Nyekomne. Det var kun kort Tid, førende disse formeente vilde Folk, der havde fattet en inderlig Kiærlighed for disse nye Naboer, kom i Mængde, for at udbede sig af Vilhem Pen, at han vilde tage imod dem og regne dem blandt hans Vasaller. Dette var et særdeles vart Syn, at see en Souverain, som alle Folk sagde Du til, og som man talede med, med Hatten paa Hovedet; En Republiqve uden Præster, et Folk uden Vaaben, alle Medborgere lige gode, paa Øvrigheden nær, og alle Naboe Folk uden Mesundelse. Vilhelm Pen kunde med Føie prale af at have indbragt i Verden den gyldne Alder, som man giør saa meget Væsen af, og som rimeligviis aldrig har været til uden i Pensylvanien. Pen kom tilbage igien til Engeland, da Kong Carl den anden var død. Kong Jacob den anden elskede ham overmaade. Den samme uhældige Konge imidlertid, som næsten alle Stonarteer, var en Samling af Høihed og Svaghed, og som de fleeste af den Stamme, enten gjorde for meget eller for lidet, mistede sin Krone uden Sværdslag, og uden at man kunde sige hvorledes Sagen gik for sig. Pen faae siden aldrig sin Pensylvania, men døde i London Jeg kan ei gjætte mig til hvorledes Qvækernes og deres Religions Skiæbne vil blive i America; men i London tager den af hver Dag. Den herskende Religion maa i alle Land, hvor den ei giør Haandværk af at forfølge, opsluge i Tidens Længde alle de øvrige Secter. Qvækkerne kan aldrig blive Lemmer af Parlementet, eller komme til noget Embede, fordi dertil udkræves at aflægge Sed, og de ere ei at formaae til at sværge. De ere altsaa nødsagede til at vinde deres Brød, ved Handel og Vandel. Deres Børn, som ere blevne riige og formende ved deres Forældres Vindskibelighed, ville gierne nyde godt af Verden, tragte efter at komme i Ære og Værdighed; og faae Lyst til at bruge Knapper i Klæderne og Manchetter for Ermene. Endelig kiedes de ved at heede Qvæ kere og giøre sig til Protestantere, for at være i Moden. Naar man spørger en Qvæker, hvorfore han siger Du til alle Folk, svarer han at det er urimeligt at tale til en enkelt Person i Plurali. Vi hilse ingen, siger han, thi vi have Kiærlighed for alle Mennesker, men allene Respect for Lovene; Vi sværge aldrig, og dog troer Dommeren os bedre paa vor ja og nei, end de Christne, som forsværge sig ved Evangelium. Vi gaae aldrig i Krig, ikke fordi vi ere bange for Døden, tvertimod, vi velsigne det Øieblik, som foreener os med alle Væseners Væsen; men fordi vi ere hverken Ulve, Tigre eller Dogger, men Mennesker og Christne, og naar en Bataille er vunden, og heele London glimrer af Jlluminationer, og Himmelen er optændt af Jld, og Luften buldrer af Taksigelser, Klokker, Orgler, Canoner, da sukke vi stiltiende over den Ødelæggelse, som er Aarsag til den almindelige Glæde. Kongelige Forordninger.