Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-09-02
Anecdot. En Herre lod sin Gaardskarl, der nyligen var kommet fra Veile, hente fra det Kongelige Bibliothek tre Bøger, nemlig eet Bind af det linneiske System, eet af Lessings theatral. Nach las, og eet af Vos's Homer. Da han kom hjem, havde han kun to Bøger, og tilstod ganske forlegen, at have tabt den ene underveis. Herren skrev nu paa Stedet et Avertissement, hvori han lovede en Belønning af 2 Rbd. for Bogens Tilveiebringelse, og lod Karlen bringe dette hen paa Adressecontoiret. Da denne kom hjem igjen, sagde han, ude af sig selv af Glæde: "Manden, paa Contouret lovede, at Herren nok skul faa sin Bou ijen!" – "Hvilken Snak! svarede Herren, hvor kan Manden paa Contoiret vide, om jeg faaer den igjen eller ei. Jou svarede Karlen, "a hørte det sjel, han saad! Da Jyden kom ud i Kjøkkenet til de andre Tjenestefolk, sagde han, leende i Skjægget: "A bildte Herren ind, at haad tabt Bouen paa Gaden; men skal at seie mæ Sandhed, saa haar a tabden i Canalen; mena kan Drollen ride mig it vide, hvorfor Herren kan gjøre en saa stur Allarm over saaden lumpen Bou. A kjøbde nys jen for 8 s. hos en Spekhøker, og den var min Sandten to Gange saa tyk og stur!" Om Manierister. I the quarterly Revier for October 1822. læses en interessant Bedømmelse over Nigels Hændelser, af Forfatteren til Waverly (Walter, Scott). Den hele læsende Verden, siger Rec., har i de sidste otte Aar været sysselsat med at critisere "Waverly Romanerne", og vi mene, at vore Samtidiges Dom, hvor den er Frugten, af saa megen Drøftelse, berettiger til en stor Deel af den Vægt, som i Almindelighed indskrænkes til Efterverdenens. Da vi tilskrive den offentlige Stemme saa meget, saa have vi været omhyggelige i at samle dens Meninger, og mange Henseender finde vi dem overeenstemmende. Det synes antaget, at Forfatteren er den største Forfatter, der nogensinde har prydet denne behagelige Mark af Literaturen. Det synes antaget, skjøndt med mindre Enstemmighed, at hans Characterer staae over hans Planer, hans lavere Liv over det høiere; hans Skotland over Engelland; hans Sørgespil over hans Lystspil og, i det Hele, hans tidligere over hans sildigere Værker. Da vi blot have at underskrive disse Meninger, saa er Critikens Kald let og sikkert; men vi tilstaae, at vi kom i Forlegenhed, da vi hørte den samme Egenskab fremsat baade som Æmne for Roes og Daddel, naar vi høris Manierismen tillægges ham af Nogle som en Feil, og Udtryk, som i Grunden kun ere Omskrivninger deraf "at det er umueligt at tage Feil af hvad der kommer fra hans Haand at man kan see, at alle hans Værker ere af een Mester, anvendte som Udtryk af stor Anbefaling. Rec. troer at finde en Tvetydighed i Ordet, og mener, at under Manierist indbefattes to ganske forskjellige Characterer. Til den første Classe henregner han den Digter, der enten bestandigen vælger særegne Personer eller Situationer til Mønster, eller stedse tillægger sine Characterer, de være tagne ligge for Haanden, eller fra en begrændset Classe, i givne Situationer, særegne Følelser og Handlemaader. Saaledes er en Maler en Manierist, naar han enten ikke maler andet end Klipper eller Skibe, eller naar han tager sine Æmner fra Naturens store Forraadshuus, giver dem alle een eller to eensformige Farver. Snyders Jagtstykker, Schalchens Natstykker ere ikke forskjellige fra andre Mesteres Fremstillinger af lignende Gjenstande; men de kaldtes begge Manierister, fordi de ikke copierede andre Gienstande. Paa den anden Side ere Gaspar Poussins Landskaber og Nicolas Poussins Figurer tagne fra en uendelig Forskjellighed af Gjenstande, men det grønne Glas, hvorigjennem den første, og det røde, hvorigjennem den sidste synes at have seet Naturen, har, uagtet de, i Valget af deres Gienstande, vare fri for Maneer, stemplet deres Udførelse med denne Benævnelse. Naar Marivaux vælger til Mønstre næsten udelukkende, Forfængelighedens Indflydelser paa det menneskelige Hjerte, saa er han en Manterist af første Classe. Naar han skildrer Kierligheden, i alle Tilfælde, som en øieblikkelig og umodstaaelig Sindsbevægelse, og lader sine Helte og Heltinder gribe den ved det første Øjekastværling, med ringe Mellemkomst af Sielen, som om det var en blot legemlig Svaghed, saa hører han til den anden Classe. Naar saaledes en Digter ikke skildrer andet end Sørøvere og Renegater, men giver dem de Characterer, vi ere vante til, er han blot en Manierist i sine Gjenstande. Beklæder han dem med Ære, Standhaftighed, Høimodighed og hver Dyd og Forfinelse, andre Forfattere have søgt at undgaae, som ufordragelige med deres Stilling, saa bliver han ligeledes en Manierist i Maaden at behandle dem paa. Sandt nok, at i saadanne Tilfælde, de fleste Læsere ville glemme Manie risten, medens de dvæle ved Mangelen paa Over enstemmelse; men enten vi troe, at en saadan Fremstilling er rigtig eller urimelig, enten vi antage Sørøvere og Renegater for høimodige og forfinede Hellige, eller forræderiske, grusomme og fæiske Sensualister, maa vi dog tilstaae, at den Digter, der skildrer dem saaledes, som de aldrig have været skildrede tilforn, er en Manie rist. Prøven vil altid blive, om Forfatterens Skildring af den givne Characteer og Situation er forskjellig fra den, der kunde ventes af nogen anden Forfatter, Er den det, saa er han Manierist af anden Classe; er den det ei, saa hører hans Maneer, hvis den ellers finder Sted, til første Classe. Maneer af det første Slags vil blive udbredt over det hele Værk, men kan kun ved Overdrivelse blive til en Feil. Vi have længe hørt af en stor Autoritet: "at være fortrolig med Alt hvad der er frygtelig stort og zirligt smaat – at være istand til at vurdere enhver Stillings Lykke og Elendighed – at lagttage alle Lidenskabers Magt i deres forskjellige Forbindelser – og at skildre alle den menneskelige Siels Afvexlinger, som de modificeres ved de forskjellige Indretninger og Climatets og Sædernes tilfældige Jndflydelse. – er et Kald, for stort for en enkelt Siel. Hvert Jndivids Kundskab maa være indskrænket til Grændser, der, skjøndt vide, dog kun indbefatte en liden Deel af den Mark, der staaer aaben for poetisk Efterligning. Jndenfor disse Grændser vil en klog Forfatter indskrænke sig selv; hans eneste Omsorg maa det være, at undgaae den Grad af Selvlighed, der vilde døde Læserens Jnteresse, ved at fremstille ham Characterer, med hvilke han allerede var fortrolig, eller Begivenheder, følgende hverandre paa een og samme Maade, og derfor af den Beskaffenhed, at de, naar deres Udfald eengang er blevet opdaget, kunde forudsees. Maneer af det andet Slags maa blive særligt, thi ingen Forfatter er nogensinde forskjellig fra alle andre Forfattere, i hans hele Skildring af enhver Characteer, af ethvert Optrin; men hvor det er Tilfældet, vil det altid blive feilagtigt. Den hele Forening af Digtere og Malere har altid rimeligviis mere Ret end en Enkelt, og skjøndt der upaatvivleligen ere glimrende Undtagelser, vil det dog almindeligen findes, at de Portraiter, der ere forskjellige fra alle andre Copier af samme Original, ere i Særdeleshed forskjellige ved Unøiagtighed. – Fra dette Slags Maneer er Walter Scott i det Hele fri, endskjønt den maaskee er at finde i de Conversations- og rheforiske Ævner, hvormed han udruster sine unge og uerfarne Characterer. Han giver os, til Trods for det classiske Ordsprog, fødte Talere, og de ere i lige Grad uafhængige af Opdragelsen. Han er ikke for at gjøre Slaviske Distinctioner, og give de høiere Classer hele det fine Sprog. Den ustuderede Halbert Glendinning og hans bondeagtige Ledsager, anstille, i det de gaae op af Glendearg Bakke, theoretiske Betragtninger over de Virkninger, der frembringes paa vort Sprog og vore Tanker, ved dem, hvormed vi tale, med en metaphysisk Skarpsindighed, som næsten vilde forekomme os pedantisk i et almindeligt Selskab. Men i den Maneer, der bestaaer i Valget af særegne Personer og Situation til Efterligning, det er, i Valget af hans Characterer og Behandlingen af hans Planer, er han mere brødefuld end nogen af hans Fæller. Alle Læsere maa have lagt Mærke til de tre Characterer, der danne den fremragende Groupe næsten i enhver af hans Romaner. En dydig, lidende Helt, der vil ægte Heltinden, en vild, virksom Helt, der døer en voldsom Død, sædvanligen ved at hænge eller skyde sig, og en Nar eller Sladdrer, hvis Pligt det er, at udpompe det sidste Bundfald af en sørgelig Lunefond. - Hvad Romanen Nigels Hændelser angaaer, da siger Rec., at den i dramatisk Kraft og i Characteertegning er lig Alt hvad Forfatteren ellers har skrevet, og der gives ingen Ord, hvorved større Roes kan ydes; men Fablens Mørkhed og Usandsynlighed, det Unteressante i alle de Handlende, paa Kongen nær, og den trættende, fornedrende og piinlige Natur af de Optrin, gjennem hvilke vi maa følge Helten, vil altid gjøre den til den sidste, vi ville tye til, naar vi skulle have den Fornøielse, som vi haabe ret ofte at nyde, atter at læse Waverly's Forfatters Romaner.