Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-12-18
Der mangler det kun, hedder det i en Skri valse derfra, endnu Sangerkunstens levende Veteran: Madam Catalani. Den italienske Sangerinde Pisaron kappedes med den tydske Sontag om Rangen, uagtet hun hverken er skjøn eller ung mere, to Egenskaber, der udmærke hendes Medbeilerinde. De Franske ere i saa Henseende store Philosopher, de ville høre ikke see en Sangerinde. Den i sin Tid saa berømte Madam Mara, der blev almindeligen forgudet og hvis Navn benyttedes som Sindbilled, ligesom en mythologisk Digtning, var ikke mindre end smuk. Endnu i sit 54de Aar gjorde hun en Kunstreise og overraskede de fleste af Europas Hovedstæder med sin Svanesang. Hun var sin Tids Catalani, skjøndt hun var født i Cassel. Madam Pisaroni gjør saa overordentlig Lykke i Paris, at hun, da hun nyligen i Salle Favart (i det italienske Theater) sang i la Donna deel Lago for fuldt Huus, henrykkede alle Tilhørere. Hendes Andante og paafølgende Allegro kunde umueligen synges med større Kraft og Udtryk. Det Bifald, hun indhøstede ved Slutningen af Stykket, overgaaer al Beskrivelse. Disse udenlandske Sangerinder bringe en nu næsten glemt, men i Danmark engang almindeligen beundret Sangerinde: Fru Walter i Erindring. Evald skrev adskillige Digte til hendes Hæder, kaldte hendes Stemme en Zephyr for Hørelsen, og hende selv Thalias Caroline &c. Maleren. Enhver, som har seet Schalkens fortrinlige Natstykke i det kgl. Maleriesamling i Kjøbenhavn, vil uden Tvivl more sig ved at høre følgende Anecdoter om denne store Mester, som levede imellem 1643 og 1706. Kong Wilhelm III. af Engelland lod ham kalde til sit Hof. Kongen anmodede Konstneren om, at male ham selv som Natstykke. Schalken svarede, at dette ikke kunde skee, med mindre Kongen selv holdt Lyset for ham. Monarken beqvemmede sig dertil og i det han tog den gyldne Lysestage i Haanden, sagde han: "Mester Schalken, nu er han fornemmere end jeg. Ham opvarter en Konge; jeg maa holde Lyset for ham, see, hvor Voxet løber mig ned af Haanden." Schalken svarede: Deres Majestæt har befalet det; jeg seer nok der drypper smeltet Vox af Deres Haand; men det siger intet; det er bedre, at der drypper Vox end Blod af Deres Kongelige Haand. - Kongen ønskede et lidet Kabinetsstykke fra Konstnerens Haand, for at gjøre Dronningen dermed en Foræring til hendes nærforestaaende Fødselsdag; men det skulde have Hensyn til denne. Han pønsede længe paa et Æmne, men kunde intet ret heldigt finde. Endeligen hørte han, at Dronningen var en klog Huusmoder, og nu besluttede han, at male de fire kloge og fem taabelige Jomfruer, saaledes som den hellige Skrift fremstiller dem. Dronningen blev Hovedsiguren blandt de kloge Jomfruer, og han gav hende en liden Krone paa Hovedet. Omkring hende stode hendes Yndlings damer, alle malede efter Naturen og meget lignende. En af de ukloge Jomfruer kom tilfældigviis til at ligne een af Hofdamerne. Schal ken, som ikke vilde fornærme nogen, forandrede strax, da adskillige Venner gjorde ham opmærksom derpaa, ved et Penselstrøg Ligheden til Uligheden. Hans to Malerier gjorde saadan Lykke at han maatte for Hoffolkene forfærdige sex Copier deraf. Denne Konstner var en Discipel af Hoogstraten og Douw. Det, han egentligen var saa udmærket i, er den store Virkning af Lys og Skygge i hans for det meste smaa Ca og hans Figurer sædvanligen stive. Begyndende Forfatteres Forlegen. hed. Jngen Konstner har større Vanskelighed ved at anbringe sine Arbeider end den skrivende. Milton fik af sin Forlægger ikke meere end 15 Pd. St. for sin tabte Paradis. - Historikeren Johannes Müller kunde i Begyndelsen aldeles ikke finde nogen Forlægger til sine Værker. Bonstetten skriver til Matthison i Anledning af den ny Udgave af samme, som Cotta foranstaltede: "Gud, naar jeg tænker paa de Tider, da ingen vilde kjøbe Müllers Værker og vi tig gende skreve til alle Boghandlere og Bogtrykkere, og disse stedse gave det Svar: Müller kan ikke skrive Tydsk." - Goethe maatte selv forlægge sin Götz von Berlichingen og tabte derved.