Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-10-24
Jndledning til en Forelæsning. Mine Herrer og Damer! Opdragelsen har altid været en vigtig Gjenstand, for Tænkeres Skarpsindighed. Fra Locke til Rousseau, fra denne til Campe, er der blevet arbeidet paa, at forædle Ungdommens Optugtelse. Det store tydske Revisionsværk har frembragt en heel Revision i dette Fag, og skjønt det er gaaet meddenne, som de fleste Revisioner, at man ofte til større Oplysning end man skjøttede om, saa er det dog vist, at siden hiin Tidspunkt, Ungdommen har faaet en ganske anden Dannelse, og, man tillade mig dette fremmede Udtryk, en ganske anden Pli. Det er gaaet med vore Børn, som med vore gamle stive Haugeanlæg, den franske Stivhed har maattet gjøre Plads for den engelske Frihed, Konstlerie har maattet vige for en utvungen Natur. Men endskiønt de stive Rabatter, de lukkede Hækker, de snorlige Alleer ere borte, saa staaer dog endnu meget tilbage at gjøre, førend vi kunne rose os af, at have naaet Maalet for vore Ønsker, det er med andre Ord, førend vort Opdragelsesvæsen er blevet til et fuldkomment engelsk Anlæg. Men allerede de Fortrin, det nu har fremfor det gamle, ere store, og en kort Skildring deraf vil neppe være mine Høistærede kjerkommen. Svøbet, som fra Arilds Tid fængslede Noret, og ved dets Jndtrædelse i Verden lod det føle Ufrihedens Lænker, er kastet. Det er forsvundet tilligemed Svøbekoner. Allerede i Vuggen kan Glutten tumle sig som den vil, og indsuer saaledes med Moders= eller rettere Amme melken den søde og himmelske Kierlighed til Frihed og Utvungenhed. Jkke lader man det nu gaae i en Gangvogn, der vidner om Slavisk og ugenialsk Tvang, heller ikke bepantserer man det med en Faldhat, der reber qvindagtig Frygt nei, man slipper det strax løs, og lader det, overladt til sig selv, krybe omkring paa alle Fire, indtil det ved sin egen, Kraft, ikke ved fremmed Hielp, reiser sig og gaaer paa to som andre tobenede Skabninger. Neppe har det naaet sit fjerde Aar, førend det allerede kan bruge Munden bedre end fordum et Barn paa tolv. Saa tidlig vant til Frihed og Uafhængighed sættes det i sit femte i Skolen. Det lærer ikke blot, som i gamle Dage, at læse og skrive, men Fransk, Engelsk, Tydsk, Historie, Geographie, Chronologie, Psychologie, og saa mangfoldige Ting, der endes paa ie og gie og ik. J en Alder, hvor tilforn Drengen endnu gik i Sløikjole, kunne vore Dages Purke tale om Ting, som deres Fædre neppe kjendte af Navn. Ja, den mindste Bondedreng kan nu opregne flere Planeter paa sine Fingre end fordum selv en Degn eller Klokker havde hørt tale om i sit hele Liv. Naar en saaledes oplært Dreng er tolv Aar gammel, saa kan han maale sin Fader og Moder Skjæppen fuld, og naar han er sexten ja - saa kan han bryde Lantsen med hvem det skal være. J fordums Dage, da gaves der Drenge paa sexten Aar, og da kunde man vel have Grund til at troe med Peer Degn, at enhver, som vilde være Karl, maatte have Haar paa Hagen og lade sig to Gange om Ugen rage. Nu kommer Forstand og dømmekraft med Dunene, og det synes at være med disse som med Thee planten i China, at den aldrig er finere og meere Keiserliqvelsmagende end medens den endnu staaer i sine første Knopper. Strænge Moralister fra den ældre Skole have havt Adskilligt at indvende herimod. De paastaae, at Frihed bliver her til Frækhed, Munterhed til Kaadhed, Viished til Næsviished. Men den maatte kun kjende lidet til vor Ungdoms elskværdige Sæder og naive Munterhed, der kunde give hine Rigorister mindste Medhold. Vel møder man ofte haabefulde Ynglinger, hvis Raskhed i at handle og dømme, synes at mangle den frygtsomme Beskedenhed, som i gamle Dage agtedes hos Ungdommen saa høit, men hvorfor agtedes den saa høit, fordi den stive franske Smag endnu svingede sin Skorpionsvøbe, Nu er det, om jeg saa maa udtrykke mig, den friere Shakespearske, den alle Baand og Lænker, trodsende Natur, som yttrer sig hos de Unge. En Zeno vilde kalde det Kaadhed, Lapsestreger, men vi, som følge høiere og renere Grundsætninger i Opdragelsesvæsenet end de gamle Hedninger, vi kalde det Genialitet. At lee, støie, fjase, trampe, hysse paa offentlige Steder, det ansaae man i gamle Dage for et Tegn paa en forsømt Opdragelse; og den Unge, som vilde gjøre Nar af ældre og mere erfarne Folk, tillagde man Prædicat af Bengel, Lømmelp o. s. v., og vovede et ungt Menneske at ville belære en Mand af sat Alder, saa hedte det strax, see Ægget vil lære Hønen, ei at tale om andre flave Ordsprog, som man betiente sig af. Men var det andet end den pure Borneerthed, der tillod sig saadanne Jnvectiver imod den kiere Ungdom, Mei, visseligen ikke. Nu betragter man Sagen fra sin rigtige Synspunkt, og føler at Sligt er den rene Genialitet, der fortjener største Opmuntring.