Den Vest-Sjællandske Avis, 1818-01-15
Den bekiendte sværmeriske Frue Krudener har endnu ikke været omtalt i dette Blad, Redakteuren. har samlet de mange Beretninger, man har om dette mærkværdige Fruentimmer, til et betydeligt Forraad af Materialier til den nyeste Religions Historie, som han er i Besiddelse af, og som det blot har hidintil manglet ham paa Tid til at udarbeide; men man har nu faaet en Beretning om hende, som griber for meget ind i Politiken til at den kan forbigaaes med Taushed. Hun har i en lang Tid vandret omkring i Schveits, har der gjort stor Opsigt, og har været til megen Uleilighed for Øvrighedspersoner, ved de Bevægelser som hun har bragt tilveie blandt Almuen; hun har endelig seet sig nødsaget til at forlade Schveits, og at reise tilbage til Rusland, hvor hun har hiemme; hendes Mand har været i mange Aar Russisk udenlandsk Minister, paa Reisen igiennem Tydskland er det med Omhyggelighed blevet forebygget, at hun ikke faaer Leilighed til at holde Taler til Almuen. Hun fik Tilladelse til i nogen Tid at opholde sig i Leipzig; der modtog hun et Besøg af Professor Krug, som har skrevet en Afhandling om den hellige Alliance, og det er bekiendt, at det er bleven offentlig fortalt, at Jdeen til den hellige Alliance er først kommen fra Frue Krudener; hvad disse to Personer nu har talt med hinanden om, har Hr. Prof. Krug i dette Aar udgivet i et lille Skrift, under Titel af Samtale under fire Øine med Frue Krudener, en Nytaarsgave for troende og vantroende Siæle, og dette er det, som vi ville fortælle vore Læsere, da det vist nok er ganske mærkeligt. Da han kom ind til hende, var hun upasselig og sad opret i Sengen, hun tog imod ham med de Ord: Lovet være Jesus Christus, og bad ham sætte sig ned ved Sengen. De kom nu paa Talen om den hellige Alliance, hvorom hun sagde: at den var Guds umiddelbare Værk, og at Gud havde valgt, hende til sit Redskab, da hun allene ved ham havde udført dette store Værk. Hun holdt nu en Lovtale over dette Forbund, sagde at alle Mennesker skulle lære deraf, at Jesus Christus er allene den Herre, som er givet al Magt paa Himlen og Jorden, og at Menneskene skulle derved reddes fra den Fordærvelse hvori de ere nedsiunkne, saa Guds Straffedomme, hvorpaa man allerede seer Tegnene, ikke skulle gaae ud over dem. Professoren tog nu Ordet, og yttrede den Mening, at Verden er ikke mere lastværdig nu end den altid har været (som er ganske sandt). Men Fruen svarede: at de Lastværdige ikke ere saa langt fra Gud, da de let kunne omvende sig; men at Tidsalderens Fordærvelse, især hos den oplyste og dannede Verden stikker deri, at den er hverken kold eller varm, har hverken Troe eller Kiærlighed; at den er stolt af sin Fornuft, og at Philosophere Sygen er den nærværende Verdens egentlige Vanart. Hun kom nu paa Tale igien om den hellige Alliance, fortalte at Gud havde først ved hende opvakt Tanken derom hos den store og fromme Keiser Alexander, denne havde derpaa viist hende et Udkast dertil, som hun havde giennemseet, hvoraf siden det bekiendte Document er fremkommen. Men det havde kostet en haard Kamp inden Sagen var bragt i Stand, og at man havde maattet giøre sig Umage for at bevare den for Diplomatikernes og Hoffolkenes uindviede Hænder. Hun talte derpaa om sin egen Skjebne, og fortalte at hun ved sit Ophold i Frankerig og Jtalien havde fattet den faste Beslutning at fornægte denne Verdens Herlig hed og Glæde (den gode Kone betænker ikke, at Gud ikke har givet os Mennesker denne Herlighed og Glæde, for at vi skulle foragte den, og at det er langt vanskeligere og langt mere fortienstfuldt at nyde den med Maade og Selvbeherskelse, end aldeles at undvære den). Jeg behøver ikke mere: udraabte hun med stor Livfuldhed: jeg forlanges ikke noget af denne Verden. At jeg er allerede saa salig - - saa salig, at jeg ikke kan blive meere salig i Himmelen selv. Men jeg ønskede saa gierne at alle Menneskeer kunne tage Deel i denne Sallighed med mig; hun udtalte disse Ord siger Prof. Krug, med en saadan Varme, Jnderlighed og Tillid, og hendes Ansigt, som hun vendte imod Himlen, saae derved saa forklaret ud; at var man tilbøielig til at lade sig enthousiastere, saa kunde man let været kommen i Fristelse for at falde ned for hende og tilbede hende. (Hvor lykkelig i Henseende til sine Følelser, er dog ikke Sværmeren, som troer at have fuldendet sin moralske Fuldkommenhed, fremfor den som idelig stræber til Maalet med den Følelse, aldrig at kunne opnaae det). Hidindtil havde Fruens Tale ikke været ret politisk, men nu blev den det for Alvor, da hun fortalte: at Napoleon var ikke længere paa St. Helena, eller at han med det første ville slippe bort derfra; thi det var noget som Gud havde aabenbaret hende; ligesom Gud allerede havde gjort ved hans første Flugt (fra Elba) men denne Gang vilde han ikke træde frem med aabenbare, Vold, men bedaare Verden med sin List. J Frankerige har dannet sig, sagde hun, et Forbund under Navn af Dyds Forbundet, som bestaaer af 400,000 Medlemmer; disse ville bryde løs, og hærie Europa med Jld og Sværd, inden man tænker derpaa, fra hvilken Ulykke kun Europa kan frelses ved at holde fast ved den hellige Alliance. Men Englænderne ville ikke tage Deel deri, da de holde sig for sikkre paa deres Øe, ogsaa bagtale de dette hellige Forbund, fordi det truer at giøre en Ende paa den Af gudstieneste, som de allene hylde, nemlig Guldets. Endelig erklærede Frue Krudner det Rygte, at der skulde være hemmelige Artikler ved den hellige Alliance, for en grov Bagtalelse mod dette Forbund og dets Stifter, især mod den fromme og store Alexander. Man frygter, tilføiede hun hans Erobringssyge, men man kiender ham ikke. Man kunde give ham hele Verden, og han tog ikke imod den; thi hans Siæl er henvendt paa noget langt andet og høiere. (Vist nok er det at store Følelser for det Gode og for Menneskevel giver sig tilkiende i denne mægtige Monarks Characteer.) Professoren og Fruen havde nu udtalt, han gik bort og tilstod at han følte sig dybt bevæget. Hans Hierte og Hoved laae i Strid med hinanden. Han kunde ikke forklare sig hvorledes saa megen himmelsk Godhed og saa underlige Tanker kunde være forenede sammen i samme Siel. Da han havde pustet lidt ud i den friske Luft, saa blev det først klart for ham, at gode Følelser ikke formaae at befrie Menneskene for Vildfarelser, og at stærke Følelser, og en levende Jndbildningskraft let kunne bringe Menneskene paa Afveie, naar de ikke staae under Fornuftens Herredømme, som dog ogsaa er en herlig Gave af Gud (vist nok den største af alle GudsGaver).