Viborger Samler, 1779-01-04
Ved Aarets Omvexling. Daa nu Den Sirkel er fuldendt, som Fængslet aarets raske Dage, Og dens Viinge staaer udspendt, Fornyet lagt om Den at tage; Saa nu vor Egn bær Vinters Lænker; Paa ny din Straale, gyldne Soel! som som og ei kommer ellast tienster. esig der med mod af dens Soel! Øe Æredsers Sal er atter Ful St. (hvor aarlig elaanens Skade parrer; esom eftende Fra heel til sult. Pradviis in kaante Skands Forandrer; som høi og lav udi sin Flugt, esen revne Bane stedse Følger; Gil andres Agt for og Fig Dølger. Og til nu Glands som bliver slast. Øen viser, eenneske! Din Ord, Hviseslægt Fremkommer, væer, af Den, Hvis Øeg bestemt og een er traad; af Bæsen eens i hver en elik Den, skiönt med og einer aden al Hvis Liv er laant og stasestet varer, som viger bort for andre olstarer. Og i ne Egne tiene sal. Ogst. og falig Den, som 1778 og slar, Den Mises omfatte Ord, til Deeler, esom Enel D ei blinder, sorg ei qvæker, som tryg i Øydens ogsgage boer. er naar Den af sit Eyk korn 9den Hvede meget forsteen; Hvis Øie rolig er anChvor Verken Fanskes, Hul Det 19der. Ogsaligt olst, lesaligt Land(hvis lar gaar og ustient af Slager, Og, Hodt i ved, ei höre Kan Det aab, som rigens Had ledsager. Øen No. Det Deel vi længe smage! O Aar, hvori Dands gist hen Som nu, som evig saa tilbage for onge, Land og Landets Ven, Thee Vore Vore Boliger, vi som ere saa lykkelige at have dem, (lykkelige, om de end ere enten prægtige eller efter Moden, naar de ere beqvemme til deres egentlige Hensigt) ere os alle Tider behagelige, men ingensinde meere, end naar Stormen raser, Vandene nedstrømme, eller Sneeflokkenes utallige Mængde omkring svermer. Følende en Skudder eller Gysen, kommer endog den ellers Ubetænksomste og Uskionsomste til at skattere Forsynet, der har gjort den lykkelig: og ville Tankerne ikke, saa synes det, at Legemet giør denne Bekiendelse, der næsten ligesom aftvinges. Skulle den meest Sandseløse, naar den i sit eget uskadte Huus hører eller maaskee seer en fraværende Jldebrand i eller tæt ved andres Boliger, ei derved vækkes, om den ei ellers tænker paa sin Lykke, og fremkalde nogle alvorlige Tanker for at love den kierlige Bevarer, som fra den har afværget Luen; Uafladelig bør vel den Skiønnende prise den milde Haand, der lader Tryghed glæde dens Vaaning, men ufeilbarlig maa ved Forestilling eller og Erfaring af andres ulige Vilkor, Gemyttet opmuntres til mere inderlige og kraftige Betænkninger. Bestandig, men synderlig ved Aars Skifte, altid ved dette, men fornemmelig, naar andre vore Medmenneskers værre Tilstand end vores er os vitterlig, bør vi høitagte vor himmelske Velgiører. End- og for et møisomt tilbagelagt Aar bor vi prise Herren, for et, hvor Vee og Vel kunde (fald det i en vis Hensigt kunde være mueligt holde ligevægt imod hin hinanden, skylde vi Gud tilbørlig Ære, men ved Naaders Mængde stiger Høiden af vore Pligter. Og Jntet er mere beqvemt til at lære os at sætte Værdie paa Guds Miskundheder end Kundskab eller Syn af andres Gienvordigheder. Det er ingen Ære for os, at der ofte vil saadanne Midler til at vække vore Folelser, men da vi nu ere saadanne, saa gid endog disse Midler paa os blive kraftige! Vi have fra det sidste Aar bragt saa mange Guds Gaver med os ind i dette nye Aar, vi have (i det mindste kunde have, saa sød en Erindring af uendelige nydte, hos Gud om ikke hos os uforglemmelige, Velgierninger: og for os see vi ind i saa gladt et Haab, at vi med den ømmeste Rørelse maae ære og tilbede den himmelske Gavmildhed. Men i sær, naar vi see hen til en svar Mængde af vore Enropaiske og Amerikanske Medmennesker, der imellem Uroe, Angester og mange Slags Nod have gaaet sidste Aarsrum igiennem, hvor giennemtrængende maa da vore Rørelser blive, hvor alvorlig maa vi, der kun langt henne, ved klar Himmel over os, have hort Tordenen, da dog Loddet ligesaavel paa os kunde havde faldet. Vi have havt sikkre Dage og vederqvægende Nætter, hine i tusende Tal møisomme og farlige Dage, vaagne og skrækkende Nætter. Vi have arbeidet for os selv og et kiert Fædderneland; men hine ofte alene for deres Fiender. Vi har af vore Marker indsamlet, hvad Himlen os har skienket: hos hine har man paa mange Stæder ei kundet saae, og følgelig ikke høste: paa nogle har man saaet og høstet for at lade det af Uvenner enten fordærve eller fortære. – Vi have ei faaet saa meget dette Aar, som sædvanlig, men vi ere ikke Guds Rundhed hed værdige, og vi behøve undertiden følelig at erindres om, at han er Herren og Giveren. - Og hvad maae vi tænke, naar vi forestille os hines elendige Skiebne, der paa vidtløftige Strækninger ei have bierget nogen Kierne. o. s. v. - Vor laandelige Lyksalighed ei allerne ligner, men endog saare høit overstiger den timelige. Lyksalige Lande under det Danske Scepter, Gid vi maatte vedblive, ja gid vi maatte stræbe at vedblive at være lyksalige! Dertil udfordres et virkeligt rørt Hierte i en ydmyg Erkiendelse af Guddommens Gaver, en tilbørlig Afbedelse for vore Synder, og villig Lydighed imod de guddommelige Anordninger. Gid dette maatte iblant os fuldføres, saa have vi den visse Tillid til Guds Naade, at den fremdeles, som den hidindtil haver gjort, skal ud merke os i Velstand, hvilket er vore oprigtige Ønsker. Kongen og det ganske Kongelige Huus besidde i Herrens Viisdom og Frygt vore Landes Regiering med Fred, Ære og Glæde! Regentens Hænder og Øine bestyres af himmelske Dyder til Guds og vort jordiske Riges beste, Herrens Meenighed forbedres, velsignes og udbredes, Gid Hierte og Levnet blive et Udtryk af den reene hos os herskende Lærdom, Lunkenhed og alle Laster aflægges, de hemmelige og aabenbare Fiender svækkes, grundig Lærdom forfremmes!