Aarhuus Stifts-Tidende, 1834-04-03
Forlangt Jndrykkelse. En anden Samtale om Aarhuus Fattigvæsen me. (Fortsat fra Avisen Nr. 50.) Anden Aften. Albert. Lagde Du Mærke til det Forslag der fremsattes i den af os forhen omtalte Avis No. 44, om at bortlicitere de Fattiges Forsørgelse, hvorved der skulde kunde spares aarlig omtrent 500 Rbd., Georg. Ja, Men dette Forslag kan jeg ikke bifalde. A. Hvorfor ikke, Det synes dog meget fordeelagtigt, og det bruges jo dog i Sverrig. G. Om der virkelig kunde spares Noget, hvorom der dog nok er megen Tvivl, især da der neppe er nogen Bonde der paatager sig at føde, klæde og underholde en Fattig for den opgivne Priis 20 a 30 Rbd. aarlig, saa troer jeg dog ikke at Forslaget burde iværksættes. Dersom Tanken var om at fodre og røgte endeel Kreaturer, saa havde jeg intet derimod, men hvor Spørgsmaalet er og Menneskers Underholdning er det dog vel en anden Sag, selv om de endog ere Fattige. A. Ja vist, Det indrømmer jeg G. Fremdeles maae Du da og indrømme, at det ikke alene er af Vigtighed, at de Fattige bliver forsynet med Føde og Klæde, men og at det er ligesaa vigtigt, især med Hensyn til fattige Børn, at de komme i et ordentlig Huus hvor de kan vente at blive ordentlig behandlede, samt vænnede til Orden, Sædelighed, og Arbeide. A. Derom kan der jo ingen Tvivl være. G. Skulde der nu anstilles Licitation og den Fattiges Forsørgelse overdrages den Mindstbydende, saa ville deraf følge, at de Fattige kunde komme i Hænderne paa urimelige, fordærvede, og, maaskee selv fattige Mennesker. De udsættes saaledes ei alene for at blive mishandlede og moralsk fordærvede, men endog for at komme til at lide Mangel paa det Nødvendige til deres Underholdning. A. Ja, Men Sligt maa Fattigcommissionen forebygge, ved at have Tilsyn med Vedkommende. G. Dette kan den umuligt, da de Fattige jo paa den Maade kan blive bortliciteret til langt borte boende PersoMen hvorledes kommer man da ud af det i Sverrig, G. Det kan jeg ikke fortælle Dig, men det veed jeg, af udenlandske Jndretninger ogsaa kan være forældede, have deres Mangler, og at man ikke blindt hen bør efterabe Al fordi det er Fremmed eller Nyt. Sverrigs Fattigvæsen er ialtfald vist ikke det man bør vælge til Mønster. A. Ja, det indseer jeg nok, at en saadan Licitation ikke Agefrem kan gaae an; men jeg finder dog, at Fattigcommissionen kunde bortaccordere de Fattiges Forsørgelse til bekjendte ordentlige Folk, mod en billig Betaling. G. Ja, dette kunde dog lade sig høre, men endda er man ikke viis paa, at den Fattige behandles ordentlig og faaer hvad han skal have. Desuden tvivler jeg paa at Bekostningerne herved vilde blive mindre, end naar de underholdes i Stiftelsen, og om dette nu ogsaa var Tilfældet, saa vilde man neppe kunde udsætte andre end Børn paa den Maade. A. Hvorfor ikke, G. Fordi at de andre Fattige sædvanligen ikke ere vante til Bondearbeide og vanskeligen vil kunde vænnes dertil Bonden vil derfor ikke kunde have nogen væsentlig Nytte af en slig, maaskee til flere Laster hengivet Menneske, og man kan derfor være vis paa, at ingen ordentlig Bonde indlader sig paa, at have en saadan Person i sit Huus. A. Jeg indseer nok, at der med Grund kan indvendes meget imod det ommeldte Project, og at der, naar man rig tig sætter sig ind i Tingene, er flere Vanskeligheder end man ved første Øiekast skulde troe. Tredie Aften. Albert. Kjære Georg! Der stod ogsaa i Avisen Nr. 44, at Aarhuus Fattigvæsen aarlig koster 1100 Rbd. Siig mig, er dette vel mueligt, Troer Du ikke at her maae kunne spares meget, Georg. For at kunde bedømme dette, maatte man omhyggelig gjennemgaae Fattig-Regnskaberne og nøie gjøre sig bekjendt med det Hele, thi uden dette kan man ikke grundt gen tale om denne Sag. A. Gandske rigtig, at tale eller skrive om Ting, man ikke rigtig forstaaer, er i mine Tanker latterlig. G. Dog førend vi forlader denne Materie vil jeg meddele Dig min Mening om hvorledes jeg uden videre at kjende til Detaillen, troer at der maatte kunne bespares endeel ved Fattigstiftelsen. A. Nu, og hvorledes mener DuG. Det er en bekjendt Sag, at jo større en Huusholdning er, jo mere ødes der, jo mere gaaer der tilgrunde, og jo mindre Oeconomie kan der anvendes, da Vedkommende, der skal besørge en saa stor Huusholdning ikke saa godt kan have den fornødne Opmærksomhed henvendt paa enhver enkelt Ting fra det Mindste til det Største, som naar den er mindre. A. Dette er jo noget som den sunde Fornuft tilsiger. G. Alt dette gielder endnu mere naar en saadan Huusholdning føres for det Offentlige eller Communens Regning, thi da det Hele for det meste maae betroes til fremmede Mennesker, kan det ikke ventes at de skulle have den Jnteresse for Tingene, som naar det gaaer for deres egen Regning. A. Det indrømmer jeg, og Enhver indseer ogsaa let at det ikke heller er mueligt i alle Deele at kunne controllere dem. G. Min Mening er derfor, at der burde antages en Orconom, der skulde paatage sig den hele Forpleining i Stiftelsen imod en bestemt Betaling for hvert Fattiglem. Dette veed jeg bruges i flere Stiftelser i Hovedstaden, in Specipaa Frederiks Hospital, og jeg mener derfor og at dette og saa kunde med Fordeel være anvendelig herA. Ja det kunde være ret godt, men jeg er bange for at de Fattige saa vilde faae smaal Tractement. G. Aa nei, Ved et Reglement kunde det jo nøie fastsættes, hvad ethvert Fattiglem daglig skulde have af alle Slags, og Directeurerne kan da efter Omgang skiftes til daglig at eftersee om Alt er forsvarligt, og om Oeconomen nøiagtig efterkom sine Pligter. A. Denne Jdee synes ikke saa feil, og naar den Mand der paatog sig et saadant Hverv ved Forskud, hvorfor der naturligviis maatte stilles Caution, blev sat istand til i rette Tid at indkjøbe de fornødne Victualier, vilde han kunne gjøre det for en meget billig Priis.