Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-08-02
Tienden har siden Knud den Helliges Tid været Geistlighedens vigtigste Jndkomst. Den er 2 Slags, Korntiende og Qvægtiende. Længe havde Geistligheden fri Raadighed over sine Tiender, saa at den efter Behag kunde oppebære sine Tiender in natura, eller efter Overeenskomst overlade dem til Yderne. Dette er for længesiden forandret med Qvægtienden, dog vedvarede endnu Præsternes Raadighed over Korntienden, indtil 1795 eller 96, da det blev anordnet, at Amtmanden og Provsten ved et Præstekalds Vacance skulde sammentræde, for ved Underhandling med Bønderne, at fastsætte Præstens Lønning ved Tiende til noget vist aarlig i Stedet for Tiende in natura. – Denne Indretnings Hensigt blev af Bønderne paa nogle Steder misforstaaet, som om de nu kunde faae Tienden for hvad de selv vilde. Da dette nu ei altid kunde finde Sted, og Accord heller ikke altid blev opnaaet, saa blev Bonden mere uvillig imod Præsten, da han ansaae denne for Aarsagen til at han ikke kunde faae sin Tiende for det, som han selv vilde give, og som den efter hans Mening var ham tiltænkt for. - Endnu værre var det, hvor Tienden blev bortaccorderet under dens Værd, og undertiden gik Qvægtienden i Kjøbet med *).*) Forfatteren kjender et Sogn, hvor Bønderne efter confirmeret Accord give Præsten for Korn- og Qvægtiende 5 1/2 Skp. Sæd, pr. Td. Hartkorn, imedens de Da nu Skatter 1802 bleve lagte paa Besiddelse, Nytte og Brug, og følgelig paa Præsternis Tiender med, begyndte disse først at føle Tryl ket af Tiendeaccorder. Jmidlertid hvor Tilden er bortaccorderet under offentlig Guartihar Præsten dog mere Sikkerhed for at faae get for den, end hvor han allene maae drage med egennyttige og trættekjære Bønder. Dier en Følge af Tiendevæsenets Natur, at begge Parters Rettigheder maae være bestemte ved Lov men det er en Følge af den menneskelige Naturs Ufuldkommenhed, at den viseste og bedste Lovgivning ikke kan udelukke Chicaner. Nu er det vel sandt, at Tiendetageren ligesaavel har Leilighed til Chicane som Tiendeyderen, men denne kan og bør Præsten nu aldrig ville tillade sig, end ikke mod den værste og meest haardnakne Bonde, ogsaa vilde han upaatvivlelig forværre sin Stilling derved. Da Kampen saaledes føres med ulige Vaaben, bliver Præsten naturligviis det svagere Partie, og maae lade sig Tienden betale efter den Taxt, som Bonden selv fastsætter. Sagen er, i Jylland yder Bonden ikke gjerne Tienden in natura. Dette kunde og passere, naar han saa var villig til at give ik passende Æqvivalent i Sæd, eller med andre Ord, den Sæd, der kan blive i Tienden. Fe deret bør Tiendetageren ingen Regning gjøre paa, at faae Erstatning for, thi Bonden bør have dette for sin Umage med Tærskningen. Underhandlede nu Tiendetager og Tiendeyder paa denne Basis, saa vilde en Convention lettelig komme i Stand, hvormed begge Parter kunde være tjente, men her kan Forfatteren ikke, uden at afvige fra Sandhed, andet end tilstaae, at dette ikke er den jydske Bondes Sind i Almindelighed. Han fastsætter en vilkaarlig Priis, han vil give for Tienden. Vil Tiendetager nu ikke være nøiet med denne, fordi den, for kuns antaget af den ene Contrahent er enside og partisk, saa er der ingen anden Udvei, indefter frivillig Accord give Kirkecieren 1 Td. 3 Skil Sæd pr. Td. Hartkorn. Overhovedet er det i Jrland høist sjeldent, at en Præst kan faae det for sin Andeel af Tienden, hvormed dens øvrige 2 Dele betalt at Tienden maae leveres in natura. Men her har den jydske Bonde et Vaaben i Baghaand, som, naar Tiendetageren en Gang har prøvet dets Virkninger, kan gjøre ham heel tilbøielig til at indlade sig paa det af Bonden foreslagne Vederlag for Tienden, uden noget Tillæg fra dennes Side. Dette Vaaben er den jydske Bonde i Besiddelse af fremfor den sjellandske af følgende Grund. Begge Landes Høstemaade er heel forskjellig. J Sielland lægger Bonden alsin Sæd løs efter Leen paa den afhugne Stub, naar han nu synes, at den er luftet og veiret nok, samler han den, og binder den med et Baand, som er nok, da Sæden i Forveien er udtørret. Nu først kan Sæden tælles, saa kommer Tiendetageren, faaer sin Part, og Bonden hjemfører sit. J Sagens Natur er det grundet, at i Sjælland kan i Henseende til Maaden at binde Tienden paa ingen Forskjel finde Sted imellem Tienden, og den Sæd Bonden beholder selv; thi den har modtaget sin fulde Behandling, inden Tiendetageren kaldes, og Bonden der tænker ikke paa lige saa lidet som Sæden behøver det, at give den nogen anden Behandling, end den har faaet, naar Tienden bortføres. Gandske anderledes forholder det sig i Jylland. Høstmaaden er gandske forskjellig fra den sjellandske. J Jylland opbindes Sæden strax efter Leen i smaa løse Neg med Baand, som veies af selve Sæden. Disse Neg sættes i Rader 2 eller 3 sammen paa Ageren, og staae saaledes, indtil Luft og Vind har gjort dem enlige til Hjemførsel. Nu kaldes Tiendetageun, som efter Loven skal tage Neget efter rig og Tælling. Da Sæden umulig kan være tjent med saaledes at hjemføres, da Neget ved Jndtørringen er svundet fra det lille løse Baand, som strax ved Omhugningen blev sat om det, laa er det i hele Jylland Brug, at Sæden før den hjemføres, bindes med nye stærke Baand 2 Neger sammen, som da kaldes en Tvilling. daaer Sæden ikke denne Behandling, gaae Ne sine løse, og mangfoldigt Korn spildes. Hvor lore Bonden og kalder denne Maade at levere Sæden paa, at øde den. Naar nu Bondens Hensigt gaaer ud paa, at faae Tienden for en af ham selv fastsat Priis, saa nægter han at give Tiendetagerens Deel af Sæden denne sidste Behandling med Baand, hvorved naturligviis hans Tab paa Tienden bliver saa stort, at selv et Salg af Tienden endog paa maadelige Vilkaar bliver bedre end Modtagelse af Tiende in natura saaledes mishandlet *). - Hertil kommer endnu een Omstændighed. Ved Lovgivningen er det fastsat, at Tiendetageren skal modtage Kornet, om han endog synes, at det er for vaadt, naar Tiendeyderen samme Dag kjører hjem af sit eget. Men nu kan Tiendeyderen, levere Tienden, og dog lade sit eget staae ude, for at modtage meere Luftning og Tørring. For at udrette noget i den Henseende, maatte Tiendetageren have 2 Vidner ved Tiendeyderens Gaard, som kunde iagttage hans Færd, og endda ovenikjøbet føre Proces, naar han fandt sig forurettet; men det er i Høstens travle Tid, Processer koste Penge og Fortred, og Tiendeyderen, kan være nogenledes sikker for Klager i den Henseende. Fandt disse end Sted, kunde det dog blive galt; thi Forliig skulde jo prøves, og fandt det ikke Sted, skulde jo Domhaveren foreløbig udrede alle Omkostninger paa Udmeldelse af Mænd, *) En Bonde, som eiede en stor Gaard, var vreed paa sin Præst, der af alle sine Foresatte havde Vidnesbyrd for Fromhed parret med Retsindighed, fordi Præsten ikke vilde eller burde tie stille til alle hiins Unoder. Denne Vrede skulde vises i Gierningen. Bonden, erklærede da, at han ikke vilde give for Tienden hvad han hidtil havde givet, men betydelig mindre. Præsten tøvede lidt med at antage dette Forslag, men Bonden lod ham ikke faae lang Betænkningstid, da han erklærede, saa kan J (Præsten) jo tage Eders Tiende paa Aaren, men Jeg binder ikke en Tvilling. Dette var afgjørende, Præsten modtog Bondens Tilbud. Denne undlod ikke at kundgjøre sin Triumph, og i den Anledning spurgte en Bonde af Nabosognet; men hvor kunde dog N. N. faae sin Tiende for den Ubetydelighed. Svaret var: Præsten var jo nødt til at tage noget, ellers havde han faaet al Tienden 8de. - Godt var det, om saadant Ultimatum ikke kunde finde Sted, Syn, Taxation Execution, Gebyhrer o. s. v. Det kunde maaskee medføre nye Vanskeligheder at faae disse godtgjorde. I ethvert Tilfælde vilde Tiendetageren ved Sagens Uddrag vist kunde sige perdidi oleum et operam.