Viborger Samler, 1774-12-26
Besværingerne synes hverken saa ugrundede eller saa formastelige, at de jo vel torde indrykkes. Forfatteren klager over den Vidtløftighed, hvormed man i 2 fulde Nummer havde bedømt Kirke=Historien fra Toftelund, (og de samme 2 Nummer havde og saa 1) See Journal paag. 523. til al Uheld den tapre Hr. V. V. til Forfatter) da man imidlertid lod andre meget vigtige Skrifter ligge uanmældede. Maaskee der tillige blev sagt, at Recensenten gjorde sig meere Umage for at spille en lystig Person for Publikum, end Anledningen fortiente. Dette kunde jo ei, om det endog havde været uden Grund, som endnu er afgjort, støde nogen Recensent uden den, der holdt sig ufeilbar, og vilde, at hans Myndighed, der ligesom de Romerske Dictatorers varede kun kort, skulde og, ligesom deres, være umodsagt. Og saaledes tænkte just Hr. V V. Han fandt dette Foretagende saa uhørt og dristigt, at det ei kunde forsones uden ved et offentlig Skuespil, hvori han ogsaa spilte sin sædvanlige Rolle, og under Tilskuernes hiertelige Latter gjorde sit Mesterstykke paa Samleren. Dog bør man ei tænke, at Hr. V. V. har sin Styrke alene i Pudserie. Hvor alvorlig han undertiden tager det, seer man af det ædle Ord, med hvilket han selv nævner sit Arbeide, han hudfletter, p. 528. Jntet Ord kunde værdigere udtrykke hans Tænkemaade og Forhold, og han gjør ilde, om han ikke ved det Slags ædle Forretninger søger at gjøre sin Lykke. Publikum er ham største Tak skyldig for den dyde og lærde Anmærkning p. 521. at Viborg er hverken Paris eller London, hvilket uden denne hans Fe for fornuftige Advarsel let kunde blevet en almindelig Meening. Men kiendte man kuns Hr. V. Fødebye, vilde Paris og London vist blive ubetydelige Steder. Neppe behøver nogen Recensentens Veiledning til at indsee, at i Hovedstaden, hvor Akademiet, anseelige Bogsamlinger, og et større Tal af Lærde findes samlede, maae udgives fleere og bedre Skrifter end i Provindserne. Men om Hr. V. derfor har Ret, til at begegne med Spot og Foragt alt det, der ei udgives i Kiøbenhavn, eller i hans Fordebye maaskee, derover maae andre dømme. Naar Hr. V-V. havde haft til Hensigt at vel lede, og forbedre de Skribentere, som han bedømte, skulde han, hvor skarpe hans Erindringer end ellers have været, haft en retmæssig Fordring paa deres Høiagtelse og Erkiendtlighed, men personlige Fornærmelser og ondskabsfuld Kaadhed, endog mod de sletteste Skribentere, finder maaskee vel bifald hos de Letsindige, der kun ønske at lee, ligemeget hvorover, men ansees af de Veltænkende for et ubedrageligt Beviis paa et ont Hierte. Hvad er der vel, f. E. sagt med det hule Udraab: Stor er vor, ac. (S. 488. og mon Forfatterens Skrift, som man her ellers slet ikke agter at forsvare, derved bliver enten bedre eller værre! En anden Skribent, om hvilken der med Grund kunde siges meere, end alt for meget, har endog maattet høre sin Tromme og Rangle S. 533), som saa saadanne Ungdoms Synder, der ei kunde tilgives den, der agtede nogensinde at blive Oversætter. Nei, Nei, han skulde i sin Barndom, ligesom Hr. V. V. i sin, have brugt Hommer som Tromme, Reaumur og Busson som Trommestokke, og Løvenhoeck som Rangle, saa kunde han og, ligesom Hr. V. V. have ventet at blive sin Tids Under i Videnskaberne. Vilde Hr. V-V, i Mangel af Grædsk, ei forsmaae det eenfoldige Latin, vilde jeg bede ham kiende sit Skilderie i disse Ord hos Horats: Solutos Qvi captat risus hominum, famamqve dicacis, Hic nigerest. Hermed er det aldeles ikke Hensigten at forsvare Samleren mod denne Recensents foreenede Vrede og Lystighed. Alle Læsere ere berettigede til at dømme, og alle Skribentere til at taale deres Dom. Udgiveren er selv saa langt fra at være fornøiet med sit Ugeblad, at han selv har erklæret det i det sidste Nummer af første Aargang, og han undrer aldeles ikke over, om mange andre ei heller er det. Han veed, at hans Hensigt har været god, og at han alene har indbuddet sine Landsmænd til at understøtte sit Arbeide og sine Forsætter, men hverken ved Bønner eller Trudsler (S. 523) søgt at bevæge dem dertil. Denne Beskyldning skulde vel heller ingen, uden Hr. V-V, saa let have faldet paa. Er da Samleren bestemt til Urteboden, som vel kan være, faaer den trøste sig ved, der der vist nok at finde Selskab af Hr. V-V Recensioner, da disse, forhen paa hinanden saa fiendske, Blade udentvil vil komme meget vel tilrette om de Vare, de, som Kræmmerhuuse, skal indfatte. Men at Samleren dog ei allevegne har haft lige Uheld, kan sees i No. 28, af den Nye Kritiske Journal for 1774. Det behøves ei her at gjøre nogen Sammenligning mellem begge Recensenter, da begge ere Publikum saa bekiendte. Ei heller vil man, af den Sidstes milde Dom, drage anden Slutning til Fordeel for Samleren, end denne, at den dog og indeholder nogle taalelige eller ulastelige Stykker. Saa megen Ære man end kunde have af saa god en Journals bifald, saa har man dog troet sig forpligtet til at ansee samme, heller som en Opmuntring til at forbedre Manglerne hos disse første Forsøg, end som et allerede givet bifald. Det er alt nok, at denne ædle Konstdommer ei har fundet Samleren værdig til den Haanhed og Foragt, hvormed den Andens kaade Pen har begegnet den.