Danske Mercurius, 1668-11-01
Hans ældste Daatter, som er Saxens Chur Prindsinde, Och mand ey lige til i Fromhed veed at finde, Hun med sin fructbarhed til Oldefader giør Hans Majestæt, som nu kun Fader kaldtes førDen Prinds och Herre Barn, hun med forløst er vorden, Har Hendes Naade sat blant glade Mødres orden. Lucina lykkelig sig hendes sag antoeg, Och self det unge Noer til Verdens Lius fremdroeg. Hvo kunde derfor ey sig glad af hiertet giøre, Der hand den glædskabs tegn och løssen fik at høre, Som, efter Kongens Bud, til Skyens Egn opgik, Der hand fra Saxen Land det glade budskab fik Blant Christne Kongers tal som nu paa Jorden ere Mand ingen veed, som den Lyksalighed och ære Ersaa, som hannem, teed, at hand i velmagts tid Seer sine Børnebørn. Trods nu den bleege Nid. Velbaade Moderen och den nybaaren Herre. Gif, Himlens Herre, dem, til dit nafns lof och ære, Med deres høye Byrd och felges Stamme saa, Som lyklig er begynt, fremdelis frem at gaae. 2 Sit Sit Konge nafn och kald hans Majestæt ey glemmer, Men sine Rigers gafn ret Faderlig forfremmer. Nu tages Mynten for, och actes flittelig At den i vect och værd ey skal forværre sig. Nu settes visse Mænd som skulle der paa drifve, At Kiøbmands fart och brug kand och forbedret blifve. Hvor Handel tvungen er, och Mynten er ey goed, Mand stælden velstand seer at komme der paa foed 3 Hvor gylden tid i Aar paa Jorden end har været, Med Jerne tiders Folk er Jorden dog besværet. Ey meer i vect oc dyd, end før, den arme faaer, Naar hand til Kiælder och til Boed med skilling gaaer Den tid brød kurfven høyt ophængdes af Kornpugen, Os mindes vel den tid) ey meere skøl om ugen Mand gaf for kost, end nu. Slig er dend vaanes art Hvad got och billigt er vedhænger ey saa snart. En Øfrigheds Person mig nyligen dog sagde: Mand paa Raahuuset alt paa straffen overlagde, Mod dem som handle saa. Ja det maae være vel Mand bør paa Tid och Tid at giøre Jo forskiæl. Men du som skyldig est, Jeg veed vel du vilt sige. Hvad har Mercurius i vores kort at kige: Men der til er hans svar: Der hand dig mindte sidst, Og burde dig vel self din plict at haffve vidst. verrig. 1 Saa meget Folk som kand af Bremens Land undværes, Har Svensken kaldet hiem. Det hannem forebæres, Som noget synderligt och nyt opdages vil, Ved Polens Konge-val, som stunder nu fast til. Han2 Hand derfor med sin magt sig hen til Lifland flytter, At see hvad Leylighed oc Tiden der udbytter. Hand frycter for u-raad, oc veed detsaa tilgaaer, Hvoførst til Mølle gaaer, sin sæk først molet faaer. Hvo veed, hvad Tydsen og kand fatte sig i Sinde. Heldst nu, som hand har haft det hæld at ofvervindeDen haarde Tartar Cham, och tæmt Cosakkens magt. Hand och vel andensteds begynde tør en Jagt. Men hand vel saadant och saa snart tør efterlade, Naar hand tilbage seer, oc acter paa den skade, Som Jldens vrede brand paa Muskows rige Stad Har gjort saa stoer, at den ey deert skal lee der ad Christina Oronningen sig hafver nok udhvilet, Och derfor nu til Rom igien sin reyse stilet. Men Vester Aas den By ved Jld og vade brandEr bleven værre skændt, end pen beskriffve kand Tydskland. Chur Pfaltz och Lottringen i Marken vrede mødtes, Och vel saa gridskelig af al formue stødtes. Men Lottringen fik Seyr, och Marken vandt saa slet, At Pfaltz i langsom tid ey skal forvinde det. Mand nu maae gifve magt och rettelig bekiende, At vel en liden gnist en farlig Jld kand tænde. Den tvist vel ringe var, som mellom dem opstoed saa koster den dog blod. Hvor ringe den dog var, Franckerige. Turaine som ey tor for nogen Krigs-Helt vige, Och der til Marskalker udi det Frandske Rige, Bland. Blant Hugenotters tal til denne tid och dag Har været idelig, och hiulpet deres sag. Men nu slaaer trommen om. Hand sig til Pafvens lære Begifvet hafver nyss, och vil Catholisk være. Men om hand nu saa got oc meget derfor faaer, Som store Henrich fik, Jeg fast i tvifl om staaer.