Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1797-11-17
Jndsendt fra Jydland. Motto; Saa sandelig Du Nidding var; Thi Dig dit Maal forraadet har Grunder end Trykkefriheden sig immedigte paa det Fornuft Postulat, at man er berettiget til at udøre al udvortes Frihed paa den Maade, hvormed andre fornuftige Væseners udvortes Frihed, efter en almindelig Lovgivning, kan foreenes ; og er den Ret, at kunne meddele sine Tanker til andre ved Talen, Skrivt eller Pressen en af Menneskets Værdigheder; saa, endskiøndt Trykkefriheden ei tilkommer noget enkelt isoleert Menneske, men uden Forskiel maae bruges af ethvert Individ i Selskabet, søger dog den vise Lovgiver, at Trykkefriheden bliver i Henseende til Gienstanden uindskrænket, men i Henseende til Formen tillagt den bemeldte Indskrænkning: at Friheden maae bruges saaledes at andres lige Frihed kan bestaae dermed, efter en almindelig Lovgivning. Staaer denne Grundsætning fast, saa spørges 1) Fortiener Bagvaskerne i Almindelighed, og Forfatteren af de i Tillæget af Jversens Fyenske Aviser No. 122 angaaende Degnens upassende Promenaade i Kirken fremsatte Spørgsmaale i Særdeleshed der under Anonymitetens Skiul ei allene søger at berøve Embedsmanden hans Medborgeres Agtelse, men endog søger at giøre hans Forhold i hans Embeds Førelse latterlig, nogen tænkende dansk Borgers Ag- og Kierlighed; 2) Fornærmer slige Niddingsskrivere ei de viseste og af Mennesker meest fuldkomne Trykkefriheds=Love, og giør at den Trykken paa sin Ære og Agtelse angrebne Borger maae ønske den for Gemiet saa meget skadelige Censur igien indført: Foreløbig, og forinden nærværende Forfatter indlader sig videre, vil han blot anmærke, at han ligesaa lidet kiender Spørgeren, som Degnen, og at altsaa ingen anden Bevægaarsag har dre vet ham til at melde sig, end den han troer der paalægger enhver Lem af Staten, nemlig: at forsvare den af Bagvaskeren for et heelt Publikum forhaanede Embedsmand. 1) Der gives uden Tvivl en Ære, som ethvert retskaffen Menneske, betragtet som fornuftig Væsen og som den moralske Lovs synlige Representant, ei allene bør attraae, men endog søge at vedligeholde, nemlig den: at ansees for det han er, da han uden en saadan Agtelse ikke kan gavne sine Medmennesker. Mennesket maa da fra denne Synspunkt ligesaavel som den moralske Lov selv, være en Gienstand for Agtelse, og har altsaa en medfødt Ret, om ikke til den affirmative saa dog til den negative Agtelse af fine Medmenneske blot paa Grund af sin Menneskeværdighed. Enhver som nægter ham denne Agtelse, søger derved, saa meget det staaer til ham, at lægge vilkaarlige Hindringer i Veien for hans Virksomhed; han stræber at udelukke ham fra det Samfund med sine Medmennesker, han trænger lig høit til, enten man betragter ham som Fornuftig eller som Sandseligt Væsen. Den derfor som under Psendonymitetens Skiul søger at giøre Embedsmanden - her meene Degnen - latterlig, altsaa tillige søger at berøve ham sine Medborgeres Agt, han er ingen god Borger, ingen værdig Dannemand! 2) Hævede end vor gode Konge Censuren og i det Sted gar sine Undersaatter en passende Pressefrihed, for at enhver med fornødne Sielekræfter tænkende Mand kunde med Frimodighed fremstaae og befordre Oplysning og nyttige Kundskabers Udbredelse, opklare Tingenes sande Beskaffenhed og giøre Regieringen opmærksom paa de Misbruge der muelig blant Undersaatterne kunde have indsneget sig, da glemte han dog ei derhos at byde Skribenten at lagttage regulas decori& honesti, og ved at ansee det modsatte deraf som en Fornærmelse mod Trykkeloven, befalede Embedsmændene at værne om Borgernes Ære og med tilbørlig Straf ansee, Æreskiændere. Om nærværende Forfatter end vilde indromme Spørgeren, at Degnens Forhold i Kirken kan være udvortes lovmæssig uden at være det indvortes, og uden at Motiverne, som have frembragt det, ere reene og hentede fra Sædeligheds Loven, saa, da Handlingen er et Produkt ei allene af tydelige, men og af utydelige Forestillinger, hvor usikker maatte derfor ikke Publikums Dom - den Spørgeren forlanger - blive, da denne fattes de Dato som Degnen kan have lagt til Grund ved Dommen og sine Handlingers Moralitæt. Foruden at Stedets Præst, ifald der under Degnens Forhold fandtes noget forargeligt, da vilde - i det mindste burde han - have alvorlig irettesat Degnen havde Spørgeren, ifald han indestod for det anmeldtes Rigtighed ei havt nødig, om han ellers besidder nogen sund Menneskeforstand, at forespørge sig desangaaende hos Publikum, then Handling som ei er overeensstemmende med Lovene, er og bliver under hvad Skikkelse den end fremkommer, dog, efter de sande Rets Begreb, ulovlig. Nei, han kunde da have anmeld saadant paa vedkommende Steder, og hædret i ham vilde vi den Mand, der søgte at udrydde de Misbruge der muelig kunde have indsneget sig i vore Templer. Til Slutning vil jeg blot anmærke, at Stil en og det meest upassende Foredrag i berørte Jndrykkelse giver Publikum grundet Formodning til at ansee dets annonyme Forfatter for en Mand, der ved at give sit sorte Hierte Tøilen, søgte med de ham egne Grovheder, at giøre Degnen latterlig; en Mand der synes at see Skieven i sin Broders Øie, men bliver ei Bielken vaer i sit eget, og endelig for Frækheds Skribenten der ligesaa lidet vil kunne interessere Publikum, som dette for Eftertiden vil udi lignende Tilfælde agte ham læse, eller Svarværdig. Ambrosus Sandrue, Doct. Palt., examinatus Catec. og Medlen af det hele hæderlige Degne=Selskab i Jydland.