Norske Intelligenssedler, 1774-12-14
Vinterens Nytte og Mærkværdigheder. Vinter, hvor fæl, hvor mørk, hvor bedrøvelig og hvor kold en Tid af Aaret er du ikke, Saa sige mange, ja jeg veed dem, der ønske med Svalen at kunde hendøe, naar Vinterne begynde at nærme sig, og ved det behagelige Foraars Ankomst igien komme til Live, og saaledes ligge i Dvale udi den for dem saa modbydelige Tid. Men Uforstandige, hvor røbe J ej eders Uforstandighed, Burde det ikke være eder nok at høre: Gud dannede Vinteren. P. 74, 17. Kand han, al Godheds Kilde, giøre andet end det, der er godt, Kand Ordenens Gud foretage sig noget, der ikke sigter til det Gandskes Beste, og ved hvilket hans Skabningers Lyksalighed kunde ikke befordres, Hvor besværligt vilde det ikke blive for eder, der regne Vinteren blant Livets Besværligheder, om her var en bestandig Sommer med en vedvarende Hede? Monne det ikke vilde blive eder en langt større Byrde, Mon J ikke i den Beskaffenhed vilde prise de Folk lykkelige, hvor der gaves en behagelig Omvexling af Vinter og Sommer, som af Dag og Nat. Ja J, der ere saa misfornøiede med denne Aarets Tid, foruden at J vil mestre den Allerhøiestes vise Indretning, og tænke, at J kunde have lavet det bedre end han, saa give J og dermed tilkiende, at J hverken vide, hvor fornøden Vinteren er, ej heller skiønne paa, hvor vel Naturens Herre har sørget for os, og beredet alle Ting til at tage imod og giennemgaae denne kolde og ufrugtbare Tid, samt at J betragte Vinterens Skiønheder som det umælende Creatur Sommerens. Det er sandt, om Vinteren ere alle Ting ligesom døde i Haverne og paa Markerne; men hvor var det mueligt, at Jorden, denne saa flittige og frugtbare Moder, kunde bestandigen frembringe sin Afgrøde for Mennesker og Fæe, saafremt den havde ikke nogen Tid Hvile, en kort Slumme-Tiid, i hvilken den kand samle sig nye Kræfter til des fyrigere at give sin Velsignelse af sig? Hvad Menneske, hvad Creatur kunde længe holde det ud, om det skulde, uden at nyde nogen Hvile, bestandigen fortfare med Arbejde? Hvor skulde da Jorden yde bestandigen til os Græs og Korn, hvor skulde Træerne meddeele os sine Frugter, om de ikke havde nogen Tid at hvile sig udi, Vilde vi ikke komme til at oprykke Katoste ved Busken, og Enebær-Træers Rødder blive vort Brød. Joh. 30, 4. Ja, vi vilde ikke engang kunde finde dem til at stille vor Hunger med. Det er sandt, Vinteren er kold; men hvor fornødent er ej det, Denne kolde Klædning, med hvilken Jorden om Vinteren, iføres, bedækker ei allene Sæden og Planterne, hvorved Jordens Varme bevares og dens Frugtbarhed befordres; men hvor meget hielper Naturen ikke og til vort Ophold, i det den af kiøler og forfrisker Luftens og vort Blods Heede. Forfarenhed lærer, at man er friskere om Vinteren end om Sommeren, og i de Nordiske Lande, boe de sundeste og ældste Folk. Var Vinteren ej, saa vilde vort Liv være uselt og møisommeligt. Om vi end kunde faae Forraad nok, kunde vi ikke blive i Stand til at nyde den. Skulde Bonden bestandigen pløie og saae, høste og føre i Laden, hvad Tid skulde han have til at aftærske den Guds Velsignelse, han indbragte til sin og vores Nytte. Uden Vinteren vilde Handel og Vandel mange Stæder ophøre, og hvor mange Provintser og Nationer række hverandre derved Hænder og Brød, Atjeg ej skal tale om, at vore Lande vilde blive en bestandig Skov, og Halvdelen af Træerne forgiæves skabt; At der ere mange Forretninger, der egentlig passe sig paa Vinteren, og ej kand passe sig til Sommeren, og dog ere for det menneskelige Liv saa aldeles nødvendige. Er Vinteren ufrugtbar og kold, hvor har den gode Fader raadet Bod saa vel paa det ene som paa det andet. Er Vinteren hos os det samme som hine 7 ufrugtbare Aar hos Ægypterne, saa er jo Sommeren som samme 7 frugtbare Aar, udi hvilken vi kand indsamle fornøden Føde for os og Dyrene, saa vi have herudi saa lidet at klage som fordum Jsraliterne over, at der faldt intet Mann om SabatsDagen, da der faldt dobbelt Dagen tilforn, at de kunde indsamle til begge Dage. Desuden er Vinterens Ufrugtbarhed og til Nytte for Landmanden, der maa leve af hvad, han ved sin Sved og Arbeide indbringer om Sommeren. Føden fik han for sig og Sine; men hvad vilde han faae til sine øvrige Udgivter, naar han vilde blive nødt til at give et Læs Høe og en Tønde Korn bort for at blive af med en anden, og havde saa lidet eller intet for sin Sveed. Er Vinteren kold, hvo kand med Billighed klage derover, skiønt den trykker de Fattige og Uformuende, da Skaberen har forsynet os med alt det, som kand bevare os mod Vinterens Strænghed? Meddeeler ikke Skoven os sine Træer, Biergene sine Steenkul, Jorden sin Torv, at vi ved dem kand giøre den koldeste Vinter til den varmeste Sommer, Overlader ikke de vilde Dyr os deres Pelser, Faarene deres Uld, Giæssene deres Fieder for at byde Trods til Vinter-Kulden? Det er sandt, at Sommeren giver os et deligt Syn af de Blomster fulde Enge og de grønne Træer, men kand Vinteren mindre indtage et agtpaagivende Øje ved sine prægtige Malerier. Jeg nægter ikke, at, naar man en Sommer-Morgen, udstrækker sit Øiesyn over en Eng, hvor Duggens Draaber lægge sine Perler paa hver Græs=Pibe, og ved den opstigende Soel give en Glands fra sig, som den var besat med idel Diamanter, det Syn kand jo henrykke den, der betragter Skaberens Storhed i det Mindste, og i sit Hierte ophøier Regnens Herre og den, der føder Duggens Draaber. Men Kiære, see samme Eng om Vinteren, naar den er overlagt med Snee eller Riim-Frost, og Solens Straaler begynde at spille paa den, see den ret an, du vil faae Aarsag at sige: Jkke at Salomon i al sin Herlighed var saa klædet som denne Eng. Ja, jeg tør sige, at hvis Solens Straaler Sloge derpaa an med sin fulde Styrke, vilde dine Øjne ikke kunde taale at see dens Glands. Saa at, er Jordens Sommer-Dragt som en grøn Fløiels Kappe, overalt broderet, med de skiønneste Blomster i deres høieste Skateringer, saa er dens rette VinterDragt som en Kiortel af Sølvstykke, besat overalt med de kostbareste Ædelsteene. Er det et yndigt Syn at see en Skov om Sommeren i sin fulde Grønhed; Beskue et Træ om Vinteren, hvis Greene ere pudrede og omhyllede med Riim-Frost; Betragt det ret, naar Solen skinner paa det, er du ikke et Fæe men et Menneske, saa vil du sige: Vinteren fortæller Guds Ære, og Riim-Frosten vidner om hans Herlighed. Han er sig selv lig, herlig baade Vinter og Sommer. (Fortsættelsen følger.)