Den Vest-Sjællandske Avis, 1823-01-14
Uagtet Menneskeslægtens Tilstand i det nærværende Tidspunkt saaledes er beskaffent, at de politiske Jnterresser ere mangfoldige og mangesidige, da gives der dog kun egentlig to, som udgiøre et fælleds Berøringspunkt for de Magter i Euroda, som have en overveiende og afgiørende Stemme ved de politiske Forhandlinger i denne Verdens Deel, hvilken endnu er Politikkens egentlige Hovedsæde paa Jorden, og disse ere Kampen mellem Demoeratiet og Monarkiet i det vestlige og imellem Frieheden og Despotiet i det østlige Curopa. At Politiken havde saaledes en dobbelt Characteer, gav den en ualmindelig indviklet Natur og foraarsagede den Langvarighed i de diplomatiske Forhandlinger, som bleve forfatte fra Mid en af Aaret 1821 og til Udgangen af Aaret 1822. hvilken Europas Nationer betragtede med saamegen Forundring og Uroe. Det hele oplyste og christelige Europa var besiælet af det Ønske, at det maatte lykkes det Græske Folk, som havde gjort Opstand mod Portens Herredømme og Forsøg paa at afkaste dens Aag at tilkæmpe sig sin Uafhængighed; thi enhver som bær Agtelse i sit Hierte for den christelige Religion, maatte naturligviis ønske, at Christendommen maatte træde i Mahomedanismens Sted og at Halvmaaanen maatte vige for Korset. Jkke heller kunde man bringe nogen Tænkende til at indsee, at der kunde tilkomme Sultanen en Legitimitet, som kunde sammenlignes med de øvrige Europæiske Monarkers legitime Herredømme, Ottomannerde havde erobret det Græske Keiserdømme med Vaabenmagt, og Grækerne havde aldrig godvillig erkiendet deres Herredømme. Uretfærdighed kan aldrig hændes ved Tidens Længde Var Grækernes Opstand en Forbrydelse, saa var Russernes det ikke mindre, da de afkastede Mon galernes Aag Tyrolernes da de giorde Baierns Herredømme Modstand, og Portugisernes og Hollændernes da de afrystede de Lænker, som Spanien havde paalagt dem. Endelig, vilde man ogsaa tilstaae, at det er nodvendigt eengang at forglemme, naar en lang Tid er hengaaet, en oprindelig Uretfærdighed, for at der ikke skal herske en uafladelig Uroe ligheds og Usikkerheds-Tilstand blandt Menneskene, saa kan dette dog kun antages, naar et saadant usurveret Herredømme mildnes ved at giøre det behageligt ved en lemfældig, forsørgende og faderlig Regiering; men dette var langt fra at være Tilfældet med det Tyrkiske. Enhver, som besidder Kundskab om Tilstanden og Regierings maaden i dette Land maae tilstaae, at den Tyrkiske Regiering mangler ogsaa al indvortes Legitimitet; da Regieringen bestaaer i et militarisk Despotie; da Embedsforvaltningen er ikke andet end et Udsuelses-System; da Landet mangler en ordentlig og betryggende Retspleie og da endelig Landets oprindelige Herrer dets christelige Jndvaanere leve i en aldeles foragtet og undertrykket Tilstand. Alle tænkende Mennesker maatte derfor efterhaanden komme til den Overbeviisning, at det ikke kunde være Albestyrerens Villie, at et saadant Barbarie og et saadant Undertrykkelses System, som nu for Tiden hersker paa Kysterne af Nordafrika og i det Europæiske og Asiatiske Tyrkie, i Lande, som ere af Naturen saa skiønne, og som fordum have udgjort blomstrende Sæder for Culturen og Christendommen, skulde bestandigt vedvare, efterat det saalænge har været sat paa Prøve og det saalænge har haardnakkent modsat sig al Fremgang til det bedre; men at det kun af andre høiere Hensigter har været taalt saalænge, og at nu formodentlig den Tid er kommen, at det Ondes Herredømme skal gaae under. - Vare derfore ikke alle, eller de fleste for Menneskeslægtens Vel følsomme Mennesker, enige i at give de democratiske Bevægelser, som fandt Sted i det vestlige Europa deres Biefald, da Kundskab om Menneskenaturens Svaghed lærer hvor farlig og skadelig en saadan Folkefrihed er for Nationerne selv, og maatte man, opklaret ved Historiens Fakkel, tilstaae med den vise Plato, som levede i Athen i Democratiets Skiød, og havde det dagligt for Øinene, at Demokratiet er den sletteste af alle Statsforfatninger; følte man sig overbeviist om, at et liberalt og oplyst Monarkie, at en landsfaderlig Regiering er den, som passer bedst for Menneskene, og under hvilken de leve lykkeligst, og kunde man i det høieste kun udsone sig med en Revolution, naar en Stat er i en indbortes saa fordærvet Tilstand, at den maae giennemgaae den som en Sygdom for at komme sig; saa maatte det dog være alles Ønske, at Frieheden maatte seire over Despotiet i Østen, og at Portens Herredømme maatte gaae tilgrunde Men det var just denne Omstændighed, at Grækerne ikke kunde tilstaaes noget Slags Friehed uden at det Tyrkiske Rige enten strax eller dog i Tiden, maatte gaae aldeles til Grunde, som fatte alle Cabinetter i en saa stor Bevægelse og giorde de diplomatiske Underhandlinger saa vanskelige og derved saa langvarige. Thi saavel Porten selv, som de med den underhandlende Magter indfaae det alt for vel at saasnart Grækerne enten erholdt en fuldkommen Uafhængighed, eller en indskrænket, saa at de matte erkiende Sultanens Høihed, saa vilde den ne Nation, ved sine naturlige Aandsgaver, ved sin Handelsaand og Tilbøielighed til Søedæsnet og ved de Landes frugtbare Beskaffenhed og Beliggenhed ved Havet, som de beboe, snart opsvinge sig til en saadan Rigdom og Magt, at det Ottomanniske Riges Undergang vilde i Tiden blive en uundgaaelig Følge deraf. Derfore skiælvede Porten og skiælver endnu for at udvise den mindste Eftergivenhed i dette Stykke; derfore skiælvede de Europæiske Magter for at understøtte et Foretagende, som let kunde have til Følge, at enhver Jde om den politiske Ligevægt i Europa maatte tilintetgiøres. Thi hvad vilde følgen blive, naar det Tyrkiske Rige skulde eengang gaae til Grunde, kunde det tænkes at skee uden i Forbindelse med Ruslands Vaabenmagt, saa at denne enten selv kuldkastede Portens Herredømme, eller dog underkastede dens Lande sin Jndflydelse, naar dens Herredømme var blevet kuldkastet ved Grækerne, og hvad vilde Følgen deraf blive, Er Rusland ikke den politiske Kæmpe, som er voxet alle øvrige Magter over Hovedet, og vil stedse mere gjøre det blot ved sin indvortes Culturs Fremskridt, Er det ikke i sig selv den stærkeste Stat, fordi dens Beliggenhed er af Naturen den sikkerste, saa at den altid kan angribe og aldrig forfølges, og fordi Magten er i den meest concentreret og besidder den største indvortes Fasthed, Nærmer ikke Rusland sig bestandig meere til at blive Asiens Herre, og dersom de Tyrkiske Lande i Europa kom under dets Scepter eller Jndflydelse, hvad kunde da forhindre det fra at blive Europas, Thi hvad mangler Rusland vel andet for at opnaae dette Formaal uden at blive en ligesaa stor Søemagt, som det nu er Landmagt? Naar det først blev Herre over det Europæiske Tyrkie og dets Kyster og fik en saa til Søevæsnet oplagt Nation, som den Græske, under sit Herredømme, saa vilde det bane sig Veien til at erholde en saa stor Marine, som det ønskede sig. Havde derfore Europas Nationer endog ingen Mistillid til Keiser Alexanders Characteer, hvis Ædelsind og Fredskiærlighed er almindeligt erkiendet og agtet saa skiælvede deres Bestyrere dog for hvad der kunde møde i Fremtiden som en Virkning af det Tyrkiske Riges Undergang, da det efter Sandsynlighed vilde have Ruslands Overherredømme til Følge. Politiken kom derved i en mærkværdig og ubehagelig Strid med Menneskeligheden og selv med Religionen; man kan ikke undre sig over at hiin seirede: Statsbestyrerne maae ved deres Bestræbelser gaae fornemmelig ud fra Omsorgen for de Nationers Vel i Fremtiden, som ere betroede til Be res Omsorg. Man kan derfore ikke bebreide Cabinetterne i Wien og London, som de nærmest derved interresserede, at de søgte ved deres Underhandlinger med det i Petersborg at forbindre Krigens Udbrud og giøre Diplomatikens Gang langvarig; og at de ved deres Gesandtere i Constantinopel Frieherre v. Lützow og Lord Strangford bestræbte sig for at bevæge Porten til Moderation og en blid og føielig Fremgangsmaade; i det Haab at Grækernes Opstand skulde gaae over af sig selv og at Rolighed og Orden skulde blive tilveiebragt i det Tyrkiske Rige paa en Maade hvorved dog ikke alle Menneskelighedens og Christendommens Fordringer skulle blive tilsidefatte. Det er naturligt, at Statsbestyrerne have de enkelte og indskrænkede Formaal for Øinene; thi saaledes er det Menneskenes Pligt at handle; de almindelige og høiere ere Albestyreren forbeholdte; hans Tanker og Veie maae være høiere end Menneskenes Tanker og Veie; vi see det i Menneskelivets daglige Gang; vi see det tydeligt i vore Dages store og følgerige Begivenheder.