Corsaren, 1840-11-20
Rescriptet af 31te Octbr. d. A. Er det Dumhed eller Dorskhed eller begge tillige, eller, hvad der er rimeligere, er det medfødt Undseelse og Mistillid til sig selv, der gjør, at den danske Nation bliver at henregne til de meere tause? Eller, hvad vor egen Forfængelighed maa skee allermeest taler for, skulde en Dansker være høiere begavet, være i Besiddelse af en saa stor Forstand, en saa dyb Jndsigt, at vi finde det under vor Værdighed, som de Franske, at more os ved Bagateller. Men, hvad Grunden endogsaa kan være, vi Danske ere, om ikke stumme, saa dog temmelig tause. Herfor tale vore offentlige Forsamlingssteder, vore Theatre, vore Concertsale, vore Conditorier og Restaurationer. Paa disse sidste kunne til Ex. tvende Danske spise ved samme Bord Aar ud og Aar ind, og til Slutningen dog ikke være komne videre end til God Dag og Farvel, og ei sjelden ikke engang saavidt. Hvorledes det nu, Alt dette uagtet, har været Holberg muligt her i Landet at finde en Original for sin Hattemagersvend. begribe vi ikke, med mindre Holberg ved denne Caricatur, har villet antyde, at de Danske vel i Almindelighed ere tause, men at de, naar de, efter i Aarhundreder at have søgt, endelig have fundet et for dem interessant Emne, da ligesom Hattemagersvenden med fast overnaturlig Kraft holde fast derpaa. Har dette været hans Mening, da give vi ham heri Ret, og haabe at kunne gjøre det. - Et saadant Emne er for Tiden Constitutionssagen eller, som Nogle kalde det: Skattebevillingsretten. Det blev fundet allerede nogle Aar, før Kong Frederik den Sjette salig hensov. Den Gang heed det: "Prinds Christian har en Constitution for Danmark liggende parat," og dette fortaltes med en saadan Salvelse, og af saa høit Staaende, at Publicum tilsidst troede sig overbeviist om Rigtigheden heraf og vovede (hvad man tidligere antog, at Lovgivningen forbød), at omtale endog med en vis Varme, der dog blev kjølnet af pligtskyldig Ængstelse, Erholdelsen af en saadan Constitution som et Held for Danmark. Hiin Historie havde vel især sin Næring deri, at vor nuværende Konge som Prinds tidligere havde skjenket Norge en Constitution; eller troede maaskee nogle Regjeringsmænd, at daværende Prinds Christian virkelig havde slig en Plan, og lode de, som nogle paastaae, maaske et Ord falde herom, enten uden Hensigt, eller ogsaa fordi de maatte antage, at de, ved paa denne Maade at henvise til Fremtiden, som med en Tordenafleder, beroligede Øieblikket? Hvordan end Sagen forholdt sig, man antog at en Constitution laae fix og færdig, og man omtalte den, som sagt, allerede med Varme under Kong Frederik den Sjettes Regjering; men især under Kong Christian den Ottende stod Thermometret til Tiden meget høit. Varmen begyndte imidlertid, ifølge Naturens Orden, i det mindste i Sjælland, at tabe sig - om Jylland tale vi ikke, der komme Moderne først sildigere, og der, haabe vi, staaer Thermometret for Øieblikket paa det høieste Punct. - Da emanerede det Kongl. Rescript af 31te October, der, foruden at det atter gav og maatte give den gamle Constitutionssag fornyet Jnteresse, tillige ved sit Jndhold leverede rigelig Stof til Eftertanke og Samtale. Og det er herfor, at vi yde den vor rigelige Tak, da vi nu med Sikkerhed kunne antage, at Constitutionssagen vil holde sig i det mindste Vinteren over paa Conversations-Repertoiret, og saaledes blive en Trøster i de lange Vinteraftener. - Den første Tanke, Rescriptet fremkaldte hos os, var denne: Regjeringen har Mod. Denne Tanke fandt sin Tilværelse paa følgende Maade. Vi leve nemlig i den senere Tid, hvor de politiske Blade ere mere end almindelig interessante, i Tanken næsten bestandig i det ultraliberale Frankrig og i det revolutionaire Spanien. Den gamle gode, men dog døde Rolighed, der hersker her, Svanen med sine fire Straaler i Kongens Have, og Springet med sine Blik- skjøndt guldforgyldte Æbler paa Gammel Torv, kede os undertiden, og vi tye derfor til en Afvexling til Frankrig for at see, hvorledes der, istedetfor Vand, selve Friheden sprudler frem af Jorden, og til Spanien for at fryde Øiet ved det colossale Frihedsfald, der mægtig styrte ned fra Bjergenes Toppe og rive Alt det overende, der kommer dem imøde. Saaledes havde vi netop i "National" læst en ildsprudlende iøvrigt velskreven Artikel mod den franske Regjering, derpaa bivaanet et stormende Møde af den Madrider Junta, og fulgte netop Erregentinden af Spanien ombord paa det Skib, der skulde føre hende bort fra dette Land, - da just hiint Rescript kom os for Øie. J Tanken i Spanien, og uden nøiere at overtænke Jndholdet, læste vil paa Foden: Christine. Hvad, tænkte vi, vil hun endnu gjøre et fortvivlet Forsøg paa at holde sig! og skrækkede ved denne Tanke sortnede Alt for vort Øie. Vi troede allerede at see de forbittrede, ultraliberale, ved deres uhyre Popularitet stærke Juntaer udsende deres Lyn, og det halve Spanien i Vaaben, vi hørte alt Raabet "Constitutionen leve - ned med Regentinden" - da paa engang Jllusionen forsvandt. Vi stode ikke i det vulkanske Spanien, men i Danmark, midt imellem vore gode og fredelige Danske, der ganske rolige læste Rescriptet, og antoge det (vide blandt andet Kbhvnsposten af 6te), som hiin sovende Kjæmpe antog et Hammerslag paa Hovedet for Faldet af et Blad paa hans Næse, for det det var, for en velmeent memento mori, for en lille venskabelig Knips paa Næsen. - Vor første Tanke faldt os atter ind, og vi maatte nu smillende tilstaae, at vel Regjeringen upaatvivlelig havde Mod, men at dette dog paa ingen Maade fremgik af hiint Rescripts Emanation. - Hver Nation har sine Sæder og maa tages paa sin Viis. At tage de Danske forstaaer den danske Regjering. Rescriptet beviser det, og ved at læse det var vor anden Tanke: den danske Regjering besidder en høi Grad af Klogskab. Som sagt havde Nationen ved Kong Christian den Ottendes Thronbestigelse ventet en Constitution, i det mindste saa god og saa fri som den i Norge. Paa engang at amputere denne Haabgevæxt dertil havde vore velvise, men dog ifølge deres høie Alder paa Haanden noget zittrende Ministerlæger ikke Mod, tilmed frygtede de, at Operationen skulde være for smertefuld, og maaskee, man kunde ikke vide det, for farlig: derfor valgte de lidt efter lidt at beklippe den, for endelig ved hiint Rescript næsten aldeles at bortskjære den. Ved dette Snit har Statslegemet imidlertid vaandet sig en Deel, og staaret nogle Grimasser, hvorfor de ømtfølende Læger, for at undgaae et saadant Syn, for en kort Tid have fjernet sig. Til den 22de Novbr. har man beregnet, at Smerterne og dermed Grimasserne ville have tabt sig, hvorfor man til Forherligelse af denne lykkelig overstandne Operation har betænkt at ofre til Glædens Gudinde under Musik, Hop og Spring. Da imidlertid denne Bevægelse endnu antages at være for voldsom for Patienten, tør denne ikke overvære Lystigheden. - Af Rescriptet seer man endvidere, at den danske Regjering er naadig. Den lader nemlig Naade gaae for Ret, og har ved dette Rescript udstedt en almindelig Amnesti for alle dem, der have gjort sig skyldige i at undertegne Petitioner om Skattebevillingsret, kun at Lehnsbesiddere og Embedsmænd for Fremtiden afholde sig derfra. For os Andre gjelder ved Gjentagelse af denne Forbrydelse Amnestien fort i det Uendelige. Og Maaden, hvorpaa denne Amnesti er indklædt, hvor fuld af Skaansel, hvor delicat. Ved at udtrykke sig, at de ikke have været sig selv bevidste, da de underskreve, erklærer den Handlingen for utilregnelig, og Rescriptet giver sig saaledes Udseende af, som om den ingen Naade udviste, men kun simpel Retfærdighed. Den, der nemlig handler uden at være sig selv bevidst, straffer man ikke, man sender ham i alt Fald kun i Daarekisten. - Man fortæller, at dette oftnævnte Rescript ved sin Ankomst til Jylland, skal have truffet en heel Deel Embedsmænd og Andre siddende med Pennen i Haanden for at underskrive. Da de havde læst det, lagde de Pennen ganske roligt ned, i det Nogle med den bevidste Procurator udbrøde: "hvad gjør man ikke for Kone og Børn" og Andre, der erindrede sig Frydendals Ord i "Skatten" Samvittighed jeg gier dig Fanden," raaabte "Fædreland xc."