Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-08-12
Om den 301 og 31te Sang siger Rec. at de ere tabde, derimod siger Udgiveren (Praf XVIII) at 29de og 30te Sang vare i Haandskriften for nede med den 28de og at han ei vilde adskille dem. Da nu Udgiveren virkelig har skilt den 29de fra den 28de, men derimod ikke nævnet den 30te og 31te, maae det være disse tvendes Sammensmeltning med den 29de han mener. Nu kan vel slig Sammensmeltning synes betænkelig, især da den 29de Sang ei er usædvanlig lang, men Udgiverens Ord maa dog børge for, at der i Haandskriftet var ingen Lacune mellem den 29de og 32te Sang, og at altsaa er enten tre Sange sammensmeltede, eller den 30te Sang ved en Skjødesløshed, som ikke er underlig i en saa slet Haandskrift, kaldt den 32te. Saavidt man kan see paa disse hullede Stæder er der ei heller mindste Tegn til at enten een eller to Sange skulde være borte, og selv som Gjætning vilde da de Recs. Ord han sætter som visse være ugrundede. Derimod skal Jngen nægte at 32te Sang med sine mange Huller er saare dunker, og kan ingen af de Huller (især i Slutningen af 29de Sang) ved en god Hændelse vorde stoppet, vil Men ventelig aldrig faae at vide hvorledes det ret hængde sammen med den Drage og hans Skat; men Saameget kan Man dog slux see baade i Texten og den latinske Oversættelse, at en gammel Konge havde gjemt sine Skatte og fat Dragen til at ruge over dem, i 300 Aar laae Dragen som slumrende, men da skeedte det, at En stial et Sølvfad af Skatten, da vaagnede Dragen og begyndte at rase med Edder og Jld. Rec. siger ganske rigtig at 32te Sang begynder med Fortælling om Dragens Hærgen og Bjovulfs Rustning, og det ikke blot synes men sees klarlig, at Digteren gaaer tilbage til at tale om Higelaks Fald, men nu kommer Rec. saaledes i Vilderede, at han selv mærker det gaaer for galt. Havde han nu været saa oprigtig at sige: her modsiger den latinske Oversættelse sig selv, og da jeg ei forstaaer Angelsaxisk kan jeg ei sige, hvis Skylden er, da skulde jeg taget en god Deel læmpeligere paa ham, men det fornemme Recensentvæsen skal min Troe have Skrup. Nu er Tingen kortelig denne, Bovulf vilde gaae mod Dragen, og nu siger Skialden; mange store Bedrifter havde han forhen ovet fra den Dag han rensede Hrodgars Hald og befeidede Grændels Slægt. Det var ikke af hans mindste Kampe den han bestod, da Higelak faldt i Frisland. Nu følger en Tale om hvorledes Bovulundkom, som formedelst Huller er heel dunkel, men derpaa siges, at da han kom hjem til Gothland, tilbød Folket ham Kongestolen fordi de ei tiltroede et Barn (Higelaks Søn) at kunde værge Landet. Dog Bjovulf vilde ingenlunde være Hardreds(Higelaks Søns) Herre, men styrede kun Landet til han blev ældre og kunde selv annamme Regimentet. Siden kom Others Sønner (fra Sverrig, som Man siden seer) over Havet og dræbde Higelaks Søn, men da han, Hardred, var falden, drog Oegenthofs Søn eller Ærmand (Orgenthiov var, som Man siden seer, Others Faber) hjem igjen, og lod Bjovulf beholde Gotheriget. Rec. siger rigtig at 24te Sang begynder med den Anmærkning at Bjovulf siden drog over Havet og hævnede sin Konges Fald paa Others Søn, men saare uheldig er den Overgang, saaledes hævnede han skjændigt Mord, da han selv tolvte stred imod Dragen, thi der staaer at saaledes øvede han Kjæmpebedrifter lige til den Dag han gik imod Dragen. Hvad her videre staaer om Skibet. med de 30 Mand o. s. v. er Snak, hvorved jeg ei vil opholde mig, men ile til Bidvulfs Tale, som han holdt før Dragekammen begyndte, og som er en af de mærkeligste Episoder i Digtet, men i den latinske Oversættelse saa forhutlet, at der er ikke Mening end sige Fortælling og Skjønhed at finde. Følgende er kortelig Talens Jndhold: mange Kampe siger Bjovulf, bestod jeg i min Ungdom og mindes dem grandt. Jeg var syv Aar gammel der Kongbrædel tog mig af min Faders Huus, opfostrede og begavede mig herlig. Det værste som timedes den Konge var hans Børns Skjebne, thi hans Dørn vare Herebald og Hædkyn og min Higelak. Den Ældste faldt for sin Broders Haand, Hædkyn skjød feil og skjød med Piil fra Hornbuen sin elskede Ven. Det var en gruelig Ting for Folket, de vilde ei lade den Faldne uhævnet, men det var en sørgelig Ting for den Gamle at hans anden Søn skulde ende sit unge Liv i Galgen. Da greb han Harpen og kvad en sørgelig Sang om hans Søn som hængde i Galgen, Ravne til Brad, og dermed frelsde han Hædkyns Liv (35te Sang) men stor var hans Vaande, han sørgede over Herebald, og kunde dog ei hade hans Banemand; han døde af Sorg og efterlod Hædkyn Land og Rige. Da opkom der Krig mellem Gotherne og de Svenske da Ongenthjov og Other befeidede Hædkyn. Her er nogen Dunkelhed, som dog tildeels opklares i en af de følgende Episoder, der føier sig til denne. Derpaa taler Bjovulf atter om sin Manddom og siger, at vidste han hvordan han kunde fatte den Drage vilde han et bruge Vaaben, men knuge den, som han kungede Grændel. Striden begyndte nu, og beskrives delig, og Sangen endes med at Bjovulfs Mænd, for at frelse deres Liv, flydde til Skoven og lode deres Herre ene. (Fortsættes.)