Viborger Samler, 1813-08-25
I Kbhvns N. Skilderie læses en varm patriotisk Opfordring til hver Danneborger og Sølvets Aflevering til vor nu nationale Bank. Jblandt det Grunde, Forfatteren lægger sine Medborgere paa Hjertet, heder han dem betænke, at de kun berøve Staten sin Kraft og Marv, ved at gjemme og tilbageholde det Metal, hvis Sum giør Landet fattigt, uden at gjøre dem rige. Er da nogensinde Roden, bleven stærkere, fordi den nægtede Stammen sine Safter, Er nogensinde Moderen bleven karskere, fordi hun nægtede den Diende sin Melk, Troer ikke, at J have betrygget eder, fordi J gjemme Sølv paa eders Kistebunde. J kunde umulig vedblive at være rige, naar Staten med hver Dag bliver fattigere. Naar Roden af Træet hentærres, nytter det kun lidet at enkelte Grene endnu ere grønne. Gaaer Stammen ud, saa visne ogsaa de grønne Grene. Naar det brænder i første Stokværk, søger man forgjeves Redning paa Loftet. Tidlig eller sildig maae J dog frem med det, kun med den Forskjel, at det siden hverken vil gavnesynderlig eder selv eller den Stat, som det i dette Øjeblik kan redde. J ere i eders Jndbildning rige, naar J have den mindste Smule af disse Metaller liggende. Glemmer ikke, at eders virkelige Fattigdom voxer med eders indbildte Rigdom. Cajus har 500 Specier liggende, deres Nominalværd er stor, men deres indvortes Værd bliver evig det samme - 500 Specier. Hvad venter Cajus nu egentlig at udrette med disse? Stige de i Nominalværd, saa stige tillige alle Fornødenheder, og naae tilsidst Sølvets Kours. - Det er vor engen Blindhed, som er vor værste Fiende. J det Øieblik vi vilde ophøre at være indbildt rige, ophøre vi at være virkelig fattige. J dette Øjeblik hedder det: mange kunde hielpe Een, men En kan ikke hielpe mange. Denne Ene er Staten, disse mange ere J. Det er endelig Tid, at J føle og indseeeders eget Tarv. Længe nok have vi arbeidet imod hinanden; lader os engang for Alvor arbeide for hinanden. Vi have hidtil hørt tale og skrive og synge nok og Fædrenelandskjerlighed; lader os nu endelig engang i Gierningen vise den Op altsaa, J Dannemænd og Danneqvinder, som mene det redelig med eder selv, med eders Medborgere, med heele Staten - op, og nedlægger det Guld og Sølv, der i eders Hænder er en død Masse, som et sandt Dannefæ, paa Fædrenelandets store Nationalaltar. Her er alt at vinde og intet at tabt. Bliver Krigen, som Gud forbyde, endnu flere Aar ved, hvad nytter eder da eders Guldsmykker og Sølvkar, Hvo af eder gider vel prunket med tom Glimmer, naar hele Landet er nedsunket i Sorg? – Jngen er saa taabelig, at besætte sin Sørgekjortel med Guldbræmmer. Faae vi Fred, hvor let ville J da ikke, ved fornyet Handel og Skibsfart, ved atter fremblomstrende Velstand i alle Næringsgrene see eder istand til at anskaffe eder Guldsmykker og Sølvkar, langt kosteligere og skjønnere, end de J have ofret eders Fædrenelands Tarv og eders Konges Hæder, Hvad danske Qvinder gjorde for Aarhundreder siden og i uoplyste Tider, det vil danske Mænd heller ikke aflade at giøre nu. Agtede hine ikke deres bedste Smykker for gode til at løse deres Konge fra Fængsel saa ville heller ikke J agte eders overflødige Sølvkar for gode til at hielpe eders Fødeland i Trængslens Dage. Det Guld og Sølv, J saaledes frembære som fædrenelandske Offere, bliver eders og eders Børns Eiendom. Det sættes under eders Forvaltning og Bestyrelse. Det Metal, som J ellers i Tiden af Blussel over eders Mangel paa Borgersind maae unddrage eders Medborgeres Aasyn, kunne J nu forvandle til et frugtbringende Liggendefæ. Danske Mænd og Qvinder, endnu er det Tid Endnu staaer det til eder, ved forenede Anstrængelser at støtte Statens siunkne Kræfter. Held eder, hvis eders Børn engang maatte kunne sige "Det var vore Fædre, som vort Danmark har at takke for sin Frelse!