Aalborg Stiftstidende, 1836-01-09
Det vil formodentligen være i vore Læseres Minde, at Hr. Jnstructeur Nielsen i afvigte Vinter i Hovedstaden, offentligen foredrog enkelte Prøver af politisk Veltalenhed Et indskrænke os til her at meddele et kort Brudstykke af Chateaubriands berømte Tale for Pressefriheden, bestemt til at holdes i det franske Pairskammer, og i hvilken den geniale Forfatter først paa den historiske Vei undersøger, om de Forbrydelser og Feil, som man sædvanligen lægger Pressen til Last, virkeligen kunne tilskriver samme. Efter denne Undersøgelse vedbliver han saalunde, Historien viser os saaledes, at alle beskyldninger mod Pressefriheden end ikke have det mindste Skin af Grund man bliver altsaa nødt til ikke i nogen almindelig Jnteresse, men i jammerlige Privathensyn at søge Grunden til en Forfølgelse, der ellers vilde være uforklarlig. Og hven er det da, som hader Pressen, Det er de Mennesker, som i deres tidligere Levnet have begaaet Ting, De gjerne vilde skjule for Verdens Øine, eller saadanne, der pønse paa Planer, som De maae ønske at unddrage fra Publicums Opmærksomhed; - Pressens Fjender, det er Hyklere, uduelige Embedsmænd, udpebne Theaterdigtere, Narre, som man leer af, og Drog, over hvilke man spotter, endelig Jrtriganter og Hofkryb af alle Sorter. Alle Jordens Stympere have sammensvoret sig mod Trykkefriheden, Hvad, en Nar skal ikke have Lov til at være i Fred, Smaatyrannerne skulle ikke i Ro kunne udøve deres DespoMisbrugene rives ud af deres magelige Slendrian, Politispionerne være uden Levebrød, Alle istemme de en Jerimade over den fordømte Pressefrihed. - Men endnu gaae nogle og det meget respectable Folk tilbage, som The arier, Fordomme eller maaske Mindet og nogle ufortjente lidte Mishandlinger gjøre til Modstandere af al Trykkefrihed. Men have de dog ikke maaske Ret, Kan man nægte Tilværelsen af skammelige Pamphleter og Smæde vers, Rei mine Herrer, Men jeg vil blot erindre Dem om, at saadanne have fundet Sted til alle Tider. Slige Liveller ere fordømmelige, og fortjene at forfølges med et Strænghed, men man bør ikke, for at hævne en privat Fornærmelse, tilintetgjøre den offentlige Frihed. Jeg kunde letteligen her fremlægge for Dem, mine Herrer, fem til sex tykke Bind af Skrifter, rettede imod mig, uden at regne ligesaa mange Bind Avisartikler. Skulde jeg nu derfor - jeg svage Støvets Søn, komme herhen for at Kjærlighed til mit lille Jeg at trygle Dem om, at pro scribere den kostligste af alle vore Friheder, Man har sagt mig, at jeg var en daarlig Skribent, en slet Minister; men hvis det nu er sandt, hvad Ret har jeg saa til at beklage mig? Er Publicum forpligtet til at deele den gode Mening, jeg muligen kan have om mig selv, Bort da med disse jammerlige Smaating! ellers kunde ligesaa godt alle Molieres Personer komme frem med Petitioner mod Digtekunsten, og det lige fra Trissotin og indtil Pourceauanac, lige fra vor gode Tartuffe og indtil George, Dandin. Mine Herrer, Vi ere ikke her for at berede Plaster til alle Egenkjærlighedens Smaalidelser, eller for at forbinde Forfængelighedens Saar, vi ere her for at give Love. Derfor bør vi da heller ikke bringe Fornuftens helligste Rettigheder til Offer for et enkelt Coteries smaalige Jnteresser, ikke antaste Chartet for at hævne nogle Smaafolk, der trosig fornærmede af enkelte foragtelige Pamphleter."