Aalborg Stiftstidende, 1845-11-20
En Godseier sad en Sommeraften paa en Høi med sin lille Søn Vilhelm, og viste ham den nedgaaende Sols Pragt og Skjønhed. Fra en nærliggende Mark drog en Hyrde just hjem med sin muntre Faareflok, som brægende løb foran ham; Veien var paa begge Sider bevoxet med Tornebuske, og Vilhelm bemærkede, at næsten intet Faar gik forbi, uden af lidt af dets Uld blev hængende paa Buskene. Det ærgrede ham og han sagde: Fader, hvorfor har Gud skabt de afskyelige Tornebuske, der saaledes berøve Faarene deres Uld, Jeg vil imorgen ved Solens Opgang gaae ud og hugge dem om, og du vil vist hielpe mig dermed, kjære Fader. – Buskene tage kun en liden Deel af Ulden, svarede Faderen, og Menneskene klippe engang om Aaret al Ulden af. - Ja, kjære Fader, vi bruge den, og Faaret vilde dog alligevel tabe Ulden, men Buskene bruge den ikke. Det veed Du ikke, Søn, dom ikke saa hurtigt – Næste Morgen tidlig var Vilhelm allerede bevæbnet med en Sabel for at hugge Buskene om, og Faderen fulgte roligt efter ham; men da de kom nær til Stedet, raabte Faderen: "Holdt Vilhelm, opsæt din Hævn et Øieblik endnu - Vilhelm standsede og saae nu mange Fugle flokkes om Buskene; der kom Bogfinker, Stillidser, Nattergaler og mange andre Fugle, og enhver tog lidt af den Uld, som Dagen før var berøvet Faarene, og fløi bort med det i Næbet. – "Hvad er det, spurgte Vilhelm. - Hvad andet, svarede Faderen, end et Beviis paa, hvorledes Gud sørger for alle sine Skabninger, de mindste med de største, og ofte bruger Midler til deres Ophold, som vi mindst ventede. De Tornebuske, som du var saa forbittret paa, ere ligesom et forenende Baand imellem Jordens og Luftens Beboere; de modtage lidt af den Riges Overflod og give det til de Fattige, og de smaa Fugle, du saae, have her faaet Materialier til deres Reder. Vil du endnu hugge Buskene om Himlen bevare mig, sagde Vilhelm, de skulle staae i Fred; thi de beholde jo ikke Ulden til sig selv, men ere Redskaber i Guds Haand til at sørge for Himlens smaa Fugle. Som henhørende til Cap. 3 vælges No. 63, som angaaer Lærrebogens Pag. 34 § 10. "Mennesket kan ikke opnaae nogen sand Lyksalighed ved Synden." 63. Samvittighedens Uro. Martin sneg sig ved Midnat ind i Slotshaven for at fylde to Sække med Frugt; da han havde fyldt dem begge, vilde han først bære den ene hjem. Medens han gik langs med Havemuren med Sækken, slog Klokken just tolv. Vinden ruskede ganske underligt i Træernes Løv- og Martin saae ganske pludseligt en sort Mand ved Siden af sig, som tjenstfærdig har den anden Sæk, han gav et høit Skrig fra sig, lod Sækken falde og løb alt hvad han kunde. Den sorte Mand lod ogsaa sin Sæk falde og løb ligesaa hurtigt ved Siden af Martin til Enden af Havemuren; der forsvandt han. Martin fortalte den næste Dag allevegne om det skrækkelige Spøgelse; men at han havde stiaalet, det fortang han Men Herredsfogden lod Martin komme for sig endnu den samme Dag og sagde til ham: "Du har i Nat stiaalet Frugt i Slotshaven; Sækkene, hvorpaa din Faders Navn staaer mærket, have forraadt dig; du skal derfor sættes i Fængsel; hvad det sorte Spøgelse angaaer, da var det ikke andet end din egen Skygge, som du saae, da Maanen stop og Klokken tolv og skinnede paa den nylig hvidtede Havemuur. Saaledes gaaer det Enhver, som gjør Uret; det er Samvittigheden, som skræmmer ham, og hans onde Bevidsthed maler Spøgelser rundt omkring ham. Af Cap. 4 vælges No. 67, som angaaer LærrebogensPag. 38 § 4. Jesus Christus blev et sandt Menneske, med Sjæl og Legeme ligesom vi, men havde ingen Synd. Jesus beviiste den største Lydighed mod alle Guds Befalinger." 67. Korset paa Alperne.