Norske Intelligenssedler, 1811-01-29
Forfatteren til de i Christiania JntelligentsseddelNo. 6 indrykkede Spørgsmaal angaaende det danske Sprogs Retskrivning har med Fornøielse læst Hr. Wulfs bergs Betænkninger derover, i almindeligt Tillæg til Bladet Tiden No. 5. Han fremsatte dem aldeles ikke for at modsige Hr. Wulfsberg, hvis Ønske om en renset Retskrivning i alle Ugeblade han af Hjertet istemmer. Endnu mindre var det hans Hensigt at opkaste sig til Dommer over Hr. Wulfsbergs Retskrivning, og i nogen Maade erklære denne for urigtig. Men da han holder sig overtydet om at Hr. Wulfsberg skriver Preenset af Overbeviisning, fordi det kommer af reen, saa fandt han netop i dette Ord et paafaldende Beviis paa, hvor forskjællige endogsaa Folk, der ikke blindt hen følge en vedtaget Slendrian; men bestemme deres Retskrivning efter overveiede og selv prøvede Grunde, kunne være i deres orthographiske Meninger, uden at derfor den Ene bestemt tør paastaae, den Anden har Uret. Han saae altsaa betydelige og næsten uovervindelig Vanskeligheder ved Jndførelsen af en streng Correctur, og hvorledes disse bedst kunde hæves, eller i det mindste formindskes, derom ønskede han at see en upartisk Sprog, granskers Mening. Da Sætteren har nøiagtigen fulgt Forfatterens Orthographie - og Ordet Correcture, hvis Urigtighed han erkjender, altsaa maa skrives paa hans egen Regning - saa seer man, at det ikke er hans egen Overbeviisning han har anført som Exempel paa Afvigelserne fra den almindeligste Retskrivningsmaade. Hans orthographiske Troesbekiendelse er kortelig denne: Han i bruger det stumme E. ikke blot i Verbernes Jnfinitiv, men ogsaa detter med bestemt Aller taaledes skriver han f. Ex. den blaae Himmel); men i Enden af Substantiverne indseer han slet ikke hvad det skal til, og han erindrer sig heller ikke at have seet noget Ordentligt til dets Forsvar; thi rigtig nok har Tode engang sagt: at et Subskantiv, der blot bestaaer af en Consonant og gen Vocal, vilde see alt for fattigt ud, naar det stod uden stumt E; men denne Jndvending forekommer ham endnu fattigere end selv Ordet Ø. Brugen af fordoblede Bocaler indseer han er undgaaelig i visse Ord, saalænge vi endnu mangle Accenter; men han skyer den saa meget han kan, an, om just ikke alle, dog de fleste, der have skrevet om det danske Sprogs Retskrivning, og, blandt disse, Mænd, der fortrinligen have udmærket sig ved Selvgranskningsaand- og sand Sprogphilosophie, have ønsket den afskaffet, eller i det mindste indskrænket. Forskjellen mellem Jod og J iagttog han af Overbeviisning, førend endnu Dichmans Sproglære var udkommen; men at omskrive fremmede Ord efter Udtalen har han altid forkastet, ihvorvel den høist fortiente og hæderværdige Sprogphilosoph Dichman taler til dets Forsvar, og naar man driver det saa vidt, at man endogsaa udstrækker denne Omskrivning til Proprier - som Did man meget rigtigen forkaster, skjøndt Nyerup synes at billige det - er han fuldkommen enig med Hr. Wulfsberg i at elserklære det for splittergalt. Saaledes er hans Overbeviisning; men at der gives Mange, som afvige fra denne, baade til den ene og til den anden Side, det veed han, og da de Selvtænkende blandt disse, ogsaa have valgt deres Retskrivningsmaade efter Grunde, der uden Tvivl ere ligesaa overtydende foreldem, som hans ere for ham, saa troer han, at de modsigeligen tilkomme uindskrænket Meningsfrihed, ligesaavel som han meener selv at have Fordring paa den. Hvorledes det nu skal blive gjørligt at faae indført en almindelig og streng Correctur, saalænge Meningerne om Retskrivningen ere saa forskjællige, derom ønskede han meget at see en selvtænkende Sprogphilosophs Tanker, og i det Haab, at hans Anmærkning maaskee kunde fremvirket noget saadant, var det, at han lod den trykke; men hverken af Modsigelseslyst eller Dadlesyge.