Almuevennen, 1843-05-17
Vi have i Nr. 6 henviist til de jydske Bonde-Deputeredes egen Besvarelse af det her omhandlede Spørgsmaal, i den sidste Stænderforsamling i Viborg, og viere visse paa vore Læseres bifald, naar vi her meddele denne, der afgiver et uforkasteligt praktisk Beviis for, at Bondestanden baade kan have en fast og velbegrundet Overbeviisning, og kan forsvare den, lige overfor Lærdoms og Veltalenheds klogtige Modstand, Det var i Behandlingen af Sagen om de stænderske Comiteer, at de jydske Bonde=Deputerede med Dygtighed og Selvstændighed vidste at hævde deres Berettigelse til at indtage et ligesaa betydningsfuldt Standpunkt i Samfundet, som nogen af de andre Landets Klasser. Den første som førte dette Forhold paa Tale var Proprietair Jensen, som anførte, at endskjøndt Stænderne ikke havde havt den Jndflydelse hos Regjeringen, som Folket havde ønsket og forventet, saa havde Bondestanden dog faaet denne Jndretning kjær, hvor ofte det end var sagt, at Bonden ikke havde Jnteresse for Stænderinstitutionen, saa vilde dog de der leve sammen med ham, snart komme til en anden Erkjendelse, thi Bonden lægger nøie Mærke til sin Deputeredes Fremgangsmaade i Stænderne, hvor meget og hvorledes han har virket, og ikke Faa følge Forhandlingerne med Jnteresse. Det var ikke blevet ubemærket af Folket, at de Jnteresser der synligen fremtraadte i den Roeskildske Forsamling neppe have været Bondestandens, og naar han kaldte den daglige Erfaring til Raads, og stillede de andre Klassers Jntelligents og Culturgrad imod den Bondestanden hidtil har været istand til at tilegne sig, saa syntes der at være grundet Tvivl om at Bondestandens Sag vilde lide ved de foreslaaede Stændercomiteer. Oberst Brock bragte hertil i Erindring, hvad ogsaa hine Bondefrihedens Modstandere idelig udraabe, at den Velvære, hvorved Bondestanden nu glæder sig, meget skyldes Mænd, udenfor dens egen Midte, Mænd som Reventlow, Bernstorff og Colbiørnsen, ved hvis ivrige og uegennyttige Bestræbelser det var, at Standen igjen hævede sig. Han kunde ikke troe at Bondestanden behøvede at frygte for, at den ikke skal erholde nogen Stemme i de stænderske Comiteer, da der af dens egen Valgelasse vælges to De legerede, om end Størstedelen af de Sager som kom under disse Comiteers Behandling vilde ligge udenfor Bondens Kundskabskreds, efter det Culturtrin hvorpaa han nu staaer, er han derfor dog ikke tilovers. Justitsraad With vilde blot gjøre opmærksom paa, at da de mindre Landeiendomsbesiddere skulde vælge to Delegerede til Stændercomiteerne, og Valget af disse beroer paa dem selv, saa var der Grund til at antage, at de ville vælge saadanne Deputerede, der tilstrækkelig havde viist sig at være sande Venner af Bondestanden. De der nærmest havde talt Bondestandens Sag havde ialmindelighed ikke hørt til den egentlige Bondestand, men havde besiddet Landeiendomme, der gav den Plads mellem denne Klasses Deputerede, og havde derfor betragtet sig som med Liv og Siel hørende til Bondestanden. Den kgl. Commissarius tog sig med megen Jver af Proprietair Jensens ovenanførte bemærkninger. Han yttrede at Bondestanden vilde faae en betydelig Jndflydelse paa Valget af de Mænd, der skulde indtræde i Stændercomiteerne, hvortil den just ikke vilde behøveat udnævne egentlige Bønder, idet den i dens Valgelasse vilde kunne finde andre Mænd, med hvem den kunde besætte disse Pladser. Den velgjørende Reform i Bondestandens Kaar, som blev begyndt i det forrige Seculum og er fortsat i dette, havde sin Oprindelse fra Mænd, som befandt sig i de høieste Stillinger, som henhørte til de mægtigste Familier, og som besadde betydelige Jordegodser. Ved Siden af den forevigede Konge stod saaledes Christian Reventlov, som fra først til sidst var Hovedhjulet i denne Reform, og det var ham, der, som Chef for Rentekammeret, gjorde Forslag til Nedsættelsen af den Commission, som i 1786 blev etableret til at ordne Landboforholdene, af hvilken Commission han bestandig var Medlem. Med ham samvirkede en anden høitstaaende Embedsmand, Christian Colbjørnsen, hvis store Evner og varme Jnteresse for denne Sag bidrog meget til dens lykkelige Fremgang. Statsraadet sad til samme Tid Peter Andreas Bernstorff, der ligeledes i høieste Grad interesserede sig for Sagen. Man maa heller ingenlunde troe, sagde Commissaren fremdeles, at hine Mænd vare saadanne Enthusiaster, at de forsmaaede deres Stand. De havde vistnok en Følelse af denne, som man nuomstunder sjeldent træffer hos Mænd, der befinde sig i samme Stillinger; men de fandt deri et Kald til, med Opoffrelse af deres egne Jnteresser, at arbeide for Samfundet, og at tage sig af den undertrykte Classe. Angaaende Jensens Yttring om at der i de roeskildske Stænder ikke havde viist sig Jnteresse for Bondestanden, bemærkede Commissarius, at det forekom ham meget fordærveligt, naar Stænderforsamlingerne saaledes indbyrdes miskjende hinanden, han troede, at de forskjellige Beskyldninger som i den senere Tid ere gjorte imod de roeskildske Stænder, og som have deres Grund i, at disse ikke have villet rette sig efter de liberale Blades Forventninger"*), ere aldeles ubeføiede, og han vilde oplyse hvor ugrundet det var naar man meente, at de roeskildske Stænder have taget sig mindre af Bondestanden, end den jydske; til den Ende gjennemgaaer han flere Sagers Behandling i begge Forsamlingerne og kommer da til det Resultat, at den roeskildske Forsamling har taget sig mere af, og gaaet videre i Bondestandens Sager end den jydske, hvilken Sidste dog derved efter Commissarius personlige Overbeviisning er kommet til et rigtigere Resultat. (De roeskildske Stænder skulle altsaa have taget sig for meget af Bondestandens Sager) Angaaende Huusmandssagens Behandling troer han, at dersom man der vilde see et Tegn til at bemeldte Forsamling ikke følte levende Jnteresse for Bondestandens Vel, saa vil enhver Upartisk finde dette aldeles ugrundet. (Der gives da visselig kun meget faa Upartiske!) Efter alle disse, halvfemte trykte Sider fyldte, bemærkninger og Oplysninger, maatte vel nu Bønderne i Viborg Stændersal føle sig slagne ganske af Marken, og forstumme, Her var fremsat for dem saa skarpsindige og udførlige Argumenter, af Kongens høitbetroede Mand og Landets første Jurist, hvor skulde den uvidende, enfoldige Bonde kunne svare noget Fornuftigt herpaa, Vi skulle see, Proprietair Jensen yttrede, at det han havde anført mod den roeskildske Stænderforsamling var, at de Jnteresser, som der havde gjort sig gjeldende eller synligen ere traadte frem, mere have været Godseierklassens end Bondestandens. Dette forekom ham at maatte paatrænge *) Det er mærkeligt, hvorofte Commissarius finder det værdigt for sig at udtale sin Uvillie mod de liberale Blade. De maa bære Skylden for Alt hvad der staaer ham imod. sig Enhver, som nøie gjennemgaaer Forhandlingerne, og hvis han skulle nævne bestemte Facta, kunde han paaberaabe sig Sagerne og lettet Adgang til Selveiendoms Erhvervelse, om Vildtskades Erstatning, om Forbedring i Huusmandsklassens Kaar. Naar det var sagt, at Bondestanden ikke ved egen Virksomhed og Kraft har befriet sig fra de Baand og det Slaveri, der gjennem Aarbundreder hvilede paa den, saa troede han at kunne sige paa hvilken Maade hine Baand bleve løsnede; det var ved Hjelp af Tidsaanden, Trykkefriheden, og en ædel, menneskekjærlig Fyrste, ogsaa stode Mænd, ved Thronens Tide, hvis Minde Traditionen vil bevare i Folket til de sildigste Slægter; men man har glemt at nævne, hvorledes dette Aag i Tidens Løb var blevet paalistet eller paatvunget Bondestanden. Man maa ønske at have et Værn imod et Tilbagefald til Skade for Bondestanden. Dette Værn søger han i Folkeoplysningen, i en kraftig Almue- og Folkeaand, i en levende Selvbevidsthed hos Folket. Han erkjendte Rigtigheden af hvad With havde yttret, at Bondestanden ikke havde savnet varme Talsmænd i dens egen Valgelasse, blandt dem som ikke høre til Bondestanden, og han betragtede netop denne Deputerede som een af dem, der havde viist sig som Bondestandens sande Venner, men det er ikke givet, at der stedse vil være saadanne uafhængige Mænd i Bondestandens Jnteressers Tjeneste, og han ønskede gjerne, at den til enhver Tid i sin egen Midte kunde finde kraftige Forsvarere. Selveier Lydersen tilstod, at den Mand, der har henslidt sin Tid bag Ploven og ved lignende Forretninger, ikke kan besidde den Kundskab, Jntelligents og Civilisation som de Lærde, der saa at sige fra Vuggen af have havt Adgang til aandelige Beskjæftigelser. Det havde undret ham meget, at Bondestanden, der er den talrigste Stand, der bærer den største Deel af Statens Byrder, og hvem det hidtil har paaligget at værne om denne, ikke er stærkere repræsenteret end de øvrige Stænder. "Fra hvilken Side jeg end betragter Sagen", sagde han, hvad enten jeg tænker mig Bondestanden som den største Menneskemasse, eller som den, der besidder det meste Hartkorn, eller som den, der bærer de største Byrder, kan jeg ikke finde andet, end at den er for svagt repræsenteret. Det er blevet fremhævet, at hvad der er skeet for Bondestanden ikke er udrettet ved denne selv, men af Andre. Dette er en Sag jeg godt kjender af Historien, og jeg skal ikke glemme hine ædle Mænds Navne, saalænge Blodet slaaer varmt i mine Aarer; men hvo indestaaer mig for, at saadanne Mænd altid ville findes, thi de høre til Sjeldenheder. Naar man seer ind i den europæiske Statsmaskine, da forekommer det mig, at den største Kraft som driver denne, er Egenkjærlighed, ja jeg kunde maaskee sige Egennytte; vi ere jo alle Mennesker, og der findes ingen Reen blandt de Ureene, og ingen Fuldkommen blandt de Ufuldkomne. Dersom jeg altsaa skulde stemme for Stændercomiteerne, da maatte jeg ønske Bondestanden, stærkere repræsenteret i disse. Under Sagens endelige Behandling rykkede Commissaren atter frem med Gjentagelser og yderligere Udviklinger af det vi saae ham fremføre ved den foreløbige; i Anledning af Jensens Yttring, at det maatte tilskrives Tidsaanden og Trykkefriheden at Bondestandens Aag er blevet brudt, siger han, at i den Periode da den store Reform i Landbolovgivningen blev iværksat, var der vel hos de mere Oplyste en Stemning for denne Forandring, og at Regjeringen der fandt en Støtte for Udførelsen af dens Hensigter, der, som bekjendt, fra andre Sider (fra mange Godseiere) mødte heftig Modstand, men at denne Stemning dog ikke havde en saadan Styrke eller viste sig paa en saa fremtrædende Maade, at den kunde have trukket Regjeringen med sig, og Trykkefriheden var heller ikke dengang af en saadan Beskaffenhed at den kunde give nogen kraftig Impuls til disse Reformer. Disse skyldtes derimod vor forrige Konges varme Jnteresse for Sagen og de udmærkede Mænd der stode ved hans Side, Paa samme Maade har han ogsaa uden nogen dertil given ydre Anledning indrømmet Bondestanden Sæde i de stænderske Forsamlinger. J Anledning af de Befrygtelser der vare blevne yttrede for, at Bondestandens Jnteresser ikke vilde blive tilbørligt vare tagne i de stænderske Comiteer, anførte han at de vilde blive gandske anderledes repræsenteret i vore end i de preussiske Comiteer (det var dog en Trøst). Gaardmand Ole Kirk gjorde opmærksom paa, at naar Stændercomiteerne skulde være fælles for Kongeriget og Hertugdømmerne, saa maatte de Deelegerede være det tydske Sprog mægtige, og dette var en Grund meere for at Bondestanden ikke kunde sende Nogle af sin egen Midte. Det var vel under den foreløbige Behandling yttret, at Bønder ogsaa passende kunde vælges til Deelegerede, men som han var af en anden Mening, priste han Commissarius, der ikke havde givet dem noget Vink i den Retning. Derimod har han, saaledes vedblev Kirk, " et særdeles klart Foredrag søgt at godtgjøre, at Bondestanden, ikke har sin egen Virken at takke for de Forbedringer, den har erholdt; han har ved denne Leilighed bragt i Minde, ved hvem disse Forbedringer især ere fremvirkede, og Jngen kan meere end jeg paaskjønne disse Ædles Virken, deres Navne ere mig hellige, og jeg søger saaofte Leilighed dertil gives, at holde deres Minde frisk blandt mine Jevnlige. Men – siger han, – med Erkjendelse heraf maa jeg paa den anden Side tillade mig at gjøre opmærksom paa, at Forholdene siden den Tid saare meget have forandret sig. Dengang var Bondestanden i en aldeles afhængig og Umyndighedstilstand; men den fik Talsmænd udenfor sin egen Midte og ved den forevigede Konges Bestræbelser blev den sat paa en saadan Fod, at den nu ansees for at være kommen til det Punkt, at den kan varetage sine egne Sager. Den hedenfarne Konge satte saa at sige Myndighedens Stempel paa os, idet han gav os Sæde og Stemme i Folkeraadet. Men hermed har han tillige sagt: Saameget har jeg udrettet for Dig, Bonde, nu maa Du holde Dine Øine aabne; thi nu er der ikke længer saadan Opfordring for Mænd, af andre Stænder til at antage sig Din Sag; Du maa derfor selv passe paa, naar Dine Jnteresser ere med i Spillet. Bondestanden, føler sig meget beroliget ved at have Deputerede af dens egen Midte i Stænderne. Den Bonde som af sine Ligemænd er valgt til Deputeret, maa af at sin Kraft give Agt paa hvad der foregaaer omkring ham, thi et stort Ansvar hviler paa ham", Proprietair Jensen kunde ikke undlade fremdeles at udtale, at der i Østifternes Stænder, ifær i den senere Tid har viist sig en stærk aristoratisk Tendents, hvoraf han har uddraget det Resultat, at der heri Landet, navnlig i Østifterne, findes et ikke ubetydeligt aristoratisk Element, men dette kunde han vel intet have imod, naar der kun ligeoverfor som Modvægt staaer en kraftig og oplyst Bondestand. Skulde han have feilet i sin Antydning af de Aarsager, der fremkaldte Bondestandens Opkomst, vilde det gjøre ham ondt, men han troede ikke at det afham derom Anførte var tilstrækkelig gjendrevet, Gaardeer Black sagde: "Den kgl. Commissarius har formeent, at de mindre Landeiendommes Besiddere ere ligesaa stærkt repræsenterede som de øvrige Klasser. Dette troer jeg ikke forholder sig saa. Sædegaardseierne ere i Forhold til deres Hartkorn repræsenterede 8 a 10 Gange saa stærkt som de mindre Landeiendomsbesiddere, og hertil kommer, at Hs. Majestæt, udnævner selv 3 a 4 Godseiere, Kjøbstæderne ere i Forhold til deres Folkemængde 5 a 6 Gange saa stærkt repræsenterede som de mindre Landeiendomsbesiddere. Vel anfører den kgl. Commissarius Preussens Exempel, i hvilket Land Ridderskabet og Prælaterne ere meget stærkere repræsenterede end Landcommunerne, men om dette nu var en Feil, burde man dog ikke blindt hen følge det. Den kgl. Commissarius mener ogsaa, at den Klasse, som heri Riget træder istedetfor Ridderskabet i det nævnte Land, ikke udgjør nogen privilegeret Stand. Jeg vilde meget ønske at det var saa; men det Modsatte forekommer mig, at være Tilfældet. Sædegaardseierne ere jo virkelig privilegerede, og det saaledes, at de have 8 a 10 Rbd. mindre pr. Td. Hartkorn at svare til Staten end det ufrie Hartkorn. – – Det er sagt af Flere her i Forsamlingen, at Bonden ikke har at takke sig selv for de Fremskridt, han hidtil har gjort. Dette er ganske vist, men det maa ogsaa betænkes, at Bonden i lang Tid ikketurde lade sin Stemme høre. Men priset være de ædle Mænd, som talte Bondens Sag. Vi ere nu komne saa vidt, at vor Røst kan trænge til Thronen, og det forekommer mig dog, at vi vilde handle urigtigt imod os selv og vore Efterkommere, om vi nu erklærede os i Umyndighedstilstand og lode Andre møde for os i Folkeraad". Til dette fandt nu Commissarius Jntet meere at indvende, men sagde, at naar man blot tog Hensyn til Tallet, da forholdt det sig rigtigt, at Godseierne og Kjøbstadbeboerne ere stærkere repræsenterede i Stænderne, og ligeledes i de stænderske Comiteer ville faae en større Repræsentation end Bondestanden, men denne sidste Klasse vilde dog faae en ligesaa stor Jndflydelse i de stænderske Comiteer som nogen anden Klasse, og der var ingen Grund til at antage, at alle de øvrige Klasser ville være Bondestanden imod, og ikke i alt hvad billigt kunde være vilde være tilbøielige til at stemme med dens Jnteresse. Det er vistnok rigtigt, at Bondestanden nu er kommen ud af den Umyndighed, hvori den forhen befandt sig, og saaledes selv vil kunne varetage sine Rettigheder; derfor er der ogsaa indrømmet denne Stand Adgang til Sæde i Stænderforsamlingerne". Naar da nu atter hine Mænd komme og ville frakjende Bonden Jndsigt og Ret til at udtale sig om vore Anliggender, da tilraabe vi dem med Anders Sandøe Ørsted: "Det er vistnok rigtigt, at Bondestanden, nu er kommen ud af den Umyndighed, hvori den forhen befandt sig, og saaledes selv vil kunne varetage sine Rettigheder. og den Bonde, der herefter med Ligegyldighed, og Dorskhed, eller af Uvidenhed, overlader de andre Stænder at varetage hans Tarv, ham foreholde vi de Ord Ole Kirk lod Frederik den 6te tilraabe Bondestanden, da han gav den Sæde og Stemme i Stænderne: "Saameget har jeg udrettet for Dig, Bonde, nu maa Du holde Dine Øine aabne, thi nu er der ikke længer saadan Opfordring for Mænd af andre Stænder til at antage sig Din Sag; Du maa derfor selv passe paa naar Dine Jnteresser ere med i Spillet, Hermed et Følgeblad. Trykt i det Brünnichske Bogtrykkeri.