Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-05-22
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Macatze. - Tiende Aargang. No. 41. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Løverdagen den, 22 Maji 1823. Brev. til Daniel Amadens Atterbom i Upsalg. Længe har jeg skullet takke Dig, kjære Atterbom for Tilsendingen af nogle Blade af den Svenske Litteraturtidende, der indeholdt en Underretning om den nyere danske asthetiske Litteratur. Men foruden at der i Tingen selv ikke just er meget at takke for, har jeg længe ønsket og ventet mig et roligt Øieblik for at skrive Dig til, ikke blot om denne, men og om andre Sager, der ligge vort Venskab nærmere. Da imidlertid et saadant Øieblik maaskee endnu ikke saa snart turde komme, og da jeg endnu langere kunde savne det skriftlige Samkvem, hvorved vi stundom oplive Mindet om de klære og skiønne Timer, som Venskabs Genius skienkede os blandt Østergathlands Bierge, i dit Fædrelands romantiske Kongestad, ja selv under Høstens Slud og Taager i det minderige Upsala, saa viljeg skynde mig med at sige Dig, at jeg har modtaget og læst dette kritiske Foster, og ønsket, for *) Da de Blade, hvis Jndhold har foranlediget dette Brev, ere blevne læste af Mange i Kiøbenhavn, har jeg fundet det passende, her at lade det aftrykke, saameget mere, som en mig der tillagt, maaskee ligesaa ufortient, som tildeels urimelig Roco, kan have givet Anledning til underlige Formodninger. svenske Læseres Skyld, at det maatte havt flere Mærker paa at være sundt og fuldbaaret. Dets Forfatters Hensigt, at giøre sine Landsmænd bekiendte med Navne og Værker af endeel danske Digtere, er roesværdig nok; men hans Paastand "at ingen Nations æsthetiske Litteratur er saa ubekiendt i Sverrige, som den danske troer jeg de sleste Svenske af nogen Cultur og Oplysning ville finde ligesaa fornærmelig, som jeg efter min Erfaring maa finde den ugrundet – endog under den løierlige Forudsætning, at Stockholm skulde gielde for hele Sverrige. Jeg bør tilstaae, at jeg har fundet Kiendskab til den danske Litteratur i Sverrige langt over den Forventning, som den yderlige ringe videnskabelige Forbindelse imellem vore Lande, maatte give mig; og jeg har - af Grunde, der ikke ere vanskelige at forklare – erfaret, hvor langt mere Dansk man læser i Sverrige, end Svensk hos os. Det skulde derfor undre mig høiligen, om man i Sverrige vilde tilstaae, at man trængte til en saadan Underretning om dansk Litteratur og Kritik over danske Digtere, som den svenske Litteraturtidende har givet – allerhelst naar man vil undtage nogle af de allernyeste danske Digterværker, hvoraf maaskee kun faa Exemplarer have gjort den lang: Reise op til Stockholm og Upsala. Det er da, som jeg alt har sagt Dig, allene med Hensyn til Dine Landsmænd, jeg vilde ønske, at vor Litteratur nyeste Talmand i Sverrige, havde givet sit Arbeide lidt mere Grundighed, og lidt færre Spor af overilet Hastværk og eensidig Tilbøielighed til at frembringe en Gienklang af Andres Domme. Dette maa jeg saameget mere ønske, som han en og anden Gang, naar han bedømmer hvad han selv har kiendt, og holder sig reen for egen og Andres Partiskhed, yttrer et skarpere og rigtigere Blik. Den danske Litteratur. saavel fra dens videnskabelige, som dens æsthetiske Side, er rig og selvstændig nok, for at fortiene eget Studium; det danske Sprog, hvis Fortræffelighed man i Tydskland næsten er villigere til at erkiende, end hos os selv, fordi Beskedenhed hos os hardtad er bleven til en Nationalfeil, vil sikkre vor Litteratur den Kraft og Eiendommelighed, som vi kunne sige, fra dens første Dannelse udmærker den paa een, i Forhold til vort Lands Størrelse, saare hæderlig Maade. Hvad vore Digtere angaae, saa ville disse bedst selv forsvare den Plads, de have indtaget; og om man i Sverrige ophørte at læse dem, fordi en Litteraturtidende kriticerede dem, vilde Tabet i Sandhed ikke være vores. Vi kunne da heel roligen see paa, om man i Upsalg lægger for Dagen, at ikke Svenske Academiens Tilhængere ere de eneste i Sverrige, der i Kritiken lade sig forlede af en eensidig og partisk Smag. Men ingen vil fortænke os i, at vi smille, ja stundom lee, naar vi læse saadanne Yttringer, som til Ex. de følgende: "At Danske og Svenske nødvendigen maa ansee hinandens Tungemaal, som en fordærvet Dialect af deres eget, og derfor hade og foragte det." (Finder sligt Had og Foragt Sted i Sverrige, – Man har da i Sandhed meget godt vidst at skiule det for mig. Hvad os angaaer, da har det aldrig været Skik i Danmark at hade eller foragte hvad fremmedt er, end- og om det tilhørte vore Fiender, og hvorledes vi skulde komme til at hade et uskyldigt Sprog, som vi lidet eller intet kiende, kan jeg ikke indsee.) Videre: "At man maa gabe ved Vessels Skiemt - som man for Guds Skyld ikke maa bedømme efter Kellgrens svenske Oversættelser, der, skiøndt selv ingen Mesterstykker, dog blive det ved den blotte Sammenligning med Originalen *) - og at det kun er dansk Fordom der kan finde Smag i *) En af dessa (Vesselscomiske Fortællinger) Smeden och Bagaren ar af Kelleren ofverflyttad denne Digters tvungne, tomme, affecterede Arbeider, eller finde meere end en flad og yderlig Pudsighed i hans Kiærlighed uden Strømper, hvori man savner ethvert Udbrud af den genialisk spillende Vittighed, som man beundrer hos Aristophanes, Cervantes, Tieck, Holberg og enhver anden sand Comiker." Stakkels Vessel, Du har nu saalænge moret os, som du morede Kellgreen, nu maa Du ikke længere være Vessel; men om Du levede, fik Du at reise til Stockholm, for at lære at blive en svensk Aristophanes eller Cervantes. Naar vi da saae Dig komme igien, med en Sæk fuld af cyklopisk Vittighed, taalmodigen bærende paa Din spanske Kappe, hvor stolte kunde vi da være af at have faaet en kiedsommelig svenske græsk spansk Komiker, i Stedet for vor vittige danske Digter, Naar vi end videre læse, "at man hos Ewald forgieves søge noget Spor til en indlagt høiere Betydning i de nordiske Fabelcolosser, men at de hos ham opmarschere i Almindelighed blot som døde chetoriske Figurer, da er dette et Beviis paa, at den Upsalske Æsthetiker enten ikke har forstaaet Evald, eller med Flid seet ham fra et skievt Synspunkt. Evald kunde naturligviis ikke lægge nogen høiere Betydning i sine mythiske Personer, end de for ham havde. Han gav os egne Skikkelser, fulde af et poetisk Liv, og hvis vi ei see dette, er det vor egen Skyld. Han gav os en anden Balder, end Oehlenschlager; men hvem kunde det falde ind at sammenligne to, saa uligeartede Digterværker, uden den, som i Evalds Thor, Balder og Valkyrier ikke kan see andet end døde rhetoriske Figurer, - Dette forekommer mig omtrent som om man vilde sige om et skiønt Landskab i Siælland, hvor Naturen her er tom og livløs Her er jo ingen Jisbierge eller snedækkede Fielde, At den Upsalske Æsthetiker ikke veed andet om Thaarup, end at han er en almindelig elsket Operet Skiald; at han ikke har kiendt og charakteriseret hans Fortienester, som idyllisk og lyrisk Digter, viser egentlig intet andet, end at han ligesaa lidt har læst Thaarups Arbeider, som Samsøes Dyveke. Han vilde ellers ikke om pa Svenska; men, churn den afven der vist icke ar naget masterstykke, før man dock ei bedømma Originalet efter denna omarbetning. den sidste have sagt: "at den langt overgaae Evalds Forsøg i samme tragiske Maneer; thi en mere mislykket Sammenligning skulde man ikke saa let finde. Om Rahbek, som Digter, veed han heller ikke meere, end hvad enhver veed i Sverrige, der aldrig engang har læst Dansk, at han har skrevet Viser, og hvo kunde, under saadan Forudsætning, af ham pente sig en Bedømmelse over denne Forfatter, der fortiente at ændses, Det er mageligt nok, naar man selv intet veed, at være et Ekko af Andre; men naar denne Gienlyd har tabt sig i den tomme Luft, hvad er da tilbage? Saa uheldige, af Ukyndighed udsprungne Domme kunde jeg anføre flere Exempler paa. Jeg vil blot bemærke, at Æsthetikeren alt for slemt blotter denne Feil, naar han f. Ex. siger om Tullin, at han var et Skiødebarn af Selskabet for de skiønne Videnskaber – fordi han saa vel forstod, at opoffre sin lille poetiske Guist for den franske conventionelle Regelmæssighed." Enhver veed, at engelske, og ikke franske Digtere vare Tullins Hovedmønstre, og et Selskab, blandt hvis Stiftere, Klostock og Cramer vare, maatte vel nødvendigen blive mere tydsk end fransk, ligesom det virkelig ogsaa oprettedes for at modvirke den franske Aand og Smag, der i Frederik V. Tid havde faaet noget Jndpas hos os, og, om den havde faaet Raaderum, vilde have gjort vor Litteratur til det, den svenske siden blev. Men hvad mere er, dette Selskab blev endog dansk. Eders Æsthetiker vilde kunne overbevise sig herom, hvis han giennemlæste, eller i det mindste giennembladede de Skrifter, det udgav i 7 Bind, og hvori der blandt saameget maadeligt og daarligt findes saa fortræfselige Ting, som et Par af Ewalds Mesterværker, Suhms nordiske Fortællinger, Jacobis Lovtale over Absalon, og mere. Men saa magert Æsthetikerens Kiendskab til vor Litteratur i det Hele er, saa lidt kiender han i Særdeleshed til det danske Sprogs Udvikling. Han vil fortælle sine Landsmænd, at det egentlig først blev dannet til et levende Skriftsprog ved Holberg; men det danske Sprog var ikke dødt, da Peder Claussen, A. S. Vedel og Lyschander skrev, over hundrede Aar for Holberg; og man kan derfor ikke sige om denne, at han var den Første, der forsøgte at danne vort Sprog til historisk Forebrag;" saa lidt som den, der vilde handle om det danske Sprogs Udvikling, tør være uvidende om, hvad J. S. Snedorf og nogle af hans Samtidige virkede hertil, og saa lidt som han om Holberg bør paastaae, "at han udviklede det danske Sprogensidigt til comisk (Fortsættes.) Færdighed. Dagen efter Høitideligheden, den 13de Mai. Pr. Niels, han er sig en Ridder saa hold, Til Norriges Fielde han drager; Himmelens Engle ham tage i Vold, Den Ridder saa gjev og saa faaer, Op Bragas Sønner, og sjunger en Sang Den Ridder til Gammen og Ære. Vældelig, Dana, din Guldharpes Klang Hans Lov over Bølgerne bære. Forfaren er han i Hedenolds Bog, Paa Jorden, paa Himmelens Høie, Lyset i Mørket opsanker han klog, Til Glar ei mon trænge hans Øie. Og kreng han er udi Tale, og snild: Alt monne, o Dana, bekjende Din Datter, som kneiser mod Skyen vild I Axelstads Hjem saa behænde. Alt monne bekiende din Datter huld, Der haver de Sønner saamange, Hun der med Lærdommens rødeste Guld Heel delig forsand monne prange. Nu ganger Hr. Niels til Norriges Strand, Den Ungersvend der at belære Signe Alherren den sølvergraa Mand! End længe paa Jorden han være. Og signe Alherren den Ædling prud, Der næstforan ham monne gange, Hr. Georg, hvis Ry er saa viden ud; J Vold ham gid Englene fange! Hr. Georg, hvis Ry er saa viden udGav Ødet til Norrig som Gave. Som ungen Svend han omfavner sin Brud J Grækerlands herlige Have. Der monne han leve og aande varm Skjøndt Fjeldenes Urter ham skue De Døgn vel rinde ved Norriges Barm, Men Grækerlands Roser ham lue. Hr. Niels og Hr. Georg med Æbling fleer Fra Dana til Nora nu drage Tungmodig hver Søn langt efter dem seer: Ret aldrig de komme tilbage. Op sjunger da, Bragas Sønner, en Sang, De Ædlinge sjungen den være, Vældelig, Dana, din Guldharpes Klang Der Priis over Bølgerne bære! S. Hertz.