Norske Intelligenssedler, 1764-07-04
Sedler Nordske JntelligenNo. 27. Onsdagen den 4 Julii 1764. Betragtning over Menneskets Siæll. Betragtni. Mer Mange afsatte Siæl Oversadt af A. S. B. En Aarsage, hvorfore mange ellers fornuftige og i andre Ting eftertænksomme Mennesker, kunde falde paa naturalistiske og deistiske Tanker, er iblandt andre den: At de saa lidet bekymre sig om, at kiende deres eget Væsen, og at gaae ind i deres egen Barm. Jngen nægter, at et Menneske har Siæl, Sandser og Legeme, Legemet, som det yderste eller udvendigste og vore Sandser meest underkastet, begriber alle letteligen, hvad det er, hvad det behøver til sin Næring, samt hvilke Sygdomme og Forandringer det er underkastet. Vore fem Sandser, for saa vidt de yttre sig ved Legemets Redskab, ere ikke heller vandskelige at dømme om. At ogsaa Phantasien, Jndbildnings Kraften, eller Avmaalingen af alt hvad vi see, høre og kiende, ikke er selve Siælens Væsen, men en Virkning og Samling af vore Sandser, kand endogsaa uden Møje forstaaes, naar man overveier, hvoraf den foraarsages, hvorledes den forholder sig, og at den altid maa have saadanne Ting for sig, som ere Legemlige, eller Øjet tilforn har seet nogen Lignelse av. Men at denne Bildning eller Forestilling har en stærk Formue, og sætter Siæl og Legeme i Bevægelse, det kand og nogen hver fatte, som lidt vil tænke om sig. Lægerne, som maa omgaaes med de Syge, finde gandske vel, hvor om denne Jndbildnings Kraft er at skikke sig ved, og at en gaJndbildning eller Forestilling ikke allerne har kundet foraarsage Slag, men endogsaa selve Døden. Men alt dette udgiør endnu ikke Menneskets Siæl. Thi det findes hos alle ufornuftige Dyr, omendskiønt deres Sinds Beskaffenhed er ikke saa indrettet som Menneskets, og deres Sandsers og Jndbildnings Kraft kand ej gaae saa langt eller saa højt. Mennesket finder hos sig en dyb Grund, hvorledes denne Grund er, bekymrer man sig gemeenlig ikke om, eftersom man holder den enten for gandske ubegribelig, eller og alt for let at forstaae. Den første Tanke giør en saa skiødesløs, at en ikke spørger efter, om Siælen befinder sig vel eller ilde, men indfører sig saaledes i Legemets og Sandsernes Forlystelser, at en ikke bekymrer sig om Siælen, det maa gaae med den, hvordan det vil. Den anden Tanke derimod fører en paa den Daarlighed; at man med Lincal og Cirket vil udmaale en aandelig Ting, og troer den heele Jndretning af sit Væsen, at være legemlig. Men hvad kand være meere daarligt end det første, og meere ufornuftigt end det sidste, Enhver finder hos sig et Overlæg, som undersøger og grandsker, og efter Grandskningen vælger eller forkaster. En finder en Begiærlighed saa hæftig og saa brændende, at den ikke kand stilles, uden en opnaaer sin Hensigt, og denne Hensigt finder man altid længere for sig udsadt, man maa komme saa langt man vil. De ufornuftige Dyr ere fornøiede med deres Føde, og bierge sig med lidet; vore Fornødenheder derimod ere uden Ende, og naar vi derudi ere komne saa vidt, som vi i Begyndelsen havde foresadt os, saa er vor Mangel enda langt større, end den forekom os i Begyndelsen. Er nogen med naturlige Tings Undersøgning occuperet, saa tilstaaer den, som er oprigtig, da først den meste Mangel av sin Kundskab, naar andre troer ham at være kommen som længst; her aabner sig for ham alt større Vidder og Strækninger, som han ikke har igiennemgaaet, de han, da han først begyndte, ikke blev vaer, men vare ham forborgne. Ære, frem for andre, fornøier en, saa længe den er nye, men rækker enda aldrig sit fulde Maal, eller gjør en tilfyldest fornøiet. Vellysten har ogsaa sin Periode, og det som en Stund fornøier, smager ikke en anden Gang. Eiendeele forøge Bekymringer, men stille ikke en alle Tider tilfreds. Dette kunde nok overtyde en Eftertænksom, at Siælens Grund er gandske dyb, men dog ikke saa forborgen, som mangen tænker. Hvorfore skulle ikke Eftertanke, som gaaer saa stærkt og dybt uden for os, eller de Ting, som ikke egentlig angaae vort Væsen, da kunde stilles ind af og gaae ind i Væsenet, Skal det da være umueligt at slaae alle udvortes Ting af Sindet, og at lidet tænke paa sig selv, Det duer i det mindste at forsøge, kommer jeg ikke længre dermed, end at jeg, saavel derudi som i alt andet, maa finde min Ufuldkommenhed, saa faaer jeg dog lære og blive vaer noget hos mig, som jeg ikke har mærket tilforn, og saaledes bliver meere hiemme med mig selv, end forhen. Jeg blev maaskee vaer, om Siælens Egenskab er meere virkende eller lidende, eller om jeg, i Betragtning af min Siæl og ædlere Deel, kand bestaae af mig selv, regieres af mig selv, eller nødvendigt maa være subordineret, være sig hvad det vil. Jeg kunde maaskee skiønne, om Legemet eller de legemlige Ting regiere Siælen, og om det saa burde og kunde være, i fald man skulle finde sig lyksalig og fornøjet? Jeg torde finde igien en Attraae efter større Lyksalighed, end jeg forud havde kundet forestille mig, Det kommer paa et Forsøg an Øvelsen i andre Ting gaaer ikke saa fort for sig, men lidt efter lidt, og i Begyndelsen, med Møje; thi kand heller ikke udkræves: at en Øvelse til at blive hiemme med sig selv og med sin Siæl, skal gaae saa læt og fort for sig. Efterhaanden giver det sig vel meere, allerhelst den Fornøielse, lidt at kiende sig selv, overgaaer al anden Fornøielse i Verden. Dersom vore Sandser bliver lidt ædrue, og ikke stedse fordyber sig i de Ting, som ere uden om os, saa torde vi finde et behageligere Fældt for os, end i heele Verdens og Naturens Grandskning uden om os. Fornuftige Heedninger have ofte trækket sig ud af Verdens Styr, for lidt i Stilhed at tænke paa sig selv, og have præsereret tranquillitatem Animi frem for alt andet. Fortsættelsen følger.