Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-05-28
Efterat vi, fordybede i saadanne sværmeriske Betragtninger, havde siddet noget paa Gravhøien, øinede vi endelig langtfra en qvindelig Figur, klædt i Bondedragt. Vi vinkede af hende, og da hun kom hen til os, spurgte vi hende, om hun kunde sige os, hvor Veien gik til Lethraborg, Aldrig saasnart havde hun aabnet Munden, førend hendes Mæle røbede hende. Vi opdagede under disse Bondelaser et tækkeligt Kjøbenhavnsk Fruentimmer paa nogle og tyve Aar. Hendes hele Paaklædning bestod ikke af andet end Pialter, som hun formodentligt havde tigget sammen paa Landet. Hun havde ingen Sko paa Benene, og var i det Hele Usselhedens udtrykte Billede. Paa Ryggen har hun sin hele Eiendom i en liden Byldt, og i Haanden havde hun en Hasselkjep. Hun var barnefødt i Kjøbenhavn, og hendes kummerlige Omstændigheder havde tvunget hende til at vandre ud paa Landet til sine Bellægtede. - Min Fetter Tobigs forærede hende en liden Gave, og vi fortsatte derpaa vor Vandring. Vi naaede endelig den store Allee, der fører lige til Lethraborg. Den er over tre Fjerdingvei lang, og paa begge Sider beplantet med Asketræer, Paa denne lange Strækning fandt vi Gravhøie nok, men kun saare faa Bygninger. Uagtet der gives over hundrede Høie i Omegnen af Leire, vide Bønderne, iførde, som boe nær derved, dog Navnene paa dem allesammen. Men det er heller intet andet end Navnene, hvis Minde man har bevaret i saa mange Aarhundreder, og selv disse Navne maa forsvinde tilligemed Høiene, som ved Jordens tiltagende Dyrkning nu efter Haanden jevnes. Det eneste, som endnu bevarer de store Steen kredse for Menneskehændernes ødelæggende Kraft, der er stærkere end Tidens, er den Bekostning, der er forbunden med Bortflytningen. Stenene ere saa uhyre store, at de maatte sprænges med Krudt, naar de skulde flyttes.) Vore Forfædre synes saaledes at have forudseet hvad der engang vilde skee og med hvilken Ligegyldighed deres Efterkommere vilde behandle deres helligste Offersteder, deres Kongers og Heltes Gravhøie. - Paa den høire Side af Alleen findes en Kreds af store Kampesteen, som Bønderne kalde Steendyssen, og lige derved en stor Høi, som de kalde Olufshøi. Steendyssen har uden al Tvivl været et Offersted, thi uagtet man rigtig nok endnu finder Stedet noget forhøiet ved opkastet Jord, saa kan man dog neppe formode at det har været en Gravhøi, thi hvo skulde vel have ført Jorden bort her, og hvorfor skulde denne Høi ikke ligesaa godt kunne have vedligeholdt sig som alle de andre – Lige ved en Gaardmands Huus paa venstre Side af Alleen. findes en overmaade stor Gravhøi, som Eieren. bruger til et Overdrev, og ikke vidste at fortælle andet om, end at den ligeledes hedte Olufshøi, og at der oven paa samme findes et Hull, som man engang maa have gravet deri. Vi gik derop, og fandt virkelig en Fordybning deri, hvoraf man næsten maa slutte, at den engang har været aabnet. Dens Høide og Omfang er saa bety J. Det vilde være holligen at ønske, at det vedet Kongebud maatte blive Vedkommende paalagt, i det mindste at hensætte en Steen med Høiens Navn paa ethvert Sted, hvor saadanne høie jevnes. Man kan ikke vide, hvilken Oplysning et saadant Sted eller Navn med Tiden kan give i Fædrenelandets Historie. belig, at den sikkert maa have været et Hvilested, for en nordisk Konge. Dette stolte Gravsted, som mange Menneskealdere maaskee have betragtet med hellig Ærefrygt, er nu en Græsnings plads for Kreature. O, maatte dog den, der troer sig mægtig nok til at indsætte og afsætte Konger, til at ryste Verdens Grundstøtter, betragte denne Gravhøi, og skjelve! (Fortsættes.)