Aarhuus Stifts-Tidende, 1846-11-18
Det i "Morgenposten Nr. 26 af Aarhuus Avis" optagne Referat om de religiøse Bevægelser i Folket, føler jeg mig opfordret til at berigtige, forsaavidt som Referenten siger: at "Baptistvæsenet her tillands nu er indtraadt i et nyt Stadium, og at "Secten" har antaget en anden Fundamentallære end den hidtil gjældende, idet jeg som Baptisternes ordinerede Lærer og Forstander paa egne og alle de danske Baptisters Vegne, der sortere under mit Forstanderskab, erklærer, at vi endnu staae i samme Stadium og endnu have samme Fundamentallære aldeles uforandret, som vi havde den ved den første danske Baptistmenigheds Plantelse den 30te October 1839 – et Stadium og en Lære, som den danske Regjering ved min, paa allerhøieste Befaling, til Hs. Majestæt Kongen indgivne Beretning om for Lære og Ritus er fuldelig bekjendt med, og under hvilken Lære og Ritus vi modtoge Baptist Placaten af 27de Decbr. 1842, der tilsiger Baptisterne i Danmark Samvittighedsfrihed. Idet jeg saaledes paa det Bestemteste maa tilbagevise Referentens Beskyldninger imod Baptisterne i Almindelighed, og navnlig for mit og de med mig ved Troeseenhed og Samfund forbundne Baptisters Vedkommende, beklager jeg med ham de grove Vildfarelser, nogle fanatiske Sværmere ere henfaldne til, og de bedrøvelige Frugter deraf. Det i Referatet omtalte Sværmeri er, efter hvad der er kommet til min Kundskab, desværre altfor sandt. Kjært er det mig dog, at dette Sværmeri ikke er af dansk Herkomst, og saavidt mit Kjendskab naaer til den danske Folkecharakteer i Almindelighed, er den ikke synderlig modtagelig for en saa ufornuftig Gudsdyrkelse og endnu mindre udholdende nok, til i Længden, at bevare og forplante den. Sværmeriet er i denne Sommer bragt hertil Landet af 2 Svenskere, der i Sverrig hørte til de saakaldte "Jansonister eller Læfare. Da deres Troesfæller, som disse To ikke ret vel kunde forliges med, udvandrede søværts fra Sverrig til Amerika, vilde disse derimod reise gjennem Danmark til Hamborg, for derfra at indskibe sig. J Sjælland traf de paa nogle Baptister i Korsøregnen, og ved Samtale med dem kom de til den Erkjendelse, at de burde lade sig døbe. De henvendte sig i denne Anledning til en Forstander der i Egnen, der af det Gudfrygtighedsskin, hvormed de omgave sig, og uden nøiagtig at prøve deres Lærdom, døbte dem, og da de derved havde faaet Adgang til og Omgang med flere Baptister, meddeelte de en Deel af dem sværmeriske Lærdomme. De reiste derfra til Langeland, hvor de ligeledes blandt de derværende Baptister udbredte deres Vranglære, og derfra til Hamborg, hvor de af Forstanderen for Baptistmenigheden der blev afviist, og de skulle nu, efter Forlydende, være vendte tilbage til Sverrig. Jblandt dem, som bleve smittede i Sjælland af Sværmeriet, var Andreas Christensen (under andet Navn er han ikke mig bekjendt); denne overgik vistnok sine Læremestre i Sværmeri, idet han bildte sig ind at være en Apostel, og i denne Egenskab søgte han i Ledtog med en Anden endogsaa at gjøre Profelytter blandt Baptisterne heri Kjøbenhavn, som dog ikke lykkedes. Jeg søgte forgiæves at overbevise disse Mennesker og deres Vildfarelse, og har, siden jeg kom til Kundskab om dette Uvæsen, arbeidet derimod efter bedste Evne, med de eneste Vaaben, Aanden og Ordet, jeg tør kan eller vil bruge, og jeg glæder mig ved, at dette mit Arbeide heller ikke i denne Henseende har været uden Frugt. Endnu maa jeg tilføie, at alle de Personer, der have antaget lidt eller meget af denne Vranglære, ere udelukkede af de med mig i Forbindelse staaende Baptist Samfund. Jeg har troet at skylde Referenten i Aarhuus Avis og Morgenposten denne Berigtigelse, ligesom jeg skylder mig selv og mit Samfund en Retfærdiggjørelse, og ikke mindre Regjeringen de Oplysninger, jeg i denne Sag er istand til at give.