Norske Intelligenssedler, 1768-06-29
Fortsættelsen af den i No. 19, begyndte Historie: Der var altsaa intet Middel at faae ham til at forandre sit Forsætt, men efterat han havde taget kjærligen Afskeed med sin Fader og hans kjære Kelle (det var den Ubekjændtes Navn, og det var det eneste Ord, som var meest elskværdigt i Albanos Mund) saa reiste han endeligen for den anden Gang; Han gjorde det samme som han havde gjort i sin første Reise, det er at sige, han tegnede altid den Vei han gik, han igjennemløb de allertykkeste Skove, og steeg op paa de allerforskrækkeligste Klipper, uden at tale om de mange Bjerge, som han opsteeg og needsteeg, for at see om han ikke skulde opdage noget, som kunde tiene ham for at stille i nogen Maade hans overmaade store Begjærlighed. Medens han var nu saaledes borte, saa anvendte Talio den meste Tid til at undervise den smukke Kelle; hun lærde alting med en stoer Fornøielse, og hun var altid meget agtpaagivende paa alt hvad han foresagde hende; hun begreb det og saa læt, at han ingen Umage havde for at sige hende toe Gange en Ting. Jmidlertid at Talio lagde sig saaledes efter at naae sit Forsæt, og den smukke Kelle gjorde alt hvad hun kunde, for at gjøre nogen Fræmgang i det Franske Sprog; saa igiennemløb Albano de allerfarligste Stæder, som kunde forestille sig for hans Øjen Det var allerede 14 Dage siden, at han endnu ikke havde opdaget det ringeste, som kunde give ham nogen Lindring i hans møisommelige Reise, han spiste næsten intet, endskiønt han fandt ved hvert Trin han gik, de allerdeligste og de allerbehageligste Frugter, som han aldrig havde seet tilforn. Han var utrættelig, og hans Begjærlighed gjorde ham saa modig, at han frygtede ingen Fare, hverken Diævel eller Død; endelig, efterat han havde tilbragt paa denne Maade en tre Ugers Tid, saa saae han med en stoer Glæde fra Toppen paa et af de største Bierge, hvor han da var, udi en prægtig Dal, som forestillede sig for hans Øien ved Solens Opgang paa det behageligste; han gjorde nogle Betragtninger, og ham syntes at see langt borte noget som bevægede sig; han fordoblede sine Skrit, og nærmede sig derhen med en saa stoer Hastighed, at han næsten havde mistet sin Aande. Han kunde ikke holde sig for Graad, da han mærkede nærmere, at det var Matroser, som skyndte sig at fylde Tønderne med et meget klart Vand; han nærmede sig til dem, og de bleve forskrækkede ved at see et Menniske paa disse ødelagde Stæder. De spurgte ham; hvem han var, ved hvad for en Hændelse han var kommen der, hvorlænge han allerede havde været der, om han var der allerne, eller om han havde nogle Staldbrødre, Han svarede dem paa disse Spørsmaale, med en saa stoer Klogskab og Forsigtighed, at de ikke allerne bleve forundrede over hans Tale, men tilstoed strax, at han var meget at beklage, og at de havde stoer Medlidenhed baade med ham og hans Medbrødre. Efterat de havde fyldet deres Tønder, tillavede de sig at gaae til deres Skib igien; de bade ham, at komme med dem, men han svarede, at han aldrig kunde forlade denne Øe, uden saa var, at hans Fader og Søster var med ham, og bad dem det indstændigste han kunde, at de vilde bie der, hvor de vare, indtil han havde hæntet dem; men de sagde til ham, at det var dem umuligt at bie saa længe, at de havde en lang Reise for sig, og at de ingen Tid havde at spilde, derfor bad de ham endnu en Gang at reise med dem. Albano, som ikke kunde beqvemme sig til at forlade sin Fader og hans smukke, Kiæreste, sagde til dem, at efterdi det var dem ikke muligt at bie længere, saa vilde han heller blive paa Øen, indtil de kom der igien; de svarede, at de kom der ikke igien, førend om et Aars Tid, at det var uvist om de skulde finde ham eller ej, og at det var bedre han reiste strax med dem, for at undgaae alle Slags Ulykker, som kunde møde ham; men de vare ikke i Stand at overtale ham. Da de nu endeligen saae, at han ikke vilde følge med dem, gik de i deres Chaluppe, bad han, ikke at gaae strax bort, og sagde til ham, at de vilde hænte ham nogen Mund-Provision, at han kunde bedre fordrive Tiden at bie efter dem. Han takkede dem høfligen, og efterat han havde været en Times Tid allerne, saa saae han dem komme igien, og medbragte ham følgende Sager, memlig: 100 Skibs-Tvebakker, 50 Stykker, Stokfik, en Potte med Smør i, 30 Pund Risengryn, Salt, en Æske med Peber, Jngefær, Safran, og andre Specerier, en Halv-Anker Brændeviin, nogle Boutellier god Viin, 3 Pund Thee, 6 Pund Sukker, en liden Tønde med Krud, 2 Gevæhr og 50 Pund Blye, for at han kunde skyde Fugle og andet Vildt, som de kunde finde paa Øen; de gave ham ogsaa 6 Skjorter, 2 til hans Fader, 2 til ham selv og 2 til hans Søster, de forglemte ikke heller at give ham Traad, Syenaale, for at sye paa deres Klæder, naar de behøvede det; han fik endnu andre Ting, som: 2 Gryder, en Kiedel af Kaabber, nogle Skeer, Knive og Gafle, en Sax, nogle Fade og Telerkener, en Øxe, en Sav, et Baar, en Hammer, en Knibetang, en Jldtang og en Jldskuffe, 2 Spader for at grave i Jorden, en Hiulebaar og adskillige Tove, for at de kunde betiene sig deraf i Nødsfald. Fortsættelsen følger næste Uge.