Norske Intelligenssedler, 1768-07-20
Fortsættelsen af den i No. 19, begyndte Historie: Der var en liden Vanskelighed imellem Faderen og Sønnen, angaaende den smukke Kelle, Albano vilde at hun skulde sætte sig paa deres Kiære, og han vilde ikke at hans Fader skulde have den Umage at hielpe ham at trække den; men den smukke Kelle forstoed deres Trætte, og bad dem, at de vilde tillade hende at gaae til Foeds, ligesom de; de vilde sætte sig derimod, men forgiæves; thi den smukke sagde til dem, at hun var dem allerede saa megen Tak skyldig for saa mange God heder, og for saa megen Umage og Omsorg, som de havde begge toe for hende, at det var hende umuligt at see, at de skulde forøge det endnu, med at trække hendes Person paa en Kiære; hun takkede dem meget høfligen, og Dagen efter da Solen var opgaaet, begyndte de deres Reise. Albano, afssteret af sin Kiærlighed, trækkede sin Kiære med en utroelig Læthed, og Tallio med den smukke Kelle fulgte ham; det var en stærk Heede, og den Vej som de toge var meget besværlig formedelst Sandet og de mange Bierges Skyld, som de maatte overstige, men imod alle Vanskeligheder var den forlidte Alband utrættelig; neppe vilde han tillade, efter nogle Dages Reise, at hans Fader, hialp ham at trække; men da han saae at Talio vilde absolut tage Deel i hans Umage, saa maatte han tillade det. De trækkede da vexelviis, og den Smukke gik altid ved deres Side; men efter i Dages Reise, saa begyndte hun at blive saa træt, at hun var tvinget til at sætte sig paa Kiæren; hendes Strømper og Skoe vare saaledes afslidte, at hun næsten gik paa bare Fødder. Det var da, at Albano mærkede, men for silde, at han havde forglemt at begiære Strømper og Skoe, da han havde fundet saa gode Folk i hans første Reise, han havde stoer Medynk med sin Fader og sin delige Kiæreste, een Dag hvilede de sig nær ved et stort Bierg, hvor Naturen havde plantet de allerbehageligste Frugter, og imedens at Talio og den smukke Kelle var gaaet for at plukke nogle deraf, saa sat Albano sig til at sønderrive sin Vest, tog en Syenaal og Traad, og giorde deraf et Par Skoe for hans Fader og et Par for hans Allerkiæreste. Efter nogle Timers Tid saae han dem komme igien, han tilbød den Smukke de Skoe han havde gjort til hende, hun tog dem paa, og takkede ham ydmygeliggenhan gav sin Fader de andre, forglemmende sig selv, og gik barbeenet, indtil at Blodet gik ud af hans Fødder. Deres Reise var meget møisommelig, de fik Regn og Torden, med saa megen Lynild, at de næsten ikke kunde komme videre; men endeligen, efter megen Møj sommelighed, ankom de paa Stædet, hvor der vare de to Kilder, hvorom Albano havde saa til talet til dem. De hvilede sig nogle Dage, derefter udvalde de sig et beqvemt Sted, hvor de vilde sætte sig i Stand; Faderen og Sønnen begyndte da at sammensætte et lidet Huus, Træet fattedes dem ikke, og med store Steene og Sand gjorde de Senge, som de opfyldte med Mose og tørrede Blade; de gjorde ogsaa Borde, nogle Stoele, med Hielp af deres Øxe, Saug og andre Jnstrumenter, men dem fattedes Spigere, endeligen, efterat de havde saaledes indrettet deres Boepæl, saa tænkte de paa, hvor de skulde finde det, hvoraf de kunde leve for denne Aarsags skyld gik Talio og Albano vexelviis paa Jagt og een af dem blev altid hos den smukke Kelle, thi de maatte vel passe paa, efterdi Matroserne havde sagt til Albano, at der vare store Slanger paa denne Øe, og omendskiønt de endnu ingen havde fundet, saa frygtede de dog altid, at de skulde see nogen. Stædet, hvor de vare, var ikke langt fra Kilderne, hvorom vi have talt tilforn Synet var der meget behageligt, der var smukke Skove og smukke grønne Marke, som blomstrede altid, de fandt ogsaa nok, hvoraf de kunde leve, men de kunde dog ikke leve fornøjede: de vare der allerede næsten et Aar, men havde endnu ikke mærket det ringeste til nogen Redning. Slutningen følger næste Uge.