Jyllandsposten, 1841-04-06
Jfølge alt Anførte vil Overauditeur Lassen ikke blive at paalægge Strafansvar for den under nærværende Sags første Afdeling omhandlede ovenfor recenserede Sportelberegning. – Af de oppebaarne Gebyrer har Overauditeur Lassen tilbagebetalt von der Pahlen & Kall endeel, og nogen yderligere Tilbagebetaling, om end en saadan kunde paa hvile ham, kan i alt Fald ikke paalægges ham under nærværende Sag, da saadant maatte begrundes derved, at han var anseet skyldig i forsætlig ulovlig Sportulation, men hvilket som meldt – ikke kan antages tilstrækkeligen godtgjort. – Skjøndt Overauditeur Lassen bliver at frifinde for Actors Tiltale i denne Sag, formenes det dog, at han, da den omhandlede Sportelberegning dog i flere Henseender laborerer af saadanne Urigtigheder, at det Offentlige skjønnes at have havt grundet Anledning til at gjøre den til Gjenstand for Paatale, maa blive pligtig at udrede Actionens Omkostninger. Ved Landsoverretten blev derfor kjendt for Ret Overauditeur Lassen bør for Actors Tiltale i denne Sag fri at være, dog saaledes at han udreder alle af Actionen lovligen flydende Omkostninger. Denne Dom er af dHr. Overretsassessorer underskreven i følgende Orden: Bretton, Bruun, Blechingberg, hvorimod den tidligere anmeldte Dom saaledes: Blechingberg, Bretton, Bruun. Foreløbig være det bemærket, at det nu er langtfra, at Redactionen her agter at gaae i Rette med Overrettens Domme; thi disse maae selvfølgelig ansees retfærdige, saalænge de ikke kjendes uefterrettelige at være ved Landets Høiesteret; det er os derimod kun om at gjøre, af disse Domme at udfinde det Princip som Domstolene lægge til Grund for derefter at bedømme Embedsmandens Strafskyld. At denne imidlertid ikke resulterer ligefrem af Lovovertrædelse, formenes tilstrækkeligen at kunne godtgjøres af de ovenanførte Sportelsager, idet Landsoverretten frikiender Lassen, der, hvor denne Domstol endog med egne Ord indrømmer hans Overtrædelse af Lovgivnings Bestemmelser. Uden at gaae ind paa det hele Raisonnement, der findes i disse mærkelige Domme, ville vi her blot udhæve et af de enkelte Tilfælde, som vi formene saa simpelt og indlysende, at der end ikke behøves mindste juridiske Jndsigter til af bemeldte Domme at godtgjøre: hvor vanskeligen det er at erholde den juridiske Embedsmand dømt for ulovlig Sportulation. Beviset er her. Spl. 22de Marts 1814 § 136. lyder saaledes: Naar Notarius publicus i Kjøbenhavn for at udføre de Forretninger, som af ham begieres iværksatte, "maa begive sig til saadanne under Stadens Jurisdiction hørende Steder, der ikke ere Dele af det egentlige Kjøbenhavn, og naar Notarierne i de andre Kjøbstæder, i lige Tilfælde, maae begive sig tilSteder paa Kjøbstædernes Grund, men udenfor sammes Omkreds, nyde de 1/2 mere end ellers. Spl. § 145 lyder saaledes: "Naar Rettens Betjente paa Landet, for at udføre Notarialforretninger, hvortil de reqvireres, nødsages at gjøre Reiser, bor de nyde fri Befordring, eller Godtgjørelse for Reise-Omkostningerne efter Stedets Vognmandstaxt, frem og tilbage fra det eller de Steder, hvor Forretningen skal skee. Dersom Forretningen skeer hos flere Personer paa samme Sted, maa Befordringen dog beregnes for een Forretning. Det er en i Publicum altfor udbredt Mening, at Embedsmanden noget nær kan beregne sig hvilketsomhelst Gebyr efter Sportelreglementet som han lyster, af den Grund, at Reglementet kan forklares paa forskjellige Maader og Jngen saaledes med Bestemthed sige hvad der er det Rigtige. Det er langt fra, at vi ville bestride denne desværre altfor begrundede Jndvending, men netop af den Aarsag, at Sportellovgivningens Ubestemthed i det Hele altfor ofte frembyder et trygt Skjermbræt for den ulovlige Sportulant, netop derfor formene vi, at Sportellovgivningen, der, hvor den er klar og tydelig, paa det bestemteste burde i Straffen, finde Anvendelse paa Overtræderen, da ellers ethvert Bolværk mod uredelig Sportulation saa let nedbrydes. Og klar og tydelig nødsages man til at kalde Lovgivningen der, hvor den kun taaler een Fortolkning, og det var dog beklageligt, om Sportelreglementet i dets 166 s ikke, blandt de mange forviklede, skulde indeholde enkelte af denne Beskaffenhed. Den Publicum her foreliggende § 136 forekommer os saaledes saa klar og tydelig, at end ikke den meest fuldendte Sportelberegner kan antages, at skulle kunne indtvinge tvende modsatte Meninger i den – og dog hvad gjør Hr. Lassen, hvorledes snoer han sig her i sine Folder, O Bagatel, vel har han forgaaet sig directe mod Lovens Ord; men dog veed han Raad, han betjener sig nu af § 145 som Hjemmel for hans ulovlige Beregningsmaade af 1/2 Deel Forhøielse, uden at denne § i mindste Maade antyder saadant, eller med nogensomhelst Analogi derpaa kal anvendes. Og dette Forsvar tager Landsoverretten for gode Vare ved vel at indrømme den uhjemlede analogiske Anvendelse af Sportelreglementet, uden dog derfor at finde Beregningen vitterlig urigtig. Men Landsoverrettens Ord maae vi her gjentagende tydeligen erindre os, for at de for en anden Gangs Skyld ved deres Jndprentning kunne afholde Folk fra ubetimeligen at klage over ulovlig eller vitterlig urigtig Sportulation. Som anført lyder Landsoverrettens Dom her som følger: "Det maa og ansees, som en uhjemlet analogisk Anvendelse af Spl. § 136, naar Overauditeur Lassen derefter, med Undtagelse af et Tilfælde, har beregnet 1/2 Forhøielse til de ordinaire Gebyrer for de paa Strandings stedet afholdte Notarialforretninger, idet disse maatte henhøre til hans Function som Notarius publicus Horns Herred, og den nævnte Lovbestemmelse efter sin "Beskaffenhed ikke taaler Anvendelse udenfor dens ege bestemte Jn hold. Jmidlertid er den Synsmaade, ifølge hvilken Lassen har troet, at kunne gjøre analogisk Brug af Bestemmelsen, nemlig at der ved denne væsentligen er taget Hensyn til Notarii Ophold i en Kjøbstad, medens paa den anden Side § 145 indskrænket sig til at omtale Rettensbetjente paa Landet, ikke i den Grad ubeføiet, at der er tilstrækkelig Grund til at ansee hiin Sportelberegning efter §. 136 som vitterlig urigtig. Disse Ord og det Princip, som udgaaer af samme, er det, vi ret meget bede Publicum at indskjærpe Hukommelsen, thi vi formene, at en saadan Sætning, udtalt af vore ærede jydske Landsoverretsdommere, i fleersidig Henseende er værd at lægge Mærke til. Vi have her en reen og klar Lovbestemmelse for os, som Justitsbetjenten overtræder, Overdommerne indrømme, at dennes Beregningsmaade efter den citerede J ikke taaler Anvendelse udenfor dens eget bestemte Jndhold, men finder dog, at den analogiske Brug af § 145 (som ikke taler eet Ord om, at Rettens Betjente ved Reqvisitioner qva notarius publicus skulde tillægges 1/2 Forhøielse i Gebyr) sammenholdt med § 136 ikke i den Grad er ubeføiet, at den kan ansees som vitterlig urigtig. Vi formene, at en Oplysning som denne er af den allerstørste Vigtighed for Staten, ja af en Vigtighed, hvorpaa Statsvellet endog for en stor Deel beroer. Mange i Landet staae i den Formening, at Embedsmanden ved at overtræde Lovens Bestemmelser, til hvis Opretholdelse han er kaldet, paadrager sig Strafskyld, at han, naar han sportulerer ulovligen, det vil sige over den Taxt, som Sportelreglementet fastsætter, uden videre qvalificerer sig til Mulcts Erlæggelse, ja at han i Gjentagelses Tilfælde endog derved kan forbryde sit Embede, men hvorledes saadanne Anskuelser kunne bringes i Samklang med det udviklede Princip, som man i nærværende Tilfælde har etableret, dette overlade vi Publicum at afgjøre. Sluttelig formene vi det passende her at gjøre det Almindelige bekjendt med et andet Princip, som den ærede Landsoverret i Viborg i Sportulationssager følger, og som den saaledes maa ansee begrundet, uden at man dog idetmindste directe i selve Lovgivningen synes at burde finde nogen Hjemmel derfor. Det er nemlig de forskjellige Grader, hvori den ulovlige Sportulation efter Udviklingen af Landsoverretsdommen lader sig inddele, idet denne sammesteds betitles som, ulovlig, vitterlig urigtig, vitterlig ulovlig, vitterlig lovstridig og forsætlig ulovlig Sportulation. Men med alle disse Classificationer formene vi, at Lovgivningen aldeles intet har at gjøre.