Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-05-27
Nyeste Skilderie af K. øbenhavn. Ro=Com Treogtyvende Aargang. No. 42. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 27 Mai 1826. Den 28de Mai. O Herre, som paa ømmest Moders Arm den Diende med barnlig Tillid hviler, seer bort fra den ham aabne, hulde Barm og mod det Øie, der ham vogter, smiler, saa Landets Fader i sin glade Stund, saa Landets Moder til Din Himmel skuer. Mørk Morgen, mørkere var Middag dem, lad nu de tordensvangre Skyer vige! Kroningsfesten af F. Høegh Guldberg. Stamme, hvem Ingen af os, dengang Du spirede, kjendte, ikke selv Den, der, hvis de forsamledes, Jorderigs Skarer, tog bedaget den øverste Plads som Slægternes Ældste, Stamme af oldenburgiske Eeg, graahærdet i Danmark, vel Du bør, fra Fædre vor Arv, fuldt vel at bevares Mærker det trindtenom, J Slettens Beboere alle! Egestammen, det nordvante Træ, rodfæstet iblandt os, Fortidsgravenes Værn og Samtidsvuggers Beskjærmer, den, i hvis trofaste Ly Aarhundreders Sønner alt hørte Fædrearnernes Sagn om Mænd, der under dens Krone tidt i Middagsheden husvaledes, eller mod Natten, mørk, forrædersk og lang, berededes tryggeste Tilflugt, vel den bør, aarhellig, goddædig, af Lynet ei hjemsøgt, os mod de Storme end Læ, fuldt vel den bør at bevares! Der, hvor den staaer, bespeidet grandt af forstandige Gubbe, hvem henrundene Dage belyse med dalende Gjenskin, ham den forekom, skjøndt Drot mellem Lundenes Ege, som tvegrenet og deelt. Men, hvor Natur vil bestyrke, der den forener til Eet; thi, ginge to Grene end begge Side om Side samdrægteligt frem, jo meer de forlænges vorder tilsidst hver enkelte Green des mindre beløvet, mindre stærk, omhvirvlet af Storm langt lettere knækket, end om sammensnoede begge en eneste syntes. Mørk han det saae, og Gubben, hvem Grublemørket omtaager, mens paa bedagede Haand han støtter det sneehvide Hoved, Øiet vendt mod den Slægt, hvis Lod han dog grandsker forgiæves, ham har ihast alt Mod forladt, ham Tvil sig bemestre. Som, fordybende sig, omsamlende efter et Lysglimt, Gubben begrundede Tidernes Tegn, ulysteligsindet, Vaar paa Vaar oprandt; med dem alle Kjærlighed fulgte, Martsviolernes Ven, hiin følte, usynlige Troldmand, Han, for hvis Stav Bjergtinder glattes og Høie sig jevne, Kjæmpebarnet, Naturen adlyder. Han sendte sin Aande, livudrugende, luun, en Luftning fra Havnen foroven, hver gjensmilende Vaar end varmere ud over Egen. Da, som mod Morgensol halvaabnede Blomster sig vende, bøiede Egegrenenes Skud, de tvende, de yngste, sig mod hinanden, begandede begge af Kjærligheds Læber, at de to Grene foreentes til een - en Krands, i hvis Midte læstes den stjerneblinkende Skrift, bejublet af Gubben: Saa at styre, forbinde til Eet, befæste, bestyrke, det er ei Menneskeværk med uberegnede Følger, men beregnet, bestemt, indskrevet i Bogen, som hisset Skjebnens Engel paa Vink af den Evige fører; og Alt, hvad først er besluttet i Himlens Raad, velsignes af Himlen!" Den 28de Mai 1826. Underdanigst tilegnet Deres Kongelige Høiheder Prindsesse Vilhelmine Marie og Prinds Frederik Carl Christian. Hvi hæve urørt Harpens Sølverstrænge, Som om et Ønske - svøbt i sagte Vind - Sig vilde dybt i Skialdens Hjerte trænge, Og bringe høi Begeistrings Fryd derind? Hal jeg forstaaer dig, gamle Trøsterinde, Du veed, det er mit Danmarks Høitidsdag. Saa kom - du skal dit vante Stade finde - Yd nu din Skjærv i Danmarks Glædeslag! Til alle Egne lad Din Jubel lyde, Du kjærnefriske brave Dannerfolk, Frit lad Din Glæde sig en Bane bryde, Og Læben være Hjertets sandru Tolk Hvis da en Fremmed ved Din Jubeltone Dig skulde spørge, hvi Du frydes saa Da peg blot til Din Fyrstes høie Trone, Og snart han vil Din Borgerfærd forstaae. Fortæl ham da, at Danmark har en Konning, Hvis Trone staaer i hver en Borgers Bryst, At Danmarks hulde elskelige Dronning Er Dannerfolkets bedste, stolte Lyst. Fortæl fremdeles ham, at disse tvende En Datter fostred op til Danmarks Fryd, Og at de kjærlig nedbad over hende Det rene Hjertes bedste Smykke - Dyd. Slig ham derpaa, at Kongen har en Frænde, Som staaer hans Trones Purpursæde nær, At mere tro kan intet Hjerte brænde, End Christians for Landets Fader kjær. Siig ham, at denne trykker til sit Hjerte I Haabets Morgenglands en elsket Søn, Hvem Dannerfolket han at elske lærte, Og loved ham dets Kjærlighed til Løn. Betyd ham nu at Drottens hulde Datter. Sit fromme Hjerte Frændesønnen, gav Og visselig - hiin Glæde snart han fatter, Som muntrer selv den trætte Oldings Stav. Da skal en indre Stemme høit ham sige, At er end Danmark ei i Vælde stor, Saa gives der dog intet jordiske Rige, Hvor Kjærligheden mere trofast boer. Da skal han fromt med Dannerfolket bede: Beskjærm, o Gud, det unge Fyrstepar "Og lad Dit Forsyns Øie venligt frede "Om Tronen, som Aarhundred skuet har! Gjør Drottens Vinteraften blid og rolig, Og lad ham frydes i en yngre Slægt. Han er med Livets Storme heel fortrolig, Og veed at prise høit Din VarefægelP. C. Becker.