Københavns Adresseavis, 1788-01-21
J Anledning af Styrmand Hans Jørgen Holms Død, som den 9 Dec. 1787 i sin Alders 23de Aar tilligemed alle de øvrige paa Skibet forliste ved Gedser Rev. Du brød igiennem det vilde Hav, min elskede Broder, og efterlod os tumlende paa Verdens vilde Hav. Du gik ind til den evige Fred og Hvile, men vi bleve tilbage, for endnu at kiempe med Fare og Fristelser, af hvilke du haver udstaaet uok i denne Verden. Paa en Reyse til Kysten Guinea mistede du alle dine Legemskræfter, og da du i Aaret 1785 kom hiem, og blev imodtaget af dine Forældre og Sødskende, var du meere død end levende, da græd du af Smerte, nu græde vi over dig. Ved Guds vise Raad blev du dog Dag for Dag lidet bedre, saa at du nu i den sidste Tid havde samlet nogle af dine Kræfter igien. Men saaledes fører Gud Støvets Sønner til det foresatte Maal, Havet opslugede dig, vor Broder. Havde dine forrigfulde Forældre dog havt den Trøst at see dig paa Sygesengen, saa havde det været en svag Lindring for deres Bedrøvelse. Styrk dem, Gud, at de ikke synke ned under Vegten af deres Jammer, adspred de utaalmodige Tanker, der søge at døde Religionens Stemme, lad en Viisdoms=Straale fra det Høye gjennemtrænge deres af Græmmelsens Stormvinde tum tede Sing, saa de med fuld Overbeviisning maae indsee, at Livets og Dødens Herre ikkun af de viseste Aarsager, som strække sig vidt uden for den menneskelige Forstand snevre Kreds, bort kaldede deres haabefulde Søn midt i Livet. Kunde vi kaste taarefulde Øyne til det grumme Hav, der skiuler dine Been, da vilde vi takke dig i dit Muld for din undsigelige Kierlighed; nu vil vi med et glædeligt Haab vente paa det Øyeblik, her skal samle os alle i en uopleselig Forening. Da du vilde søge dig en anden Vey, ventede Ulykken paa dig, saa Skibet var din Liigkiste, Bølgerne din Liigbaare, og Havet din Grav. Men holdt, vi maae ey stampe imod Braaden, thi det heder: hertil skal du komme, og ikke længere. Men, salige Broder, skulde vi ikke strøe Blomster paa dit Støv ney, Havet haver Sand nok, skulde vi ikke flette Krandse til dit Hoved, ney, om Hovedet bærer du en Krands of Tang. Af dine høystbedrøvede Sødskende. E. H. og C. M. F. Tanker ved sal. Hr. Slagtermester Christian Ludvigsens Grav, som efter 19 Aars lykkelige Ægteskab med hans nu dybsørgende Enke, Mad. Jngeborg Christine Aasmussen, avlede 10 Børn, af hvilke 6 ere døde, og 4 endnu begræde den beste Faders Tab ved Indgangen af Evigheden den 11 Januarii 1788, i sit Alders 45de Aar. Nyd eyegode Mand din velfortiente Glæde Og evig Sallighed, men ach vi maa begræde Dit Tab; thi, ædle Mand, Du var os stedse kier, Og vores Graad derom endnu et Vidne er. Du ey med Haardhed saae din Næste sig at vride J Graad og Usselhed, og bitter Nød at lide; Derfor og Jesus selv til Dig skal venlig sige: Gaae ind Velsignede udi min Faders Rige. Jeg fattig, nogen var, men du mig klædede; jeg Nød og Hunger leed, du mig husvalede. J smaa Uskyldige, som graadfuld Øyne vender Hen og mod Himlen, og udstrække spæde Hænder, Og raaber; Gud, o Gud, vor fromme gode Fader Han gaaer nu bort herfra, og os i Sorg forlader Ol tier gode Børn, bliv som jer Fader fromme; Saa skal J og engang til Ham i Himlen komme. Og Du, som nu med Graad en kierlig Mand maa savne, Trøst Dig, thi hisset skal Du Ham igien omfavne. Schan ap. Tanker ved en kjer Datters Død. Alvise Gud, hvad du giør nu, forstaaer jeg ikke, men jeg skal forstaae det siden. En Evighed skal opklare det, som her var dunkelt for mig. Mine Taare, som her flyde, skulle der forvandles til evig Lov og Tilbedelse. Du tillod Døden uventet at berøve mig en god Mand. Min og mines Støtte faldt. Dit Endelig, beste Ægtefælle, lære mig saaledes at tænke paa Døden, at, naar den mælder sig, jeg da maa være beredt. Du havde baaret Dagens Byrde og Hede. Trættet og udmattet af Dine sidste Trængsler gik Du ind til din Hvile. Du efterlod mig en Søn og en Datter. Denne sidste gar Haab om at blive mit Lives Lyst og Glæde - Men Ak! Himmel, ogsaa Hun maatte tidlig blive et Offer for Døden. Oelstværdige Datter, dyrt havde jeg kjøbt Dig; men endnu dyrere maa jeg betale Savnet af Dig. O Du, som saa ofte lindrede min Sorg, og aftørrede mine Taare, hvorfor kom Du disse til at flyde igien, ja flyde strømmeviis, Min Datter, Du voxte op som en velvandet Plante, Du slog dybe Rødder, skiød høit op; men just da dette Cedertræe begyndte at stige i Veiret, og tegnede til at blive en Prydelse for Skoven, see, da er Øxen lagt ved Roden, det dødelige Hug skeer, og alle dets herlige Grene nedkastes i Støvet. Og faldt Du da alene? Nei, alle din Moders behagelige Forventelser faldt, og bleve knusede tilligemed Dig. Og Han, din Udvalgte, hvor igiennemboret er hans Hierte, hvor bløder det ved Tabet af Dig! Harpen er ophængt, Glæden forsvunden, Døds billeder male sig allevegne. Hvor gjerne havde Han døet for Dig; men Du forekom Ham! - Dog hvi klager, hvi græder jeg, da jeg burde lykønske Dig med din Krone, Maaskee forudsaae den Høyeste, at en forskrækkelig Modgangs Storm forestod. Hans Godhed skaanede Dig for Lidelser, som Du maaskee var forsvag til at bære. Han flyttede en yndig Plante i lye, førende Tordenen bragede, førend Lynilden fløy, førend Stormen begyndte at rase. - Du er ikke borte, men kuns tagen bort fra det Onde, bort fra en Verden, som var Dig ikke værd. Evig den skal levere Dig tilbage i mine Arme. - Kom da, du Forskrækkelsers Konge, kom, naar du vil, du er mig velkommen. Du fører mig til en elskværdig Datter, i hvis Selskab, jeg evig skal glædes, frydes, mættes. Men imidlertid vil jeg i denne Prøvestand tie, bie, lide og tænke: Hvor sødt! naar jeg ei sukker meer, Naar jeg min Henfarts Time seer, Som ilende vil mig befrie. Fra Aaget, som jeg træller i, Naar Graven kalder paa sin Deel, Og Siælens Skaber paa min Siæl. A. M. F.J Anledning af Jomfrue C. Ferenz Død hørtes denne Sørgesang fra en Landsbye. Saa maatte Du ved Almagts Bud, Candide, bedste Pige! Et Liv, som Glæder smilled ud Farvel i Døden sige.