Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1768-04-11
Jndkomne Skippere: L. Trøndsen og J. Schmit af Sogndal fra Christiania, C. Jensen af Sogndal, F. Boviz af Eggersund fra Stavanger, alle baglastede : H. Sivertsen af Aauefire fra Christiania med Skind-Varer: W. Moubray og J. Totheringham af og fra Skoe land med Stry; E. Larsen af Eggersund fra Stavanger med Jern, Skind-Varer, Læder; E. Jacobsen af Sogndal fra Christiania med val sed Jern. T. Ellingsen af og fra Langesund med Jern-Takker, Jern og Huder; E. Jacobsen af Eggersund fra Langesund med Jern og Læder; T. Schanke af Eggersund fra Holmestrand med Mur=Steen; J. Sivertsen af Eggersund fra Drammen med Spiger, Jern, Tobaks Piber, barked Læder; H. Jørgen Olsen af Bergen fra St. Udes med Salt og Frugt. Udgangne: A. Biørnsen af Nedenæs til Østersøen med Sild; D. von der Ohe af Bergen til Kiøbenhavn og Petersborg med Sild. En Abe, gik engang forbi et Huus, af hvis Tag Tækkerne vedkastede nogle Stykker Tegl=Sten. Strax siger han ved sig selv. Dette Haandverk er let lært, det er og fordeelagtigt; jeg maa derved vise min Duelighed. Han meente derved at kunde giøre sin Herre god Tieneste. J samme Øieblik var han klavred op paa Huus-Taget. Tag=Steene og Tagsteen-Stykker fløi strax de Forbigaaende om Ørene. J Førstningen for man kun heraf. Men Aben giorde for grovt deraf. Man lod give ham dygtig Stryg. Disse Hug hialp intet. Han blev siden værre. Han begreb ei at være bleven straffed for det Arbeide, han havde foretaget sig. Han meente, at hans Seendrægtighed deri havde paadraget ham Straf sen. Strax er han igien paa Taget. Nu angik igien for Alvor hans forrige Arbeide. Hvad ed. Han fører sig i større Ulykvinder han der. ke. Man kand ei længer lade hans Gierning ustraffeed. Han dømmes til Døden. En Taa de giør til ondt, naar han mener at giøre godt. Han skader, uden dertil at have Forsæt. Dog paadrager han sig derved Straf. Tvende Bul-Bidere mødte hinanden paa Marken og kom i Slagsmaal sammen. De bide hinanden glubsk. Blodet nedflyder paa Marken. En i næste Skov liggende Ulv saa derpaa. Jntet Syn kunde være ham behageligere. Den ene, siger han, bliver vist nok dræbt. Den anden bliver uden Tvil forbidt og udmatted. Hvad Modstand vil han kunde giøre mig, som er munter og frisk, Jeg vil saaledes faae tvende fede Stege paa engang. Men Bladet vendte sig. Det gik ikke som han tænkte. En af Hundene kom til at vende Øienene mod Skoven. Der bliver han Ulven var. Han siger til sin Fiende: Hvad, er det vi giør, Vi farer ikke vel afsted. Seer, du ikke dette slemme Rov Dyr, Han er alt paa Spring at gribe os an. Naar den ene af os har forbidt den anden, vil han synderrive os begge. Han tænkte ret, og talede viseligen. Den anden Hund fik derved opladte Øine. De bleve gode Venner. De bleve begge lige forbittrede paa Ulven. De løbe begge lige hastig afsted, hen til Ulven. Viven tog strax Flugten. At lade det komme til Strid, holdt han ei raadeligt. Sogn. lade det komme til Strid, holdt han ei raadeligt. Sogne-Præsten til Storøens Præstegield i Syndbordlehus Provstie i Bergens Stift, Velærværdige Hr. Jacob Wendelboe er den 14de Febr. næstleden ved Døden afgangen, hvilket hermed bekiendtgiøres, paa det de, som efter den Afdøde kand have retmæssig Krav eller vide sig til ham noget at være bortskyldige, dermed betimelig hos mig undertegnede sig kunde indfinde. Kaarevigen den 18de Martii 1768. J. J. Nygaard.