Berlingske Tidende, 1836-03-12
Et andet Medlem maatte i det Væsentlige i Henseende til Grundene for Offentligheden tiltræde, hvad det sidst talende Medlem havde anført. Dog stod maaskee den væsentligste Mislighed ved Offentligheden tilbage, den Mislighed, som vel meest frygtedes af Offentlighedens velsindede Modstandere, nemlig en vis Eensidighed hos Pressen i dens nærværende Tilstand, som kunde faae en skadelig: Jndflydelse paa Forsamlingens Forhandlinger. Men Taleren kunde imidlertid ikke erkjende denne Grund for overveiende. Der er saa megen moralsk Kraft, saa megen sund Sands i Folket, at en eensidig Presse ei kan holde sig. Den vil blive misbilliget, dens Eensidighed og Bitterhed, vil endog kunne bidrage til at skaffe det Resultat Seieren, som Pressen vilde modvirke, og dertil kommer, at, har Jnstitutionen nogen Rod i Folket, har dets oplyste og dygtige Mænd Jnteresse for samme, saa vil Ensidigheden bortfalde og en dygtig Presse fremgaae af Stænderforhandlingernes Offentlighed, og de Deputerede ville lære at hæve sig over usømmelige Angreb, hvorfor de rigtig nok i Begyndelsen ikke ville gaae frie. Jdet Taleren saaledes maatte erklære sig for Offentligheden, var han dog, da Spørgsmaalet om dens Jndførelse i næste Forsamling vistnok var tvivlsom, og da den Kongelige Commissarius havde tilkjendegivet, at der var vigtige politiske Hindringer for Offentlighedens øiebliklige Jndførelse, af den Mening, at man blot bør henstille til Hans Majestæts nærmere Overveielse, hvorledes Ønsket og Offentlighed snarest muligt kunde opfyldes, og imidlertid subsidiært andrage paa Foranstaltninger, som fremme en større Offentlighed end den hidtilværende og forberede en fuldstændig Offentlighed. Hermed sigtede Taleren dog ikke til Committeens andet Jndstillingspunkt; den hele Adskillelse imellem den foreløbige og endelige Forhandling syntes han lidet tilraadelig med Hensyn til Offentligheden, thi det var tilfældigt, om den vigtigere Deel af Forhandlingerne faldt under den foreløbige eller den endelige Behandling af Sagen, hvilket Erfaringen ogsaa bekræftede. Derimod maatte Taleren paa det Stærkeste anbefale Committeens tredie Jndstillingspunkt som Gjenstand for Forsamlingens subsidiære, Andragende. At alle de Talendes Navne kunde anføres, var allerede af Andre viist at være ønskeligt; men vigtigere var uden Tvivl Bekjendtgjørelsen af de kongelige Lovudkast og de til Committeebehandling henviste private Petitioner, saasnart de vare indgivne. Her frygtede netop atter Flere for Pressens, den eensidige Presses Jndvirkning paa Forsamlingen, naar den saaledes kunde bemægtige sig Sagen i Mellemrummet fra den Tid, den var bragt paa Bane, og indtil Afstemningen forefaldt. Men Taleren frygtede ei heller her for Pressens Eensidighed og Bitterhed; den vilde, som forhen berørt, kun virke imod sig selv, og Erfaringen havde maaskee allerede viist dette i den nærværende Forsamling med Hensyn til visse Gjenstande, som enkelte Blade havde gjort til en Hovedgjenstand for deres Afhandlinger. Derimod havde Taleren det Haab, at den omhandlede Bekjendtgjørelse paa den anden Side vilde fremkalde velmeente og gavnlige Yttringer, som Forsamlingen ingenlunde vilde blindt følge men kun benytte til Gavn for Regjering og Folk.