Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-02-02
Nogle Betænkninger om den i Skilderiet No. 30 lovede Oversættelse af Edda Herligt er det unægtelig, at beskue det gamle Norden i dets mange Mindemærker. Den, der eengang har forlystet sig med dette Syn, vil ikke vende sig bort, uden at være opfyldt af den helligste Ærbødighed for vore Fædre, og den dybeste Agtelse for deres Mindeskrifter. Med stor Glæde maa man derfor senethvert Forsøg i Møde, som sigter til at udbrede Kundskab om disse Mindesmærker, og gjøre dem tilgængelige for Nutidens Publikum. Da nu den poetiske Edda blant alle de uskatterlige Lævninger maaske er den alleruskatterligste, saa maa vist nok enhver tænksom Mand være Hr. Grundtvig høiligen takskyldig for den belovede Oversættelse deraf. Men da den poetiske Edda tillige er noget af det allerældste og mørkeste, der er os lævnet fra den fjærne Old, saa ere ogsaa Vanskelighederne ved et saadant Stykkes Oversættelse meget betydelige; og store ere tillige, ifølge Vigtigheden, de Fordringer, man synes med Rette at kunne gjøre til et saadant Arbeide. Jeg vil kortelig fremsætte de, der forekomme mig at være de ueftergiveligste, og derefter anvende dem paa det til Prøve fremsatte Stykke af Oversættelsen. Der fordres da med Rette allerførst, at den der vil oversætte af et Sprog maa forstaa dette tilgavns, ikke blot de enkelte Ords Betydning, at der ikke hvert Øjeblik skal komme Udtryk, som misforstaaes, og forstyrre Meningen og den sande Sammenhæng, men ogsaa Sprogets grammatikalske Jndretning, hvilket især i et Sprog som Jslandsk eller Latin, der har en saa kunstig og sammensat Grammatik, er saare nødvendigt, for at man ikke skal adskille de Ord der høre sammen, eller omvendt forbinde dem, som ikke have med hinanden at gjøre, og saaledes enten henvejre de eiendommelige Skjønheder i Originalen, eller lægge ny Tanker, Feil eller Skjønheder deri, hvorom Forfatteren maaske aldrig har drømt. Dernæst fordres med Grund, at Oversætteren, har sit eget Sprog fuldkommen inde, dets eiendommelige Ord og Vendinger i sin Magt, kjender den rette Betydning af dets Ord, Talemaader og Figurer, og ved at passe dem til de tilsvarende i Grundsproget; for at han ikke, som det længe gik Bibeloversætterne, skal lade sig nøie med blot at overføre Ordene ligefrem, uden Hensyn paa Sprogenes forskjellige Udtryksmaade, hvorved han vil fordærve sit eget Sprog, eller dog gjøre sin Oversættelse uforstaaelig, og opvække Lede til sin skjønne Original. Han maa ogsaa, i Henseende til sit eget Sprog, om mueligt, være fri for alle Grillenfængerier, tage det som det er, at sige i sin mest dannede og forædlede Skikkelse, lave Kundskab og Smag til at benytte dets Fuldkommenheder, ikke ville paatrænge det indbildte ny, ikke ville omforme dets almenantagne Væsen og Skikkelse. Sligt bør i alt Fald ske i originale Værker, i Oversættelser gjør man sig kun derved uforstaaelig, eller opvækker Lede for Tingen selv. En god Oversættelse bør, mener jeg, fremlægge for os Originalens Tanker med sine Bitanker og Skatteringer, i den samme Grad af Lys og Skygge, og betragtede fra samme Synspunkt, og det i et rigtigt og skiønt Foredrag af det Sprog, hvori der oversættes. Den maa være som Forfatteren vilde have udtrykt sig, om han havde talt og skrevet det samme Sprog.