Berlingske Tidende, 1795-11-27
NB. Endskiønt det ikke hører til en Procurators Embede, S at plaidere sin Mandants Sag uden for Retterne og allermindst naar han ikke derom udtrykkelig er anmodet, saa har det dog behaget Hr. Procurator Hansen paa Herluflillegaard, i Qvalitet af Hr. Kammerherre Reedz Thotts Sagfører, og uden at beraabe sig paa dennes videre Anmodning, ikke allene at fortælle Publicum, at den Bekiendtgiørelse, hvilken Hr. Procurator Knudsen i disse Tidenders No. 86 og 87 lod indrykke, angaaende Aarsagen til en Sag, som Kammerherren imod ham for meer end et Aar siden har ladet anlægge, vareensidig, skier og urigtig, men endog i det øvrige at betiene sig af saadanne Udtryk, der lettelig kunde giøre Hr. Knudsens Tænkemaade tvetydig. Da jeg har paataget mig at forsvare Hr. Knudsen i den bemeldte Sag, ikke for at tiene Penge, eller for at skaffe mig Patroner, men fordi han var min Ven, og fordi han, efter min Overbeviisning, ville skee Uret, om han blev dømt efter den Paastand Kammerherren har ladet gjøre over ham, saa tænket jeg det ikke kan bebreides mig, om ogsaa jeg, efter den Anledning Hr. Procurator Hansens Avertissement dertil giver, fortæller Publikum noget, allerhelst, da jeg herved hverken søger at krænke Kammerherren eller Hr. Hansen, men allene at rædde min Ven fra den Mistanke, der ellers kunne hvile paa ham, at han, nemlig offentlig skulle have sagt en Usandhed. Det er Sanhed: at det Hr. Knudsen meddeelte Fæstebrev paa Weile gaarden og dens Hartkorn indeholder de Ord: "Af den paa Grunden værende Skov maae stedse uforhindret nydes alt Behøvende, uden anderledes at bestemme, enten dette Behøvinde skulle Fæsteren udvises, eller han maatte tage det selv. Det er Sandhed, beviist med mange Vidner: at Hr. Knunsen over i 3 Aar af hans Fæstetid, endog efter at han havde fratraadt Forvalter og Jnspecteur Tienesten ved Stamhuset Gaunøe, uforbindret, upaatalt og ofte i Kammerherrens Skovbetienteres Overværelse, har hugget og ryddet Træer paa sin FæstegaardsGrund til fornøden Jldebrændsel og Gauntømmer. Det er Sandhed: at Kammerherrens Skovbetiente aldrig have haft Ordre til at passe paa den Skov, som tilhører Weilegaarden, eller at melde det, naar de saae Hr. Kundsen hugge der. Det er Sandhed: at Knudsen af Kammerherren er saggivet til Fæstes Forbrydelse ikke for andet, end fordi han i det 9de Aar af sin Fæstetid uden Udviisning, har hugget paa sin Fæstegaards Grundet lidet Træe, vurderet for 8 Mk. 12 s. Det er Sandhed: at Knudsen ikke kunne hugget noget Træe Skoven mindre til Skade, end det han bug. Det er Sandhed: at han i sin Fæstetid har plantet, fredet og opbeget Træer i Hundredetal, endog uden for den egentlige Skov, især paa 2 Tdr. Land, der eller: var bestemt til at ryddes, og hvor der nu staaer Mængde af unge Træer paa over en Karls Høide. Endelig er det Sandhed: at Hr. Knudsen ikke hug det forstevnte Træe, førend han var i sa yderlig Forlegenhed for Brænde, at han maatte lade opsanke gamle Gierdestikker og affaldne Grene, for at faae kogt Mad til omtrent en Snees Menn sker. Det berver nu paa Publicunhvem det vil troe, enten Hr. Procurator Hansen, eller Knudsen og mig. Skulle nogen ønske det, kan de faae Original Doenmenterne at sen hos mig, og dersom jeg ikke med disse aabenbabeviser det Anførte, baade for Ven og Uven, saa forlanger jeg aldrig mere at blive troet. Om det for Resten kunne være nogen af Parterne til Ære eller Vanære, at den hele Sag blev trykket indlader jeg mig nu ikke i at undersøge aller bedømme. Hr. Knudsen har ellers anmodet mig at erklære: at hans Hensigt med den saa ilde optagne Bekiendtgiørelse ikke var andet end den, at underrette sine Venner i Provindserne om, at han ei var sagsogt for Urigtigheder i hans sidste Aars Regnskab, hvilket et lognagtige Rygte havde udspredt i Jylland. Nestved, den 21de Novbr. S. H. Lund.