Viborger Samler, 1807-11-02
En eng. Oppositions Tidende gjendriver saaledes Kongen af Englands Erklæring: "Vi havde tænkt at ende al videre Talen om Toget mod de Danske, men vore Ministre, der føle deres Brødes Bevidsthed, og synes halv skamfulde over det Skeete, have i deres pripne Geskæftighed og uhvilende Æggelyst udstedet et politisk Manifest, som de kalde "Hs. Britiske Majestets Erklæring", og hvori de søge at retfærdiggjøre, hvad end ei de meest truende Omstændigheder kunne retfærdiggjøre det nylige kaade og følesløse Bombardement af Kbhvn. Forsikring uden Bevis, Udraab uden Grunde og løse Beskyldninger istedet før rigtige Fornuftslutninger udgjør næsten det Hele af denne jammerlige Frembringelse. Som en Skoledrengs Stiil, eller en hypothetisk Dissertation, kunde den maaske undgaaet vor bemærkelse eller Paaanke, men som et vigtigt Statsdocument, der tilsigter at frikiende en rig og mægtig Nations Krænkelse af en neutral og ufortørnende Nations Rettigheder og Besiddelser, fortjener den vor Harme og vor Foragt. Man fortæller os i denne Erklæring, at Hs. Maj. skylder sig og Europa en aabenhjertig Fremstillelse af de Grunde, der bøde hans seneste Forholdsregler i Østersøen. Som Svar til dette paastaae vi, at Ministrene skyldede Hs. Maj., dette Lands Folk, Europa og Verden, en aabenhjertig Fremstillelse af deres Bevæggrunde, og hvis de ej, førend hine skrækkelige Forholdsregler vedtøges, ere komne frem dermed, istedet for at opsætte dette til efterat de havde bombarderet Hovedstaden, dræbt og meenslaaget dens fredelige Jndvaanere og lagt deres Boliger i Afte, Erklæringen siger, at denne Fremstillelse var opsat blot i Haab om en venskabeligere Overeenskomst med det danske Hof", (en Overeenskomst, hvoraf deres Flaades og Fæstningers Overgivelse var en af de første Poster!) som det var Hs. Maj. første Ønske og Bestræbelse er erholde (vist nok), og for hvilken han var rede at gjøre "store Anstrængelser, og store Opofrelser." En venskabelig Overeenskomst, foregaaet og ledsaget af haanende og forræderske Forslag, understyttet af fjendtlige Flaader og Armeer i deres Havne, og sat igjennem ved en Underhandling for Kanonmundingen, Vi have her et tilstrækkeligt og tilfredstillende Beviis paa Hs. brittiske Maj. "skruplende Maadehold og Overbærelse" men paa hans "store Anstrængelser og mægtige Opofrelser kunne vi ikke let mærke noget. Hav den Godhed at fortælle os engang, hvad de vare for nogle kjære Hr. Canning og Comp. "Hs. Maj. " sig ges der, har modtaget den tilforladeligste Underretning: om den nuværende Frankrigs Beherskers Besætning at indtage, med en Krigsmagt, Holsteen, for at udelukke Storbrittanien fra alle dets vante Veie til Samqvem med Fastlandet, at lede eller drive det Danske Hof til at lukke Sundet for brittisk Handel og Søfart, og at betjene sig af den danske Sømagts Hielp til et Anfald paa Storbrittanien, og Jrland. Vore Læsere ville ved denne synderlige Periode, vel mærke den varsomme og beskedne Maade, hvorpaa de omtale den nuværende Keiser af Frankrig, og deres Beundring vil voxe, naar de jevnføre den med deres Adfærd efter den uforglemmelige og utilgivelige Amienstraktat, da de fleste af dem villigen erkiendte Hs. Keiserl. Titel og forsvarede den Fred, der gjorde ham til vor gode Ven og troe Allierede. - Men saa vise og aarvaagne som vore Ministre vist nok ere, troede vi dog virkelig ikke, at de vare begavede med det overordentlige Privilegium, at være fremsynede, eller at kunne læse Hemmeligheder i andres Hierter, dog finde vi nu, at de havde den tilforladeligste Kundskab om Napoleons Hensigter, og vare velbekiendte med hans lønlige Beslutninger. Beundringsværdig Forudvidenhed, der saaledes kan var skee for tvivlsomme Muligheder, forudsee Hændelser, der aldrig vilde hændes, og saaledes gaae forud for en Fiendes Planer, og svare ham den Umage, at tænke for sig selv. Man fortæller os i Hs. Maj. Erklærings, at det var Napoleons Bestemmelse, at bemægtige sig Holsteen og tage den danske Sømagt. Men vi vide af unægtelige Fakta, at Storbrittanien, uden nogen foregaaende Krigterklæring, har angrebet og ødelagt Kbhn. og taget den danske Sømagt!" Antage vi hiin Forsikrings Sandhed, er Forskjællen blot denne, at de Franske eftertragtede, hvad vi virkelig udførte. Tingens Moralitet er vist ikke bedret derved, at den ene kom den anden i Forkiøbet. Ministrene tale om det neutrale Hamborgs krænkede Grændser, og er det da fordi Hamborgs Neutralitet var krænket af de Franske, at Danmarks Neutralitet bør krænkes af England? Eller bliver sligt Faktum blot et Forsvar for Storbrittanien og en Anke blot mod Frankrig? "At en svag og forsvarløs Stats Grændser kan krænkes af en mægtig Nabo, er en Ulykke og ikke en Feil. "Men naar vi ej yppede Kiv med Hamborg, fordi det eftergav for den Magt, der ej kunde modstaae, hvi skulde sligt da, Tilfældets Lighed forudsat, regnes Danmark til en Forbrydelse. - Men ved at nævne Hamborg, have Ministrerne grebet til et uheldigt Exempel. De toge sig ei lagt for, at Frankrig er ikke den eeneste Magt, der har krænket denne frie og afhændige Stats Neutralitet: eller have de maaske forglemt Paagribelsen og det paafølgende Forhør af Napper Tandy; Men Gjengjeldsretten skal herefter, fortæller man os heel ærbart, opstilles som et Bevaringsmiddel mod vore Fienders Anfald, og en Retfærdiggiørelse for Grumhed og Undertrykkelse. Som politisk Middel kunde denne Sætning taales, hvis den blot anbragtes mod fjendtlige Nationer, som vi ere i Krig med; men at hævne os paa den Svage og Ufortørnende for Uret, paaført os af mægtigere Fjender, er Ondskab og Afskyelighed: det er at ligne den, der, fordi han er plyndret af een Mand, søger at holde sig skadesløs, ved strax at bestiæle og dræbe en Anden m. m. Breve over Gothenborg, siger The independent Whig, bekræfte, at Kronprindsen nægter at ratisisere den af Gen. Perman sluttede Konvention, og at han syntes bestemt at forkaste ethvert Forlig. Er dette vist, kan det volde en Ændring i de tagende Forholdsregler. Det kan vel ikke gjøre den Artikel ugyldig, der overleverer Skibene, eller tage Kbhvn. ud af vore Hænder, men det kan ende den Stilstand, der har bestaaet siden Kapitulationen, og Prindsens Vægring for at ratificere Kapitulationen, og Beslutning paa ingen Maade at sanctionere Flodens Tagelse, ere saa langt fra at fordømme Rømningen af Sjælland, som Ministerialblade ville fortælle os, at de snarere bør paaskynde denne Rømning. Betænker man Jndbyggernes Had til os, og den Mulighed at Tropper kunne komme over i Vinter og medens vor Flaade er borte, vilde der virkelig udfordres en meget stor Armee for at holde sig der. Ere ovennævnte Breve sande, kunde vi nu tælle Danmark blandt vore Fjender. Det forsikres, at Hr. Merry skal gaae til Danmark, for endelig at faae Vished om Kronprindsens Beslutning. ibenseende til Krig eller Fred. Vi haabe, som hver Engelskmand bør, at man vil bevare Fred med et Folk, der ikke har givet os mindste Anstød, og som vi maae tilstaae er berettiget til at optage det sidste Angreb paa det bitterste. Det bør ogsaa haabes, at Hr. Merry i hans Møde for Kronprindsen vil uske, at denne er Hs. Maj. Kongen af Englands Søstersøn, og at han personerer en af de ældste og berømteste, om ei af de nu mægtigste Nationer i Europa. Det bør haabes, at han husker, at han gaaer til en Prinds, der er naturligen og retfærdigen opbragt over sit Lands Skjæbne og sin Hovedsads Ødelæggelse, og at den mindste Grad af Overmod i Adfærd eller Tale vilde under saadanne Omstændigheder være utilgivelig. Kronprindsen og Grev Bernstorf have klaget, at være behandlede med yderlig Opblæsthed (Hauteur), en Ting der maae have høilig forøget Harmen over det forebragte Ærinde selv.