Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1766-09-15
Mandagen, den 15de Septembris Fortsættelse af Samtalen, afbrudt i No. 36. Diog. Du tager feil. Jeg krævede det af dem, som noget jeg havde Ret til Jorden, det almindelige Spise-Kammer, havde jo ladet voxe for mig. Haar du ikke hørt hvad jeg svarede en Ven, som indbød mig til Aftens Maaltid. Jeg kand ikke komme, sagde jeg; Thi jeg kand ei tilgive dig det, at du den sidste Gang jeg spisede hos dig, forsømte at takke mig derfor. Them. See hvilken stolt Betler, Diog. Sig heller, hvilket frit Menneske, som ei behøvede nogen, da han ei begierde meere end hvad der stemmede overeens med hans Legemes lille Maal. Har du ei hørt hvad der tildrog sig mellem mig og Macedoneren (Allerander den store) Han skikkede een af sine Officiers til mig, med befaling at komme til ham. Men jeg afslog ham det, siden jeg da behøvede at sove. Han kom derpaa til mig og spurgte mig om mange Ting. Han tilbød mig derhos fortræffelige Foræringer, Jeg besvarede Spørs maalene. Men Foræringerne bortviste jeg med Haardnakkenhed. Them. Var det ligesaa alvorligt, da du forskiød Foræringerne, som da du besvarede Spørsmaalene? Diog. Jeg tænkte mig længe om for at udfinde hvad jeg ei havde eller ei kunde undvære. Mit Forsæt var at begiere dette af ham. Men jeg fandt intet at mangle mig uden Solen, hvilken han, ved at staae imellem, havde berøvet mig. Jeg bad ham derfor, at han ei skulde betage mig Solens Lys, som han ei kunde give mig, dette fik ham til at sige: Hvis han ei var Alexander, vilde han være Diogenes Them. Vidste han, hvad han sagde, Drog. Hvad er det for et Spørsmaal, Aristoteles havde underviset ham om Tingenes sande Værd. Han havde forklaret ham alle philosophiske Sekters Grundsætninger og Lærdomme. Jkke detsmindre kunde han ei beherske sine Begiærligheder. De vare saa overmaade store, at hele Jorden forekom ham som et lidet Rum. Derimod syntes mit Fad mig saa rummelig som en heel Jord. Hvorfor, Fordi jeg havde et større Sind, som ei var indslutted i noget Rum. Han græd fordi der var kun en Jord, som han kunde undertvinge. Jeg var aldrig bedrøved over at jeg havde kun et Fad og ei flere, hvor i jeg kunde boe. Alexander erkiendte dette mit Fortrin. Derfor dømte han saaledes. Mit Fad gjorde mig større Ære end dig dine 5 Stæder. Havde du kundet tage til takke med et Fad; saa havde ei Avind vovet sig til dig, den, som giorde dig Livet saa møisommeligt og besværligt, i det den satte hundrede Bagvaskere og hemmelige Morder ud paa dig. Du havde da ei havt fornøden at forkorte dig Livet med egen Haand. Them. Den ædelmodige Maade, paa hvilken jeg døede, vil altid tilveiebringe mig Roes og Ære. Jeg vilde heller tage Livet af mig selv, end gaae i Krig mod mit Fæderneland; uagted, at jeg i denne Krig kunde have fornøiet min Æregiærrighed og Hevngiærighed. Døede du ikke og ved din egen Haand, Dog, Jo. Men ingen fremmede Omstændigher nødede mig dertil. Du havde lovet Kongen af Persien, at gaae i Felten mod Grækerne. Dog skammede du dig ved at føre Vaaden mod dit Fæderneland. Endnu mere frygtede du for at blive slagen. Af denne Nød kunde du ei redde dig anderledes end ved en voldsom Død. Jeg dræbte mig uden slige tvingende Aarsager, alene for at hjælpes fra en Feber. Jeg kunde tage Lægedommen, eller vente til det rasede ud. Men jeg valgte frivillig dette hastige Middel. Them. Virkeligen et sikkert Middel mod alle Sygdomme, Men dette Middel kostede Livet. Dog, Kand du sige, at vi ei leve, naar vi tænke saaledes, naar vi saaledes vide af os selv, og tale saaledes med hinanden,