Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-05-21
Vore Læsere ville erindre, at vi tidligere have omtalt en Landsmand, C. F. Matthiesen, der var gaaet over til den muhamedanske Tro, og efter udenlandske Blades Beretning senere var bleven ryddet af Veien af Tyrkerne. Matthiesens Paarørende have igjennem det kongelige Departement for de udenlandske Anliggender søgt at komme til nøiere Kundskab om hans Skjæbne, og have af den officielle Vei nylig erfaret Følgende. J Constantinopel, hvor Matthiesen traadte over til Jslamismen og antog Navnet Mehemed Refik, opholdt han sig nogle Maaneder; senere blev han af den tyrkiske Regjering beordret til Baggad i Egenskab af Bataillons-Chef, og af den derværende Regib Pascha sendt til Staden Erwill, for at oprette og bestyre en Qvarantaine=Anstalt. En i Baggad bosat Mand har paa Opfordring meddeelt den danske Consul i Aleppo og denne igjen den danske Minister i Constantinopel, at Matthiesen, eller, som hans tyrkiske Navn var, Mehemed Refik, ikke havde fundet den Agtelse iblandt sine Foresatte, som han vel havde ventet, men maatte dele de fra en anden Troesbekiendelse Overgangnes sædvanlige Skjæbne. Han syntes derfor ved en overgiven Munterhed at skjule en indvortes Fortrydelse, og yttrede flere Gange det Ønske, at vende tilbage til Constantinopel. Ved hyppigen at bade sig i Floden Zabtiltrak han sig en ondartet Feber, og døde efter 7 Dages Sygdom, saavidt skjønnes kan, i Efteraaret 1844. Dette er overeensstemmende blevet udsagt af tvende Læger, S. Barbaris og Tomassa, hvoraf den Førstnævnte var samtidig med M. i Erwill som Læge ved den nyoprettede Qvarantaine. - Herved gjendrives den af Bladet "Oesterreichische Beobachter til sin Tid meddeelte Efterretning ang. M.s Dødsmaade. (Apr. Ugbl.) Edvard Boas, i sit nyeste Værk: "Skandinavien, (Leipzig 1845), fortæller om den danske Digter H.C. Andersen, at hans Forældre vare saa fattige at de ikke havde anden Seng, end det sorte Fodstykke, som engang var blevet brugt til at sætte en grevelig Liigkiste paa. Efter at Andersen var bleven confirmeret - hedder det endvidere – skulde han have været i Lære hos en Skræder i Odense; men da en Kortspaaerske havde forkyndt ham stor Berømmelse, gik han til Kjøbenhavn, for at søge en Ansættelse ved Theatret. Allevegne viste man ham tilbage, og da hans saa rede Penge snart svandt hen, gjorde han et Forsøg paa at blive anbragt hos en Snedker, men opgav det snart igjen. Da han havde en klar, velklingende Stemme, gik han til Prof. Siboni, Directeur for Conservatoriet. Denne havde just et munter Bordselskab hos sig, og i Førstningen lo man af den uskjønne Dreng, der gav sig til at declamere og synge men da han fortalte sin sørgelige Skjæbne, bleve Alle rørte, og man tog sig paa flere Maader af ham Han modtog nu Underviisning i den dramatiske Kunst og i Dands, optraadte ogsaa virkelig i nogle Balletter, sang med i Chor og skrev derhos paa egen Haand Sørgespil. Conferentsraad Collin mærkede imidlertid snart, at Andersen havde meer Anlæg til at blive Digter end Skuespiller; han lod ham (der dengang var 17 Aar gl.) sætte i en lærd Skole, og i Aaret 1828 blev han Student. Afd. Generallieutenant v. Wildenradt tilkommer den Hæder at have været den Første, eller Een af de Første, som brød Corporalstokken og, ved i Praxis at ophæve Fugteldressuren, indførte en humanere Disciplin i Behandlingen og Jnstrueringen af de Menige. (Aalb. Av.)