Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-09-26
J nederste, dybeste Kjælderum, man spærrer os ind i Vandbehold. J Hvælvinger, murede op af Steen, maae mellem Rænder af Bly vi hæse sukke vort Liv bedrøveligt hen. Jntet vi skue, og Jntet vi høre; Jngen besøger os, uden alene Vandfiirbenen, hæslig og giftig. Over os vandrer Maane og Stierner. Alt er saa tyst, ingen Blomsterduft, Bien ei surrer, og Gjøgen ei kukker! Kun i det Fjerne Din klagende Stemme trænger, o Fader, sig altid ned, ned til os i vor mørke Bolig. Saa mangt sørgeligt Aar gaaer hen. Og nu med Et vi blive ham vaer, ham, vor gamle Fangevogter, ham og hans de tjenstagtige Aander. Ak, at han blot et os endnu at langt større Uheld bereder og til det larmende Torv os fører, Op og ned, paa langs og tværs, fører han os om i Jordens Skjød. Pludseligt Lys i det skumle Fjerne, og en Støien, og en Larmen, forvirrede Bulder af Spande, der knage, af Aag, der rasle, af Piger, der pluddre. Vee os, at midt paa det larmende Torv viere et Springvands Kumme blevne Store Fader af Steen, Neptun, med Harvnen Du os beskytte, Alt der vore Fjender, i Hobe jo komme. Hvad er at gjøre, hvorhen os vende? Tilbage, Tilbage! De Spande, de Krukker, i alle Hænder, de spaae os noksom, vor tunge Skjebne. Aldrig nu længer Fred, eller Hvile! Altid vi maae nu baade koge og syde, baade aarle og silde baade skylle og vadske baade Gulve og Pander, baade Flasker og Glasse, Men, naar først Jlden slaaer sig løs, kommer vor tungeste Time i Livet, da blandt Skielmer af Brandfolk Enhver vil med sin Sprøite være den Første. Brand, Brand! Af hvert et Huus. styrter forvirret en Slaabrokud, reven, hvad enten den vil, eller ikke, bort af den strømmende Skare med. Vold gaaer for Ret, og bag hver Slaabrok staaer der en Brandofficier med Commando Tyve ei fattes ved saadan Leeg; Alle, som de vilde redde, jo lade. Huil med Dyner og Sengesteder, Kurve, fulde af Messing og Tin, om i den snevreste Sidegyde! Ting, Tang, Ting, Tang Vægteren slider den Klokkestræng sønder. Nu det Drøn af Larmcanonen og de bedagede Koners Sang: straf ei, o Herre, os i Din Vrede! Saa den skingrende Vægterpibe, Røgen, Lyden af springende Ruder; nei, det kan Jngen i Verden male! Omsider det er dog os Kilder kun, der frelse for Luer den samfulde Stad. Men vent ei, det falder een Eneste ind, at ville saa vigtig en Tjeneste lønne, Langt heller de spærre os ind i Gryder og sætte, til Tak, paa en Trefod os hen Men, vi spotte deres Lænker; hvislende slukke vi Luen derunder, stiæle os sagte af Gryden ud gjennem skumle og lumre Skorsteenspibe, og øverst oppe vi ventes med Jubel af vore Søstre fra Landet og Bølgen. Højt fare vi flygtige Sødskende da hen over Alper og Apenninen: indtil omsider forbarmende Æther annammer os Alle og græder os ned, baade Store og Smaae, i Dit fredsæle Skjød, vor Fader, Vidne Samtale. (Landeveien. - Rasmus Skytte, med en Vadsæk paa Nakken, haltende ved en Krykke. - Hans Hjulmand, med et Plaster for det ene Øie, kommer ham i Møde.) Dans. Ei, skal vi modes her Rasmus, Der er løbet meget Vand i Stranden siden jeg faae Dig. Hvordan gaaer det, Broerlille? Rasmus. Som Du seer, Kammerat. Hans. Ja, Du har Ret, Svoger, jeg seer kun daarlig siden den Tid, Sivert Slagters forbandede Hund gramfede mig i Hovedet og mit ene Øie kom til at hænge paa hans lumpne Tænder. Rasmus. Jeg glemmer heller aldrig Jochum Møller, da han kastede mig ud af Mølle lugen. Var jeg endda faldet lige paa Jorden, saa havde det været sin Sag; men jeg maatte just torne imod er Svinetrug, og det gav mig er Knæk, som jeg aldrig forvinder. Hans. Det kunde endda være det samme. Det kommer ikke an paa et Been eller Øie. Man skal jo dog engang døe, og saa har man hverken nære Nytte af det ene eller det andet. Men det Værste er Maven. Den vil have sin Ret, hvorledes det end gaaer, saalænge Livet hænger i os. Rasmus. Ja, sandt var det: Den Gang man satte Arm og Been i Vove, saa var der ogsaa noget at fortjene. Forvalteren var rigtig nok en Kieltring, men han havde dog et raisonnabelt Gemyt. Nu derimod fuske saa Mange i vort Haandværk. Folk estimere Arm og Been saa lidt, at de lade dem slaae itu endog for Løiers Skyld. Hans. Her til Lands er der ikke meere noget at gjøre for os, Broder Rasmus. Rasmus. Men hvorhen Hans. Til Engelland. Der gaaer min Kaas hen til. Der trænger man til Folk af vore Lige. Vil Du følge med, Rasmus. Top, det er et Ord. Lige saa godt forsøge sin Lykke der, som fulte ihiel her.