Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1840-03-11
Hvad vil man nemlig bevirke ved en saadan Personalkritik, Apaatvivleligen vil man indvirke paa Regjeringen, paa Publikum, paa de Paagjældende. Men netop ved den Fremgangsmaade, der truer med at blive almindelig, skader man den Sag, som man vil fremme. og Skulde det virkeligen kunne ønskes at Regjeringen bedømte sine Embedsmænd efter den Skildring, Bladene, udkaste af dem, Er en offentlig Stemme da virkeligen den offentlige Stemme? Hvad skulde formaae Regjeringen til at troe, at de, som føre Ordet i Statens Anliggender, som sige sig at stride for Principer, naar de give sig af med at veie og maale det Personligste og Eiendomligste ved Denne eller Hiin, heri have ladet deres Pen føres af rene Hensyn til Sandheden, at de ei, medens de ville synes at føre Retfærdighedens Svøbe i Haanden, bære Had, Misundelse, eller andre slette Lidenskaber i Hjertet; hvem siger overhovedet, at de, der egenmægtigen sætte sig selv paa Dommersædet, ere de rette Kaldede, de sande Jndsigtsfulde, at de talentfulde Mænd ogsaa ere de Retfærdige; hvem siger, at de som oftest anonymt fremførte eller under en Redactions Navn eller paa dens Foranledning udsendte Domme, have ene Sandheden og Agtelsen for den til Kilde? Dersom en Regjering paa den Maade, der tilsigtes, vilde tage Bladene, endog de bedst redigerede, med paa Raad i Bedømmelsen af sine Embedsmænds Færd, da vilde den udsætte sig for at falde i Hænderne paa det eensidigste, undertiden endog det lidenskabeligste Partie, udsætte sig for at dele sin Magt med dem, der ere let sindigst til at dømme, fordi det Overblik, som kun naaes ved en alsidig Betragtning, mangler dem. Jstedetfor altsaa at veilede Regjeringen i Bedømmelsen af sine Embedsmænds Færd, istedetfor at indvirke paa den, maae saadanne hensynsløse Domme, som dem, vi ovenfor have omtalt, bevirke, at de Styrende aldeles ei reflectere paa det, som bærer Præg af at være blotte Personligheder, ja som de menneskelige Ting ere, maa den letfærdige Fremdragen af Egenskaber og Eiendommeligheder, om hvilke i Publikum et kan eller bør udtales nogen Mening, just virke i den modsatte Retning, netop styrke Regjeringen i sin Adfærd imod og Tillid til den angrebne Embedsmand, for at undgaae Skinnet af, at den lod sig paavirke af høirøstede Stemmer. "Ved Siden af den juridiske vil man ogsaa opstille en moralsk Magt; hvo vilde ei erkjende den sidstes Værd og at dens Arm rækker langt ud over Lovens. Men skal den moralske Dom vækkes i Publikum, da skeer det visseligen ikke ved at fremstille det de anseete eller anseelige Medborgere i Caricaturer, i hvilke Farverne ere saa tykt anlagte, at man ei kan kjende de virkelige billeder, ei ved at henkaste ubeviste og ubeviisliggeBeskyldninger, især beskyldninger og saadanne eiendommelige Feil og Svagheder, der efter deres Natur ei kunne gjendrives, fordi de beroe paa et blot Skjøn, en blot Formening; man staaer ei som Retfærdighedens Prædikant blandt sine Medborgere, fordi man gjør Spot, Haan og høiklingende Phraser til det daglige Theema for sine Udgydelser. Den besindigere Deel af Publikum føler sig frastødt, de ædlere Læsere fornemme, at Æren er et Fælledsgods, at urene Hænders Angreb paa den truer Alle med en stor Fare; de føle deres egen Bevidsthed saaret, ved at see det givet til Priis for et letsindigt Omdømme, som de erkjende at være deres egentligste Eiendom; der paatrænger sig dem en almindelig Fornemmelse af, at hvad der idag rammer En, kan i Morgen falde i Overmands Lod, og en almindelig Mistroe til de offentlige Blades Sanddruhed, en Ringeagt for og den moralske Doms Paalidelighed er den første og nærmeste Følge af slige skaanselløse Overfald. Og dette er endda ikke den eneste eller skadeligste Virkning; meest fordømmelig er den nedværdigende Personalkritik, fordi den aldeles svækker Lysten til at virke. Hvo ere de, som blive haardest angrebne? Jngenlunde dem, der sidde gandske stille, der ei befatte sig med andet, end hvad Lovens Bogstav tilsiger dem, men de, der enten formedelst deres høie Stilling, henvende Manges Øine paa sig eller som af Lyst til at fremme Menneskehedens vigtigste Goder komme i offentlig Berøring med Mange. Dem er det, som den periodiske Presse kaster sig over med meest Vildhed. Men hvor maae slige Angreb ei skræmme tilbage fra enhver virksom Deeltagelse i de offentlige Anliggender, bringe dem. bort fra al Arbeiden for det almindelige Vel, som man dog helst maatte ønske vilde laane deres Kraft til Slægtens Fremgang. Eller er det maaskee ønskeligst, at de besindigste og kraftfuldeste Mænd droge sig tilbage, forat indrømme Pladsen til dem, der ere de meest hvirøstede og ubesindigste? Men der er en anden Deel af Publikum, der fornøier sig ved saadanne Personligheder, deels fordi der altid er noget Pirrende derved, deels fordi det ikke angaaer dem, men Næsten, og den raae Skadefrohed her kan finde den ønskeligste Tilfredsstillelse. At nu hos disse ingen moralsk Dom, men snarere en Planteskole for Bagtalelse dannes, det er saa iøinefaldende, at man kun kan forklare sig den her omtalte Fremgangsmaade hos dannede Mænd af den blinde Lidenskabelighed, som vil bruge ethvert Middel for at naae sin Hensigt. Den liberale Presses egentlige Opgave er det, at forarbeide Sandhedens og Retfærdighedens Jdeer i Folket, vække den høiere moralske Bevidsthed, som er Frihedens Grundlag; men hvorledes kan det skee, naar den smigrer for de raaeste Lyster, Skadefroens og Bagtalelsens, naar den giver det, som kan være en Persons tilfældigste Forhold eller uskyldigste Handling, odisse Navne, hadefulde Udtydninger, der finde Jndgang hos, næres og udbredes af dem - hvis Tour og Time til at angribes endnu ikke er kommen, thi saa gaaer det min Tro altfor vidt. Eller have vi da først naaet Fuldkommenhedens Trin, naar den opvoxende Slægt ingen Mænd har mere, til hvilke den kan see op, naar Enhver med sin Bestalling, eller med Overdragelsen af hvilketsomhelst andet offentligt Hverv fraskriver sig al Ret til, at hans Privatliv ei skal fortrædiges, og hjemfalder til hver dens vilkaarlige Behandling, som kan faae en Sal, i hvilken han kan ophænge sin Næstes Caricatur, er den danske Nation da først gjenfødt og fornyet, naar dens naturlige Retsindighed, dens gjensidige Tillid er undergravet og ingen Aandsretning meere finder Skaansel, Agtelse eller Paaskjønnelse, uden den kan bestaae for en vis politisk Libertinisme? "Den offentlige Stemme skal skræmme den, hvem Lovens Arm ei kan ramme." Dette indrømme vi vel Alle, men naar den offentlige Stemme skal gjøre det, er det da nok, at den dømmere Mon Retfærdighed i Dommen ei er dens væsentligste, uadskillelige Betingelse? Men naar man vil straffe, da bør man ogsaa have overveiet, om den, man rammer, ogsaa er skyldig, om han er skyldig i det, for hvilket man fører Straf over ham, endelig om Straffen staaer i Forhold til den formeentlige Brøde. Naar derfor Personalkritikken ei holder sig til bestemte Facta, naar den gjør formodede Hensigter, personlige Egenskaber, tilfældige Forhold til Gjenstand for haanende, nedværdigende Domme, naar den benytter uvedkommende Anliggender eller en enkelt Mands fjendtlige Stemning mod Nogen, til at kaste Skygge paa Medborgeres Characteer og Stræben, da kan den vel saare den Paagjældende med den Braad, som al Uretfærdighed har i sig; men den udretter hos dem, der rammes af Kritikens Svøbe, ofte aldeles ikke det, som tilsigtes. Det kan nok være, at det engang imellem lykkes den haarde og nedrivende Tale at trykke en eller anden nyttig Kraft tilbage og at berøve Staten den fulde Frugt af en Med borgers Virksomhed, det kan nok lykkes den at forbittre, Familielivet og forstyrre den Paagieldendes Sindsro; men i Regelen er en god Samvittighed og retsindige Medborgeres Agtelse et stærkere Skjold, end at forgiftede Pile kunne trænge derigjennem, og den, som seer sig skaanselløs angreben, fatter Mistro og Foragt for, hvad der udgives for at være den offentlige Mening og lytter end ei efter den i saadanne Tilfælde, hvor han dog maaskee kunde høre, hvad der vilde veilede og forbedre ham. Saaledes udretter hiin letsindige Færd netop det Modsatte af hvad den vil fremkalde. Der er hos alle bedre Mennesker en indre Bevidsthed, som strax føler sig slaaet og greben af det, om hvilket den maa sige sig, at der dog er nogen Sandhed i Dommen; derfor tjener den retfærdige omend strænge Kritik til at forbedre eller i det Mindste til at gjøre os forsigtigere; men fra uretfærdige og grundløse Beskyldninger, fra caricaturagtige Skildringer af vor Personlighed, eller fra sykophantiske Allusioner til vor borgerlige og videnskabelige Dygtighed, fra Miskjendelse og usandfærdige Bebreidelser gaaer enhver brav Mand uanfægtet og uangreben bort, idet han vel for den offentlige Morals Skyld kan sørge over, at Pressen saaledes misbruges, men for sin egen Skyld kan berolige sig med den Overbeviisning, at der er etandet Sted, vidømmes, end i Dagbladene.