Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1780-06-09
agen den 9 T T T T 11777. . Fraværende Ønsker, den beste Pige. Jomfrue Al. - Zi - Re. - paa hendes Fødsels=Dag den 1ste Junii 1780. Bliv dydig! - yndet: - æret - længe lykkelig - Gid Himlens Velstand, Held, - og Sundhed ramme Dig Gid Du i Aar faae alt, hvad Du Attraaer! - Jeg da vist og mit Hiertes Ønske naaer; - Dog! - Du attrager jo intet meer, End at Guds gode Villie skeer. - Folsom Erindring. ved forrige Kiøbmand og Kirkeværge, samt Oldermand for Kiøbmands Lauget i Odense, nu salig afdøde. Poul Jørgensens Omskiftning fra dette til hint Hiem den 23de Mai sidstleden. Da han udi sit 61 Aar i stille Roe, overleverede sin Siel til sin Frelser, efter at han i næsten 3 Fierdingaar, under Lidelsers haarde Anstød, havde viist sig, som et Mynster paa en retskaffen Taalmodighed, Uforsagthed. at betræde Dødens Forgaarde. Ja Du salige! Du var og sagtmodig i at bære Byrderne, som alt meere og meere kappeviis stormede løs paa dig imod Udgangen af dit Liv. - Foruden din kiække Frimodighed, forbød det matte Syn af en kiærlig og om Ægtemages bedrøvede Siel, og dine saa elskte Børns Sukke, med hvilke de omhyllede din Kiæmpeplads, at forlyde dig med nogen Skilsmisse fra dem, inden det sidste Øieblik, du sagte hensov. - Din Troes faste Hengivenhed, som dit fornemste Formaal af din heele Vandrings Tid, aflagde du endnu ydermeere Prøve paa, faa Timer førend du skildtes fra os, og med en glad henrykket Siel forsikkrede: at din Frelser lever, og igien skal forklare dig. - Heel glade Opmuntringer midt i Sorgen for de Efterlevende. –Men hvo kan dog tænke paa dig, som har lært at kiende dig, uden tillige at bedrøves over din Bortgang, Du levede ikke for dig selv, eller for at samle dig Liggendefæe til egen forfængelige Forlystelser. - Nei, dit Liv var anderledes. - Du levede, og dit Liv var en Kiede af sand Ærlighed, Redelighed og god Samvittigheds Vidnesbyrd. - Du levede til din kjære og godgiørende Efterladtes og hendes nu Faderløses Vel, ligesom hun med dig befordrede Et til sælles Bedste. - Men du levede ogsaa til andres, ja mange andres Lykke og Fremtarv. - Du var en Fader, mod mange og mod hver den du saae at være hielpeværdig og trængende. - Dit Hierte var saaledes, og du har med Rette Navnet af sand Menneskeven. - Dine ufuldkomne, Pligter forvandlede du saaledes oftest til fuldkomne, og Mildheds Glæde saae man glimte fra dit reene Bryst, ved hver Leilighed du saae dine Bestræbelser virke endog til blot Fremmedes Opkomst og Velstand. - Dit Tab bedrøvede dig ikke saa meget, at jo din Medbroders Lyksalighed meere forlystede dig til end videre at ivre og forfremme Dyds Pligter, - Og som du var en Hader af Falskhed, saa var du og uforsagt nok til at afbevise hver den, som dermed kunde yttre sig. - Men Sallige, det er ufornødent og lige saa uvist her, at kunde træffe og give dine Foretagender og Tænkemaade de sande Dydstræk, som de virkelig fortiener. - Jeg giør det heller ikke i den Hensigt; - thi saadant var ligesaa unyttigt, som dit Lives Bane noksom desuden viiste enhver, som kiendte dig, at ædle og retskafne Handlinger vare Formaalet af dine Bestræbelser. - Dine Bedrifter, overeensstemmende med dine Tanker, og dine Tankers Sigte igjen afseet og bygget paa Christendommens Grundregler. Men den ømme og uglemmelige Erindring af din Bortgang, forbyder mig at kunde sige andet, end at du levede vel og døde salig. Forherligede, gid kun enhver kiendte dig saavel som jeg og mange fleere, da vilde dit Æreminde blomstres med Udødelighed af den gandske Hob. - Vi staae derfore, vi, som have kiendt dig, sørgmodige, og see efter dig med Sielens vaade Øie. - Vi sanne dig i hellige følsomme Tanker, og samler dine Gierninger under Graads beklemte Fornemmelser. - Vi sanne dig, som Fader. - Vi sanne dig, som Ven, ja vi sanne dig, som bedste Velgiører. - Din Siel er nu forherliget, og Sallige! Men vi see nu allene Levningerne af din jordiske Bygning, Vi mærke Sorgens Skilderie, saa hastig som viltræde hen mod Sørgestedet. - Derinde seer du Tilskuer, Tegningen af den skumlende Døds Virkninger. - Du seer der Sorgens Sløer at overhylle enhver Ting. - Læg Øret til og mærk kuns de huule Sukke, som giespende drages for een elsket Mand - for en kjær Fader, - hvor beklemte Taare presses fra skiulte Graads Kilder, og hastig tillende kaste sig paa den Afsieledes sidste Hvileteppe, - ja Skilsmissens rørende Stempel allerede at have tegnet sig i blege Kinder. - Men vi gaae herfra, - vi kaste Troens Øie at hine Glædskabs Dahle, - der oppe, hvor Udødelighed har kast sit Anker i de glade Udsigter, og pranger med fuldkomne Himmelvæsener i de evige Værelser, i de evige Lyksaligheder, - hvor Øiet mættes af de himmelske Kræfters Høitideligheder, og den opsvingede Siel nyner Lov fange af den salig fornemmende Himmeldug, - hvor Myriader Helgene bekredse Himmel=Sahlen, og gaae hos hinanden i de reeneste Beskiæftigelser. - Der, hvor sagte Himmelvinde udaande forherligede Fornemmelser, og hvor Haab og Ønsker standse i fuldkomneste Nydelser. - Der oppe see vi nu vores Afsielede forklaret. Der see vi hans matte Siel grønnet, og hans her svage Liv fornyet. -Der see vi ham ved Haanden af de Sallige, og de øvrige Himmelborgere. - Vi see ham der bestige Fredens grønne Enge, og at glædes i helligste Forlystelser. - Vi see ham der, som Seiervinder for Thronen at nedlegge Vandringstaven, og Skaberen at overrække ham Palmer og Kronen. Vi see der hans Siæl hige og lige saa hastig omviklet af de Salligheder, som Himlen kuns kan give, og som den stønnende Aand her med svage Syn efterkiger. O store Skaber, hvilket Liv herefter, Gid vi træde dertil, naar Skillerummets Dør engang skal aabnes. Men kunde vi da misunde vor Afsiælede denne Overfart - denne Glæde, Nei, thi han lever, og han lever herlig. - Dette blive Trøsten for hans troe og kiære Efterladte og elskte Børn. - De, som vare vandte at gaae hos ham, men nu maa sanne ham. - Dette trøste og udrydde Sorgens Beed, at de igien skal see ham som han er - og Trøstens Gud vandre imidlertid for og med dem. – Vi sige dig da tilsidst, Afsielede, det ømmeste Farvel, Vi sende vore Tanker efter dig, for hver en Tid du var hos os. - Vi takke dig ved hvert Skridt vi følge dig til Graven, og afbrudt ud mumle Eftermælet af dit Liv, imedens vi endnu skareriis om gierde dit sidste Leiested. Og skiønt vi see dig ikke meere, saa vil vi dog sildig glemme dig, og lige længe erindre hengivne Takke for dig selv, oprigtigste Ønsker for dit Huus, om bestandigste Vel og Lyksalighed at følge dine. G. Ph. R. Om Scheens Jldebrand i Norge. Hil dig nybygte Stad i Nord! At du kan sande mine Ord, Og staae som Phoeur op af din forbrændte Rede Din Opkomst er nu næsten klar, Du viser neppe mindste Ar Af Saarene, du fik i hin Ulykkens Heede. Hvem skylder du din store Hæld, At du er ei i bundløs Gield, Ak ja, du veed det selv, jeg bør dig ei erindre, Mod dem, der greb dig under Arm Dit Hierte er erkiendtlig varm, Saa veed Gud, naar han slaaer, og Middel til at lindre Ak skulde nogen Avindsmand Naae frem til din oppyntet Strand, For i din Vanhæld Lyst for Øinene at hente, Han skulde staae mangfoldig tam, Og mumle i sin egen Skam: Er det den samme Stad, som nyeligen afbrændte Dit Guld blev fiint, det blev probeert, En Hoben Gods blev ruineert, Men ei din Virksomhed, din Drift, hvormed du handler; Den staaer endnu paa rette Sted, Du sagt kan taale den Fortred, At man Træe=Bygninger til murede forvandler. End var din Brand ei saa fatal, Du eier jo en Guld=Pocal, Den du til Agtnings Tegn for Ædelmod fremrakte, Ak tusind Ønsker laae deri, For ham, som stod paa dit Partie, Og hos Medlidenhed ved Thronen dig opvakte. O Lewetzau, den Skjænk er sød, Det Guld man dig frivillig bød, Bliv stolt deraf, lad see, at du er ikke ledig, Det Sølv, du fik til hin Præsent, 4 Og dette Guld har anden Klang End det, som presses ud ved Vold af en Meenedig. Op Danske Borgere, og lært og At have Fliid i Purpur kiær, J Stiftamtmand Leveran blev ved hans Afreise fra Bergen, ligeledes til et Erkiendtligheds Tegn foræret af Byen en prægtig Sølv=Terrin. Velkiendte Embedsmænd, skiønt de et her benævnes, Hvorvel de har sin Kreds det meent, Ak det paaskiønnes alt for seent, Naar Manden selv gaaer bort, og Navnet ene lævnes. Stridighed imellem Fornuft og Mode. Leve jævnt, og ærligt tænke, Jngens Roe og Friehed krænke, Varlig i Omgiængelse, Ei den ædle Tid forsømme, Ei for hastig til at dømme, Skikke sig i Tiderne; Det er vel det sikkerste. Parodie. Leve frisk, og aldrig tænke, Hver Mands Roe med Choser krænke, Flaned i Omgiængelse, Alle Ting for Spil forsømme, Overilend i at dømme, Hegle brav paa Tiderne; Det er det nyemodigste.