Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1840-08-25
Udenlandske Efterretninger. Under den usædvanlig lange Fred, Europa har nydt siden 1815, har Diplomatien vundet en hidtil ukjendt Jndflydelse og Magt, og flere af de Spørgsmaal, der fordum kun kunde afgjøres ved Sværdet, har man seet endte ved diplomatiske Underhandlinger, Kongresser og Protocoller. Vistnok er Krigen et afgjort Onde og Freden et stort Gode, men den Maade, hvorpaa man hidtil har opretholdt Freden, har dog ogsaa sine mørke Sider, hvoraf den vistnok ikke er den mindste, at de diplomatiske Underhandlinger drives med en Hemmelighed, der lader de Nationer i aldeles Uvished, hvis Skjæbne afhandles, og saaledes betydelig svækker den Selvtillid, ingen Nation kan undvære. Men der er endnu et andet Onde, som Underhandlingerne have fremkaldt, og det er nemlig en gjensidig Mistillid, en Tvivlen og at Freden vil være varig, og derfor see vi Staterne midt i den dybeste Fred at vedligeholde talrige Armeer og store Flaader, og Undersaatterne maae saaledes bære en betydelig Deel af en Krigs Byrder uden at have den mindste at dens Fordele, og hertil kommer endnu, at de jevnlig allarmeres ved Udsigterne til Krig. Atter for Øieblikket er Freden truet, og som det synes, stærkere end nogensinde forhen, og fra alle Kanter hører man derfor det Spørgsmaal gjentage sig, skulle vi have Krig, uden at man formaaer at fremføre noget bestemt til dets Besvarelse. Alle Blade beskjæftige sig med Besvarelsen af dette Spørgsmaal, og vi meddele af dem følgende: Vi troe ikke paa en Landkrig hedder det nemlig, heller ikke paa en Søekrig, fordi en Søekrig vilde have en Landkrig til Følge, og en Landkrig uden Østerrig og Preussen, uden Tydskland ikke er mulig; men de tydske Magter, det tydske Folk vil ikke og kan ikke ville Krig. Heller ikke Ludvig Philip kan ønske Krig. Men hvem ønsker den da, Rusland ønsker maaskee Krig fordi dets indvortes Tilstand lader en Afledning af dets store Kræfter udad synes nødvendig, fordi dets udvortes Forhold, og de af det russiske Aristoeraties store Senat for Nationalbestemmelse og Nødvendighed antagne Erobringsplaner nu lader en Krig synes ønskelig, fordi det kan benytte Englands Venskab til hurtig og uforstyrret at bekæmpe Tscherkesserne og Chiwa; fordi det med Glæde seer, at de Rusland truende franske og engelske Flaader gjensidigen tilintetgjøre hinanden, og naar Frankrig er overvunden, troer lettere at kunne føre den dog engang uundgaaelige Krig med England om Herredømmet i Asien. England ønsker maaskee Krig, fordi den med Frankrig forbundne nye ægyptisk tyrkiske Magt afbryder og tilintetgjør den Vei kjæde, som over Gibraltar, Maltha, (de joniske Øer), den arabiske og persiske Havbugt forener Moderlandet med Besiddelserne i Jndien; fordi det mener, ikke længere med Roe at kunne see Frankrig forøge sin Magt og Handel i Middelhavet, og ønsker at kunne tilintetgjøre Frankrigs opblomstrende Søemagt, der ogsaa i Sydamerica begynder at falde England besværlig. Endelig vil maaskee ogsaa det ultraradicale Partie i Frankrig Krigen, for at kunne styrte Ludvig Philip og aabne Propaganden Krigen. Dette Parti tør ville Krigen, fordi det nu Jntet kan tabe og troer at kunne vinde Alt. Men Tydskland, Frankrig vil atter have Rhingrændsen" – raabe borneerte eller endnu værre Skraalere, der udgive sig for Organet for den tydske Patriotisme, derfor Krig med Frankrig. Men hvem ønsker i Frankrig Rhingrændsen? Jkke den dannede Republicanisme, men kun to Partier. Først det Parti, som alt under Restaurationen stræbte efter et fransk-russisk Forbund; thi kun ved Hjælp af et saadant Forbund kan Frankrig erholde Rhin grændsen. Det var Ministeriet Moles Tanke for hvilken de Servile vilde styrte Thiers, for hvilken den æreløse Emil Girardins Blad virker, og som i Lamartine, Moles Tilhænger og Thiers Modstander, fandt en Talsmand. Dernæst vil og det bonapartistisk republicanske Parti, som bearbeider de meest udannede Klassers uklare Jdeer, have Rhingrændsen. Men dette Parti er og Huset Orleans Dødsfiende, og dets Seier vilde medføre, at Orleans blev styrtet. Meget smukt sagde Thiers i en af sine bedste Taler i den forrige Session, at de europæiske Folkeslag skulle anvende deres overflødige Kraft til at bekrige Barbarerne, Rusland og England i Asien, Frankrig i Africa. Men netop mod denne Anvendelse af Frankrigs Kræfter til en fransk Civilisering af Middelhavets Kyster, mod denne Ledning af dette bevægelige Folks Higen efter Krig og Berømmelse, er den palmerston ske Politik rettet; og den skulde Preussen understøtte? For at fremme Ruslands og Englands Planer skulde altsaa de store tydske Magter styrte sig selv og de smaae tydske Regjeringer i en Krig? Men Krigen kan ikke undgaaes, naar Tractaten af 15de Juli d. A. bliver indført; Frankrig, som den første Magt i Middelhavet, kan ikke lade en det saa nær vedkommende Plan udføre, uden at give Slip paa sine væsentligste Jnteresser og sin Ære, og denne Anskuelse er bleven til Bevidsthed hos Folket, og Thiers er nu Udtrykket for denne Bevidsthed. Derfor troe vi ikke, at Preussens Hersker vil ratificere Tractaten. Allerede har Keiser Nicolai opgivet Reisen til Leirene i Syden og iler til Schlesien, hvor Kongen af Preussen opholder sig, og i hvis Nærhed, i Bøhmen, Fredsunderhandlingerne drives, hvor Woronzow, Tatitschew og St. Aulaire ville mødes. Vi haabe derfor paa Freden i Preussens Jnteresse, i Tydsklands og hele den europæiske Civilisations Jnteresse og for at den frie Jdee og Statsforholdene kunne udvikle sig. Nu da den engelsk franske Alliance er brudt, staaer der kun een Alliance aaben for Frankrig, og det er et aabent Forbund med Tydskland. Maaskee er det Øieblik ikke længere fjernt, da Preussen slutter sig til Frankrig, og Forbundet mellem de 2 Nationer, der staae i Spidsen for den europæiske Udvikling, vilde da være Borgen for Tydsklands Uafhængighed og for den europæiske Fred. Slutningen af denne Artikel er vistnok seet fra et temmeligt eensidigt tydsk Standpunkt, og Forfatteren synes ganske at have overseet, at en saare væsentlig Grund for Tydsklands Magter til at ønske Freden, er den Gjæring, som ogsaa paa flere Steder i Tydskland har viist sig. Tvinges Frankrig til Krig under de nuværende Forhold, da vil Ludvig Philip blive nødt til at tage Propaganden til Hjælp, og medens det er meget tvivlsomt om han vil kunne beherske dette farlige Vaaben, saa at det ikke til Slutningen vendes mod ham selv, saaledes er det udenfor Tvivl, at det er et farligt Vaaben for Tydskland og Jtalien, hvor den franske Propaganda paa mange Steder har skjulte Tilhængere. At Rusland ved Polen har en aaben Side, hvorfra det meget let kan angribes, have de franske Blade ofte nok paapeget, og da denne Omstændighed heller ikke er skjult for den russiske Diplomatie, ønsker den nu at føre Krigen i Asien og Middelhavet, og skulde Krigen tillige udbryde i Europa, da vilde det vistnok aldeles være i Ruslands Jnteresse og Tydskland kunde holdes udenfor den, da det derved vilde dække Ruslands svage Side. Det kan vel ansees for afgjort, at de 3 nordiske Riger for Tiden ikke formaae at afgjøre det store Spørgsmaal og Fred eller Krig, men det er dog udenfor al Tvivl, at det Parti, de vælge, ikke vil have ringe Jndflydelse paa Krigens Førelse. og sandsynlige Udfald, og derfor er det nuværende Øieblik vistnok ret heldigt for diplomatiske Underhandlinger.