Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1768-01-18
J Ungdommen syntes han at være oplagt til meere end Kat. Men troede at han, ved tiltagende Alder, vilde nytte til meere end tage Muus, som det Naturen havde dannet ham til. Dette troede Faderen og dertil blev han bestyrked ved en Drøm, den Moderen havde medens hun var frugt ommelig med vor unge Kat. Thi hende blev i Drømme forestilled, at have bragt en Han Kat til Verden, som var delig, voxte op og blev en Søe-Helt. Vel vare vor unge Kats Forældre af maadelige Vilkaar. Men dog, for at giøre Sønnen beqvem til den Post, han i Fremtiden, efter Moderens Drøm, skulde beklæde, sat man ham hos Magister Sort, (Skovens offentlige Jnformator, i Skole. Vor Mons havde meere Forstand end ventes kunde af en Kat Han gjorde hastig Fremgang. Og, efter nogen Tids Forløb, forsendte man ham til høie Skolen. Kort: Efter nogle Vinteres Forløb, kom det saa vidt med ham, at han offentlig gav Prøver paa sin Fremgang i Veltalendhed. De taabelige Dyr, som alle vare hans Tilhørere, beundrede denne Talers Talent, og endskiønt han havde antaget 2de Ord, som sædvanlige og med hans Natur overeenstemmende, hvilke altsom oftest indsneg sig i Talen Jauv og Clarauv (begge hæslige for en saa stor Taler) saa fandtes dog de der rosede ham i Øinene og ophøiede ham for medfød Zirlighed. Katten, nedrig af Fødsel, blev høimodig og bildede sig ind, at ingen Taler i den gandske Skov var meere begaved end han, ingen i Videnskaber havde større Jndsigt end han, ingen meere færdig end han, kort: At ingen med mere Smag hørtes end han. Han lod udgaae et Skrivt, hvorved at forsikkre Samlingen af Skovens Fornuftige, at han havde slaget sig fra Verden, forandret sin Natur, og nu stræbede at blive det Almindelige til Nytte. J samme indbød han og de unge Skovens Planter til sine offentlige Forelæsninger over Tale-Læren og tilbød enhver sit ubrødelige Venskab. Mange antoge det første. Og et Faar i sær lod sig overtale til at indgaae med ham det sidste, Faaret, kom. Der blev taled og mellem den slutted et oprigtigt Venskab. J eet og alt forsikrede Katten ved alle Leyligheder at vise sig som en Ven af Faaret. Men hvad hender, Faaret, Kattens Ven, blev noget derefter uformodentlig angreben, af en Abe. Samme søgte ved mange ugrundede beskyldninger og uventede Ondskabs Beviisninger at fælde det uskyldige Faar, som dog ei i mindste Maade havde forurettet Aben, men engang af en Hendelse uforvarende kom til at støde den polske Hue af Abens Hoved, hvilken han til Zirat havde paataget. Aben var hofmodig, dog uden Forticuester. En Skade, som stod i nøie Forbund med Aben, forestillede, og fremførte mange Skin-Beviser om at Faarets Øirmærke, havde været derved at giøre Aben Tort: Aben troede det, var hidsig, stundede efter Hevn og giorde sig al optænkelig Umage for at styrte Faaret, der var uskyldigt, som vel havde gjort en Gierning, men af Vanvare og uden Hensigt til den opblæste Abes Beskiæmmelse. Resten følger næste Gang. Nogle Reisende, siddende i en Reise Vogn, saa langt fra et Faar angribes af en Ulv. Man raaber, man klapper med Hænderne, man kiører, til. Men det nyttede alt til slet intet. Det var alt klart. Man kunde ei redde Faarets Liv. Ulven løb vel lidt til Side. Men havde dog stedse Øine paa sit Bytte. Da Vognen var borte, da der ei var mere at frygte for, kommer han graadigere igien. Han vedblev indtil Hungeren for den Gang var stilled. Saa gaaer det med alle Spidsbube, med alle Tyve. Frygt kand vel tilbageholde deres Hænder. Men den kand aldrig forandre deres tyvagtige og skielmske Hierte.