Viborger Samler, 1836-01-21
Jndenlandske Efterretninger. Over det de roeskildske Stænder forelagte (i sidste No. meddeelte) Udkast til et Tillæg til Forordningen af 27de Septbr. 1799 anstiller Kjøbenhavnsposten, følgende Betragtninger: Efter den rigtige, af Domstolene anerkjendte Fortolkning af 2 er det altsaa tilladt, at laste Regjeringens enkelte Handlinger, de. at tillægge dem en saadan Ufuldkommenhed, som ei kan bestaae med deres Hensigt, naar man kun ikke der laster selve Regjeringen, d. er paa Grund af dens enkelte Handlinger tillægger den selv en saadan vedvarende og almindelig Mangel, som gjør den uskikket til at opfylde sit Øiemed, – og heller ikke indklæder sin Dadel over de enkelte Regjeringshandlinger i saa usømmelige Udtryk, at man derved lægger Foragt for Regjeringen selv for Dagen, d. er skumler over samme med Bitterhed. Heri er der ved det Stænderne forelagte Udkast intenderet en Forandring, idet der ganske ved Siden af Rigets Forfatning sættes Regjeringens Handlinger (ikke Regjeringen i dens Handlinger) ligesom der til yderligere Tydelighed tilføies, hvad der i Forordn. 1799 ikke nævnes paa et eneste Sted, nemlig Landets Love. Forordn. 1799 bruger og den Handling, der skal kunne belægges med de der fastsatte Straffe, de allerstærkeste Udtryk, og da der aabenbart hører meget til, forinden nogen kan siges at have lastet, eller forhaanet noget eller at have skumlet derover med Bitterhed, saa indrømmer hiin Anordning Ytringsfriheden et Spillerum, der uagtet alle dens unøiagtige Bestemmelser og besværende Jndskrænkninger, ja selv uagtet alle de senere, Tid efter anden tilføiede, yderligere Restrictioner, dog tilstedede en nogenlunde fri Udvikling af Folkelivet og Literaturen. Ene 7 taler om utilbørlige og usømmelige Udtryk, men foruden at den lige forudgaaende Betegnelse, skumle med Bitterhed over Regjeringen", og henviisningen til 12 sætte det udenfor al Tvivl, at herved kun sigtes til saadanne Udladelser, der alt i deres Form indeholde en Foragt ytring mod selve Regjeringen, saa er denne Bestemmelse paa Grund af sin Unøiagtighed og Uovereensstemmelse med Forordnes øvrige Grundsætninger i Virkeligheden saa godt som aldrig bragt i Anvendelse. Alt dette synes ved den intenderede Placat at ville bortfalde. Thi hvis den gaaer igjennem, da vil man kunne straffes ikke blot for at forhaane Rigets Forfatning, men ogsaa for at omtale den utilborligen; ikke blot for at laste Regjeringen i dens enkelte Handlinger, ikke blot for efter den ovenfor anførte Udvidelse at laste disse Handlinger (og Landets Love), men endog for at fremstille alle disse Gjenstande paa en Maade, der findes utilbørlig. Og hvad er da utilbørligt, Det, som efter vedkommende Dommers Formening ikke er tilbørligt, ikke bør siges. En saadan Bestemmelse er ingen Bestemmelse; man kunde ligesaa godt sige, at Domstolene kunde straffe, hvad de fandt burde straffes, saa var Vilkaarligheden ligefrem sat paa Dommersædet. Men dette kan dog ikke være Regjeringens Hensigt. Vi antage derfor, at det nævnte Udkast til en Placat ikke in elenso er optaget i Stænderbladet, men at det indeholder visse yderligere Tillæg, der nærmere skulle betegne, hvad der skal ansees for utilbørligt; thi uden nogensomhelst bestemtere Begrændsning er der indrømmet Dommerne en ubegrændset Magt; uden en bestemt objectiv Regel er Pressen uden Redning given til Priis, for det reent subjective Skjøns Tilfældighed. Men Placaten tilkjendegives at skulle indeholde nærmere Bestemmelse af Trykkefrihedens Grændser, og disse Grændser ere ikke blot til, for at betrygge Samfundsordenen mod Skribenternes Udskeielser, men tillige for at beskytte Pressens Frihed, og bør saaledes angive, hvad der lovligen tør siges, og hvad der paa den anden Side skal straffes. En ubegrændset Ret til at straffe berøver Dommeren den objective, almeengyldige Maalestok for sin Bedømmelse, som han er berettiget til at fordre af Loven som Retfærdighedens ikke blot sikkreste, men eneste Støtte; den berøver Skribenten den Anviisning, den forud bestem melige, forud beregnelige Vished om hvad der er tilladt og hvad der er forbudt, uden hvilken det er umuligt for ham, selv med den bedste Villie, at holde sig Loven efterrettelig. Vi ville derfor haabe, at Udkastanordningen indeholder en Definition paa, hvad der skal ansees for utilbørligt, og maae da høiligen beklage, at denne ikke er meddeelt tilligemed Resten; thi i den ubegrændsede Almindelighed, hvormed det nu staaer der, kan det vistnok ikke andet, end ængste og forurolige enhver Ven af Trykkefrihed og af Lovmæssighed. Om der staaer noget derom, og hvad der i saa Fald staaer, kunne vi naturligviis ikke vide, men vist er det, at det blotte Ord "utilbørligt ikke frembyder nogen Veiledning for Domstolene, nogen Garanti for Pressen, med eet Ord, nogen, nærmere Bestemmelse af Trykkefrihedens Grændse". Men hvorledes det nu end fortolkes, saa troe vi dog ikke, at det vil kunne lykkes, i nogen synderlig Grad at formindske det Tilfældige og Vilkaarlige i samme, og saaledes fremlyser det da af den Sammenligning, vi her have anstillet imellem de Udtryk, hvorved Forordningen 1799 og dem, hvorved Udkastanordningen betegner de deri forbudte Handlingers Beskaffenhed, at man efter den sidste kan straffes for meget, som man hidtil lovligen kunde sige, og det deels fordi Placatens Udtryk (utilbørligt; ikke laste, forhaane, skumle) er langt svagere, og der altsaa udfordres langt mindre for at komme ind derunder, deels fordi de ere langt meere ubestemte og tvetydige, og altsaa maa lede til en langt større Vilkaarlighed hos Domstolene, til en langt større Usikkerhed og Ængst lighed hos Pressen. Lægges hertil, at det ikke blot er Maaden at tale paa, hvori der, hvis Placaten antages, vil foregaae en saadan gjennemgribende Forandring, men at den samme Omvæltning da ogsaa vil finde Sted med Hensyn til de Gjenstande, hvorom der saaledes kan tales, da vil man see, at hiin Placat under den nævnte Forudsætning alt fra denne Side vil medføre en meget væsentlig Jndskrænkning i den hos os bestaaende, i sig alt meget indskrænkede Trykkefrihed. Om en, som det synes først i den sildigere Tid i Hovedstaden opkommen, men endnu mindre bekjendt dansk Jndustrigreen indeholder et Stockholmsk Blad af 16de f. M. følgende Artikel: "Faa af vore Læsere torde være ubekiendte med Tilværelsen, af de saakaldte fordeelagtige Danske Vare lotterier", hvorom de svenske Blade næsten dagligen indeholde Annoncer, der paa den meest lokkende Maade indbyde Almeenheden til at kjøbe Lodder deri og derhos love Lodeierne, saa at sige, "Guld og grønne Skove." Disse Lotterier, hvis Gevinster falde efter de Nummere, som udtrækkes i det hamborgske Klasselotteri, ere nemligen, efter den derover trykte Plan, saaledes indrettede, at ikke et eneste Lod bliver uden Gevinst; thi de, der have arrangeret dette Lotteri: "Oplaget af franske Fabricater, Contoir. Pustervig Nr. 193, Kjøbenhavn, have lovet hver Lodeier, hvis Lod ikke er blevet udtrukket i Lotteriets 6 Klasser, en Erstatning, eller et saakaldet "Nit," som sædvanligen bestaaer i en eller anden mindre Luxus-Artikel. Saaledes har "det 10de Vare Klasselotteri i Planen lovet alle Jkke-Vindende - mærk vel! – en "Guldring med tre deri indfattede Rubiner",et Stykke, som synes idetmindste at burde svare til en 34 Rigsdalers Værd. Jhvorvidt nu dette Løfte er blevet opfyldt, har man Leilighed til at bedømme af en nylig paabegyndt Retssag, angaaende disse "Nitgevinster", som vi nu skulle omtale. – Stads fiskalen, Hr. Assessor Salomonsen, havde nemlig hændelsesviis fæstet sin Opmærksomhed paa en for nogle Dage siden i Aviserne indført Annonce om, at berørte i det 10de Varelotteri lovede Guldringe nu vare hidkomne og bleve udleverede til vedkommende Lodeiere i den Ahlbergske Boglade. Hr. Asses foren blev sandsynligviis nysgjerrig efter at see disse Ringe; han begiver sig derfor ind i Bogladen, og forlanger at see "Rubinerne." Hr. Boghandler Ahl berg er artig nok til at opfylde hans Forlangende. Men vips opdager Hr. Assessorens Falkeblik, at Ringene, skjøndt meget blanke og velpolerede, mangle Provestempel, hvisaarsag Hr. Assessoren var følesløs nok til, at tilkjendegive Hr. Ahlberg, at han, i Anledning af denne Mangel, ansaae sig foranlediget af sin Tjenestepligt til, paa Embeds Vegne, at "lægge Haand paa Ringene." Hr. A. forklarede vel, at Ringene ikke vare hans, men bestemte til at trøste de Personer, der havde været saa ulykkelige i det 10de Varelotteri, ikke at faae Andet end Nitter; men Hr. Assessoren vilde ikke høre med det Øre, men fuldførte sin Embedspligt, d. v. s. han lagde 25. Ringe under Beslag og tog dem med sig, da han gik ud af Bogladen. Men ikke nok hermed, Hr. A. fik ogsaa, hvad der var værre end et Nit, nemlig en Stævning til den 14de Dennes at indfinde sig i Stadens Kæmner=Ret, for at svare paa Hr. Assesforens Paastand: at Ringene, fordi de ikke havde den Guldgehalt, de gieldende Love foreskreve, skulde være forbrudte, og tilfalde, ikke Lodeierne, men Hr. Assessor Salomonssen. - Ved Retten blev det oplyst, at Ringene kun vare af 9 Karat 11 Grans Guldgehalt, istedetfor 18, som er det Ringeste der maae forarbeides i Sverrig. Sagen blev udsat i 8 Dage. - (Efter Kjøbenhavnsposten"). - Bemeldte Contoir, Pustervig No. 193 i Kjøbenhavn havde i Slutningen af forrige Aar begyndt paa, ogsaa her i Danmark at organisere 3de Vare-Lotterier efter samme Maalestok, kun vare Præmierne forskjellige. De mindste Gevister eller de saakaldte Nitter bestode i enten 2de Servietter, 2de Par Porcellains Kopper eller 2de moderne broncerede Spille stager. De større Gevinster bestode, efter Planerne, i fuldstændige moderne Ameublements; Taffeluhrer; Fortepianoer; Spisesteller; Dækketøier med mange flere herlige Sager; men da første Trækning var endt, skedte Forbud derimod, og de der paa denne Maade havde lovet sig nye Meubler istedetfor Gamle bleve skuffede.