Adresseavis for Børn, 1782-11-13
Avis. Anton. Det var godt, at min Moder dengang reysde med; thi jeg var ret saa bange for alt hvad jeg fik at see, som jeg ikke havde seet før Carl. Bange. Hvorfor skulde man være bange, Frits. Det kan jeg heller ikke begribe: Ant. Jeg vidste selv ikke hvorfor, Men jeg var ligesaa bange, som at der hvert Øyeblik skulde skee mig noget ondt. Carl. Og der skeede dig jo dog intet Ondt; ikke sandt, Ant. Ney. Men jeg forlod heller ikke min Moder et Øyeblik. Frits. O, du bange Stakkel! Carl. Ney, saaledes vil jeg ikke bære mig ad Hvorfor skulde jeg see mig omkring, Var jeg kun først paa Veyen, Frits. Jeg vilde ønske, jeg maatte ogsaa reyse med. Det maae være en stor Fornøyelse, at sidde paa Vognen, og see Hestene stedse løbe afsted. Jeg vilde lade Kudsken levere mig Pidsken, og saa vilde jeg pidske paa dem, saa skulde de ret løbe, Andet Optrin. De forrige. En Tjener. Tjeneren. Ach, lille Carl, jeg er bange for, der bliver ikke noget af Deres Reyse Ant. Vil du narres for dig? Frits. Du vil bilde os noget ind, Carl. (spotsk) Skulde der ikke blive noget af min Reyse, Ha, ha, ha Tjeneren. Nu, nu, lee kun ikke. De skal nok see det. Da jeg skulde bære Deres Kuffert hen til Hr. Bruun, saa faldt den lille Vilhelm, ned af Trappen, og slog sig, saa han rørde hverken Haand eller Fod. Carl. (tvivlraadig) O, er det sandt Frits. Den lille Vilhelm, Ant. Ney, slig engang sandt, Tjen. De maae troe mig. Hvorfor skulde jeg lyve for Dem, Carl. Th., det var slemt. Det skulde ret ærgre mig, J Sandhed, saa Ant. Og han rørde hverken Haand eller Fod, siger Du Tjen. Ney, de toge ham død op, og bare ham ind i Stuen, og videre veed jeg ikke deraf, thi jeg gik strax bort igien! De vare allesamfor Børn. 364 men i den største Bestyrtelse. Der var ikke en af dem, som saae mig. Frits. meget medlidende) Ach, den stakkels Vilhelm Ant. En han kun bare ikke reent død, Carl. Ney, nu bliver der gandske vist ikke noget af min Reyse. Nu maae jeg vist nok blive hjemme, (gaaer meget bedrøvet frem og tilbage.) Tjen. Ja, ja, det torde vel blive det visseste. Men jeg vil dog ogsaa strax gaae ned og sige det til Madamen. (han gaaer.) Tredie Optrin. Carl. Anton. Friks. Carl. O, jeg er nu ret fortredelig i mit Sind! Men jeg kan dog aldrig troe det. – Kors, skulde han have slaaet sig ihiel! Ant. Det kommer mig for, som det ikke var sandt; men han sagde det dog Friks, Ja, han sagde det nok, men jeg troer det ikke endnu. Carl er jo allerede gandske reyse færdig. Og Vilhelm skulde just da falde nedad Trappen, Han vil vist nok kun drive noget Spøg med og Carl. (meget oprømt igjen) Det er vist nok saa – Den Spøgedoctor, Han havde visselig nær faaet mig til at troe det. Ant. Og jeg var færdig at græde for den stakkels Vilhelm. Frits. Bie kun, vi skulle nok bilde dig noget ind igjen, Kunne J ikke finde paa noget Ant. Vi ville engang befinde os - Hør Carl. O, lader det være Jeg er glad, at det ikke er sandt. Nu er det Tid, at jeg maae bortKommer, lader os gaae ned til vor Moder. Fierde Optrin. Hr. Bruuns Tjener. De Forrige. Tjeneren, (bestyrtet og meget hastig) Er Deres Fru Mama ikke her, Nu, De Mosse Carl, kan og forrette det: Vor lille Vilhelm er falden ned af Trappen og har slaaet sig ihiel. Hr. Bruun kan nu umuelig reyse. Jeg skal hilse, at De maatte ikke tage det ilde op. Jeg har været hjemme hos Chirurgen, og jeg maae springe, for at høre hvad han siger, gaaer.) Femte Avis.