Den Vest-Sjællandske Avis, 1831-06-04
Den Vest-Siællandske Avis, eller. Ugeblad. Slagelse. den landske Historie. uden og inden tigste Nyeheder. Dagens vig Redigeret af Hr. Pastor Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. 17de Aar. Løverdagen den 4. Juni 1831 No. 45. N. N. Laardag d. Juni 1821 ved Kongelig allernaadigst Tilladelse, at forsendes med Brevposten i Danmark og Hertugdømmene. Skildring af Gemsejagten i Alperne. Gemsen (Antildpe rupicapra), er foruden Antilope Saiga det eneste Slags Antiloper, som findes i Europa, den ligner meest en Gedebuk i Figur og Størrelse, men den har høiere Been, en langagtig Hals og Hornene staae lige over Øinene paa den. Den beboer de høie Alper og tilsneede Biergklixper, elsker den tynde og rene Biergluft og har Modbydelighed for de lavere og varmere Egne. Den skiuler sig om Natten bag Klippestykker, kommer tidlig frem om Morgenen og græsser i de høiere Biergdale; tager længere op paa Dagen af Frygt for Menneskene sin Tilflugt i de endnu høiere og koldere Egne, og om Vinteren i Skovene oppe paa Biergene. Gemserne leve sammen i Flokk., ere meget skye og flygtige og vanskelige at fange; men blive stærkt forfulgte fordi saavel deres Kiød smager fortraffeligt, som fordi deres Hud og andre Legemsdele er meget brugbare. Gemsejagten er derfor almindelig i Gang i alle Alpeegne og er bleven til en af de menneskelige Passioner. Det er interessant at høre hvorledes denne Jagt beskrives af en Mand, som selv har reist meget imellem Alperne. Gemstjagten er et Lykkespil, hvorved Lykkespilleren maae overvinde utrolig store Besværligheder; er han en Tid hele og skyder kort efter hinanden flere Gemser, saa forøder han det han fortiener derved i faa Dage gaaer atter paa Jagt, lever igien paa samme Maade og finder sig i at lide Mangel, naar han ikke kan faae Held til at dræbe nogen Gemse; i Lykke og Ulykke er han bestandig lige fornøiet og lige tilfreds. Denne farlige Jagt bortriver mange Beboere af Alperne i deres blomstrende Alder Det er næsten ubegribeligt hvorledes et saa farefuldt og besværligt Liv kan have en saa uimodstaaelig tiltrækkende Kraft ved sig, saa at en saadan Jnger ikke formaaer naar han først faaer Smag derpaa, siden at forlade det. (Dette er en almindelig Erfaring i Menneskelivet: Hvor stor Jnteresse har ikke Søelivet for Menneskene uagtet alle de mang foldige Farer og Besværligheder, som ere forbundne dermed? Hvor unødig beqvemmer ikke den Amerikanske Vilde sig til at ombytte sit trængselfulde Jagtliv med den rolige cultiverede Tilstand, hvor let vænner ikke Mennesket sig til Krigen, Man erindre sig blot Tordenskjolds Exempel. Menneskene kunne bedre vænne sig til alleslags Farer og Besværligheder end til det stille rolige og som det synes lykkelige Liv. Dette er grundet i Siælens aandelige Natur, i dens eiendommelige Væsen, som er en Kraft der trænger til Virksomhed, og som maae tumle sig i Kamp, Farer og Besværlig heder, indtil den kan moedne sig til en høiere aandelig Virksomhed, hvilken kan svare til dens Ve sens Natur i en fuldkomnere Tilstand. Det ligger desuden i en Følelse som er den indgivet og som staaer i Forbindelse med dens moralske Bestemmelse, at den ikke ret kan glæde sig over det Gode, for den erkiender at den har vundet det ved en overstaaende Kimp. Derfor er hele Jordlivets Kamp fornøden, for at frembringe og forhøie det tilkommende Livs Glæde.) Gemserne opholde sig kun paa de høieste Biergtoppe i en Region hvortil Skyerne aldrig naae. Undertiden forvilde Alpebeboernes Gedder sig i disse høitliggende Egne, da parre Gemser og Gedder sig med hinanden ovenfor Skyerne. Frugten af denne himmelske Kiærlighed, født paa hiin Side af Skyerne, er smuk og bliver sat megen Priis paa. - Gemsejægeren forlader tidlig om Morgenen, længe for Dagens Frembrud, sin eensomme Bolig, for at han kan, imedens det endnu er Lus mørke, naae til de høieste Græsgang, i Alperne, hvor Gemsernes Flokke indfinde sig ved Solens første Straaler for at græsse. Saasnart han er langt fra at opdage det Sted hvor Gemserne pleie at indfinde sig, saa staaer han stille, tager sit Øien glas i Haanden, og udforsker nøie hele Omegnen; faaer han ikke Øie paa nogen Gense, saa bliver han ved at stige høiere op i Veiret; men faaer han Øie paa dem, saa søger han paa Omveie at klavre høiere op i Klipperne for at komme høiere i Veiret end de, lykkes det ham, saa kryber han ganske sagte ved Siden af de skrækkeligste Afgrunde, paa løse Skiferklipper, og paa Græstørv, som Taagen og Dugen har vædet og gjort slibrig, bag omkring Klipperne indtil han kan kom ne Gemserne saa nær, at han tydelig kan see deres Horn. Saasnart han kan det, saa lægger han sin Bosse paa Klippen, sigter og skyder. Træffer han nu Gemsen, saa løber han til, skiærer strax Senerne over paa Benene for at hindre den fra at løbe fra ham. Derpaa befinder han sig først og seer sig omkring hvor han er kommen hen; er Veien for steil og for farlig til at han kan slæbe et saa tungt Bytte hiem med sig til sit Huus, saa trækker han Skindet af Dyret og lader sig nøie dermed, men er det ham nogenlunde mueligt, saa bærer han den dræbte Gemse paa sin Skuldre ved Siden af dybe Svælg og Afgrunde, og sielden uden Livsfare, til sit Hiem, hvor han fortærer Kiødet, med sin Familie og sælger Skindet. Men det møder langt oftere, at Jrgeren bliver bemærket af Genserne førend han kan komme til at skyde paa dem; thi imedens disse Dyr græsse staaer altid en af dem paa Vagt paa en Høi i Naboelaget og bliver afløst hvert Qvarteer. Bemærker nu Skildvagten noget som synes den betænkeligt, saa giver den de andre et Signal ved en stærk Piben. Strax løbe alle de andre til og undersøge hvor stor Faren er, er det et glubende Dyr (thi de forfølges stærk af Biørne, Ulve, Losser, Lammegribbe og de store Ørne) eller det er en Jæger som Skildvagter har faaet Øie paa, saa sætter den meest erfarne Gemse sig i Spidsen for Hoben og derpaa ile de alle med utrolig Hartighed over Klipper og Afgrunde og over Gretschere til utilgiængelige Vild nisse. (Man kan see heraf at ogsaa Dyrene faae en vis aandelig Udvikling i Jordlivets Skole.) Nu først bliver Jagten besværlig og forbunden med Farer; thi nu først vaagner Jægerens Lidenskab. Uforsigtig og uden at tage Hensyn paa de skrækkelige Farer hvorfor han udsætter sig, forfølger han Dyrene, klat trer efter dem op af de steileste Klippevægge, og springer efter dem over rædsomme Afgrunde hvor et Feiltrin volder Døden, forfølger dem over de skrækkelige Revner i Gletscherne, tænker hverken paa Sult eller Tørst, paa Udmattelse, paa Kone eller Børn, og har bestandig sit Formaal for Øinene, som idelig viger længer bort fra ham. Endelig gaaer Solen ned og Tusmørket kommer; nu standser han først og overlægger hvor han skal tilbringe Natten; thi han har forvildet sig saa langt, at det er ham umueligt at vende tilbage til sit Hiem. Det bliver han vanskeligt at finde Natteleie; thi her finder han ikke som i Sletten et Træe hvor han kan stige og paa eller en Hule hvori han kan lægge sig til Hvile; her finder han ikke andet end kolde nogne Kipper. Han udsøger sig een af dem til Hvilested og lægger sig derpaa til at sove allene eller Selskab med sine Mediærere; Natten maae han nu tilbringe der i Mørke, uden Lys og uden Jld. Hans Aftensmed er Ost og Brød, som han fører med sig i sin Jagttaske og hans Drikke er Jisvandet. Hans Brød, bestaaer af Havremeel og er ofte saa haardt, at han maae hugge det itu med sin Øxe eller knuse det mellem to Stene; thi uden Øxe gaaer han aldrig ud, da den tien ham til at hugge Fodtrin Jer; saaledes sover han nu nogle Timer og en Steen er hans Hovedpude. Naar Dagen begynder at skimte frem, begynder han at røre sin Krop for at opvarme den paa nye, tager sig en Slurk Brændeviin, kaster Jagttasken omkring sin Skulder og Flinten i Haanden og gaaer ud paa nye Eventyr, og han vender ikke tilbage til sit Hjem førend han kan bringe en Gemse med sig. Jmidlertid er hans Kone og Børn hiemme fulde af den skrækkeligste Angest og Bekymring; den skrækkelige Mulighed at han er forulykket og at Skiebnen endelig har truffet ham, qvæle dem uophørlig indtil han kommer tilbage. Overtroen formerer endnu denne Siæleqval; thi det er en almindelig Troe blandt Alpernes Beboere, at den som omkommer imellem Klipperne paa en eller anden Maade og uden at nogen er hos ham, lader sig see i Søvne for sin nærmeste Slægtninge, viser ham det Sted, hvor Liget er at finde, og overdrager ham at sørge for hans Begravelse. Naar nu det endelig lykkes Jægeren at bringe en Gemse til sit Hiem, saa bestaaer hele Fordelen i 4 til 5 Rigdaler; thi mere er den ikke værd. En saadan Jæger maae være en overordentlig god Skytte; thi feiler hans Flint, saa lykkes det ham sielden i de paafølgende Dage at komme til Skud. Han maae være frie for Hovedsvimmel og Frygt; thi overfalder den ham ved en steil Afgrund eller ved Revnen, i en Gletscher, og føler han kun et Øieblik den Fare hvori han svæver, saa glider han og er da forloren. Ofte naar han kryber ved Siden af en steil Afgrund og svæver over en Dybde, hvori hans Øie neppe kan see til Grunden, og hvor han kun kan komme langsomt afsted ved Hielp af de Jern han har under sine Skoe, saa møder det ham pludselig at blive omgivet af en tyk Taage, hvilken er meget almindelig i Alperne. Nu kan han hverken komme fre eller tilbage; han maae holde sig fast paa den steile Klippevæg uden at røre sig, og forblive ubevægelig i sin farlige Stilling og oppebie med Taalmodighed at Taagen fordeelet sig, hvilket kan vare i flere Timer. – Træffer han paa Gemserne i en snever Dal som er indesluttet af Gletdere og Jisbierge paa alle Sider, og hvortil der kun er Indgang igiennem en frygtelig Revne, og af saadanne Dale gives der mange i Alperne, saa er hans Fare stor, thi saasnart Gemserne faae Øie paa ham ved Jndgangen af Dalen, saa farer hele Flokken løs paa ham og styrter ham ved et heftigt Stød ned i den dybe Aftrund. (Den samme genskab bemærker man hos Hønsene. Kommer man ind i et Udhuus hvor mange Høns have forsamlet sig, og man begynder at jage efter dem, saa, istedetfor at de skulle trække sig længere tilbage i Rummet, saa flyve de, selv om der endog er et Siderum bag ved det, Een lige i Hovedet (Fortsættes). for at slippe ud.)