Viborger Samler, 1835-01-03
Den 19de Decbr. holdt Nationalbankens Repræsentantere en Forsamling, hvis Forhandling vare af hos Jnteresse. Kjøbenhavns første Deputerede, Professor Bang, havde andraget paa, at der maatte udnævnes en Commitee, for at tage i Overveielse, om og hvorvidt det kunde være hensigtsmæssigt at suspendere den aarlige Tilintetgjørelse af en, Bankens Udbytte tilsvarende Seddelmasse, og i det Sted med det vundne Overskud begynde Operationerne til Fordeel for Actiehaverne. Herimod protesterede den kgl. Commissair, idet han paastod, at den Banken, indrømmede Ret til at tage en saadan Beslutning, naar Coursen stod 212 1/2, var ved senere Bestemmelser ophævet. J sin kraftige Giendrivelse herpaa anførte Prof. Bang: at Octroyen begrundede et bestemt Retsforhold imellem Regjeringen og Banken, som eensidig ei kunde forandres; hvorfor ogsaa Kongen ved opstaaende Differencer mellem Commissairen og Repræsentanterne ei engang havde forbeholdt sig selv Afgjørelsen, men henviist Samme til Høiesteret; langt mindre kunde Commissairen have nogen afgjørende Stemme, og hans Protest var følgelig ugyldig. Propofitionen blev eenstemmig antaget. (Hamb. Corresp.) Søn den daglige Erfaring, desværre, noksom viser, har man heller ikke her Savn paa Confervative, der, ikke nøiede med af al Magt at holde paa det Gamle, om dette end er nok saa mangelfuldt og skrøbeligt, hellere faae Alt gaae tilbage, end skride frem; der gjerne gad stemple hver frimodig Yttring, hver aaben Daddel af Misbrug, hvert lydeligt Ønske og Reform, selv hvor denne høiligst maatte behøves, eller endog blot om Fjernelse af det Hemmeligheds-Slør, der endnu for en væsentlig Deel hviler over Landets Tilstand, som en Smitte af den farligste Ultra Liberalisme, ja som en Forbrydelse mod Fyrste og Stat; der, selv rædde for deres egen Skygge, drive Jntimidations-Systemet mod dem, paa hvilke de søge at virke, til en saadan Yderlighed, at det næsten falder i det Latterlige. En kun alt for virksom Haandrækning vinder hines Stræden af de Sløve, Dørske, Uvirksomme, Tvivlerne, der hylde det bekjendte, nylig i kraftige Træk skildrede, Valgsprog: "Hvad kan det hjelpe," Neppe have imidlertid de Første hos os faaet et føleligere Slap, de Sidste en kraftigere Vækker, end skeet er i en lille populair Afhandling: "Om Almeenaandens Oplivelse", af Algreen-Ussing (vide "Dagen" Nummer 308). Skjøndt vi antage, at Jngen af vore Læsere jo ogsaa har læst og glædet sig ved denne ypperligt skrevne Artikkel, kunne ve dog ikke afholde os fra, her at hidsætte de Steder af samme, der forekomme os meest at burde tages til Hjerte. - Der gives Sandheder, som, skjøndt de kjendes af Enhver, dog ikke ofte nok kunne drages til Minde, ikke ofte nok offentligen forkyndes. Efter saaledes gjentagende at have gjort opmærksom paa, at det er Kongens eget Ønske, egen Villie, at Almeenaanden skal oplives, og at vi i Stænders-Anordningen have Kongens eget Ord for, at han netop har stiftet Provindsialstænderne for at bidrage til denne Almeenaandens Oplivelse, siger vor Forfatter, Men naar Kongen vil, at Almeenaanden skal oplives, vil han ogsaa, hvad dertil udkræves. Han indseer heel vel, at Almeenaanden ikke oplives, fordi dette Ord staaer i Jndledningen til en Forordning; men at den kun oplives derved, at Aanden faaer Lov til at røre og bevæge sig. Det gaaer i saa Henseende, som vi paa et andet Sted have bemærket, med de aandige Kræfter som med de legemlige. Naar Bornene ere blege og forkrøblede, maae de ud i den friske Luft; de maae ud af Stuerne, og de maae have Tilladelse til at tumle sig i det Frie; kun derved kunne Kinderne igjen blive røde, Musklerne fastnes og Nerverne styrkes. At sige til dem: "Børn, J ere saa døsige og see mig gustne ud. Det kan jeg for min Død ikke lide. J maae røre og bevæge Jer!" Det forslaaer ikke. Man maa ogsaa give dem Lov og Lyst til at røre og bevæge sig. Man maa gjerne see til paa deres ungdommelige Leg. Man maa ikke forbittre deres Munterhed ved ideel Gavenhed, og man maa ikke deele Øresigen ud til Høire og Venstre, fordi en uskyldig Bold engang ved Uforsigtighed kommer til at klirre et Par Ruder ud." Forf. gaaer hine Conservative directe paa Klingen i følgende kraftige Yttringer: "Der er her, som allevegne, dem, der helst ønske, at Alt blev ved det gode Gamle; at ingen friere Aand kom til at røre sig i Folket; at Misbrug ikke blev Gjenstand for offentlig Paaanke, at frimodige Yttringer ikke hørtes i Landet; at Oplysninger ikke begiæredes, som det kan genere at meddele; at Forandringer i Administrationen ikke foresloges, som ville rive Vedkommende ud af deres gamle Slendrian, og at saadanne Forslag ikke fremsattes, hvis Udførelse vil skille dem enten ved lukrative Forretninger eller ved en vilkaarlig Myndighed, som de ofte sætte lige saa høi Priis paa. Disse er det, som hade Almeenaanden og frygte for dens Oplivelse. Jkke Kongen. Disse er det, som gjerne vilde lænkebinde enhver fri Yttring og sætte Knebel for enhver Mund, der tør oplade sig til Sandhedens Rost. Jkke Kongen. Disse er det, som, naar Tidens Aand ikke var dem for stærk, gjerne vilde skrue Tiden et Sekulum tilbage og giengive Os Censur og Jnqvisitionsretter og Alt Andet, hvad dermed staaer i Forbindelse. Jkke Kongen. Disse er det, som see et Oprør i ethvert frimodigt Ord, og som drømme om "Jugendbund og "Tugendbund" og "demagogische Umtriebe" selv i de uskyldigste Foreninger. Jkke Kongen. Og i Sandhed, de have ikke gandske Uret, naar de tale om Oprør. Ved Almeenaandens Oplivelse, som Kongen selv ønsker, reiser der sig hos Folket en Oprørsaand imod Alt, hvad der er slet og nedrigt, imod al Slags Vilkaarlighed, imod alle Misbrug, og imod Alt, hvad der vil træde Kongens Villie iveien: at erfare, hvad der kan fremme Nationens Vel. Dette er det Oprør, der forestaaer, og intet imod Tronen eller Kongen. - Nerven i det Hele er imidlertid hvad Forf. siger imod Frygten for en Jndskrænkning af Trykkefriheden eller en almindelig Censurs Jndførelse hos os. Ogsaa her beraaber han sig vor Konges eget givne Ord, idet han høitideligt har erklæret, at han under Trykkefriheden og har givet sit Folk det kongelige Tilsagn, at han ikke igien vilde indføre Censuren". "Og vel, siger han, "bor Vi her ihukomme, i hvilken stormende Periode det var, at Kongen erklærede, at han ikke vilde gjore Brug af Censuren, men at han kun ved passende Straffe vilde hæmme Misbrug af Pressen. Det var i Slutningen af det forrige Aarhundrede, efter den franske Revolutions mest oprørende Scener, hvor Tøilesløsheden i Yttringer havde naaet sin yderste Grændse, og hvor Jntet var saa højt eller helligt, at Tidens frække Haand jo vovede at forgribe sig derpaa. Men Kongen saae i sin Viisdom, at ogsaa hiin Periode kun var forbigaaende, og vilde ikke, at nogle enkelte Forfattere, ved deres Misbrug af Pressen, skulde skille Folket ved et af dets største Nationalgoder." "Siden den Tid ere mere end 3 Decennier forløbne. Svære Storme have gjennemrystet Europa. Troner ere reiste og ere faldne. Krigen har raset fra Nord til Syd og over alle Lande, og Danmark er heller ikke gaaet fri for dens Følger. Alt dette har Kongen gjennemlevet. Hans Jsse er bleven hvid under mangehaande Omskiftninger, og ogsaa han har tømt sin Deel af Prøvelsernes Bæger. Men hvad dertil ingen Tid svigtede ham, var hans Folks Kjærlighed. J Lykke og Ulykke hans Folket lige trofast ved ham, og i sin Konge saae det stedse kun sin Fader. Men det skal ogsaa siges, at der altid i Danmark er udøvet et mildt og faderligt Regimente, og selv i hiin oprørte Krigstid, da kun een Villie herskede i Europa, og da Alt maatte bøie sig under een eneste Mands Jernscepter, der taalte Alt hellere end Aandens frie Yttringer, blev dog Trykkefriheden i Danmark i ingen væsentlig Grad indskrænket, og Censuren vendte ikke tilbage. Dette tør vi aldrig tabe af Sigte; thi hvad Revolutionens Rædselscener og Napoleons frygtelige Enevælde ikke have bragt tilbage over Danmark, vil heller intet kommende Aar bringe igjen over os J mere end 60 Aar kjender Folket ingen Con sur, og dette Gode har det lært højt at elske og skatte. Denne Frihed vil ingen Konge i Danmark berøve os; derpaa tør vi stole trygt og sikkert. Mindst vil den Konge gjøre det, der har erklæret, at han under Trykkefrihed, at han anseer Censuren som en ubehagelig Tvang for enhver god Mand, og som af egen fri Drift har givet sit Folk en Jnstitution, hvis Øiemed det væsentlig er at oplive Almeenaanden. Skulde vel han, der loste Bondens og Negerslavens Lænker, ville lænkebinde Aandens Yttringer, den Aands Yttringer, som han selv har ønsket at oplive, O J lidet Troende. – Og atter her bør vi glæde os ved den Jnstitution, vi nu gaae imode; thi da Hs. Majestæt saa høitideligen har tilkjendegivet, at han for Fremtiden ingen Lov vil udgive, der gjør Forandring i Undersaatternes personlige Rettigheder, hvoraf Yttringsfriheden vel er den første og yndigste, uden at Udkastet til en saadan Lov først har været Folkets Repræsentanter forelagt, for at de kunne tage Samme under Overveielse og derover afgive Betænkning, saa have vi deri den største Betryggelse for at en Lov, der tilsigtede Trykkefrihedens Jndskrænkning, ikke nu vil blive given; thi en slig Lov kan, efter Kongens eget Ord, ikke blive given, uden at være Stænderne forelagt, og at den, naar Stænderne (som vi vel tør forudsætte) med afgjørende Pluralitet erklærede sig derimod, heller ikke vil blive given, derfor borger os Kongens Viisdom." (Kbhvnsp.)