Viborger Samler, 1780-03-27
Mandagen den 27 Martii. (Fortsættelse af No. 12) paa Sommer=Marken længere hen saae de, have afklædt sig, kastet Kittelen paa et gammelt Pæretræe, ere omgivne med et stort Klæde fuldt af Korn, gaae Skridt for Skridt, og kaste haandfulde omkring sig. Er det ikke et herligt Syn at see saae? endnu meere ville jeg tænke derved, dersom jeg gjorde de det, og saa ofte jeg var kommet op og ned paa mit Ager=Land, saa ofte faae jeg efter Lerken; thi det Syn efter den førte mig til Himmelen. J Dag bliver saaet, og see engang, ogsaa allerede igien høster, Sædemanden forsager Duerne - og mægtige Duehære flyve med stærk Vinge=Klappen oven over Sæden, gjøre en Circel i Luften, gjennemkreutze sig, speile deres buntede og hvide Feder i Soelen, og falde hurtig paa et Sted noget derfra ned igien. De høste i Sæden, og den himmelske Fader vil, at de skal nære sig i Dag, ligesom i Nege=Binde=Tiden. Endnu længere borte er Marken et udyrket Land. Uden Arbeide bærer den enkelte Korn=Straae fra forrige Aar og opvoxende Græs i Mængde. Det er Jord, som hviler, for i den tilkommende Tiid at fylde Laderne. For to Foraare siden grønnedes Kornet hisset ligesom her - Jkke overalt er det Slette; adspredte ligge og hisset Skovene omkring. Hvor hine udbrede sig i en videre Distance, og krone og slutte Udsigten, De give her en Anseelse af den forste Morgen=Stund, som falder i det blaae, ligesom Himmelen, fordi de ligge saa langt borte. Der ligge smaa Buske, een ved en anden, og giøre den angenemmeste Afvexling i Landskabet. Endnu have de et tørt Udseende, men snart vil Foraaret, og beklæde dem igien. Da kaste de mod Aften igien lange Skygger hen over Markene og give en Lyd af tusinde Stemmers Sang. De ere Boeliger for Vildtet, som har lært at skye Menneskenes Sæl skaber. Af een Busk fare de vexelviis i en anden, og komme ofte om Natte Tider herud i den aabne Mark. See, hisset skrider en Raabuk frem med sine Unger af Krattet over den smale Ager hen i den større. Hvor Hvor uskyldig, hvor moderlig den vandrer! Ach! skiønt er det ogsaa at være i Skoven, naar nu den samme optager os igien i sine ukonstlede Løv, Skygge og Kolighed har du der, og bringer du et Hierte med, som kan tage mod Hvile, saa finder du den viist. Sæt dig da her paa den høie Roed af Eegen, og see igjennem dens vidt udbredte beløvede Greene hen optil dens Top. Der kurrer høit der oppe i Hullet paa en Green Skov=Duen fuld af Kierlighed; der springer Egenen fra een Qvist til en anden, der qvidre gamle og unge Fugle useete omkring dig. Høie Træer og lavere Buskater staae ved hinanden i naturlig Orden. Fremad maa du et Stykke Vei ud; da seer du Træerne tettere og tettere; længere tilbage see de ud som en tilsluttet Veg, og Skovens Længde skaber der et ærværdigt Mørke. Gaae omkring hist og her, see igjen Lys, sind Dig igien ud af Skoven. Paa et andet Sted træder du igien i den frie Mark og seer hen paa en Eng. - Saadan en ligger og her paa min høire Side i en maadelig Afstand. Endnu er den uden Hiord; thi den er endnu uden Blomster og uden højt Græs. Den grønnes nu først lidet; men snart vil der være rige Græsgange paa den. Da skal du see lange Kleever derpaa med Millioner af dens og andre Blomster af adskillige Farver. Og Hobe af Køer og Heste, hvilke adspredte vade i det sunde Foder. Faare=Hyrder med deres Hiorde trække da ogsaa forbie i Dalen, og du hører en glad Brægen med iblandet klinger Lyd. Skiøn, bliver Verden ogsaa ved Enge og Hiorder, og det hører med til Paradiis, at see en grøn Plads med tusinde gange tusinde Blomster, og at skue glade Nationer af Dyr at skride omkring iblandt dem. Bag Bag hiin Eng flyder en liden Bæk. Af Kilder, som ei kunne udtørres, udspringer den, og indtager under Veis det vilde Mark=Vand. Den rasler stille hen over Sand og Flintesteene, og giver mange tusinde Beboere af Pladsen at drikke. Det er nydeligt at sidde ved den, og man seer de smaa Grundlige fare derudi, og under de gamle Stammer af Ælme=Træet kryber Krebsene enkelt herfrem. Her og der ligge Stykker Træe og Steene, og naar da Mark=Vandet formedelst en stærk osende Regn løber overflødigere herhid, saa bruser det stille hen over dem. Jo længere den flyder, desto bredere bliver den; indtil den, efterat den har løbet nogle Mile, og har taget endnu hundrede Mark=Vande til sig, indstrømmer i Breden af en Flod. Gaae den efter i de skiønne Sommer=Dage og ophold dig da med Fornøielse ved en større Strøm Der seer du stærkere Vande og hører en heftigere Brusen. See op og ned af Floden, og midt for dine Øine ved den tvert over for liggende Strandbred, hvorved ligger en høi Eege=Skov. Tænk derhos hen paa de store Have, som bruse om Jorden, og inden hvilke en Verden havde Rum. Ach! stod du engang hisset paa den høie Strandbred, og saae hen paa de umaalelige Vande, og dit Syn tabte sig bag dig halv i Himmelen og halv i Havet; ogsaa der ville Naturen være dig stor og skiøn. Da fandt du en stille funklende Flade, som det syn test, uden Ende; eller du saae det usikre Element i en skummende Vrede, hvor det byggede høie BølgeTaarne, og i et Øieblik nedstyrtede dem igien, stod du og vel ved Ebbe og Flod og skuede Vandene at gaae og komme igien. Var da Vinden mild og Ha Havet roligt, og du gjorde en lille Skibsfart, saa roede du ned af Kysterne og faae i ethvert Øieblik en forandret Skikkelse af samme, steille Steenklipper og glatte Strandbredde, Viinbierge og blomstrende Haver. See, ogsaa i disse uhyre Have vrimler det af Kreature. Skiulte Millioner leve der; ligge dybt paa en Grund, som ikke kan naaes, svomme høit op, eller fare snart af det Dybe i det Høie, og af det Høie igjen ned. Fra den mindste Jnsect ophøier sig der det store Folk paa en Stie af utallige Trin, indtil det frygteligste Uhyre. Saa er Livet overalt udgydet og ingen Krog i Verden er tom deraf. Betragt engang den fortreffelige Blanding af Farver her omkring dig. Saa mange Slags Jord, og rundt om paa samme den unge Foraars Grønhed; den blaae Himmel, de lysfarvede Skyer, den brune Skov, paa Jorden endnu blinkende Dugdraaber, og snart her snart der vandrende Skygger. Midt af Natten stige alle disse Farver herfrem, da Lyset frembrød, og med Morgenens Begyndelse ville de atter flyde tilbage i den. Saa skaber Gud med hver Morgen dit Øie Verden paa nye. Kommer da Morgenrøden, saa forklarer den Jorden. Ach! da at see den kommende Soel, hvilket et høitideligt Syn, hvor den da sender sine første Straaler til Høiene, driver Rødheden frem for sig paa Himmelen, og maler hver stor og liden Skye, og derpaa om Aftenen at beobagte dens Nedgang, og blive vaer, hvor den endnu forgylder Skovenes Toppe, svagt skinner paa Høiene og længe efterlader sig et stærkt Skin i Vester. Sig, er Verden ikke guddommelig skiøn, er den ikke en stor Guds Have, ziiret med alle Afvexlinger og med det fortreffeligste Smykke! Den Den frugtbare Jord hvor meget godt og kosteligt leverer den ikke, Den spiser dens Konger og dens Orme, og har et langt Taffel dekket, saa vidt som den selv strækker sig, som uophørlig staaer der, og hvorved alle Livets Slægter spise. Af dens Skiød, af dens Overflade, af dens Frugt=Træer og Bær=Buske høster du. Hvad ethvert Land behager, det giver den rigelig. Dens Bierge bær den ædelste Viin; dens Jordbund den fedeste Hvede. Allevegne paa den seer du en vandrende Guds velsignende Fodspor, som giver Fæet sit Foder, og Sæden til Menneskers Nytte. J en evig Orden afvexle Aars=Tiderne paa den, og gjore den til en Velsignelses Stifterinde, for alle Skabninger. Nu blomstrer den, for hvilede den; derpaa bær den; saa giver den Overflødighed. Af uendelig Mangfoldighed ere dens Vexter, og alle drage de af een Jord og een Luft det, hvoraf de bestaae. Tæt ved Popeltræet staaer vel et herligt Frugt Træe, som giver de velsmagenste Frugter, og blandt Ukrudet voxe de skiønneste grønne Urter til Spise.