Aarhuus Stifts-Tidende, 1814-11-05
Norge. Storthinget blev i Hs. Majestæts (Christian Frederiks) Forfald, den 8de October, i Overeensstemmelse med Constitutionens 74de §., aabnet af Statsraadet, ved efterfølgende Hs. Majestæts Tale: Normænd, Henved fem Maaneder ere henrundne siden jeg i Eders Samfund modtog den Krone, Eders Tillid skienkede mig, og som jeg, haabende paa Forsynets Bistand i vor retfærdige Sag, troede at kunne bære til Eders Held: det eneste Formaal for mine Bestræbelser. Dengang omhylledes Fremtiden af en Taage, som de nyligen indtrufne vigtige politiske Begivenheder endnu ikke havde lettet. Uvist var det, om Europas mægtige Stater fremdeles vilde enes om at indertvinge et Folk, der kun fordrede samme Rettigheder og den Frihed de med saamegen Opofrelse havde ikiæmpet andre Folkefærd, og skiønt man ikke kunde i nægte sig selv, at Norge, hvis det stædedes i Kamp imod disse, eller blot i vedvarende Uvenskab med Eng stand, ikke vilde kunne udføre sit begyndte store Værk, var der dog indtil den Stund ingen grundet Anledning: til at mistvivle om et mueligt heldigt Udfald; heller i ti for mig, til, ved yttrede Betænkeligheder, at udbrede Mismod blandt Folket. Uden Vægring modtog og den Krone, hvis Byrder jeg ingenlunde oversaae. Bekymringer for Norges Fremtids Held, hvilket jeg udnu kun ufuldkommet formaaede at berede, var den tungeste blandt disse, og kunde ene lettes ved Bevidst beden, stedse at ville det Gode og derved at fortiene Fol ets Kiærlighed. Om end Skjebnens Bud og mangehaande Vanbeld sønderbryde mit Haab, saa skal denne Selvbevidsthed beroligende følge mig, og de Retskafnes venlige Erindring være min Trøst. Snart udviklede sig de Europæiske Magters Sindelag mod Norge. De med deres hertil ankomne Gesandtere vexlede Noter, som ere bekiendtgjorte, og som skulle forelægges Storthinget, vise hines bestemte Villie: at see 1 Norge forenet med Sverrig, samt hvorvidt jeg tillod i mig, at give efter for deres Forestillinger, for, om i mueligt, at forekomme den ulige Kamp, hvormed Norge truedes. Den Bekymring, at det norske Folk, maaskee af Hengivenhed for mig, skulle udsættes for større Byrder og Plager, end uundgaaeligt nødvendigt var, saafremt Storthinget, efter moden Overveielse af Rigets Tilstand, vilde give Gesandternes Forestillinger Gehør, gjorde det Ønske levende hos mig, at see et Storthing forsamlet, der kunde drøfte disse vigtige Anliggender, og for hvilket jeg kunde nedlægge min op e rigtige Erklæring: at jeg er villig til at opofre min personlige Stilling, for at afværge Rigets Ødelæggelse, Men Vilkaarene, under hvilke denne min Hensigt med en forlangt Vaabenstilstand ene kunde opnaaes, vare, efter Gesandternes seneste Erklæring: tvende Fæstningers Overgivelse til svenske Tropper, og, fra min Side, en ubetinget Frasigelse af Kronen. At indvilge dette unødtvungen, kunde jeg ei forsvare for Folket og for min Samvittighed, thi det krænkede Grundloven. Krigen blev uundgaaelig, dens Hændelser ere bekiendte, de ere Gienstanden for en Undersøgelse, hvis Resultater skulle vorde Nationen forelagte. Enhver, der upartisk vil veie Fiendens Stridskræfter, mod vore, vil indsee, at den norske Armee snart nødvendigen maatte indskrænkes til Forsvarskrigen, og med Forraad paa faa Uger, blev dens Stilling dobbelt afhængig af Fiendens Foretagender; det stod i hans Magt, enten at lade os uangrebne, da maatte Armeen omsider af sig selv have opløst sig, eller og med Overmagt at forcere Glommen, nordenfor Christiania, og tillige ved landsatte Tropper, at afskiere os fra vore Magaziner. Omgaaet havde Armeen da maattet bane sig en Vei til Fieldene, men største Delen af den vilde uundgaaeligen have været opofret. Kyndige Krigere, ville ikke kunne nægte, at jo denne Stilling bød, ikke letsindigen at afslaae de Tilbud om Vaabenstilstand, som giordes; denne var for Øieblikket Armeens Redning, og som saadan maae dens i sig selv haarde Betingelser betragtes. Den har standset Krigens Ulykker, den har bidraget til at bierge Høstens rige Afgrøde, den har aabnet vore Havne for Handel og Tilfor sel, den har gjort det mueligt for mig at sammenkalde et Storthing, paa det Rigets Tilstand modent kan drøftes. Hvilket Emne kan tænkes vigtigere for Fædrenelandsvennen, for den gode Landsfader, der stedse bør stræbe at afværge de Plager, som true, og at afhielpe de Mangler og Gienvordigheder, som hvile over Land og Folk, Norges Tilstand altsaa kunne vi des- værre ei nægte os at være et, efter syv Aars Krigs Anstrængelser, ved næsten uafbrudt Savn af Udskibning og Tilførsel, svækket Riges, hvis Hielpekilder, til Jndbyggernes Underholdning, til Næringsveienes Drift og til Armeens Forsyning herved maae besværlig giøres, om ei aldeles standse. Med utrolige Anstrængelser ere de Forraad, som endnu haves, tilveiebragte; Landet er i Aar velsignet med en ypperlig Høst, og længere end sædvanligt vil Mangelen derved afværges, men sikkert Haab om blidere Udsigter for Fremtiden giver dette ei, saalænge alle Tilførsels=Kilder ere stoppede, og saalænge vore, ved den Dansk-Norske Stats allerede forhen forvirrede Pengevæsen, dybt siunkne Papiirspenge ei kunne tiene til Betalingsmiddel udenlands.