Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-05-23
Til Slutning vil jeg i Anledning af Hr. D. Tale om min Forkætteen blot anmærke, at jeg ligefrem følger den hellige Johannis Oplysning: derpaa kende J Guds Aand, hver Aand som bekender Jesum Kristum at være kommen i Kød, er af Gud, men hver Aand, som ikke bekender Dette, er ikke af Gud. Hvorvidt nu Dette eller Hint har været og er Tilfældet af de navnkundige Mænd Han anfører, veed Han sikkert bedre end jeg, men Saameget veed jeg, at i det mindste Ernesti og ved baade Semler og Rosenmyller og Koppe vilde meget frabedt sig at staa ved Siden af en Paulus og Bauer og Ammon. Disse og en Løffler og en Kannabich og kort sagt Enhver, der nægter at Je fus Kristus var Gud, aabenbaret i Kød, og at han, efter sine egne Ord, har som den gode Hyrde sat Liv til for Hjorden, hengivet det til en Jgenløsnings Betaling for de Mange og udøst sit Blod til Syndernes Forladelse, dem alle kalder jeg Bibelfiender og Kristendoms Fordærvere. Alle de derimod, som med Munden bekende den Herre Jesum og tro i Hjertet, at Gud opreiste ham fra de Døde, de ere sande Kristne, hvor adskillige end deres Meninger i andre Deele maatte være. Enhver tro i Guds Navn, hvad han vil, men naar Nogen kommer og fører anden Lærdom end hin, ham kan jeg ikke hilse venlig som en Guds Ords Tjener, thi hvo som ikke haver Sønnen haver heller ikke Faderen, og hvo der hilse, ham som Broder, siger Johannes, gor sig deelagtig i hans onde Gerninger. Dette er mit Skriftemaal, og om Man vil kalde det intolerant maa Man gerne, thi den Slags Tolerance Man raaber paa i vore Tider er ikke andet end usel Dorskhed og Ligegyldighed for Sjælenes Vel. De der fremsætte deres egne Meninger og Sætninger maa, naar de ei ere saare hovmodige, tilstaa, at Andres Meninger kan være lige saa sande, det er paa anden Dansk, at de slet ikke veed hvad der er Sandt, men Den der i sit vigtigste Anliggende ei har kunnet slaa sig til No med blotte Formodninger og løse Sætninger og derfor har ladet sig overtale til at tro Gud, han kan ei engang tænke sig Muligheden af at modsatte Meninger kunne være fande; thi han gætter og tvivler ikke længer, men han troer. Naar han da taler om det Usynlige som om han faae det, fordi dets Vilkaar ere ham aabenbarede af Sønnen, som har seet det, da kalder Man ham Kættermager og Zelot og Sværmer og vil ikke forstaa, at Han med den varmeste Kærlighed i Hjer ket og det roligste Lys i Aanden, netop maa i en vantro Tidsalder føre haard og hvas Tale. J Sandhed det er ikke glædeligt at tale saa, men der er ikke andet for. Mer glædeligt er det, naar Man i en kristen Menighed eller Tid kan tale eller skrive med den hellige, kærlige Johannes: Jeg skriver eder til, Børnlille, thi eders Synder ere eder forladne formedelst Hans Navn, jeg skriver eder til, J Fædre, thi J have kendt Den, som er af Begyndelsen, jeg skriver eder til, J unge Folk, thi J have overvundet den Onde, jeg skriver eder til, J Børn, thi J have kenet Faderen. Se, hvor stor en Kærlighed Faderen haver beteet os, at viskal kaldes Guds Børn, J Elskelige, nu ere vi Guds Børn, og det er endnu ikke aabenbaret hvad vi skal blive, men vi vide, at naar han bliver aabenbaret, skal vi vorde ham lige, thi vil skal se ham ligesom han er. Derfor Enhver, som haver dette Haab til ham, rense sig selv, ligesom han er reen! Elsker ikke Verden, ikke heller de Ting, som høre Verden til, thi dersom Nogen elsker Verden, da er Faderens Kærlighed ikke i ham; men Køds Lyst og Øjenslyst og et overdaadige Levnet, det er ikke af Faderen men af Verden. Hvo som siger at han haver kendt ham og holder ikke hans Bud, han er en Løgner, thi heri aabenbares det om viere Guds eller Diævelens Børn, hver den, som ikke gør Retfærdighed og hvo som ikke elsker sin Broder er ikke af Gud, mine Børnlille, lader os ikke elske med Ord, ei heller med Tunge, men med Gerning og Sandhed, og huster det vel, at hvo som haver denne Verdens Gods og lukker sit Hjerte for den nødtørftige Brøder, i ham kan Guds Kærlighed ikke blive. Saadan Tale glæder Hjertet og her være den min Troesbekendelse, men hvad kan det nytte at tale saaledes til dem, der ikke vil kende ham som er af Begyndelsen, Talsmanden hos Faderen, Jesum Kristum den Retfærdige, som er en Forligelse for vore og den ganske Verdens Synder? Hvad nytter det at tale om de liflige Frugter, saalænge Træet, Troens frugtbare Træ ligger med visne Grene i Støvet? Den udvortes Lovmæssighed er i Sandhed ikke kristelig Dyd, og en smule Medlidenhed ikke kristelig Kærlighed og disse kan ikke findes i Hjerterne uden Troen paa Jesum og den Kærlighedens og Kraftens Aand, som kommer vor Skrøbelighed til Hjelp. Dette være mit Forsvar, naar Man sigter mig for Ubeskedenhed og Barskhed, i de Ting, som høre til Guds Rige. N. F. S. Grundtvig. David Parykmagers Betænkninger over Doctor W. Harckes Tractat om Haarklipning og Hanekamme, forsynet med Anmærkninger af Ambrosius Scheermesser, privilegeret Barberer og Bader i Kallundborg. Neppe gives der en Konst eller Profession, derhar fristet flere Fataliteter end den ædle og fordum saa respecterede Parykmagerkonst. Allerede den berømte Prinds Absalon beviste ved sit sørgelige Endeligt Nytten og Nødvendigheden af Paryker, og var sikkerlig ikke bleven hængende i et Træ, hvis han ikke, formodentlig for at agere Friskfyr, gan skee imod sin Tids Skik og Vedtægt var faldet paa den taabelige Grille at ville gaae med langt Haar. Man seer heraf, at denne Konst allerede i den mørke Oldtid har havt store og mægtige Modstandere, og skjønt man hos de gamle græske og latinske hedenske Authores, som en meget lærd Mand, hvis Paryker jeg har den Ære at frisere, accommodere og restaurere, har forsikkret mig, ikke findes noget udtrykkeligt og omstændeligt om Parykers Skjebne hos de Grækere og Romere, saa har dog den lærde Magister Bonifacius Bartholmæus i sin saa berømte Doctor Disputats med megen Lærdom, Skarpsindighed og Smag bevist, at de Romtres Capillamentum ikke, som de fleste Lærde hidtil troede, betegner Hørpatyk, men derimod Alongeparyk, da Ordet Capillatum deriverer fra Capillatus eller Haar, og Hørparykker, som bekjendt, forfærdiges af Hør. Vel have velbemeldte Magisters Opponenter udi deres i Trykken udgivne Apologie for Hørparykerne villet bevise, at Capillamente ogsaa betegner Trevler, og saasom Hør ligeledes bestaar af Trevler, kunde dette Ord ligesaa godt betyde Hørparyker som Alongeparyker. Men samme Magister har i sit Giensvar saaledes gjennemheglet sine høilærde Opponenter, at de bleve gjorte til rene Aale hoveder og til syvende og sidst maatte tilstaae, udde havde taget feil. Det vilde lede mig alt for vidt, dersom jeg skulde anføre her alle de lærde bemærkninger, som min lærde Ven og Velynder har vidst at fortælle mig i Anledning af Parykernes Historie, men saa meget bør jeg dog her anføre, at de, efter hans Forsikkring, i alle Tider og alle cultiverede Lande bestandig have været respecterede som et Slags Tegn paa Ærværdighed, Lærdom og Visdom, hvilket noksom og klarligt sees deraf, at alle Borgermestere, Raadsherrer og Raadmænd, og overalt alle de Mænd, som man forudsatte hos en besynderlig Grad menneskelig Forstand, vare paalagte af Regjeringen at være Paryker af særdeles Længde, Tykkelse og Brede, som et Symbolum paa, at en saa kostbar Gave som Forstanden, ogsaa omhyggelig bør skjules og gjemmes under en varm, tæt og elastisk Bedækning, ligerviis, som Perlen gjemmes i Moret, Demanten i Flintestenen, Guldet og Sølvet i Ertsen. Buklerne paa Parykerne inddeeltes i Etager efter Rangforordningen, og saaledes har en simpel Raadmand en Paryk paa to Etager og en Vice-Borgermester, saavelsom Borgermesteren og Overpræsidenten en Paryk med tre Etager Bukler. Prinds Eugenius, Hertugen af Malborough og Greven af Cumberland havde midt i Slaget deres velfriserede og puddrede Paryk paa, og ingen Bataille kunde leveres, ingen Rigsdag holdes, uden at en halv Snees dygtige Parykmagere vare tilstede. Selv den store Ludvig den Store havde sin Hofparykmager, som førte Titel af General-Paryk=Directeur og havde et Antal af hundrede Paryker, som alle vare opstillede i et eget dertil indrettet Værelse under sin besynderlige Jnspection. Det var Parykmager konstens gyldne Tidsalder. Den Gang var det en Lyst at drive Konsten. Med tre Raadmandsparyker kunde en ærlig Mand føde Kone og Børn, saasom en Paryk er et skrøbeligt Stykke, der altid er underkastet Reperatur, Jstandsættelse og Op pudsning, og den mindste Uorden i Buklernes Constructur fordrede Parykmagerens Hielp. Jngen Mand af Stand og Distinction kunde have mindre end tre Paryker: en Hverdags, en Søndags og en Gallaparyk. Men ligesom den gamle Ærlighed og Oprigtighed tog af, ligesom Lovtrækkerie, Lurendreierie og Beskupperie greb om sig, saaledes tabte ogsaa Parykernes Anseelse sig. Med Parykerne kastede man Jevnhed i Love og Sæder. Dommere kom i Retten som Springfyre til Bal med Pidsk eller Merledon i Nakken, og de gamle ærværdige, viisdomforkyndende Alongeparyker bleve forvandlede til smaa afstumpede bukkelløse Frisurer. For at skyde bag det hældende Læs reiste sig nu ogsaa alle Medici imod Paryker og raabte, at intet var skadeligere for Sundheden end samme, saasom de undertrykte Uddunstningen og bleve en Rede for mange Slags ubehagelige Ting. Vel skrev Parykmagerlauget i Kallundborg en heel Tractat derimod, for at bevise det modsatte, og gjorde blandt andet det Spørgsmaal, hvorfor da vore Forfædre bleve ældre og vare langt mindre plagede af Tandpine, Ørepine og Hovedpine end nu, men man reflecterede ikke paa deres Grunde, og Parykmaaerkonsten gik med stærke Skridt sin Undergang i Møde. Efterhaanden nedlagde de fleste Mestere Professionen. Den ene blev Stifter af en Enke casse, den anden Bud ved en Klub, den tredie Collecteur, og de faa, der bleve tilbage, indskrænkede sig til det uædle, Konsten nedværdigende, Haarskjærerie. En Parykkunde blev til en reen Fugl Phønix, og ved at eftersee mine Regnskabsbøger for de sidste 10 Aar, finder jeg, at jeg i den hele Tid kun har havt af Parykkunder 3 Gravere, 4 Klokkere, som bare samme paa Embeds Vegne, og en gammel pensioneret tydsk Major, der gjerne havde kastet Paryken Pokker i Vold, dersom han havde havt en eneste Stump Haar tilbage paa hans Skaldepande. Naar herfra afdrages en gammel Kammerraad, en forhenværende Subrector og to Magistere, som nødigen vilde give Slip paa deres Rottepidsk og nogle store Bukler, saa bestode alle mine øvrige Kunder kun af saakaldte Klippekunder, der ligesom Faarene kun klippes til visse Tider. Da imidlertid Hanekamme kom i Mode, og Damerne ogsaa begyndte at lade deres Haar skjære, saa tog Næringen lidt til igien, skjønt den var meget smal, naar man ikke vilde strække Tæringen derefter. Men selv det tørre Brød synes man ikke at ville unde os, og intet Fag har havt flere moralske, politiske, occonomiske og medicinske Forfølgere end vort. Ligesom de Herrer Medici fordum skraalte mod Parykkerne, saaledes begynde de igjen at skraale mod Haarklipningen, for at tage os den sidste Bid af Munden. J Viborg Samler læste man nylig en Tractat om Haarenes Afklipning og Hanekamme, hvilken det er min Pligt, som Oldermand for det hæderlige Parykmagerlaug, paa det eftertrykkeligste at gjendrive.