Viborger Samler, 1848-11-27
J Rigsdagsmødet i Frankfurt den 18de Novbr. gav den fra Berlin tilbagevendte Understatssecretair Basser mann en Skildring af sin Virken eller rettere af sin frugtesløse Virken i Berlin. Han siger i denne Beretning: "Jeg har hos Medlemmerne af den preussiske Nationalforsamling erkyndiget mig om hvad man havde at indvende imod det nye Ministerium og hvorfra denne ubegrændsede Mistillid. Man kunde ikke anføre Kiendsgierninger. Jmod Greven af Brandenburg anførte man kun Udstedelsen af en Armeebefaling, der lignede Wrangels, imod Ministeren Manteuffel indvendte man, at han paa Landdagen i Aaret 1847 havde havt en skarp Ord verling med v. Vincke, om deres Privatcharacterer nærede man ingen Tvivl, og man antog heller ikke, at de vilde foretage Noget, der stred imod deres Ord. (Baade Brandenburg og Manteuffel havde erklæret Bassermann, at der aldeles ikke tænktes paa en Reaction eller paa en Tilbagetagelse af givne Løfter.) – Hvad Kongen angik, da fandt jeg ham med Hensyn til Frankfurt mere tydsk sindet, end jeg havde ventet det; jeg fandt ham bestemt paa at redde ei alene Preussen og Alt hvad der bærer det preussiske Navn, men ogsaa hele Tydskland og sammes Civilisation fra Undergang. Jeg fandt ham mærkværdig fattet, endog paa det Yderste. Jeg skjulte ikke for ham den Frygt, man nærede for de Følger, der vilde indtræde, naar hans Forholdsregler dreves igjennem, for Tilbagetagelsen af det Jndrømmede, for en Jndtræden af en Reaction; jeg kan og bør gjentage, at jeg ikke fandt nogensomhelst Grund til den Frygt, der er saa almindelig udbredt. Jeg begav mig til Berlin, hvor Wrangel var rykket ind. – Berlin havde faaet et andet Physionomie. Af det Uhyggelige viste sig intet Spor, alle de Personer, jeg talte med, yttrede deres Tilfredshed over Wrangels Occupation (Latter fra venstre Side.) Jeg søgte om muligt at udnævne Conflicten, og begav mig til Præsident Unruh. Forsøget mislykkedes. Jeg var dernæst Øienvidne til en Underhandling imellem Grabow og et Medlem – ei af den yderste Venstre men af Centrum. Ogsaa denne Underhandling glippede. Ved begge Mæglinger bragtes paa Bane, under hvilke Betingelser den tilbageblevne Nationalforsamling vilde stille sig tilfreds. Paa det Jndstændigste anbefaledes milde Betingelser. Disse finder jeg mig forpligtet til at meddele, de kaste et Lys paa hvad der i visse Tilfælde turde forestaae. Man forlangte Prindsernes Forviisning fra Riget, Wrangels og alle Ministrenes Fængsling, og en paa Høiforræderi begrundet Anklageact anlagt imod dem, Kongens ubetingede Underkastelse med Hensyn til Nationalforsamlingens Beslutninger, saalænge indtil Forfatningsværket var fuldendt og til Slutning Militairets Bortfjernelse fra Berlin. Det blev mig nu klart, at Forsamlingen kun speculerede paa at forvandle sig til et Convent, saameget mere som Medlemmer af Centrum forsikkrede mig, at de kun havde bivaanet Møderne for at holde den meere voldsomme Reaction fra Skridt, hvis Følger man ikke kunde beregne. Bassermann ansaae Regjeringens Skridt kun for saavidt for "feilagtige, som den Anledning, i hvilken de toges, ikke var den rigtige; men tilvisse var det dog bedre og klogere at forekomme end at forekommes. Saaledes som Forholdene havde gestaltet sig, var det utvivlsomt, at en Mægling var og er umulig." Derefter skildrede Taleren Kløften imellem Regjeringen og Forsamlingen og de hinanden modstaaende Beslutninger. – "Der er indtraadt en Tilstand, der enten maa ende med Gjennemførelsen af Forholdsreglerne eller med Antagelse af de foromtalte Betingelser. En Mægling mellem de stridende Magter var ogsaa allerede af den Grund ikke meere mulig, fordi et Andragende i saadan Retning var bleven stillet i Nationalforsamlingen, men afviist eenstemmig og med et vist Tegn paa Haan. Af Nationalforsamlingen i Berlin haaber jeg Jntet for den sande Frihed. En Forsamling, der negter sine Colleger Beskyttelse, der giver til Priis Afstemningernes Frihed, er ikke fri i Ordets sande Forstand. Ligesaa lidt haaber jeg af den preussiske Nationalforsamling Noget for vor tydske Eenhed. Det er af denne Grund at jeg ikke kan stemme for Rappards Andragende: "at bevidne den preuss. Nationalforsamling vor Sympathie." – Til Slutning beder Taleren om, at Forsamlingen vilde undskylde, dersom han maatte have forglemt at anføre Noget, da han leed af Jldebefindende; men han lægger Forsamlingen paa Hjertet: "at den ikke kan tjene Fædrelandet bedre og mere virksomt, end ved en hurtig og rask, ja ved en mere end rask Gjennemførelse af Forfatningen." (Levende Bifald fra høire Side og fra en Deel af Galleriet; fra Venstre Huien og Piben.) Præsidenten anmeldte derefter et præjudicielt Andragende fra Wernher om at henvise Rappards Andragende samt de sig til dette refererende Amendements til den Comitee, der er nedsat for at afgive Beretning om Centralmagtens Forhold til de enkelte Stater. – Veneder spurgte Bassermann, om han vilde anføre ved Navn dette Medlem i den preuss. Nationalforsamling, der havde stillet som Betingelse, at alle Prindserne skulde forvises ud af Landet. Bassermann erklærede, at han for Comiteen vilde anføre dette Medlems Navn. Saadanne Yttringer vare ikke hans Privateiendom. Tidligere havde Rappard begrundet sit Andragende. Regjeringen, sagde han, som tidligere viste sig saa svag, optræder nu paa engang imod Nationalforsamlingen i Berlin. Mange Auctoriteter i Preussen have yttret, at Regjeringen har Uret. Thronen staaer vaklende der og hører paa Landets Stemme; træder vor Røst til denne Stemme, saa synker Sværdet af Regjeringens Haand. Jeg elsker Republiken saa varmt som Nogen, men jeg veed, at det preuss. Folk kun vil det constitutionelle Monarchie, og denne Villie underkaster jeg mig. De pr. Folkerepræsentanter ville ogsaa det constitutionelle Monarchie."– Til Slutning angreb han Bassermanns Forhold. Ogsaa Werner begrundede sit Andragende. Man havde ventet at Rappard vilde have fremlagt for Forsamlingen Udbyttet af de Erfaringer, han havde samlet i Berlin. Dette var ikke skeet. Maaskee vilde han nu meddele Comiteen dem. Forsamlingen kunde ikke vide, om Rappard, om Bassermann talte som Partimænd; dette kunde afgjøres af Comiteen, der kunde afhøre Vidner, der ikke kunde tale fra Tribunen. Det er allerede berettet, at Wernhers Andragende antoges, og at Rappard tog sit Andragende tilbage.