Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1804-03-19
Kjøbenhavn. No. 32. Den 19 Martii, 1804. Udgivet og forlagt af J. Werfel. Yppighed og Tarvelighed. Næsten enhver Tidsalders Moralister have ivret imod Yppigheden. Enhver Forfinelse i Klædedragt, Meublement og Mad og Drikke have de søgt under det forhadte Navn af Luxus at skildre som en sand Gift for det menneskelige Selskab. Sandt er det, at det vilde være gavnligt saavel for Menneskehedens Lyksalighed som for dens Moralitet, at enhver kun besad Livets Fornødenheder, og ingen dets Overflødigheder, men da Selskabet nu engang befinder sig i en ufuldkommen Tilstand, saa er dog Luxus - hvad enten den har sin Oprindelse fra Laster eller fra Forfængelighed - det eneste Middel til nogenledes at bøde paa den store Ulighed i Eiendommenes Fordeling. Agerdyrkeren og Jordegodseieren maa holde Konstneren, Haandværksmanden og andre Stænder skadesløse, fordi de ikke have nogen Deel i Jordens Grøde - Menneskenes fælles Eiendom. Saa længe Luxus drives ved Landets egne Producter, saa kan den endog bidrage til at give Statslegemet nye Kræfter istedet for at svække det. Men i et Land som Dannemark, hvor Naturen kun med sparsom Haand har uddeelt de Gaver, hvormed den i Overflødighed har overøst de sydlige Lande, hvor næsten alle Luxusarticler maae hentes udenlands fra, der kan og maa Yppigheden nødvendig have skadelige Følger, især naar den drives til en saadan Grad, som i den senere Tid synes at have været Tilfældet. Hovedstaden er, især Yppighedens Tumleplads. Saalænge som lykkelige Handelsconjuncturer bringe en virkelig eller tilsyneladende Rigdom og Velstand ind i Landet, gaaer det endda an; men hvad skal der blive af, naar disse lykkelige Omstændigheder ophøre, naar vor Handel og Skibsfart igjen aftager, Nu trænger man til vore Producter, men vil der maaskee ikke komme en Tid, da man ikke meere vil søge dem saa begierligen, Midt i en Tid, hvor vor Handel florerer, hvor vi ikke ere indviklede i nogen Søe eller Landkrig. – er vor Cours i en daarlig Forfatning, hvad vil den blive til, naar vor Handel ophører at florere, naar man som en Følge af Freden ikke trænger meere saa meget til vore Producter, Hvad nytter det, at der kommer mange Penge ind i Landet for Fødevarer &c., naar der gaaer ligesaa mange eller flere ud igjen for udenlandske Manufacturarticler. Alt, hvad en Kjøbenhavnsk Cavalier eller Dame – lige fra deres Engelske Saaler indtil den Franske Pomade, som deres Haar indsmøres med – har paa sig, er udenlandske, og har bidraget til at formindske Værdien af vore Penge i andre Lande, eller, med andre Ord, at forringe vor Cours. Chineserne faae endog blanke Pjastre, som vi maae kjøbe i dyre Domme, og forsyne os for disse Penge med Slikkerier, Silketøier og de undværligste af alle Producter. Engellænderne kjøbe Svenske og Norske Jern, sende os det tilbage igien foraarbeidet til Staal, og faae det næsten dyrere betalt end Sølv. Udlændingerne vinde altid ved Byttet, thi de faae af os rede Penge eller reelle Varer, - vi derimod faae for det meste af dem kun Stads og Flas. Beklageligt er det, at man istedet for at indsee denne Feil, bestandigen vedbliver at fremture der. Jeg skal godtgjøre, at endog vore Forfædre have været tilbøielige til udenlandske Luxusarticler. Man høre her, hvad en meget fornuftig Mand, ved Navn Christiern Pedersen *), Canik i Lund, for meere end 200 Aar siden har sagt om denne Gjenstand: "Hvor til behøffne wi Vin, Vrter, Silke, Fløyel, Damask og andre saadane fremmede Vare, Effter thi ath wi haffne selffne got Korn, Malt og Mell, Flesk og Kød, oc Fiske nock baade ferske, tørre, saltede og røgede, wi haffue og Kaaber, Jern, Sølff, Skow, Træ och Steen at bygge meth effter wor egen Begering och Vilge. Och wi købe alligevel fremmede Vare, oc koste der store Penninge paa, som S. Danske Magazin T. 1. S. 45, hvoraf det her anførte Stykke er taget. Den Bog, hvori det findes, er trykt i Antverpen 1531. er Tyst Øll, Sundist Øll, Rostockis Øll, Viis mer Øll, Baarsber, Pryssing, Mumme, Bernost Øll, Hamborger Øll, Bremer Øll, Kaberbille, och Samsøss Fledye, och andet saadant meere. Oc wi kunde vel selffne brygge bedre Øn hiemme, om vi ellers ville vel tro os selffne, og lade der god Humle til. Han er sket aldrig saa fattig met off, at han skal ey haffne Tyst Øll at dricke, skulle han en tygge dertil, eller selge sine Klæder, och Koen aff Baasen der fore. Men skulle mand giffve nogre Penninge od til at holde Scole met, at gode onge Menniske kunde lære Visdom, som gantske nottelig oc alder mest behoff gjordis alle vegne i Byerne, at de kunde siden regere Almuen erlige och tilbørlige, Gud til Loff och Ære, oc den menige Mand til Nytte og Gaffn, De Penninge kunde de ingeledes komme aff sted den deris Forderffne og Skade, som de sige. Men udlendske Vare, som de hagde en søge ting behoff, om de ville ellers selffne befinde dem ret, dem købe de og vurde aldrig, hvor meget de skulle giffne derfore, eller hvad det er vert met rette. Men Tydskene, Volen dinge, oc Kremmere see vel, hvad Folk og Kobmend de haffne fore Hender. Der met drage de Penninge, Guld, Sølff, Øxen, Kød og Flesk, oc andre gode Vare aff Landene, och sledske, bedrage, svige, och daare off aff, det beste och meste wi haffne. Naar de komme hiem igen til Stederne *), da rose de storlige der aff i deres Compenni, Drick, Collatz oc Gille, huorledis de haffne gecket oc bedraget oss met deris Lamble, forledne og forderffede Vare, oc fonget dog mere en thi dubbelt fyllest for dem igen, oc sige til met: Soe sall man de horssen Denen utrecten. Gud naade off, at wi skulle en haffne Spaat og Spe til Skaden.