Viborger Samler, 1832-02-13
Polen. Den preussiske Statstidende meddeler følgende Skrivelse fra Warschau af 18de Jan. De til Udlandet flygtede polske Revolutionaire, hvis strafskyldige Daarskab rev deres Fædreland ud af dets blomstrende Tilstand, for at styrte det i uoverskuelig Elendighed, vedblive paa alle Maader i Verden at udsprede deres Bagvaskelser mod Rusland og den russiske Regjering. Der gives ingen Paastand, den være nok saa taabelig, som de jo vove at opstille, og lettroende eller ondskabsfulde Journalister bestræbe sig rigt for at udbrede dem overalt. Deres Opdigtelser tie saa haandgribelige at Enhver, hvem Partiraand ikke blænder, kan indsee deres Grundløshed; desuagtet ere de dristige nok til atter at fremsætte dem som Sandhed for Publicum hvem de saa ofte i Krigens Løb have bedraget. Man behover kun at gientage disse Paastande, for at vise Enhver det Ugrundede i dem. Saaledes fortælle franske og efter dem med ondskabsfuld Jver sydtydske Blade: Efterretninger fra Warschau tale om Russernes grusomme Opførsel. Jngen Dag forgaaer, uden at jo flere Borgere blive skudte. Det russiske Barbarie, der overgaaer det tyrkiske, kjender ingen Forskiel paa Mening, Stand eller Kjøn. Man synes især ganske at ville udrydde den dannede Classe. Haandværkerne, som have arbeidet for russiske Militairpersoner, og begjære deres Betaling, blive regalerede med Knut og Sabelhug, og maae prise sig lykkelige, at de komme derfra med Livet. Det er kumuligt at trænge frem til Overgeneralen, og lyktes dette da er hans sædvanlige Svar: Marsch, J Rebeller have intet bedre fortjent; det gaae Eder Skurker alt for godt. Hvis man ikke opbragtes af Bagtalerens onde Hensigt, saa maatte man sandeligen lee af hans Æventyrs Taabelighed. Hele Warschau, hele Polen er Vidne til Russernes milde, maadeholdne Opførsel. To Gange om Ugen har Enhver Adgang til Feldtmarschallen, Fyrsten af Warschau, og Militairgouverneuren, Grev Witt, modtager enhver Time paa Dagen dem, der ville tale med ham. Alle høiere russiske Embedsmænd kappes om, at læge de Saar, som de Revolutionaire have slaaet Landet. Mildhed, Moderation og Retfærdighed lede alle deres Skridt. De føle en san, Deeltagelse for et Folks Skjebne, der ved et Antal ubesindige og slette Mennesker ere bragte paa Afgrundens Rand, og de søge at lette dets Skjebne. Man behøver kun at høre disse høiere Embedsmænds Navne, for at være overbeviist om Sandheden af, hvad vi sige. Den høimodige Keiser har netop valgt Personer, hvis personlige Characteer er Borgen for deres Opførsel. Hvad endeligen de russiske Tropper angaaer, da opføre de sig saaledes, at man ikke hører den mindste Klage over dem. De udmærke sig nu ligesaa meget ved deres Mandstugt, som tidligere ved deres Tapperhed. Det er endog rørende, at see dem omgaaes venligt og broderligt med de polske Krigere, mod hvilke de saa nylig bestode den meest forbittrede Kamp. Med eet Ord: de opføre sig saaledes, som de 1813 og 181 1/4 opførte sig ved deres Jndtog i Paris, og den almindelige Mening lader dem vederfares Ret i den Henseende. Kun nogle Avisskrivere, hvem det rigtigt nok mindre er om Sandheden at gjøre end om at opnaae deres factieuse Hensigter, fremstille Tingene i et andet Lys, for at ophidse unge uerfarne Gemytter, og vinde disse for deres hemmelige Planer. Flere Blade gientage Æventyr om bestandige Fængslinger, Jndspærringer, Henrettelser; var der kun en Skygge af Sandhed heri, saa maatte man dog ogsaa erfare Noget derom i Warschau, men her veed intet Menneske Noget derom, og hine Jndspærringer og Henrettelser, spøge kun i Hovederne paa dem, der gjerne ville see dem i Virkeligheden for at faae nyt Stof til Bagtalelse og som i Mangel heraf altid frisk væk udgive deres Phantasier for Sandhed i det de mindes den jesuitiske Grundsætning "Lyv dristig; der hænger altid noget ved." Den franske Constitutionel gaaer endog saa vidt, at den paastaaer, at flere end 30,000 Jndivider allerede vare sendte til Sibirien; Piinsler og Executioner fandt uophørligen Sted; en Olding, Rotermund, var smeddet til en Kanon, og en Grevinde Potozka med en Strikke om Halsen pidsket paa offentlig Gade." Vi vilde fornedre os selv, ved kun at spilde eet Ord paa at gjendrive disse og lignende Uværdigheder. Dog kunne vi ikke Andet end til Slutningen vise, til hvilke Modsigelser disse Herrers Bagtalelsesiver fører dem.