Viborger Samler, 1778-06-01
Af en Hendelse mødtes de i Persepolis. Heraklit betragtede Stadens prægtige Bygninger; Taarene flød strømmeviis, da han saae Pillernes rigtige Forhold, de kostbare Zirater, og Majestæten ved heele Bygningen. Ak! sagde han, det er een af det menneskelige Kiøns stolteste Daarligheder. Hvem kan bilde sig ind, at disse stolte Mure kan indelukke Gikt, Feber og Døden. En høi Latter forstyrrede ham i hans Betragtninger. Han saae sig om, og blev en Mand vaer, der maatte holde sig i Siderne, for Latter over de samme Gienstande, der havde kostet ham Taare. - Det er een af de Skabninger, raabte Heraklit, som er desmeere at beklage, da de ei indsee deres Sygdom og Raserie. Han nærmede sig til den Leende; Hvad finder du her saa latterligt? spurgte han ham. Dette uhyre Pallads anseer jeg for een af de menneskelige Udsvævelser, som kuns tiene til, at opvække Medynk. - Langt fra, svarede Demokrit, just den Mand, han havde talt til. Jeg holder det meget meer for høist latterligt, at et Menneske, to eller tre Alen høi, bilder sig ind, at hans Huus maa, i det ringeste være hundrede Alen høi, han betænker ikke, at i dette kiempemæssige Pallads seer han desto mindre ud. Du har ret, svarede Heraklit, Mennesket er en eenfoldig og svag Skabning. Jeg har grædt over ham i meer end tredive Aar, og alt, hvad jeg seer, lærer mig, at mine Taare vil ikke saa hastig standse. Hvad, raabte Demokrit, er du den evige Hyler, der græder over alting, uden at udrette noget got dermed, Den melankolske Tilskuer, der betragter alting med vaade Øine, Er dit Navn Heraklit? Ja, svarede denne, og skal jeg sige, hvad jeg tænker, saa saa er du Demokrit, der leer af alting, og - som jeg har Medlidenhed med. Desto bedre, svarede han: Ja jeg er den, du holder mig for. Men hvor kommer du her, finder du ikke nok at græde over hos dine Landsmænd, Og du finder vel langt meer at lee af hos dine, sagde Heraklit. - Med eet Ord: Begge vore Verdsligvise tilstod hinanden Aarsagen til deres Reise, og det lod, som de endnu ei havde naaet deres Hensigt. Maaskee, sagde Heraklit, maatte de Egne, du har besøgt, været bedre for mig. Demokrit tænkte det samme, om de Steder, den anden havde besøgt. De besluttede, at fortælle hinanden deres Begivenheder. De søgte derfor et beqvemt Sted op, og Heraklit begyndte sin Fortælling med en svag og forrig fuld Stemme. Jeg blev født med en Følsomhed, som alting giør Jndtryk paa, og som røres af alting. Jeg har længe grædt over mine Landsmænds Vanarter og Laster. Jeg var ei i Stand til, at forbedre dem. Forgieves vendte jeg mig til de forskiellige Stænder iblandt dem; Folket, saavel som dets Regentere, saa og de, der holdt sig i Stand til, at lære dem begge, toge Deel i mine Taare. J sær var deren Verdsligviis iblandt dem, der syntes at have en fiinere Følelse, end de andre. Han flyede Verden, og forestillede, med megen Larm, deres Vildfarelser; Sandelig, sagde jeg ved mig selv, denne maa, for sin Person, være frie derfor. Han er fod til min Trøst. Jeg ilede til hans Huus, fuld af Haab og Længsel, jeg fandt min Verdsligvise i en forfærdelig Heftighed, med en Mand, der hørte paa ham, med storste Taalmodighed. Jeg forundrede mig - Det var en Maler, han skiendtes med. - Den Verdsligvise, der der havde den Grundsætning, at laste alle Konster, beskyldte Konstneren, at han intet forstod af sin Hvilken Karrikatur, raabte han, og Øinene funklede af Arrighed, i det han betragtede et Malerie: er mit Haar saa langt, mit Skæg saa kort er min Mine saa tom for Udtryk, som du har gjort den, Alle disse Feil maa ændres, fornemmelig maa du nøie træffe den Mine, der adskiller mig fra de andre; rigtig tegne det Øiekast, der viser den Foragt, jeg bærer for Menneskene - Jeg blev forskrækket over disse Udtryk, jeg nærmede mig; jeg betragtede Stykket med et kritisk Øie. - Ak! min Verdsligvise havde ladet sig male. Han ansaae det for en Sag af yderste Vierighed, at Efterslægten kiendte hans lange mavre Ansigt. Hvilken latterlig Stolthed, hvilken ynkværdig Svaghed! Du skulde sige, at den Begivenhed er meget latterlig, svarede Demokrit, og holdt sig i begge Siderne. Jntet er løyerligere, end at en vil kundgjøre sine Børnebørn, om han har havt en kort eller lang Næse, en stor eller lille Mund, to Øine eller kuns eet. Den melankolske Fortæller blev ved: Ak! jeg vilde, jeg kunde været lystig, men Menneskene vil aldrig tillade mig det.