Den Vest-Sjællandske Avis, 1837-03-14
Nu, det gode unge Menneske var i en græsselig Forlegenhed. Hans Fader var riig og Eier af de skjønneste Godser, men han sendte sin stakkels Søn Jntet, saa at denne geraadede i Fortvivlelse. Sine Creditorer havde han stedse trøstet med hans Faders Ædelmodighed. Men hvad var nu at begynde paa, da Faderen selv drog sin Haand fra ham, Denne Jammer kunde jeg ikke længere see paa, men besluttede mig uden videre til at aflægge den Gamle et Besøg og at underhandle med ham som Parlamentair. Veien var vistnok lang, og i det Øieblik, da jeg fattede denne Beslutning, vidste jeg ikke selv, hvorledes jeg skulde kunne udføre den. Men Jntet kunde holde mig tilbage, og næste Dag reiste jeg. Hvad gjør man ikke for Venskab. Og for Kjærlighed, sagde jeg ganske sagte ved mig selv. Min forrige Dame hørte mig ikke. Jeg kom velbeholden til Polen og fandt min ulykkelige Vens Fader. Tænk De Dem en polsk Adelsmand med alle de Hoved- og Bibegreber, som vi sædvanligen forbinde med dette Ord, og De har en tro Copie af den gamle D., med den Forskjel dog, at det paatagne franske Galanterie meget snart maatte vige hos ham for en anden Følelse, og Gud forbarme sig hvilken, Jeg begyndte med, at tale til Faderen om hans Søns Forfatning, for at vække de i hans Hjerte slumrende Følelser af Faderkjærlighed og Ømhed. Men denne Fader havde hverken Hjerte, Følelse eller Ømhed. Jmedens jeg saae mig en Smulle om paa dette Herresæde, følede jeg Blodet at stivne i mine Aarer. Hvilken Tant, hvilken pralende Logn, hvilken glindsende Usselhed. J det Udvortes, hos Personerne og i deres Adfærd den piinligste Modsigelse. Glands og Glimmer i Værelserne, Smuds og Elendighed i Tjenernes og Huustyendets Stuer. Foroven satrapisk befalende Herrer, neden under skamles nedbøiede, mishandlede og krydende Livegne og Tjenere, foroven Dands, Spil, Glæde og aristocratisk Jubel, neden under Nød, Klage og Prygl. Ved den almægtige Gud, tilraabte jeg den myndige Adelsmand, det var ikke Umagen værd, at sende begge deres Sønner til Slagterbænken, at lade dem kjæmpe imod Russerne og udgyde deres Blod for den polske Frihed, naar de selv i deres eget Huus, hvor hverken Keiser eller Ukaser hindre dem fra at hylde Friheden og at øve den i Virkeligheden, kun er en Elsker af Tyrannie og den meest oprør Despotisme. Min Prædiken var ilde anbragt, thi den Mand havde aldrig tænkt paa, at sende sine ik Sønner til Kamp imod hans allernaadigste Keis, Herre, tvertimod, just fordi de imod hans havde deeltaget i Opstanden, vilde han Jntet vil dem, og fandt det meget hæderligere, at vær een russisk Undersaat, end sin forviste Søns elskede gode Fader. Jeg havde bragt ham et Brev fra ne Søn. Dette leverede han strax til den rus Gouverneur i Provindsen, for at befrie sig fra Mistanke, at han underholdt Correspondence me saa revolutionairt Land som Frankerige. Mig tilkjendegav han uden mange Omsvøb, at jeg gjorde i, saa hurtig som muligt at søge min Tilbager og da jeg istedetfor at vise Lydighed, holdt den op nævnte Straffeprædiken for ham, saa denunceerte mig, hans Gjæst, hos Gouverneuren som En, vilde stifte Oprør. Dette forskaffede mig den Ad delse at gjøre en tvungen Reise, hvilken jeg min Værts ømme Sind vel neppe havde kommet at gjøre. En russisk Lieutenant bad mig en Na stige i en Droschke, som holdt for Adelsmand Gaard. Jeg adlød. Hans Jndbydelse blev forste ket ved en Vagt af 20 Kosakker, og var mere p trængende, end det behøvedes. Det gik raskt frem i Begyndelsen stiltiende; men dette varede ikke laDet var meget koldt, og Gouvernementspolitiet, de ikke givet mig Tid til at forsyne mig til de Reise. Min Lieutenant bemærkede vel, at jeg f. men han bød mig ikke sin Kappe; han var bange at jeg maaskee kunde anstikke ham fra Top til med Anarchie og Oprør. "Nu min Hr. Offihvorhen fører de mig da egentligen, spurgte jeg efter en Stund med et Smiil. Hvorhen vel ellers end til Lublin for Gouneuren. "Kun til Lublin; det er Skade. Jeg haabed det Ringeste at komme til Petersburg, som jeg kjender, og som jeg gjerne gad seet. Sandelig, fremt De er forsynet med Reisepenge, saa gide Guds Navn maae fare afsted lige til Siberien; holder af Jntet mere end de uforberedte Reiser." Min Ledsager saae for første Gang paa mig Siden af og død mig frygtsom sin Kappe. Jeg maa dog vel finde det koldt, meente han. Jeg afbrød, buddet og vedblev i samme Tone: "Er det bruge i Rusland, Hr. Lieutenant, paa en saa ridder Maade at ledsage fremmede, svage Damer, der en god Giernings Skyld foretage en Reise af no hundrede Miil, til den bedste Bolig i Provindsen, der at finde ædelt Gjæstevenskab, J dette Tilfalønsker jeg dem til Lykte med Deres Ærinde." Den stakkels Mand, der blot havde drømt om halsbrækkende farligt Arbeide, vidste ikke længere orledes han skulde bevare sin Alvorlighed ved min tre Spot. Han tilbød mig paany sin Kappe, og jeg ikke vilde modtage den, steeg han af Hesten, gang den selv om mig, og satte sig ind i Droschken hos mig. Han begyndte lidt efter lidt at begribe, at jeg ikke paa eengang vilde sluge ham, og at han vel kund komme derfra med Livet, selv om han kjørte med mig i den samme Vogn. Jeg fandt i Gouverneuren en Mand, der ikke længe modstod min ganske simple Fortælling. Med et beklagende Trækken paa Skuldrene over min Anklager, undyldte han sig i Anledning af den Uro, der var forvoldt mig. Jeg var blevet skildret for ham som en oprørende Brand, hvem man havde slængt fra Paris til Polen, for dermed at sætte hele Landet i Lue. Jeg kommen som hans Fange, han beholdt mig flere sige som hans Gjæst, og tilbød mig saavel sit Huus mit længere Ophold som et Pas til enhver Reise efter Behag i hele Polen. Jeg forlangte kun dette ene af ham: igjen at bringe mig tilbage til min ærGjæstevært, overtydet om, at jeg ikke bedre kunde hevne mig paa ham end paa denne Maade. Jeg vendte virkelig tilbage til ham, og blev i hele to Maaneder i hans Huus. Dom De om hans Fornøielse, Men jeg var ikke reist til Polen, for at skaffe denne Herre Fornøielse, og jeg vilde ikke opgive min Plan. Desuden hvad gjør man ikke for Venskab, Og Øiemedet af deres Reise, spurgte jeg Det har jeg fuldstændigt opnaaet. Jeg har forsonet Faderen med Sønnen, jeg har bragt med mig tilge til Sønnen Midler, hvorved han har kunnet betale sin Gield i Paris, og hvorved han fremdeles kan fore et anstændigt og sorgerit Liv. Og det Alt af Venskab, Jkke sandt, Jeg er ikke færdig. Hør De videre, det er det bed Svar paa Deres Spørgsmaal. J dette Øieblik, jeg møder Dem, er jeg et Kjærlighedsbudskabbringer min unge Ven en om Billet fra hans Brud sort efter min Tilbagekomst har jeg indført ham meget riig, meget adelig og meget legitimistisk Fa tilie, beslægtet med mig, i Forstaden St. Germain, om nogle Dage vil Hr. D. blive en lykkelig Gemal en ung, yndig og riig Dame. J Norden har jeg ort Russeren til Ven af Polakkeren; i Vesten har formælet Republikken med det meest souveraine Moarchie. Jeg veed ikke, hvilket af begge der vil regnes meest til Fortjeneste. Og Alt dette af bare Venskab De nu overtydet derom, min vantroe Ven, Til igjen sees.