Den Vest-Sjællandske Avis, 1823-06-10
(Fortsættelse). Jeg har allerede omtalt, at naar man forlader Prades, saa kommer man ind i snevre majestætiske Biergpasser, som føre i en Strækning af 10 til 12 Mile til Bassinet i Cerdagne. Jeg havde allerede Prades, Villa Francha og Olette bag ved mig hvor jeg tilbragte den sidste Nat. Jeg forlod det sidste Sted temmelig tidlig om Morgenen efter at jeg med megen Møie havde forskaffet mig et Mul æsel og en Ledsager. Himmelen var mørk og stormende; en skarp Vind blæste ned fra Bierg passerne, i hvilke den brød sig med den yderste Heftighed; den var saa stærk, at den ved ethvert Stød nedkastede nogle store Skiferplader, (hvormed Straahytterne ere skiødesløst bedækkede), at hvilke et Par, som faldt ned tæt ved min Mulæselsdrivers Fødder, da han just bragte Saddel tøiet i Orden, nær havde dræbt ham. Min Vei fra Olette førte umiddelbar til Mont Louis. Bierget bliver her snevrere og høiere og den smalle Vei, som ofte kun giver Plads for et eneste Mulæsel er næsten indhugget paa Siden af Klippen, saa at man seer over sig ubestigelige Klippemasser og under sig brusende Biergvande, hvilket alt i Forbindelse med de sneebedækte Biergtoppe, som langtfra hæve sig af Defileerne med Veiens mangehaandKrumninger og med de vilde Former af de Bierg masser, som omgive dem, frembringe et overordentligt og Gysen opvækkende Jndtryk. Vi kunne kun komme langsomt frem og det med Møie og Anstrængelse; ofte maatte jeg stige ned af mit Mulæsel for ikke at kastes ned af Vinden, og blive nedstyrtet i et af de svælgende Dyb ved Siden af mig; flere Gange blev jeg nødt til at søge Ly under en udhuulet Klippe, for at drage Veiret, og at vente indtil Stormen havde noget lagt sig, hvorpaa vi igien med bøiede Hoveder marscherede frem ligesom for at løbe Storm mod Stormen. Kulden var omfindtlig, da Vinden trængte igiennem de tykkeste Steder selv af Klæderne og jeg blev ved ethvert Vindstød saaledes tilmode, som jeg blev dyppet ned i et Jishav. Paa denne Dag og i dette slette Veir mødte jeg underveis endnu flere Flygtninge end i forrige Aften, kun hverken Munke eller Fruentimmer havde vovet sig ud paa Reisen. De som ikke havde nogen Familie hos sig bleve i enkelte Hobe ledsagede af nogle af vore Soldater. De Ulykkelige indhyllede sig saa godt som de kunde i deres smaae Kapper og da de til Lykke havde Vinden paa Ryggen, saa bleve de drevne af den og løbe med en overordentlig Hurtighed over de steileste og farligste Fodstier. Min Ledsager havde allerede før min Afreise forkyndet mig, at vi i Dag skulle møde el rey Mata Florida." Virkelig forkyndte og saa snart Regentskabets Pager os hans Nærmelse. Disse Pager, hvilke ligesaavelsom de foregivne Kister med de Archiveri, som tilhøre Kongeriget Ur gel og som have gjort saa megen Opsigt, fortiene nærmere Beskrivelse. Jeg faae ved siden af mig Ryttere at tile forbi i smaae Tropper af 4 til 5 Personer, hvis Heste saae meget udtærede og elendige ud, men som dog vare ganske fortreffelige, thi de gallopperede over Sneen og paa de smalle Biergveiemed en saadan Sikkerhed, ja man kan næsten sige med en Jnfallibilitet, som virkelig var forhausende. Deres Sadler og Ridetøi svarede til Stedet, Rytterne og den Armee som de tilhørte. Nogle af Rytterne bare nogle gamle forskidte Tichakos, andre runde Kasketter og smaae runde Hatte med korte Fædre af forskiellige Farver; desuden bare de Uniformer eller Cataloniske Jakker; en af dem reed uden Sadel, og havde et Reeb istedet for en Tømme. Vi mødte omtrent 60 – 80 af disse Ryttere; iblandt dem vare omtrent 12 – 16 der vare fuldkommen godt eqviverede, og som omgave forskiellige Officere, som jeg holdt for at være Regentskabet; men min Ledsager erklærede mig at det ikke var saaledes, men at vi snart maatte faae el rey Mata-Florida at see. Efterat vi vare kommen over Toppen af et Bierg og vilde stige ned paa den anden Side, saae jeg en Hob Folk til Fods, som syntes med Møie og Besværlighed at klavre op af det, især syntes denne Opstigen at falde en Mand paa 50 til 60 Aar af middelmaadig Høide med krummet Ryg, mager, bleeg, med røde Øine og med en sort Hue og graae Overkiole paa, fornemmelig suur og besværlig. Saasnart min Ledsager havde faaet Øie paa ham, saa stødte han heftig paa mig med det Raab: "el rey, el rey, Mata-Floridat. Ved disse Ord betragtede jeg denne Mand nøiere, hvis nærværende Forfatning syntes at maatte opvække Medlidenhed. Det giorde mig andt, at en Mand af hans Alder havde ladet sig forlede af Ærgierrig, hed og et uroeligt Gemyt, til at spille en Rolle, som han med Hensyn til sin Forstand og Talenteringenlunde var voxen, og hvis ulykkelige Udfald havde udsat ham for de Tilfælde, som kunne møde i en Borgerkrig, og for Vinterens Besværlighed paa en Biergreise. – Hans Følge bestod kun af faae og meget slet klædte Personer. Tre eller fire af dem, som gik tæt ved Siden af ham, vare hans Riges Stor Embedsmænd.