Aalborg Stiftstidende, 1841-01-22
- Ved Hof= og Stadsretten er den 9de de, paadømt en Sag mod Ole Peter Holm Larsen af Skræppenborg, Han havde vedgaaet: at han paa en Reise, som han i Begyndelsen af f. A. foretog til Jylland for at besøge dem, der dele hans religiense Anskuelser, har i Raarup Sogn forestaaet 2de gudelige Forsamlinger, hvoraf den ene, der bestod af omtrent 30 Personer af forskjellige Kjøn og Aldere, var anmeldt for Sognepræsten, men den anden, der var en mindre taltig, derimod ikke paa saadan Maade var anmeldt, og at der i begge disse Forsamlinger er blevet afsjunget Palmer af de Tilstedeværende og holdt religiense Foredrag af Tiltalte. - Da dette Forhold i flere Henseender involverer en Overtrædelse af Bestemmelserne i Fron 13de April 1741, saa billigede Overretten, at Tiltalte, der oftere har været dømt for samme Lovovertrædelse, sildigst til Mulct af 50 Rbd., nu af Underretten var dømt til Muct af samme Størrelse. Ved samme Ret er Vognmandskarl Peter Hansen, der havde kjørt en Postvogn fra Nestved og af Uforsigtighed paa Landeveien overkjørt en Dreng paa 7 Aar, saaledes at den nærmere Hest rev Drengen omkuld og det venstre Forhjul gik over ham, hvorpaa dog Barnet efter nogle Dages Cuur er bleven helbredet for den ham tilføiede Beskadigelse: dømt til 10 Rbd. Mulct og til at betale Curens Bekostning med 8 Rbd. 2 s.; hvorimod Underretten havde idømt, 4 Dages Vand og Brød. (Eft. Dagen.)- Som en Fortsættelse af vor Anmeldelse af de i Juletiden udkomne æsthetiske Arbeider ville vi idag med nogle faa Ord omtale Hr. Henrik Hertzs Lyriske og dramatiske Digte, der i et andet Blad (Corsaren?) ere blevne nedrevne paa een, som det forekommer os, temmelig uanstændig Maade. Hvo kjender ikke denne Digters Gjengangerbreve, hvor veed ikke, at det var ham, der med et skarpt poetisk Sværd kjæmpede for de Rettigheder, som tilkomme Formen. Den Formfuldendthed, som han dengang kjæmpede for, besidder hans Digte i høi Grad, og han har givet et nyt Beviis, derpaa i disse sine lyriske Digte. Tanken synes ligesom henaandet i lette Vers, de kaste sig til hinanden i en rhytmisk Velklang, som giør et behageligt vuggende Indtryk paa Hjertet. Vi kunne visseligen gribe i Flæng blandt Digtene, for at finde Bekræftelse for vor Mening; Reisen paa Appenninerne, Paa Strandveien, Gjenboen, hver Linie, vidner om den lette, den elegante, den fuldendte Still. Vi ville hidsætte Slutningsverset af det første af de trende anførte. Digteren taget Afsked med Dagen: Dagen er tilende; Maaltidet holdt. Ak, hvad skal jeg oppe? Mit Kammer er koldt. Med Øiet, der gnikker, Naturen faaer Bugt. Til Hvile da! Lyset er slukt! Ude skinner Maanen, duttig og fiin, Og stiæler sig ind af det aabne Gardin, Osee, hvor den spiller paa Gulvet; som om Til Sengen den trøstende kom, Som en Natlampe høit paa det dæmrende Blaa Skal den lysende for Appenninerne staae. Du, som tændte dens Straaler, o Verdeners Aand! Jeg giver mig hen i Din Haand, Det Dramatiske, navnligen: "Et Eventyr i Dyrehaven vilde mindre behage os, muligt fordi Fordringerne efter Læsningen af de Lyriske stode saa høit - Borgerrepræsentanterne i Kjøbenhavn havde i Sommer nedsat en Committee i Anledning af Regentsens Privilegium til Liigbæring og ang. forskjellige Lettelser i den bestaaende Indretning af Begravelsesvæsenet i Kjøbenhavn. J Forsamlingens derom afgivne Betænkning andrages paa, at det Regentsen i sin Tid meddeelte Privilegium til Liighæring ophæves, og at der af Communalbestyrelsen beskikkes et bestemt Antal Liigbærere og en Formand for disse, og dernæst, blandt Andet, at den ved Plac. 26de Juni 1818 paabudne Tvang, at bruge Bedemænd ved Begravelser, bliver hævet, og at det, naar disse benyttes, forbydes dem, for Sørge husets Regning at bruge Vogn og Tjener ved Liigfølgets Indbydelse, samt at ved indtrædende Vacancer i Bedemands tjenesten disse Forretninger overdrages til næringsdrivende Borgere i Forening med andet Erhverv, og endvidere, at der tages hensigtssvarende Foranstaltninger for at bevirke, at det Ceremonielle ved Begravelser og navnlig Jordpaakastelsen herefter forrettes i Sørgehuset, saaledes at Liigfølget ikke behøver at ledsage Liget ud paa Kirkegaarden.". - Jfr. Elise Kirstine Juul vedbliver ufortrødent at udgive sit Ugeblad, for Criminalret og Retspleie i Danmark og ligesaa fortrødent, høvler hun løs paa Politimester de Klaumann og andre Personer, der komme hende under Hænderne. Ugebladet har nu naaet sit 25de Nr. Det næstsidste Nr. indeholder hendes i Træ skjaarne Portrait, der ikke er synderlig smigret, og der ledsages af følgende sindrige Linier: Paa Opfordring for at see og kjende Den, som faldt i Ulv og Tiger Hænde. Af Vrede De griner, O! hvilken Grue, Om Gitteret De rovgierrige rev itu. Hun er, vel at mærke, afvildet staaende for Skranken i Retten. J sidste Nr. udbryder hun i en rimet Jereminde, over at hun ingen Audients har kunnet faae hos Kongen, og ved denne Leilighed fortæller hun, at de Jourhavende have sagt: At Kongen ei vil see Uden de af Rangens høie, adelige Træ, (!)