Aarhuus Stifts-Tidende, 1816-02-03
Følgeblad. til Aarhuus Stifts Adresse-Contoirs Tidende. No. 16. Blik i Fremtiden 3).(Udtog af et Brev fra Generalinde Bertrand paa St. Helena til en Veninde i Frankrig, dateret December 1818. (Sluttet, se No. 15. Nu gik det rask nedad til Strandbredden, Hvad vi havde haabet, skeedte: begge de engelske Vogtere bestege kun den nærmeste Høi, leirede sig paa samme og forfulgte os med Øinene. Ve vare 7 Personer, men lutter indviede Franske. Da vi nu kom til et Sted hvor vi vidste, at en Skræntning nedsteeg i en stor Dybde og hvor Brændingen brødes paa det voldsomste, fattede vi bemærket vor Straamand ved Benene, svingede ham høit i Luften og lode ham paa den naturligste Maade af Verden springe ud i Søen. Med det samme gave vi alle et heftigt Skrig, orlede Hænderne og rykkede os i Haarene. Vogterne havde lykkeligviis begge seet Straamandens Spring, de flyttede ned af Høien og fandt os i Fortvivlelse. Min Mand fortalte dem med Hukken; Napoleon havde, efter at han den hele Dag havde syntes meget rolig, pludseligen med en saadan Kraft løsreven sig og saa rask styrtet sig i Strømmen, at det var umueligt at redde ham. Officieren var ogsaa imidlertid kommen did, og hans sande Skark var i Virkelighed ligesaa stor, som vor forsike lod til at være. Hvad var at giøre, ) Af A. v. Korebne. vi skrege omkaps med hinanden og stirrede ned i Brændingen, men ingen Baad var i Nærheden og Mørket tog hvert Øieblik til. Officieren bød den ene Vogter, der var en god Svømmer, 10 Guineer, hvis han vilde springe ud for at forsøge at redde den Forulykkede. Karlen befindte sig intet Øieblik, sprang ud og vovede virkelig sit Liv, dog naturligviis uden Nytte, da Straamandens BlyJndvolde strax havde draget Personen tilbunds Vi hylede og skraalte indtil mørken Nat, og vankede endeligen hiem, hvor vi allerede langtfra modtages af vore Folks Jammerklager. Officieren tilte strax til Gouverneuren for at bringe ham hiint Sørgebudskab. - Ved Dagerie kom denne ude af sig selv, løb op og ned ved Strandbredden som en Høne der har smaae Ellinger paa Vandet, opbed alle St Helenas Baade og Svømmere - men Alt forgieves. At vi atter ved denne Stene spilte de Dybibedrøvede, kan Du tænke Dig. Han selv var Trøst behøvende, thi han frygtede for at vorde anklaget for Efterladenhed. Mod Middag forlod han os for strax at affærdige en Kutter, som, jeg veed ikke hvorfra, skulde bente nogle gode Dykkere, for dog i det ringeste at opfiske Napoleons Liig, som han, ifølge sin Jnstruction skulde oversende til Engelland. Guds Navn, tænkte vi, fisker J Straamanden, saa vil det give et komisk Skuespil. Men hvor var Napoleon imidlertid, vil Du spørge. - J min Alkove, i min Seng laae han og ventede med piinlig Utaalmodighed paa Udfaldet. Men hvorlidet dersom man havde fattet Mistanke og strengt undersøgt hele Huset? Sandt, kiere Karoline, der, fore frygtede vi ogsaa meest, thi før næste Nat kunde vi umuelig bringe Keiseren i Sikkerhed. Dog Vogterne havde jo selv seet ham springe i Vandet; de loy saagar i Angesten, at de vare fulgte ham paa Fode og vi modsagde ikke, hvad var naturligere, end at Gouverneuren i sin første Forsippelse aldeles ikke faldt paa, at ogsaa vi kunde spille en Komedie, især da en saadan, efter hans Begreb, til Jntet kunde nytte os. Tre Dage sildigere maatte dog Nogen have indgivet ham, en saadan Tanke, thi pludseligen lod han Huset omringe og giennemsøge, medens en heel Bataillon, adspredte sig mellem Klipperne. Det var for til dig. Hvorledes vil Du sige, havde J da saa nøie beregnet det amerikanske Skibs Ankomst, at J just i disse Dage torde vende Redningsdaaden? Jngenlunde. Alt stedte tvertimod fire Uger tidligere, end vi endogsaa forde nære mindste paadderom, Langs med Kysten er Klippefoden fuld af dyde Huler, hvor Vandet i Flødtiden træder ind, og tæt derved staae sønderrevne Klippemasser, som ved en stærk kava ere sammenkedede med hinanden Disse Masser, der hæve sig over Havets Flade, ere fulde af Revner og Huller. Man hører her det underjordiske Vands Brusen, der nænger ind i Dens Hutninger eller ved Fjeldenes Fodhvirviende og skummende fremsprudler. Under i disse høie Klipper og kun svagt sammenhængende Steenmasser har endnu Jngen vovet sig ind. Napoleon var den Første, der paa en Jagt, fiern i fra fine Ledsagere, nedsteg i en af hine Huler og fandt samme saa rædselfuld skiult og beleilig, at han øieblikkelig derpaa grundede sin Plan. Hertil i flygtede han den næste Nat efter ovenmeldte Optrin, uden at agte paa, hvad hans Helbred derved kunde lide. Nogle Levnetsmidler tog han med sig, thi i de trende første Dage torde vi intet videre bekymre os om ham. Tænk Dig vor Angst, inden di erfoere at han endnu levede og befandt sig vel. Og saaledes udholdt han i samfulde sy Uger. At vi fra 15de August af med forskende Blikke afladeligen betragtede Horisonten, bestandig to og to hver halve Time afløstes, for ikke at vorde sovnige eller uopmærksom, det behøver jeg ikke at fortælle Dig. Endeligen var min Mand selv saa lykkelig, først at see Lufttegnet Han styrtede jublende ind i mit Sovekammer og derpaa med vor Louis ud af Huset. Napoleon, fandtes rolig sovende i Hulen. Da han vaagne des med det gode Budskab, sprang han rask op, klavrede frem, omfavnede tavs min Mand, steeg hurtig ned af Klippen og løb bestandig stiltiende frem og tilbage ved Strandbredden. Snart hørtes Aarernes Pladsken og Svommerne nærmede sig. Hiertet bævede i min Mand, da man slog Louget og Keiserens Liv, men han loe, trykkede min Mands Haand sigende: "Nu er atter en Kongres tilende, og sprang ligesaa modigen i Vandet, som hingang da han marscheerte mod Broen ved Lodi. J hvilken Sindsbevægelse min Mand blev staaende paa Strandbredden, er ikke at beskrive. Det var aftalt, at Baadfolkene, saasnart Napoleon var reddet, igien skulde antænde Later nen og tregange svinge den omkring. Da han saae det styrtede han uvilkaarlig paa sine Knæe, hævede Hænderne mod Himlen og velsignede den Bortdragende. Da ilede han til mig, der ogsaa mere var død end levende, kastede sig aandeløs paa en Stoel og stammede: han er borte, vi Fruentimmer have ved slige Leiligheder kun Taarer; jeg græd af Glæde den hele udslagne Nat. Ved Daggrye tilte jeg ned til Stranden og faae til min store Glæde Intet, og saaledes er Napoleon uden al Tvivl nu ombord paa det Skib, der bærer ham til Europa, til nye Berømmelse. Os andre ude tydelige Personer giør man sig ikke den Umage at bevogte, og Gouverneuren har allerede lovet at sende os til Engelland med det første fra Jndien hiemgaaende Skib. Gid det maatte skee inden Efterretningen indtraf hertil om Napoleons Tilbagekomst til Europa. Men hvad kan man vel giøre os, vi have jo dog kun betient os af Fangens naturlige Ret, at bryde sine Lænker naar det staaer i hans Magt. List har seiret over Magt og derfor giver Seiren os dobbelt Glæde! Snart sees vil