Berlingske Tidende, 1836-07-14
London, den 5te Juli. - Under Debatterne over den irske Kirke-Bill gjorde M. J. O'Connell blandt Andet opmærksom paa den Omstændighed, at Antallet af de irske Protestanter, eller Medlemmer af den herskende Kirke, var saa meget mindre naar man betænkte, at der til dem regnedes 100,000 Wexleyaniske Methodister, der, ved frivillige Bidrag vedligeholdt deres Kirke. Men for den herskende Kirkes Protestanter var der ved Billen ikke destomindre blevet reserveret 1250 vellønnede Sognekald, medens Catholikkerne, tre Fjerdedele af den hele Befolkning og 6,400,000 Mennesker i Tallet, kun havde 995 Sognekald og 1,175 Curater, saa at der i Gjennemsnit kom en Menighed af 3000 Sjæle paa hver, hvilke derhos ikke, saasom de fleste Protestanter, vare Jndvaanere i Stæder eller Naboer af Kirkerne, men vare adspredte omkring paa en stor Landstrækning. Han tilføiede imidlertid, at hans bemærkninger ikke skulde tjene til at fremstille en Forbindelse mellem den catholske Kirke og Staten som hensigtsmæssig, eller til at fremme nogen Undertrykkelse af den protestantiske Kirke til Bedste for den catholske. Den catholske Kirkes nuværende Fjernelse fra Staten havde aabenbart bidraget til at vedligeholde sammes Doctriner, renere, og til at gjøre dens Præster bedre end de nogensinde vilde blive, hvis en Forbindelse indførtes mellem Stat og Kirke, hvilken ikke alene vilde skade den sidste, men ogsaa den første. – Uagtet denne Erklæring vilde derpaa Sir T. French dog i Talerens Ord have fundet det Ønske udtrykt, at en Deel af den protestantiske Kirkeformue maatte blive anvendt til den catholske Kirkes Bedste, og heraf vidste han at uddrage adskillige Slutninger, der dog ikke synes saa ganske rimelige; blandt Andet vilde han vide, at hele det ministerielle Parti bestod ene og alene af O'Connells Creaturer, der maae gjøre og lade hvad han vil, en Paastand, der af Dr. Baldwin, et af Husets irske Medlemmer, blev tilbageviist med Fortrydelse. – Efterat Hr. Hardy havde yttret, at en Deel af den Retfærdighed, man skyldte Jrland, bestod i at man drog Omsorg for den catholske Befolknings Sjælevel og saa lidt som muligt begunstigede Proselytismen, hvorfor man da ikke burde gjøre andet, end indskrænke Omvendelsens Værktøi, den protestantiske Kirke, tog Lord Morpeth Ordet, for endnu engang at forsvare billen i nogle af dens Artikler, og især at fremhæve den Fordeel, samme maatte yde den protestantiske Kirke, endog i dens nuværende Forfatning. Geistligheden i Jrland – sagde han – er for Øjeblikket enten beskjeftiget med Strid og Kamp, eller den sulter; den ned kalder enten Menighernes Forbandelse paa deres egne Hoveder, og glemmer deres Blod, for hvem Omsorgen er betroet den, eller den søger forgjeves at standse sine egne Familiers Skrig efter Brød. Denne Tilstand maa vedblive, hvis Billen ikke gaaer igjennem, ganske saaledes som den er og uden at Appropriations-Clausulen berøves den. J dette Tilfælde vil den ufortøvet afgjøre Spørgsmaalet og tilsikkre Geistligheden en fast Underholdning, medens den tillige lader en Bestemmelse træde i Kraft, der, ifølge den offentlige Menings Dom, ikke er mindre passende for Folkets Jnteresse end for Kirken." J en glimrende Tale udførte Hr. Sheil det af Lord Morpeth paa Bane bragte Theema. Han erklærede, at om man end havde den visse Udsigt til, at Lorderne vilde forkaste billen, maatte denne dog atter stadfæstes af Underhuset, om ogsaa kun for at vise, at det engelske Folk selv og dets Repræsentanter ere overbeviste om Nødvendigheden af, at der nu en Gang for alle gjøres Ende paa den leggislative Magts hidtidige Opførsel mod Jrland. – J en af Times" med stor Roes omtalt Tale beklagede Lord Stanley sig over, at det ministerielle Parti ikke gik aabent til Værks, det vovede ikke – sagde han – at udtale sit Øjemeed; thi dette Øjemeed var Tilintetgjørelsen af den protestantiske Kirke, indhyllet i Ønsket og Midler til en almindelig Folkeopdragelse. Dersom Ministrene vilde analysere den Majoritet, der nu understøtter dem, vilde de finde, at kun saa af dem, hvoraf den bestaaer, ere tilbøielige til at blive staaende, dersom Frygten for en Omstyrtning af Forfatningen engang skulde gjøre det raadeligt for dem (Ministrene),at gjøre Holdt paa deres fremstormende Bane. At den foreliggende bill skulde være en definitiv Forholdsregel og bestemt til, een Gang for alle at regulere Tiende-Systemet, det vilde vistnok Jngen af Modpartiet paastaae. Kun for at tilfredsstille dem, der uophørlig raabe paa, at der maa skee Noget, for at berolige hine syv Millioner catholske Jrlændere, have Ministrene overhovedet fundet sig foranledigede til at foreslaae den nærværende Bill. For at bevise sin Paastand beraabte Lord Stanley sig paa O'Connells sidste Brev til det irske Folk, hvori han blandt Andet siger: "Jeg holder min Religion for bedre end Rector Longfields, som aarlig forlanger 50 Pund i Tiende af mig, og derfor vil jeg heller ikke betale ham en Skilling." Man kunde nære en saadan Overbeviisning – meente Lord Stanley – men under ingen Omstændigheder var O'Connell eller det irske Folk berettiget til, ikke at betale Tiende og derved at handle mod Lovene. Overhovedet havde det irske Folk allerede ofte til sin store Skade fulgt O'Connells Raad. O'Connells Udraab: "Det er ikke sandt, afbrød Taleren og foranledigede en saadan Bevægelse i Forsamlingen, at Jngen kunde komme til Orde i lang Tid. Endelig erklærede Lord Stanley, at O'Connell mindre end nogen Anden var berettiget til en saa usømmelig Afbrydelse, hvorimod denne beraabte sig paa sin bemyndigelse til at afbryde Taleren, saasnart han ved usande Paastande og ved, af deres Sammenhæng udrevne Citater af hans Yttringer, søgte at skade hans Rygte. Efter megen Frem- og Tilbage-Snakken, og efterat Lord John Russell, anerkjendende det Upassende i O'Connells Yttringer, ligeledes havde erklæret det for stridende mod al Orden, at Lord Stanley havde tilladt sig, at tilskrive Ministrene skammelige Motiver, at de nemlig ved Andre lode sig forlede til Handlinger, som de selv ikke billigede, tog O'Connell sine anstødelige Udtryk tilbage, men advarede derhos tillige Lord Stanley, ikke atter at tillade sig bemærkninger, der kunde henrive ham (O'Connell) til lignende uforsigtige Yttringer af sine Følelser. Den 8de Juli. - Debatterne i Parlamentet, der meer og meer nærme sig til Slutningen, have i de sidste Dage udelukkende dreiet sig om indenlandsk Jnteresse. Mærkeligt synes det imidlertid, at Ste Robert Peel den 5te d. M. gjorde i Underhuset, et Spørgsmaal til Lord Palmerston, angaaende Sanddruheden af en, fra de fransk carlistiske til engelske Journaler overgaaet Dagsbefaling fra General Evans, i hvilken alle Englændere, der fægte under Don Calos's Fane, erklæres for Rebeller. Lord Palmerston svarede til Alles Forundring, at da der var Tale om en Officeer, der ikke stod i brittisk, Tjeneste, kunde den brittiske Regjering ikke være ansvarlig for hans Handlinger, og ikke heller fælde nogen competent Dom over samme. Hans Privat Anskuelse var iøvrigt, at en Dagsbefaling af den omtalte Art var udstedt, dog havde han som Minister ikke faaet nogen officiel Underretning derom. Uagtet denne Yttring af Lord Palmerston erklære de ministerielle Blade hiin Dagsbefaling for opdigtet forsaavidt den skulde være udgaaet fra General Evans; den lyder saaledes: "Da jeg har erfaret, at der ved Forposterne meget ofte finder Samtaler, Sted, selv med Deserteurer af den brittiske Hjelpe Legion, eller med Jndivider, der af vanærende og beskjæmmende Grunde ere jagne ud af Tjenesten, saa holder Over-Befalingsmanden det for passende, at erindre sine Tropper om, at, da de i dette Øiebisk handle i fuldkommen Forstaaelse med den kongelig brittiske Marines Tropper, alle brittiske Undersaatter, der med Vaaben i Hænderne treffes i Jnsurgenternes Rækker, ville vorde betragtede som virkelige Rebellen, mod Hans Majestæt Kongen af Storbrittannien i hjemfalde til Dødsstraffen, hvilken, hvis de tages til Fange, sandsynligviis vil ifølge de engelske Lov blive fuldbyrdet paa dem. Hermed befales derfor, at hvis noget Jndivid, der taler Engelsk og er mistænkt for at høre til nogen af hine ovennævnte Classen, af vanærede Jndivider, lader sig sees paa vore E poster, skal der strax gives Jld paa ham; ogsaa man afskjære al Forbindelse med de fjendtlige Forposter og paany aabne Fjendtlighederne mod den indtil denne Sædvane ophører. Undertegnet, General-Lieutenant, Over-Befalingsmand for Armee corpset paa den kantabriske Kyst, de Lacy Evans.