Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1778-04-20
Jblandt disse har hidtil, efter en ei endnu fuldkommen to Aars Underviisning, Frøken von Vietinghoff, en Datter af Hans Exellence, den Russiske Hr. Geheimeraad, gjort den største Fremgang. Dog, vi haver og seet meer end een Lærling hos ham: i Særdeleshed Frøken von Reyersen fra Kiøbenhavn, Jomfrue Thomsen fra Husum, Jomfrue Klockman fra Schwerin, de unge Herrer Hardt, Mackeprang og flere, som i de to første Maaneder viiste en bedre Prøve i at tale, end man nogensinde kunde have ventet. Det er vel saa, at denne deres begyndende Tale er aldeles et saa skarp artikuleret; men, der kan ei heller anderledes formodes, end at de sildig benyttede Sprog-Organa (eller Tale Redskaber) maa længe beholde en vis Ubøielighed, og at den Dødfødde, der kun føler, men ei hører, at han selv taler, maa have Tid, inden han kan giøre Under skiel imellem denne Følelse, og før han lærer ved denne Følelse paa behørig Maade at beqvemme eller tilpasse Tale-Redskabernes Brug. Ogseerman herpaa et tydeligt Beviis paa Hr. Heinickes Lærlinge, hvilke meget klarere articulerer det, som de oftere har udtalet: i Særdeleshed Bordlæsninger &c: end det, som for første Gang bliver dem forelagt at læse. Frøkenen von Vietinghoff har tydeligere udsagt hendes Bordlæsning, end mange voxne Børn. Men for Underviisningen har denne begyndende Tale endog en dobbel Nytte. 1) Hans Lærlingers Siæl, hvilken, saaledes, som en hørendes Siel, tænker ei anderledes end under bestemte Tegn, bekommer nu til de tvende med hinanden saa overeensstemmende Tegn for Begrebene, nemlig de trykte og skrevne Bogstaver, et tredie gandske forskiellig, som virker paa Følelsen. Det skulde blive alt for vidløftigt, udførlig at ville vise den Nytte, som denne Tegnenes Forskiellighed paa adskillige Maader for Begrebene haver, i Henseende til at den udvider en saadan Siæls Ævne og Formue 2) Den Døvstumme lærer nu og at agte paa de Talendes Munds Bevægelse, og blot ved denne (Bevægelse) forstaaer han adskilligt hastigere, og det uden at behøve, at det skal skrives for ham. Lærerens Underviisning bliver altsaa derved meget lættet, og det er klart, at hos en Mand, der kand lære de døvfødde saa meget hastigere, end andre, kun noget at tale, den gandske Underviisning langt meere maa frugte, end naar man dermed forhaler Aar efter Aar, eller og aldeles ikke vover sig dertil. Og sætter dette den Stumfødde i Stand, saa meget før at tage en vedvarende Andeel i den sælskabelige Omgang. Ved vores forenede Besøg, hvoraf dette Vidnesbyrd er en Følge, satte Frøken von Vietinghoff os uden Ophør i Forundring, i den hun ved vore Samtaler, i hvilke vi slet ikke tænkte at give hende nogen Andeel, gav os tilkiende, snart ved Tegn snart i hendes Sprog, at hun meere forstod deraf, end maaskee mangen een, som kun er tunghørt, skulde have forstaaet deraf. De Spørsmaal af Religionen, hvilke Baronessen af Vietinghoff har besvaret ved den med hende foretagne Confirmation, i Nærværelse af Hendes Durchlauchtighed den regierende Hertuginde af Mecklenburg, og hvilke Frue Hertuginden har ladet opskrive, og bekræftet deres Troværdighed med hendes Navns egenhændige Underskrift, var aldeles ei affattet efter en udenad lært Catechismus, men tilfællig i forskiellige vilkaarlige Vendinger, og blev bestandig af Frøkenen rigtig besvaret efter deres Meening. Og giorde vi selv den Prøve, at forelægge denne Frøken en Fortællelse i den nærværende Tid, hvilken hun i vores Nærværelse strax om satte til den forbigangne Tid. Flere Hr. Heinickes Lærlinge havde Begreb om Talens Partikler, og vidste at giøre en rigtig Brug deraf.