Aalborg Stiftstidende, 1827-08-16
hvad vort Selskab har udrettet i det forgangne Aar, hvad de andre, større og mindre Selskaber have virket paa Jordens Kreds, virket for de christne Folk, for Jøder, Muhamedaner og Hedninger af alle Slags, virket for Christi Rige til Guds Ære, og dette eene ved det saliggjørende Ords Magt og Kraft til at vække det Hellige, som er nedlagt hos Mennesket, til at brede Himmelglands over Jordens Skyggedal. Det er Kjærlighedens Velsignelse af vor Gud, at den aldrig kan udtømmes, men, som den levende Kilde, udgyder sin fylde altid med lige Vederqvægelse. Det trætter ikke, kjeder ikke, atter og atter at høre det Herlige nævne, som er ved en elsket Gienstand, tvertimod det opbygger og glæder inderligen, ja det samme Ord vinder i Kraft, Omfang og Ynde ved hver Gjentagelse; Elskeren fryder sig ved den Elskedes Navn, og udsiger det tusinde Gange med stigende Begeistring, hører det udtale af Andres Læber og glædes, som var det første Gang. Visheden om Eders varme Kjærlighed for vort hellige Guds Ord, ærede Forsamling! min Fortrøstning til hvert Hjerte, som forlod sin verdslige Syssel og Lyst, for at samles med os i denne Time, at Kjærligheds Udgydelse til dette Ord sikkert vil finde Gjenklang deri, ikkun den faste Troe og Til ud til Eder, høitærede Bibelens Venner, har kunnet give mig Mod til, at følge Eders Hæderskald til mig: i Dag at indlede Eders Forhandlinger. Udaf Kjærlighedens levende Væld vil jeg øse Tankedraaber og byde Eder; trøstefuld til, at ikke Tankernes Nyhed, men Følelsens Fylde, hvori J optage de kjære vante Tanker, skal give min Tale Værd og Velbehag for Eders Hjerter. Jeg vover at gientage, hvad saamangen veltalende, hvad alle christne Tunger ofte have forklaret: Guds Ord er Jordens Lys. 1) Solen, den legemlige, virkelige Soel, oprinder Stjærneskjær og herliggjør Jorden fra Øst til Vest ved sin mægtige Glands. Jkke at den selv var Lyset, hi den er et fast og sammenholdt uhyre Legeme; men det legemlige Lyses Kraft haver gjort Bolig i den, den ler Redskabet, fra hvilket, som et Centralpunkt, Lyset udgaaer over Jorderig; ei heller at den i sig selv er det herligste og største og fuldkomneste Lysets Organ; men den er det herligste for denne Jord og dens Jndvaanere; skjøndt Nattens Dunkelhed lærer den vaagne Ejæl, at vor Svel er liden og ringe imod de Sole, hvis Herligheds Glands den ved sit nære Forhold til Jorden forbunker. Er ikke vor hellige Skrift, ligesaa opgangen iblandt Hedningers Aabenbaringer, som den ene, herlige Soel, der opklarer al Menneskens Slægt, forsaavidt dens Straaler naae. Jkke sit Skriften, Bogstaven, det jordiske Ord var Aarbelyset selv, thi Lyset selv er Christus Guds Søn, Gud selv, som opfylder den ganske Verden, med sin almægtige Kraft, ved hvem alle Ting ere gjorte i Himlen, paa Jorden og under Jorden, og foruden Ham intet af alt det, som gjort er; Han opfylder og Ordet med sin Aand, at det er levende og kraftigt og skarpere end et tveegget Sværd og trænger igjennem. Ordene i sig selv ere jordiske og menneskelige. Derfore vi lutherske Christne uafladeligen gjøre opmærksom paa, at ikke Aabenbaringen, som er skreven, ikke engang dens Jndhold, saavidt den hører Jorden og Tiden til, men det som aabenbares i det skrevne Ord og dets jordiske Jndhold, Jesus Christus, Guds evige Ord, igaar og idag og evig det samme, den Aand, som aander i Skrifterne, den Kraft, som giver dem den mægtige Jndflydelse paa vort Sind og vor Tanke, det hellige, salige, guddommelige, som rører og bevæger os alle, levendegjør den døde Bogstav og giver de menneskelige Tanker og de jordiske Bedrifter den høie himmelske Væsenhed og Betydning, formedelst hvilken Skriften er os Skrifternes Skrift, det er Guds rette Ord, det evige Ord, som opklarer baade Himmel og Jord for vore Øine, i hvis Glands alle de andre Aabenbaringer - i hvilke vi ikke ville nægte at Guds Aand, at Christi Kraft jo sandeligen kan være og var og er - forsvinde og tabe deres Herlighed, som Stjernerne paa Firmamentet, hvori Solen staaer over vor Horizont. - Dermed vi ei heller ville sige og paastaae, at det Aabenbaringslys, som er skjænket os, som et fast prophetisk Ord, paa hvilket vi skulle agte, indtil Morgenrøden opgaaer i vore Hjerter, at den hellige Skrift, som vi eie, har den fuldkomneste Aabenbarelses Form, som Gud i sin Søn haver givet Verden; ei engang den fuldkomneste som denne Jord kunne modtage. Det er retfærdigt og billigt, at Jordens Børn ydmyge sig for høiere Medskabninger, ei blot for Englene, der ere ude over vor Natur, men og for fuldkomnere Medmennesker paa fuldkomnere Klo det, der hensvæve med Jorden og os i det store Verdensdyb; det sømmer sig Jordens høit begavede Mennesker, at ophøie sig i Tankerne, fatte Guds Verden, i Øie og mene, at vi paa den liden mørke Klode, saa høi og vor Art er, og saa herligt vi end maa tænke om os selv, dog ingenlunde kunne staae paa Skabningens høieste Trin og ingenlunde her modtage det fulde Himmellys, hvormed Skaberen skinner hisset for Siæle, hvis Organer ere finere. Hørte vi Frelseren selv tilkjendegive, jeg havde meget mere at sige Eder, men nu kunne J ikke bære det; høre vi hans kjæreste Discipel erklære de Ting, som ere skrevne, ikkun for et lidet af det, som kunne skrives om Ham: see vi dog, at Evangelierne ere kun Brudstykker, mærke, at Frelseren ofte indhyller sit Lys i Lignelsers Taageslør, kjende vi dog Christenhedens uafladelige Pønsen og Stræben efter, at drage den dunkle Evighed frem i et klarere Forstandlys, ere selv ivrigen beflittede for det samme; glædes dog vi, som vore Fædre ved Forsættelsen, at hvad vi her kun kjende stykkeviis, see, som i et Speil, forstaae, som i en mørk Tale, det skal i en fuldkomnere Tilstand vorde os heelt aabenbart, klart som Ansigt til Ansigt, forstaaes i Jndsigtens Lys, hvor skulle vi da gjøre saadan Daarlighed, at tænke om os selv høiere, end som bør sig at tænke, eller at mene, at den hellige Skrift, saaledes som den er given os, skulle være Guds Ords Lys i den fuldkomneste Skikkelse. Skulle vi ville herliggjøre Guds Ord, ved at tænke og tal Usandhed derom, Nei, men det bør os meget mere, at efterspore den evige Viisdoms Hensigter med, at give os et Ord saaledes. Og det er alt oftere erindret fra dette Sted, at det upaatvivleligen var Guds Aands Kjærlighed, som ville opfordre vor Forstand til Eftertanke, vække Siælens slumrende Kræfter, ved dybt at bevæge det Jnderste i os, men efterlade til os selv, at forarbeide det givne Stof og fremdrage Ahnelserne og Varslerne om det Evige og Hellige og Sallige, hver Tidsalder i sin Klarhed og hvert Menneske i sin. Den hellige Skrift er visseligen Guds Aabenbaring saaledes, som den passer sig for Jordens Børn og det bør os at troe, at et stærkere Lys vilde blændet Menneskehedens Forstand hernede istedetfor at opklare den; den renere udtalte himmelske Sandhed, ville nedbrudt, istedetfor at opbygge Sjæle, hvis Organ er Kiød og Blod. Derfore lader os ikke sørge; men tvertimod glæde os ved den store Tanke: at hisset, hvor Solene henglide i det uendelige Rum, høie og herlige over vore Hoveder og dog ikke forborgne for os, der er Guds Søn, Guds rette Ord, som hernede kaldes Jesus Christus, aabenbaret i fuldkomnere og fuldkomnere Skikkelser for Skabninger, der dog ere Mennesker, høre til samme Classe, som vi, men forskjellige, eftersom Kloderne ere fuldkomnere og deres Jndvaanere med dem: at den Allestedsnærværende er aabenbar allevegne og for alle levende og tænkende Væseneer, for hvert efter dets Evne og Trang, ligesom for os efter vor; lader os i Aanden ahne deres lyksalige Jubel og Feier for Frelserens Ansigt og glæde os i deres Glæde. Er det ikke alt en stor Guds Velsig, nelse over vore Sjæle, at vi kunne føle og tænke os, den ringe Jords Beboere, som Verdens Borgere, i Hjerternes Begeistring deeltage hine Fuldkomneres lyksalige Lod, ophøiede og store, herliggjorte ved vort Slægtskab med dem. Bort med al Misundelse, den taaler Christi Kjærlighed ikke, bort med hver selvforagtende, nedslaaende Tanke; thi ogsaa vi ere Guds Aands Udvalgte, ogsaa iblandt os er Guds Søn aabenbaret, ogsaa vi høre Hans Røst og leve i Hans Kraft, om end hine i fuldkomnere Skikkelser, end vi Bort med den formastelige Tanke: at vi skulle turde vente en fuldkomnere Aabenbaring af den Allgode. Den Tanke er sværmerisk, thi den er uhjemlelig: Christi Gjenkomst er ikke til Verdens Oplysning, men til Verdens Dom i Lyset: det Haab ville og være hensigtstridigt, efter hvad vi nyligen talede. Den ganske Skrift er indblæsk af Gud og de hellige Guds Mænd talede, i det de bleve drevne af den Hellig Aand, og Menneskene skulle agte paa Aanden og ikke hænge i Bogstaven; thi Bogstaven ihjelslaaer men Aanden levendegiør og løfter Sjælene til Christi Rige, til den evige Sandhed. (Sluttes næste Gang.) Kyssene. Frit efter Lessing.)Et Kys, et lidet Barn mig skjenker For hvem et Kys er blot en Leeg, Og som derved slet intet tænker: Det er et Kys, man føler ei. Et Kys, som mig en Ven forærer Er Hilsen kun, som egentlig Af Kys allene Navnet bærer: Af Vane blot han kysser mig. Et Kys, som mig min Fader giver Af skrømt fri Faderkjerlighed, Til Løn for Sønnens Flid og Jver, Det Kys, jeg nok at agte veed. Et Kys som mig min Søster skjænker, Det tager jeg saavidt med Lyst, Som jeg ved hendes Kyssen tænker Paa andre Piger, jeg har kyst. Det Kys Florine mig lader smaHvorom slet ingen maae faaes Lig det som Duen ger sin i Et saadant Kys det et