Norske Intelligenssedler, 1774-09-14
Norske JntelligensNo. 37. Onsdagen den 14. September 1774. Samtale imellem W: og O: W: Hvordan skal jeg blive lyksalig: O: Vær dydig. W: Hvad er det at være dydig, O: Det er at ville ethvert Menneske ligesaa godt som sig selv, og at indrette alle sine Gierninger efter bedste Overbeviisning. V. O min Ven! da er Dyden ikke noktil at giøre lykkelig: Dette har al min Tiid været mig en ubrydelig Regel, endog i min Barndom: jeg har ønsket alle Mennesker en sand Lyksalighed, og stedse bidraget, dertil saa meget jeg har kundet. Jeg har ofte kundet giøre mig en fast Lykke, om jeg havde villet handle imod min Overbeviisning; men dette allerne maa jeg holde for Aarsagen, at jeg nu bør regne mig iblant de Ulykkelige. O. Tænk bedre, min Ven! De kand ej være dydig, naar De beskylder Dyden for Deres Ulykke: En sand Dydig er altid tilfreds med sig selv, og denne Eiendom allene gielder ham meget meere end al udvortes Lykke. W: Det er sandt, min Ven det har jeg og beviist naar jeg har heller villet beholde en ukrænket Overbeviisning, end tage imod den største Lykke. Jeg holder mig heller ikke selv for ulykkelig: jeg ville ikke bortbytte min inderlige Glæde for den største udvortes Lyksalighed; men min apparente Forfatning giver enhver Anledning til at troe mig ulykkelig, ja og uværdig, siden jeg har havt Leilighed til at giøre Lykke, men dog ikke gjort den. Og dette er det eneste som krænker mig. O: Andres Dom bør ej krænke os, naar vi ej selv har givet virkelig Grund dertil. Ellers maa jeg tilstaae Dem, at i disse Tider et Menneske, som troer sig værdig det man kalder Lykke, og beqvem til at tiene Fædrenelandet i en vis Post, han maa og bør ofte vende lidt fra Dydens strænge Vej, for des lettere at komme til Maalet. Man veed at Socrates selv ofte begade Fejl, for des lettere at kunde rette dem. W: Men naar det ej kand skee uden ved at overtræde billigheden, som bør være en ukrænkelig Guddom paa Jorden, ved at fornærme Næsten, eller styrke den Lastefulde i sin Ondskab, O: Billighed indeholdes under Dyden, som jeg nyelig sagde. Hvad det er at styrke den Lastefulde: Ahl Gud aabner nok den Ugudeliges Samvittighed, naar Tiid kommer: Det hører ikke til enkelte Personer at straffe eller hævne: Vi skal overlade Hævnen til Gud, heder det. V. Her traf De just det, som har været fornemste Hinder i min Lykke. Jeg har aldrig taalmodig kundet tage imod nogen betydelig forsætlig Fornærmelse - troer ej heller jeg kunde giøre det af Paven selv. Jeg har ofte været i de Omstændigheder, at om jeg havde villet døje en forsætlig Uræt eller samtykket i andres Ubillighed, saa skulle det have blevet regnet mig til stor Fortieneste, og udgjort efter Anseende meget til min Lykke; men min Jver har gaaet saavit, at jeg har interesseret mig i den Uret Andre gandske uvedkommende har lidet. Jeg har troet, det var min Pligt at hade og vise Afskye for Lasterne hvor de fandtes, at stræbe at giøre de Lastefulde selv kiæde deraf. Thi den som taaler eller seer igiennem Fingre med en Fejl, den indbyder jo til en nye. O. Hvad kalder De Laster, W: Alt det som er uden for billigheden, alt det som fornærmer en uskyldig Næste paa Sind, Legem eller Gods, enten denne Ubillighed er saa drejet, at den har Rettens Skin eller ikke. O: Adien, min Ven! O Gud hielpe Dem, De kommer aldrig igiennem Verden. Adien. Adien. Betænkning herover: De har Ret begge. Den ene kiender Pligterne i Grund, den anden Verden. Mr. W: kand gaae paa sit Kammer, og triumphere over sine Passioner, smille af en inderlig Glæde over sin egen Fuldkommenhed, opløfte sig over alle Dødelige, kalde sig en Billigheds Martyr, og sammenligne sig med de Romerske Dyds-Heldte, om han vil - Stor Sag, om man beleer ham, naar han træder udenfor, peger Fingre af ham, kalder ham Don Qvixotte &c: - Hans Glæde er dog reel, han bær den hos sig selv. M: O: forstaaer Levemaaden - Moralen er smuk at tale om ved visse Tilfælde - men Verden - sandt at sige - Verden er capricieur den fordrer en egen Conduite. O: hader Eensomhed - Amme-Stuen, og siden en Smule Philosophie har indprentet ham noget Samvittighed - noget som Siælen føler ved det den giør eller undlader; han gidder ej tænke paa sig selv eller sine Handlingers Beskaffenhed - nok er det, han lever efter Verdens Tour. Han roser alle, og er tilfreds med alle -alle er det med ham - han nyder en Slags nu, saa ere de jo lykkelige begge Glæde - den anden en anden Slags hvad meer at sige,