Aalborg Stiftstidende, 1840-08-20
Efterat flere Deputerede havde yttret sig om det foreliggende Æmne, og blandt disse ogsaa Salicath og Treschow, udtalt sig misbilligende om Pressens seneste Udskeielser, teiste Commissarius sig. Han kunde ikke andet end glæde sig over den alvorlige Misbilligelse, som fra alle Sider i Forsamlingen har udtalt sig af de Udskeielser, hvori Pressen, i den senere Tid har gjort sig skyldig; men dersom Forsamlingen ikke desto mindre vilde antage sig et Andragende, der gik ud paa at skaffe en saadan Presse en videre Tumleplads, saa vilde man let kunne misforstaae Forsamlingens Tendents til Skade for dens moralske Betydning hos Regjeringen og Folket. Efterat Commissarius havde viist, at den politiske Presse i de fleste Lande er Jndskrænkninger underkastet og dens store Frihed hos os let vilde fremkalde en Besværelse til den Autoritet, hvem de privilegerede Blade ere underlagte, nemlig Cancelliet, vil da være tilstrækkelig til at erholde Cenfor anviist den fornuftige Grændse for hans Myndighed. Udøvelsen af en Viltaarlighed fra Eensors Side bliver altsaa kun temporair, og, skjøndt unægtelig allerede en betydelig Gene heri kan, være indeholdt, og det vistnok for en Journalist maa være piinligt at vide hvad han skriver underkastet et færligt Politiopsyn og unddraget de ordinaire Domstole, saa indsee vi dog ikke, at der ikke i privilegerede Blade, uden i ganske sieldne Tilfælde, skulde kunne skrives det Sammesom, overeensstemmende med Trykkefriheds=Lovgivningen, kan skrives i et uprivilegeret Blad, og følgelig lige saa lidet, at Jngen skulde kunne udføre en Redaction underet privilegeret Blads Vilkaar uden at give sin Ære i Censors Vold. Vi mene, at det for en Redacteur i saadanne, vistnok tvungne, Forhold kun kommer an paa at bevare sin Selvstændighed uantastet og, hvis fornødent gjøres, med Besværing til høiere Vedkommende at protestere imod enhver mulig Vilkaarlighed fra Eensors Side. Vi skulde idet mindste, hvis denne Grundsætning ikke lodsig opretholde og opretholde paa en saa tilfredsstillende Maade, som den, hvorfor Regjeringens og Cancelliets Retfærdighed altid har været Borgen, intet Øieblik dvæle med at nedlægge Pennen, som det da ogsaa vilde stride mod vore Begreber om Æresfølelse længere at føre. Jøvrigt forekommer det os forunderligt, at det Medlem af Stænderforsamlingen, der selv i en Række af Aar har været Redacteur af et privilegeret Blad, ikke har udtalt sig i nærværende Anledning. (Red.) Pressens Bitterhed mod de Regjeringer, med hvilke den ikke som pathiserede, og paadrage vor Regjering mangehaande Udehageligheder, sagde han : Forresten er Jngen meer end han tilbøielig til at antage, at Pressens Misbrug vil kunne hæmmes ved Hjælp af den bedre Presse, og skjøndt Erfaringen ikke hidtil har retfærdiggjort denne Forventning, saa haaber han dog, at det vil komme dertil, men det turde derfor og, inden man andrager paa en Udvidelse af Trykkefriheden, være rettest at oppebie en Tid, da en bedre Aand har gjort sig gjældende, i Pressen. Det turde være, at Kongen, dersom Pressen ikke havde taget en saa beklagelig Retning, selv havde taget Jnitiativet i den forrige Gang her forhandlede Sag, som af Mangel paa Tid ikke kom til endelig Afgjørelse. Forsaavidt Assessor Ussing har citeret et Sted af den Tale, hvormed Commissarius havde den Ære at aabne denne Forsamling, maa han, for at forebygge Misforstaaelse, bemærke, at han paa det citeerte Sted, der udgjor et Træk af det Billede, som han søgte at give af den Maade, hvorpaa Kongen betragter sin absolute Magt, alene har yttret, at Kongen i de Tilfælde, hvor han ikke kan opnaae Samstemmighed med sit Folk, ikke vil sætte det igjennem, som Hanselv erkjender for godt og rigtigt, uden under det vaersomste Hensyn til de Begreber og Meninger, som han finder i Folket. Men heri ligger der ingen Concession fra Commissarii Side af, at ingen Foranstaltning kunde sættes igjennem imod det, der udtalte sig som den offentlige Mening. Det er vistnok en Regents Pligt at veie den offentlige Mening, men ubetinget og under alle Omstændigheder kan han ikke rette sig derefter. Det er og vanskeligt at sige, hvad der virkelig er den offentlige Mening, og selv hvad Provindsialstænderne med fleste Stemmer bifalde, kan ikke ubetinget ansees derfor Grosserer H. P. Hansen, "Jeg kan ikke deele den Frygt, som Flere have udialt for det nærværende Øieblik, som især ugunstigt til en Petitions Jndgivelse, saa meget mindre som det vilde være hvist betænkeligt for Regieringen at fremkomme med Forslag til yderligere Jndskrænkninger, om ikke af anden Grund, saa dog fordi man ved slige Midler, idet man tvinger Oppositionen til at forstumme, ikkun gjor den farligere. Den moralte Kraft, som ligger i gode Borgeres Forening til at modarbeide Pressens Misbrug, kan vel til en vis Tid være mindre mægtig, men den vilde vinde i Styrke i samme Grad, som de bestaaende Jndskrænkninger ophæves. Der er saaledes efter min Overbeviisning fuld gøie til at indgive en Petition om Ophævelsen af Plac. af 1810 og 1814. Trykkefriheden er isandhed, et saa stort og betydningsfuldt Gode, at det vel har Krav, paa vor Anbefaling, og jeg idet mindste kan ikke troe, at den Belvillie, hvormed Trykkefrihedssager i denne Forsamling, stedse have været behandlede, skulde kunne forvandle sig til Uvillie. Efterat endnu Skibsted havde udtalt sig stærkt imod den nærværende journalistiske Presse, af hvis Misbrug han end- og befrygtede, at den, efter at have været uforskammet mod Medborgere, Regjering og Autoriteterne, snart skulde antaste det guddomlige Væsen selv til!), og Ussing atter havde vist den foregaaende Talers udskeiende Foredrag tilbage indenfor sine Grændser, blev det besluttet med 39 mod 19 Stemmer, at en Committee skulde nedsættes, hvilken blev valgt, i det 17de Møde, nemlig Tutein (10 St.), Clausen (35), Mynster (34), Ussing (34) og H. P. Hansen (29.