Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-01-16
J en Hytte ved Arkansasflodens Munding, i Mississippi (50 tyske Mile sydvest for Ny Madrid) saae jeg en ung Kone, febersyg og haardt lidende laa hun paa Gulvet paa en Bjørnehud, med en ligeledes syg Patteglut ved Brystet. Endnu saae man Spor af Skjønhed hos hende; hendes Klædning, hendes Sprog, hendes Væsen, selv Formen af hendes usle Paaklædning røbede, at hun ikke var født og opdraget i Vildnisset. Jeg spurgte hende, hvorfra hun var. Hun var født i London og havde giftet sig med en Underofficeer af den brittiske Armee. Denne var 1813 beordret til Tjeneste ved Angrebet paa Ny-Orleans. Efter Nederlaget d. 8de Jan. 1814 blev han Krigsfange og besluttede sig til at blive i de forenede Stater. Fattig og forladt vilde nu Konen søge sin Mand, gjennem seilede det atlantiske Hav, landede i Ny-York og begav sig paa Veien til Cincinnati, i Staten, Ohio, hvor hun haabede at finde sin Mand. Den 120 tyske Mile lange Reise fra Ny-York dertil nedstyrtede hende i den dybeste Elendighed; hun fandt ikke sin Mand. Da besluttede hun sig, efter den her til Lands brugelige skammelige Talemaade, til at lade sig tage op af en Mand" (taken up with a man), ved hvem hun havde dette Barn. Efterat hun havde levet nogle Maaneder med ham i Cincinnati, forlod han hende. J Fortvivlelse vilde hun nu opsøge sin Ægtemand i Louisiana, tog med en Baad ned af Ohio og Mississippi og kom til Memphis i Staten Tennessee, 15 Mile nordost for Mundingen af Arkansas. Klimatfeberen, der angrider enhver, som beseiler Mississipp, kastede hende dødssyg paa Leiet. En Familie i Memphis tog den Syge til sig og sørgede for hende, saalænge hun endnu havde en Klædning eller nogen anden Ting at bortgive. Da alting var fortæret, tog Huusherren, understøttet af sin Søn, hende efter Solens Nedgang ud af Sengen, roede om Natten ned af Mississippi indtil Mundingen af Arkansas, hvor de forlode hende nøgen og blottet paa en Sandbanke. Missisippis vestlige Bred, som man maa klattre op ad, førend man der kan naae noget Huus, er 60 Fod høi. Efter Dagens Anbrud, da de hede Solstraaler vakte hende af hendes Bedøvelse, anstrængede hun sig for at bestige Klinten, men forgæves; hendes Kræfter strakte ikke til, hun sank ned og ønskede sig Døden, Enden paa hendes ubeskrivelige Lidelser. Tilfældigviis opholdt der sig i Huset ovenfor Bakken nogle af de Folk, som fælde Træ til Dampbaadene. De seilede en Fjerdingvei op ad Strømmen forbi Mundingen, for at begive sig til deres Arbeide. Da kunde de høre Barnet om den forsmægtende Moders Hals jamre sig. En af Mændene paastod, at han hørte et Barn skrige De andre løe ham ud og sagde, at det var Skrigen af Ugler, der ogsaa i disse øde Egne pleje at skrige tidligt om Morgenen. Hin blev ved sin Mening, seilede tilbage til den anden vestlige) Side af Bredden, steg i Land, og fandt paa den sandede Flodbred Konen og Barnet. De fandt Modtagelse i Huset paa Bakken og en saa omhyggelig Pleie, som Omstændighederne tillode det. Vi gave hende gode Raad og nogle Penge, hvortil alle, der hørte Fortællingen, gjerne bidroge, og forlode hende. Hvad der er bleven af hende, veed jeg ikke. "Da vi naaede Mundingen af Arkansas, fandt vi Mississippi saa lav, som i 30 Aar ikke har været. Ingen Dampbaad var at vente, i den Baadens Telt; Lyn omglimtede, Regnskyl oversvømmede min stakkels Kone, uden Skaansel var hun given til Priis for Elementernes Kamp. Jeg indhyllede den Lidende i Dækkener, besluttede at skiule hende under Skovens Løvtag, ifald Baaden skulde drive bort i Floden. Kl. 4 lagde Uveirets Rasen sig. Kl. 8. giennembrød Solen i nedgaaende Glorie de vigende Skyers dunkle Masser. Kl. 11 fødte min Kone lykkelig en Pige og befandt sig trods alt ret vel. Men Barnet var svagt og sygeligt og jeg mærkede, at det ikke vilde leve. Ved Midnat antændte vi en stor Jld. Børnene kom i Baaden. Aftensmaaden var beredt, og fulde af Tak til den Algode, sang vi vor Aftensang. Saa angstfuld Dagen havde været, saa uudsigelig lykkelige vare vi i disse Midnatstimer. Barnet levede kun halvtredie Dag. De andre Børn toge sig den Lilles Død meget nær og beklagede den lydeligt. Vi vare langt fra al menneskelig Hielp og venlig Deeltagelse, allene overladte til vor Gud. Vi lagde det lille Liig i en Kasse isteden for Ligkiste, og grove en Grav mellem Siv og Nør, hvori vi nedsænkte det, for der at vente paa Opstandelsens Dag. Jeg, Faderen, bad ved Graven, omringet af Børnene, som talte og lallede efter mig, ikke høje, men dybt følte Ord. Graven ligger ved Mellem Chickasaw Bluffs høje Bred, og jeg har, da jeg siden engang igjen reiste forbi, besøgt det lille simple Minde, som vi havde opreist paa Stedet; jeg besøgte det, bringende eder mit lidende, udmattede Jordelegeme tilbage, om hvis Helbredelse jeg fortvivler, og med hver Time venter, at ogsaa mine Been skulle stædes til Hvile ved Missisippis Bredder.