Viborger Samler, 1794-09-15
Kongen med sit Følge nærmede sig til en vestphalsk Landsbye, hvor Bønderne deromkring vare ansagte at møde, forat besørge videre Forspand. En Page, som havde faaet Ordre at jage i Forveien, og see til, at alle fornødne Anstalter vare i Beredskab, fandt Kroen der i Byen fuld af Folk, som ventede Kongens Ankomst. Han besørgede snart, hvad der endnu manglede i Tilberedelserne, og sluttede med det Spørgsmaal, om der til overordentlige Forretninger var et Antal haandfaste Folk ved Haanden? Ja vist, velbaarne Hr. Page, svarede Sognefogden, som kommanderede Forspandet jeg har her Jochum, og Franz, og Steffen, og . . . O, meer end nok, min Ven! Hvor er de? Hør, Karle, det er Kongens Villie, at, saasnart han kommer, skal J omringe den Vogn, som kjører næst efter ham. Forstaaer J vel? – J den Vogn sidder Kongens Livabekat, som han sætter megen Priis paa. Men det Ulykkens Dyr har den Uskik, at det bestandig vil ud i frie Luft, saasnart Vognen holder kun et Øieblik stille. Og slipper det først engang ud af Buuret for Jer - Vips, er det klattret op i nærmeste Træe, og da maa J see til, hvorledes J igien faaer fat paa det skye Beest. Kongen vil altsaa have, at J skulle nøie passe paa Dyret, og, om Jeres Liv er Jer kjert, maa J ikke lade det slippe bort, heller slet lade det komme ud af Karethen. Forstaaer J mig, Om Jeres Liv er Jer kjert, siger jeg. Kort og godt, J maa svare Hans Majestæt til Abekatten. Det skal ingen Fare have, velbaarne Hr. Page, svarede Sognefogden i hele Sognets Navn. Pagen kastede sig igien paa en Hest, og lod den hele tætte Klynge af nysgierrig gabende Bønder staae tilbage. En Abekat, oven i Kiøbet. - Kongens Livabekat! – det klang forunderligt i deres Øren. Maaskee havde ingen af dem nogentid seet saadan en Skabning, hvilket man kan formode af den heftige Dispute, som strax reiste sig ibant dem om Abekattens Natur og Væsen. Jørgen holdt for at saadant et Beest neppe var saa stort som hans Gaardhund. Vær ingen Nar! "raabde Anders - "en Abekat er en Abekat og ingen Gaardhund. Men et blodtørstigt Dyr maa det være, som intet Christen Menneske bør skaane. Jkke sandt, Faer Morten, J pleier jo at forstaae Jer paa sligt, Nu - sig, hvad meener J "Hm! bag Bagerovnen er ogsaa et Hul – sagde Morten med betænksom Mine, og tog Pibestumpen i den anden Næve. – "For tre Snese Aar siden var her i Byen engang en stor forfærdelig Doktor; han gjorde farlige Ting paa Mennesker og paa Fæe, og forstod sig paa Urinen. Folk kaldte ham derfor ogsaa altid, Doktor Vogtfordød, som beseer Bøndernes Vand. Og - hvad jeg vilde sige - han havde ogsaa en Abekat, som var en smuk Abekat, der gik i Skiørtelommerne paa Qvindfolkene, naar de havde Nødder deri. Og den gang har jeg vel hundretusen gange seet den og havt fat paa den; men blodtørstig var den ikke, og ubeseet to Gange saa stor, som Jørgens Gaardhund. Nu da, Faer Morten, raabde den høirøstede Klynge hvordan saae Bestet egentlig ud, var det sort, var det hvidt, havde det ogsaa et Hoved, og hvor mange Been 1 - Skynd Jer, fortæl dog Ja, Børnlille der spørger J mig lidt for meget det kan jeg ikke meere huske. Med Tiden bliver man krum og stiv, og Hukommelsen glipper. Det er en lang Tid siden. Det var dengang, da jeg endnu var en Knøs saa stor. Ja, pyt saalænge! Da den Dievel var en Knøs, det er ogsaa en lang Tid siden svarede Mahnwell, Gaardskarlen, og en renommert Gavmund. "Hører heller, hvad jeg vil sige Jer. Det veed J dog Karle, at jeg har tjent Kongen syv Fierdingaar og tre Uger, – som kongelig bestalter Stykknegt. Nu, godt og dog ikke alt for for godt – det var dengang, at vi maatte marschere strax om Foraaret – og det til Magdeburg, hvor J Graalorer aldrig i Jeres Dage kommer. Ja, og da vi nu var der hvad skeer, der kommer en Tingest kjørende, med en stor sort Kappe og en Paryk med mange Kruseduller. Det er en gal Degn - tænkde jeg saadan ved mig selv. Men, hvem var det, Siden hørte jeg det ret godt, at de kaldte ham Aben fra Klosterberg. Seer J begriber J det nu Ah, Slidder sladder!" sagde nu med en vigtig Mine Skolemesteren, som hidindtil havde holdt sig noget borte. Mahnwell, du er mig den rette Kjører, var du kun broget. Har du Abekat da endnu ikke lært, at det ikke kan have været nogen anden Christensiel, end hans Høiærværdighed, Hr. Abbeden af Kloster Bergen, som Erkebispedømmet Magdeburg er underlagt? Men saa gaaer det, naar man ikke har lært noget i Geographicus og Historicus - Og J alle tilsammen er ikke et Skud Krudt værd, J Herrer, det kan J vide. Skam Jer for en evig Ulykke, at J trættes om Keiserens Skjeg, og ikke hellere kommer til den rette Smedde. Hvorfor spørger J ikke mig, See, her sidder Musikanterne; jeg kan hielpe Jer ud af Drømmen. - Micheel, min Søn, gaae du engang hiem til mit, og bring mig mine to Bøger, som ligger under min Seng. Der skal J faae underlige Ting at høre, J Herrer, J den ene Bog - den hedder: Johan Hübners curieuse Lexicum - der staaer om alt, hvad man kan nævne; der finder vi Lærde alle muelige Ting, fra Cederen paa Bierget Libanon indtil Jsoppen, som voxer ved Væggen. Den anden er ligeledes en ypperlig var og kostbar Bog, og den hedder: Erasmi Franciscus Ostindianischer Lustgarten. Hvem der har de to Bøger, han kan undvære mange tusind andre Bøger Nu saa lad see!"raabde Skolemesteren, saasnart Bøgerne kom. J Forsamlingen herskede en dyb Taushed. Abekat, Simia, Simius, er blant alle ufornuftige Dyr, det der meest ligner Mennesket, saavel i den udvortes Skabning, som i de indvortes Jndvolde . . . Den gaaer opreist, som et Menneske, og bruger de to forreste Been isteden for Arme, den har et temmelig rundt Ansigt, Øine laage og Øinebryne . . . . Den har i Almindelighed heller ingen Svants eller Halle . . . Den fornemst Forskiæl paa dem bestaaer i Abekatte med eller uden Hale, de ere ogsaa meget forskjellige fra hinanden i Skabning, Farve, Størrelse, og Haar, da nogle kaldes Skiegaber, Svantsaber, Markatte, Hundehoveder, eller Mummellet, Pavioner o. s. v. . . . Den flyvende Abekat i Jndin er sortebruun, har blodrøde Øren, Vinger som Flagermuus, en kort Hale, og er meget pudseerlig." Saa siger den store Johan Hübner, og endnu meget meere, som Jeres Bondeforstand ikke kan begribe. Hør nu, hvad Erasmus Franciskus siger: Hold Jeres Kieft, Der er, siger den lærde Mand, mange og sladdrer ikke. Slags Abekatte . . . Hanaberne ere noget større end Hunaberne, de samles hyppig i Skovene, og pludder saa fælt, at man bliver bange derfor, da man kan høre dem meget langt borte." Nu, J Herrer, giver Agt; nu kommer der et meget mærkværdigt Sted."Undertiden skriger een af disse Aber aleene, og da sidder de andre i stor Mængde om den, og ligesom hører Prædiken. Hver Dag samles de nogle gange Formiddag og Eftermiddag, da sætter sig een iblant dem paa et høit Sted, ret i Midten, da andre sidde noget lavere rundt omkring den. Derpaa forestiller den paa Høisædet en Kantor og Forsanger, synger for den hele Hob med høi Stemme, og giver Tegn med Haanden: det hele øvrige Chor synger efter, og bliver ved med deres Sang saalænge, indtil den øverste Syngemester og Chorherre atter giver et Tegn med Haanden, hvorpaa de alle tilsammen i Øieblikket tie stille. J samme Øieblik tang ogsaa Skolemesteren stille, da der blev raabt. Kongen, Kongen kommer, Alle Tilhørerne løb deres Vei, og Sognefogdens første Omhue var, at stille Jochum, Steffen og Franz, tilligemed et halv Dosin frivillige Hielpers Hielpere rundt om den anden Vogn. Saalænge Verden har staaet, er der vel ingensteds gjort længere Halse og nysgierrigere Øiekast, end af den her forsamlede Hob. Den skuffende Skumring i den halvtillukte Vogn tillod alene at blive vaer et temmelig usædvanligt Phystognomie og en sær Dragt hos den Figur, som var deri. Død og Krone, Jochum – sagde Franz halv sagte –, Mahnwel har Drollen rive mig dog Ret. Seer du Parykken med de mange Kruseduller og den Rævebræmme og det Kalvekryds under Halsen, Saasandt jeg lever, det er det bare Skind, som der kiger frem, Ei, ja vist, svarede Jochum. - Men vær kun ganske stille, at han ikke mærker Uraad, Ellers kan du troe - her vil blive Løier. Nei, saadan en Brumlux har jeg aldrig i mine Dage seet. See - see, hvor Skiegget vipper paa den! Nu traadde Kongen af i det Huus, der var bestemt for ham, og den recenserede Figur i den anden Vogn holdt det forsit Kald, at følge ham derhen. J Begreb med at stige ud, tog den altsaa med sin tørre Haand fat paa Laasen af Kareth døren. Strax var ogsaa den med Argusøine vaagende Sognefoged ved Haanden, traadde beskedentlig til, og med udstrakt Pegesinger bankede den to eller tre Gange paa Poten. De øvrige gjorde en engere Kreds, tage deres Hatte af, og svingede med dem, for at kyse Spøgelset tilbage. Forundret trak dette Kloen tilbage, og i det Sted stak en anseelig Næse ud af Kareth Vinduet, i det Forsæt, at udgrunde hvad dette sælsomme Optrin skulde betyde. Har du lært at bie Mosis Abekat, raabde Sognefolkene, og kysede af den med Hattene. Vil dit Beest vel kuske, sagde Mahnwel, og tillod sig et Kneps paa den anseelige Næse, der ogsaa strax gik i Huus igien. Men i det Sted opløftede sig nu en nællende Stemme, som i uforstaaelige Udtryk med megen Affekt bevægede sig uophørlig giennem alle Tonefald. Hvad er det for Sludder du fransker, spurgde Steffen, og strøg Haaret bag sit lyttende Øre. Lad ham kun lad ham kun, svarede Fogden. "Hvad er det vel andet, end Abekattesproget, Monologen ophørte. Den nu formedelst Vrede med Purpur besaaede Næse kom atter tilsyne, og Poten søgte ved at dreie Laasen om at komme ud af Buret. Vil du være rolig! – sagde Fogden, og med største Koldsindighed dreiede han Bavianens Haand fra Laasen. Men denne Haand manglede ikke, at belønne hans Embedsiver ved et dygtig Slag paa Fogedkjæften. Glubske Kiøter!, truede Fogden, og løftede Svøben i Veiret, forstaaer du ogsaa at pikke en paa Skallen Kun frisk, Hr. Foged – raabde Mængden:" viis den Skraalhals Svøbeskaftet. Slaae til der er vel for en gammel Trompet gaaet i Last, Kom hid, du Dievelunge! vi vil see, hvad du duer til. En Bevægelse med samtlige Svøbeskafter til at kommentere Texten kysede Spøgelset i en Hast tilbage igien i sin ske. Hans Tunge derimod kiendte nu hverken Tømme eller Bidsel. Som de chinesiske Pagoder man seer undertiden paa Kaminerne staae at nikke, uophørlig bevæge Læberne, og fordreie Øinene, saa og ikke anderledes manøverede Favoriten, som var i Knibe; nart lænede han sig forover, snart trak han sig tilbage ved mindste Glimt af Haandgribelighed, skiendte, og havde Aarsag at takke Himmelen, at hans Vogtere ikke forstode er Jota af de udsøgte galliske Forbandelser, som han i sin Bisterhed udøste over dem. Meget mere, jo heftigere han ivrede sig, desto moersommere fandt Bønderne dette Optrin, og erindrede sig hans dyriske Natur, troede det velgjort, endnu mere at krydre denne saa interessante Scene ved tienlige Midler. Mahwel, som Geniet trykkede, var den første, der holdt ham Enden af sin Svøbe tæt under den røde Kam. "Nerr. Nerr! sagde han - Nerr! nerr! sagde alle de øvrige, og Pladsen gav Gienlyd af en skingrende Latter. Saa høirøstet en Tildragelse kunde umuelig undgaae Kongens Øren. Han løb til Vinduet, saae strax hvad der foregik, og skyndte sig i største Hast ud af Huset og hen til Vognen: "For Himlens Skyld, Monsieur de Voltaire - qva ves - Vous - Hvad tager De sig for?"Ah Sire - Retouffe. . . jeg er Dødsens . . . . Nu Børn, hvad er det spurgde Monarken, og den fornærmede Yndling blev trækket frem. Efter lang Undersøgelse udviklede den Historie sig, som Læseren veed, og al Skylden faldt, som billigt, paa dens første Ophavsmand, Pagen, der blev hentet tilbage og maatte staae til Ansvar. . . . J Sandhed Sire sagde han, ikke Ungdoms Kaadhed var her den eeneste Drivefieder til min Forbrydelse: De ville behage ikke at ansee det som en sædvanlig PagestrægJ denne Tillid tør jeg smigre mig, at min Konge vil værdiges at høre mig, og at da den simple Fortælling om denne Sags egentlige Sammenhæng i hans Øine vil bidrage til min Undskyldning.