Berlingske Tidende, 1815-05-12
Da de Allierede udstædte deres Erklæring af 13de Marts, var den stillet imod et Jndividuum, der med Tilsidesættelse af de høitideligste Tractater var kommen tilbage til Frankrig, og som dengang i endnu syntes langtfra istand til igjen at kunne tilvende sig den øverste Magt. Hans Mening om denne Declaration var meget forskjellig fra det ærede Medlems, og naar det Øieblik kom, at der skulde holdes i Debatter angaaende samme, vilde han bevise, at den paa ingen Maade opfordrede til Snigmord. Naar derfor de Allierede troe, at deres Sikkerhed ikkuns bevares ved Krigen, saa kommer det deraf, at de ere gjemmentrængte af den Fare, hvoraf hver enkelt af dem seer sig truet. Af Engelland ere de ikke blevne æggede. Hs. Majestæts Ministre have endog forestillet dem de uovervindelige Vanskeligheder. Have de imidlertid fast besluttet Krig, saa tager han ikke i Betænkning hermed at erklære, at de virksomt skulle understøttes af Engelland. Den faste Følelse af fælleds Jnteresse kan alene holde en saadan Coalition fast sammen. Paa den Tid, da Wiener tractaten af 25de Marts blev undertegnet, vidste man, at Ney havde spillet en Forræders Rølle, og at man ikke kunde giøre Regning paa Armeen i Melun; men man vidste endnu ikke, at Kongen havde maattet forlade sin Hovedstad. Besværlighederne ere ved de senere paafulgte Begivenheder blevne større. Nærværende Tidsomstændigheder ere forskellige fra alle dem, Historien har overleveret os, forsaavidt de angaae Tractaters Brud, hvorved Europa berøves alle de Fordele, som det kunde vente af den sluttede Fred. Denne Mands Tilbagekomst til Frankrig er en sand Fornærmelse for de Magter, som have undertegnet Fredstractaten, og overgaaer i Skiendighed Alt hvad de foregaaende revolutionaire Regieringer have gjort. Han roser sig endog af sin Meeneed. Vistnok tor en anden Nation ikke lade sig forlede til Krig ved sin vakte Uvillie; men ved disse Tildragelsen har Bonapartes Karakteer tydelig aabenbaret sig. Det ærede Medlem har ikke sagt, at man ogsaa maatte tage Hensyn til Bona, partes Privatkarakteer; men hans nærværende og tidligere Handlinlinger bevise tydelig, at man aldeles ikke kan lide paa hans Ord. Vi ere fuldkommen berettigede til at troe, at han kun saalænge vilde holde Freden, til han fik Leilighed til at bryde den, og imedens andre Nationer formindskede deres Armeer, vilde han forstørre sin Skulde han vel lade sig standse i sine ærgierrige Planer ved den nye Constitution, Sikkert ikke. Thi hvormange Constitutioner har Frankrig ikke i faa Aar havt, Det Partii, hvormed Bonaparte har forbundet sig, er ikke ligesindet med ham, og han betiener sig blot at det, for ved dets Hielp igjen at forsamle sine Røverbander, som kun gaae ud paa Mord og Plyndring. Kan man troe, at han, saasnart han seer sig i Spidsen for 400,000 Mand, ikke vil bortrydde alle dem, som hindre ham i sine Hensigters Udførelse: Sagde han ikke efter sin Tilbagekomst fra Rusland, til Hr. Lains, at han var født til den Post, han beklædte, og at de Franskes Ønsker havde gjort ham til Keiser: Men, svarer man nu, denne Mand har for nærværende Tid forandret sin Karakter; han vil leve i Fred med alle Magter; han har endog imod Engelland taget Forholdsregler, som vise fredelige Hensigter. Men hvilken Haandthævelse af Freden stemmer overeens med hans meenederske Armees Forventning: Man troer i hans nærværende Stilling at see et Skin af et nyt Valg; men dette er i Gierningen ikkuns en Handling af en talrig og fordærvet Armee, som en utilfreds med, at den er bleven sat paa halv Sold, og for hvilken den rolige og fredelige Regiering under Ludvig den 18de, hvis Opførsel har erhvervet sig alle Nationers Agtelse, ikke passer. Armeen haabe igjen at kunne udplyndre fremmede Lande, og Officererne søge at avancere, hvilket er deres eneste Bestræbelse. Naar Bonaparte ikke tilfredsstiller Armeens Ønske, vil han selv blive den forhadt. Han et virkelig tvungen dertil. Magterne paa det faste Land staae endnu fuldkommen bevæbnede, og under nærværende Forholde have de retmæssige Reclamationer at giøre paa Frankrig. Aldrig er en Ration under lige Omstændigheder bleven saa godt behandlet, som den franske; aldrig have Seierherrerne paa en saa ædel Maade frasagt sig deres Fordele, og bestræbt sig for, snarere at vise sig som Allierede end som Fiender. De, som da vare i Paris, kunne bemærke, at Seierherrerne til Fordeel for Frankrig have glemt at sørge for deres egen Hæder og Jnteresse. De have derfor nu den største Ret til at opfordre den franske Nation til at udføre Parisertractaten, hvorved Bonaparte bliver udelukket. Skulde alligevel det franske Folk være blind nok til at lempe sig efter Bonapartes Hensigter, og understøtte en saa skiændig Krænkelse af Tractaterne, maatte man i dette Tilfælde ville fore Krig mod Frankrig, og Europa maatte kiæmpe for sin egen Sikkerhed. Man kan begribe, at den franske Nation, som er bleven udmarvet ved saamange Revolutioner, er mere tilbøielig til at underkaste sig en Usurpateur, end giøre store Anstrængelser forat afryste hans Aag, og at den ifølge deraf vil hengive sig til Bonaparte, saasnart han faaer sin Armee organiseret. Men Europa maa hverken give Bonaparte Tid eller Leilighed dertil. Østerrig, Preussen, hele Tydskland og de andre Lande bør ikke meere være udsatte for hans Ødelæggelser. Vi Frankrig ikke forene sig med det øvrige Europa, forat skaffe sig almindelig Sikkerhed og Fred, saa maa man paafore Frankrig Krig, forat straffe det for sin Svaghed og Eftergivenhed. Troe de franske Militaire at det er Uret at lægge dem hindring i Veien paa deres militaire Løbebane, saa maa Europa vise dem, at fordi de saameget elske Krig, skulle de have Krig, men saaledes som Europa holder den for hensigtsmæssig. - Det vilde være høist ubilligt at sige, at Souverainerne ønske Krig; men Erfaring har viist dem, at de hverken kunne troe Bonaparte eller have nogen Forbindelse med ham. Man spørger, hvorfor de Allierede nu ikke, ligesaavel som i Chatillon, ville underhandle med Bonaparte, Men, om man end kunde underhandle med ham for hans Afstaaelse, saa følger ikke deraf, at man og maa underhandle med ham efter samme. Det er sandt at han dengang selv tilbød en Vaabenstilstand, naar man vilde lade ham blive i Besiddelse af det egentlige Frankrig; men tre Dage efter, de han havde tilkiæmpet sig nogle Fordele, tog han sit Tilbud tilbage Bonaparte vilde aldrig været bleven tilbuden en Fredstractat saa fordeelagtig for Frankrig som den til Paris. Aldrig vilde man have tilstædt hans Befuldmægtigede Adgang til Wienercongressen. Saasnart hans Herredømme var styrtet, behandlede de Allierede Frankrig, som en venskabelig Magt, og lode dets Deputerede komme til Congressen. De gave Kongen tilbage hvad de aldrig vilde have tilstaaet, Bonaparte, blandt Andet en Deel af Flaaden i Antverpen og adskillige vigtige Colonier. De bragte store Offre forat sikkre den almindelige Fred. Man undersøge derimod Bonapartes Opførsel, saavel i hans Lykkesom i hans Ulykke, og man vil finde, at han aldrig har forsømt noget forat tilfredsstille sin Ærgierrighed og sine personlige Hensigter, og at han stedse søgte at erholde mere end han havde. Han har aldrig kiendt Ende eller Grændser for sine Planer, og ved ingen Ting ladet sig afholde fra deres Udførelse. Dersom han ikke ganske ha forandret sig - hvilket man ikke kunde vente af ham - saa maa man antage, at han ikkun vil beregne sin Ambition efter sine Kræfters Maalestok, altsaa aldrig hvile. En Mængde Gierningssager bevise, at en systematisk ordnet Meeneed er et fremlysende Træk i hans Karakteer. Herpaa kun eet Exempel. Han havde tilsendt sin Befuldmægtigede hemmelige Jnstructioner, som denne i visse Tilfælde skulde tilintetgiøre. Jmidlertid bleve de tilfældigviis opsnappede, og man saae deri Beviis paa et Meenedsystem, som var uhørt i Forhandlingerne mellem civilicerede Nationer. Disse Jnstructioner indeholdtes i et hemmeligt Brev, som Maret under 19de Marts, da Underhandlingerne endnu ikke vare afbrudte, havde addresseret til Caulincourt. Bonaparte stod i Begreb med at giør, en militair Bevægelse, hvis lykkelige Udfald syntes tvivlsomt ; ifølge deraf havde han bemyndiget sin Minister til at indrømme Adskilligt. Paa samme Tid befalede han, at de Personer, som havde med Tractatens Udførelse at bestille, skulde, efterat den allerede var sluttet, og ratificeret, trække Udførelsen af adskillige Artikler i Langdrag, forat Keiseren kunde drage Fordeel deraf efter Omstændighederne. Han tilkiendegav altsaa, at om Tractaten endog var bleven sluttet, vilde han dog ikke fuldbyrde samme. Hvad var da Gienstand for denne store Tvetydighed, Bonaparte vilde ikke overgive Rigets saakaldte tre Nøgler, nemlig Antwerpen, Maynz og Alessandrig. Kan man forlange et mere paafaldende Beviis paa denne Mands Uordholden hed, Er det ikke øiensynligt, at han uden videre vilde bryde alle Tractater, Bør en saadan Mand have stor Magte Vilde han ikke strax igien overfalde Europa med sine Røverhobe? Hvor underligt det end maatte forekomme, at man forer Krig med et Jndividuum, saa er det dog vist, at de europæiske Magter maae opbyde alle Kræfter, forat forhindre at dette Jndividuum, hvis Karakteer aldeles ikke lader sig forene med Livets moralske og selskabelige Forholde, ikke meere bliver mægtigt. De Allierede handle ikke efter ubestemte Begreber, hvis Anvendelse ikke vilde kunne udføres; men de ere forenede, fora opretholde den Tractat, hvorved Bonaparte afstaaer Tronen. Saalænge de fore Krigen i den Hensigt at betage Bonaparte al Magt, er det afgjort, at de kunne ogsaa giøre Regning paa den engelske Nations Understøttelse. - Den ædle Lord endte med at sige, at de Kongel. Ministre ønskede at Freden maatte vorde vedligeholdt, naar dette kunde skee paa en ærefuld Maade. Derpaa tilkiendegav han, at han vilde forlægge Huset en Overeenskomst, ifølge hvilken Engelland blot har forpligtet sig til Penge understøttelser. - Efterat endnu adskillige Medlemmer havde talt, blev Hr. Whitebreads Motion forkastet med 273 Stemmer imod 73.