Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-01-16
Skrivelse fra Fru Persen. P. M. Jeg seer af Deres Blad, at min Svoger, Secretæren, har i et Brev med Fodposten beklaget sig hos dem over sine som Huuskors og ved samme Leilighed skoftiseret over mig og min Mand og min stakkels Søster. Jeg kan ikke negte mig den Fornøielse ufortøvet at melde Dem, at min Mand, som billigt er, har brudt alt Venskab og Frændskab med Secretæren, og at min Søster, Fru Secretærinden, har ansøgt Magistraten om, at de jo før jo heller maatte skilles i Henseende til Dug og Disk. Det er efter mit Raad og min Tilskyndelse at denne Skilsmisse skeer. Min Søster faaer sig nok en Mand igjen, det har ingen Nød, aldenstund Folk veed, at Capitain Peersen er hendes Svoger. Der vil være de, som med Kyshaand, vil paatage sig alle Secretærens Huuskors, blot for at kunne komme ind i en saadan Familie, som vores. Men hvad disse Kors anbelanger, som min Svoger har behaget at præke saa meget om, da maa Ara jeg reent ud sige Dem, at al hans Bagtalelse har ingen Steds hjemme. Secretæren, maa De vide, er et Menneske uden Ædekousiong, som man kalder det, og da han friede til min Søster var han mæn, ikke andet end en gemeen Skriver Havde det været nu, kan De troe, han havde ikke faaet hende saa let; det skulde jeg nok have passet. Han har hidtil behandlet sin stakkels Kone som den største Barkar. O, jeg kunde fortælle Dem saa mange Historier, som Kaarene maatte reise sig paa deres Hoved, naar De hare hørte dem. Da der forleden Dag var Maskerade paa Hoftheatret, sendte jeg min Søster og hendes Datter to Billetter; og lod dem vide, at jeg ventede dem til den bestemte Tid. Jeg ventede og ventede, men derkom ingen. Jeg sendte to ere Gange Bud til min Søster, men fik hver Gang det Svar, at hun nok skulde komme. Tilsidst forlod Taalmodigheden mig; og jeg tog i fuld Maskeradedragt, som Tyrkisk Sultaninde, hen til Secretærens; men hvor jeg blev tilmode, da jeg traadte ind i Stuen, kan jeg ikke beskrive Dem. Det var et jammerligt, et hjertebrækkende Syn! Min stakkels Søster, der, efter Aftale, skulde have været min Hofdame, laae med en Turban paa, saa lang hun var, paa Sophaen. Min Søsterdatter stod og hulkede i en Krog, og Lammehovedet, Secretæren, stod ved Sophaen og holdt den flade Haand for Panden. Jeg blev ganske perblix og spurgte: hvad her var paa Færde, Men det varede nogle Minuter førend jeg fik noget Svar. Endelig reiste min Søster sig ganske afmægtig op af Sophaen, strakte begge Armeene ud efter mig og raabte, i det hun omfavnede mig: "ak, Søster Peersen, hvad jeg er ulykkelig!" J det hun sagde disse Ord begyndte hun bitterlig at græde, segnede tilbage og blev liggende i et Slags Daanelse. Den arme Kone saae ud som et Liig. Hvad er der da paa Færde, Fru Søster, spurgte derpaa jeg, Nu samlede hun alle sine Kræfter, reiste sig igjen, trykte med Ømhed min Haand og svarede: "ak, Søster, hvor Du er dog lykkelig gift!" Nu fortalde hun mig den hele Historie. Hvad tænker De, Hr. Udgiver, hendes Mand, den Tyran, den Barbar, den Tyrk, havde reent ud af Posen negtet at leie en Tyrkindedragt for hende, fordi den kostede lumpe 12 Rdlr. i Leie, eller kjøbe en Maske til hende, fordi den kostede 4 Rdlr.: Men nu kunde jeg ikke holde mig længer, reiste mig ganske hidsig opaf Stolen, satte begge Hænder i Siderne og sagde til Secretæren: "syl for Fanden, hvad er De for en Mand, Svoger, Er det at behandle en Kone, Er det en Opførsel." - Men troer De, Secretæren antog nogen Ræson, Nei, min Tro, gjorde han ei. Han var tvertimod saa perti vent, at han uden at svare et Ord tog mig ved de Aal. strandGade. Armen, forte mig ud af Døren, og sagde: "var saa god Fru Peersen!" Jeg var færdig at gaae af mit Skind af bare Ærgrelse. "Bl. J kun bi J kun, Secretær Habniks! J Prakker! J Peer Nittengryn!" raabte jeg ind i Stuen. "Jeg skal nok hevne mig og min Søster - det kan J troe. Jeg tog nu strax hjem, men jeg havde ærgret mig saa meget, at jeg maatte flux gaae til Sengs, og tage Hofmansdraaber ind. Efterat jeg havde ligget et Par Timer i een Damp, kom min Søster og hendes Datter, begge med et Par forgrædte Øine. "Hvad mener Du, Søster, han har ogsaa jaget os paa Døren!" sagde hun"Har han det?" sagde jeg: "naa, saa meget desto bedre! Det er ingen Mand for Dig, Søster! Saadan en Prakker, som ikke engang nænner at give 12 Rdlr. ud til en Maskeradedragt for at fornøie sin Kone, er ikke værd, at han skal have en Kone som Du. Jeg bad nu min Søster, at blive hos mig, og lovede hende at sørge for Resten. Næste Dag maatte min Mand lade opsætte en Klage til Magistraten, og nu er der da intet i Veien for Skilsmissen, end den ubetydelige Omstændighed, om min Søster eller hendes Mand skal sørge for Børnene. De to ældste ere saa godt som allevede forsørgede, for Else har ti Friere for een, og Fritz venter med det første at blive ansat som Secretær hos en Collecteur her i Byen, hvilket Embede han allerede længe har havt Eksspektanse paa, som det hedder. Jeg kan ikke beskrive Dem, hvad det glæder mig, at jeg har faaet den Knude løst. Det havde saa aldrig gaaet godt, for min Søster han er nu bleven vant til at føre Chi et ordentligt og anstændigt Liv, men det er noget, som hendes Mand netop ikke kan taale. Hver Gang han skal give Penge ud, klager han af og vee over de slemme Tider, raaber, at han maa blive til en Kieltring, og teer sig som en Nar. Hver Gang jeg spurgte ham, men min kjere Svoger, hvorledes bære alle andre Folk sig da ad? svarede han ganske kort: "det maa andre Folk vide." J Gaar tog jeg min Søster dygtig i Skole. Det lod, som hun havde i Sinde at gjøre sig gode Venner igjen med sin Mand. "Det klæder dog saa ilde, sagde hun, saaledes at lade sig skille." – Gjør det saa, svarede jeg; "naa Søster, saa kan Du jo gaae hjem igien til Din Mand, bede ham om Forladelse, falde paa Knæ for ham, og love ham Bod og Bedring. Jeg har intet derimod. Men lad ham kun ikke understaae sig at komme i mit Huus!" Nu begyndte hun at flæbe. "Fyl Fyl Søster," sagde jeg, hvad er Du for en Kone, Har Du da reent glemt, hvorledes han behandler Dig?" Nu begyndte hun at sadle om igien, undskyldte sig med, at hun havde levet saa længe sammen med ham og havt saa mange Børn. "Om J havde levet i 100 Aar, sammen, og om J havde havt 60 Børn sammen som Murza Abdul Hussan, saa bør Du lade Dig skille fra ham. Har Du glemt Maskeradedragten og Masken, Kan jeg være bekjendt at have en Mand til Svoger, som ikke engang vil leie en Maskeradedragt til 12 Rdlr. eller kjøbe en Maske til 4 Rdlr. for sin Kone, Kan Du være bekjendt at have saadan en Mand, saa er det godt for Dig, jeg kan ikke være bekjendt at have saadan en Svoger. Nu faldt hun mig om Halsen og raabte hulkende, at hun vilde gjøre alt hvad jeg, som hendes ældste Søster, siger og raader hende. - J Middags var hun for Magistraten med sin Mand. Jeg fulgte derop med hende for at paatale hendes Tarv. Det varede over en Time førend Sagen kom for. Da vi begyndte at blive utaalmodige, sagde een af Raadstuebetjenterne, at der i denne Tid næsten var lige saa mange at fraparres som sammenparres, og Alting, som Kong Salomon meget viselig har sagt, maatte og skulde have sin Tid. For at forslaae Tiden med noget, gav jeg mig i Lav med at betragte de mange vare Skilderier med lutter Æreporter, som Magistraten fra Arildstid havde ladet opføre ved høitidelige Leiligheder, og som til Stedets Ziir og Ære og de Ære, des evig glorværdige Hakommelse findes ophængte paa Væggene. J det jeg saaledes beskuede disse Konstens Mesterværker, traadte min gamle Veninde Fru Bofinke, med et nysseligt Barn ved hver Haand, ind i Salen. Ei, ei, skal jeg træsse Dem her, lille Frue," sagde jeg, i det jeg omfavnede og kyste hende. "Hvad Ærinde bringer Dem herop "Jeg kommer saa mæn for at lade mig skille fra min Mand, Fru Peersen. Det er mit hele Ærinde." "Skille?" svarede jeg. "De levede jo hele Tiden sammen som to Duer." "Det er ikke min Skyld, svarede hun: "at vi ikke leve endnu som Duer. Men naar min Mand vil være en Høg, saa kan jeg ikke være en Due. Naar han vil hænge hele Dage, i Klubben og paa Billard huse, saa vil saa mæn jeg ogsaa imellemstunder have en Fornøielse. Men han behandler mig, reent ud at sige, som et Umenneske. Skat vi til Bellevne om Sommeren, saa er Vognleien og Fortæringen for dyr. Ligger der to Alen høi Snee paa Gaderne, saa er Kanerne for kostbare. Skal man paa Komedien til en Bonefiis, saa er den ingen Loge eller Billet at faar. Skal man paa Bal, saa ere Tiderne for besværlige. Skulde De vel troe, Fru Peersen, jeg har i Vinter endnu ikke været paa Maskerade, Jkke en eneste Gang. Jeg har længe nok lempet mig efter min Mand. Men jeg kan ikke holde det længer ud. Jeg er hverken af Stok eller Steen. Jeg vil fra ham og maa fra ham, om det skal gaae nok saa galt." Min Søster spidsede nu Øren, da hun hørte, at hun ikke var den eneste, der ei vilde lade sig tyrannisere og skikanere af sin Mand. "Det er anden Gang, jeg allerede har været her i denne Uge." blev FruBosinke ved Sagen er for saavidt afgjort. Spørgsmaalet er kun nu, hvem der skal tage Børnene til sig. Tøsen gad jeg, af visse Aarsager, nok beholde; men Drengen maa han gjerne tage. Men "entweder fix over nix raaber han bestandig paa sin Tydsk, det er at forstaae: han vil enten have begge eller slet ingen. Naar det endelig skal være, maa han gjerne tage Ungerne. Jeg bryder mig ikke saa meget om at beholde dem, naar jeg kun kan blive af med ham. - Foruden Fru Bosinke var der endnu et halvt Dusin gemeene Madamer, som vare komne i samme Ærinde. Til syvende og sidst bleve vi opraabte. Vi traadte nu ind og gjorde vor skyldigste Reverense. Hvad her blev forhandlet, skal jeg næste Gang melde Dem. Fru Peersen.