Den Vest-Sjællandske Avis, 1825-02-25
Denne Troeskyldighed hos Konen behagede Keiseren og han spurgte hende nu videre ud om hendes Søn. Hun fortalte ham: at hendes Søn, da hun var en gammel fattig Kone, som ikke kunde fortiene noget meere gav hende aarlig af sin Løn 700 Rubler; men at han dennegang havde skrevet hende til, at hun skulde faae dem af een af Keiserens Tienere, da Keiseren vilde foretage sig en Reise der i Egnen. - Jeg erindrer det nu meget godt svarede Alexander, hun har ganske ret Moder, hendes Søn har vel ikke givet noget Brev med; men dog Penge til hende, som han har afleveret til en Officeer, som er med i Keiserens Følge; men J tager vist Feil i Summen; thi det er ikke 70 men 500 Rubler – er det Jeres Alvor. – Det er mit fuldkomne Alvor, gaae kun hentil næste Station, der vil hun finde Officeren. Keiseren beskrev nu General v. D. saa nøie for den gamle Kone, at hun ikke kunde tage Feil af ham og sagde naar hun nu har fundet en Mand, som seer saadan ud saa lad ham kun betale hende de 500 Rub Den gamle Kone gik derpaa hen til den ler. næste Station efterat hun havde rakt Keiseren Haanden og takket ham for den gode Underretning. Da hun nu havde fundet General v. D., saa gik hun den til ham og sagde, maae jeg bede om de 500 Rubler, som min Søn har givet Jer med til mig. Generalen faae den Gamle stift i Øinene og troede hun var ikke fuld klog: gode Kone svarede han Jtager Feil, jeg kiender hverken Jer eller Jeres Søn og allermindst har jeg modtaget 500 Rubler af nogen for at udbetale dem i denne Egn herDet har dog en Herre sagt svarede Konen, som dog maae vide det, han har beskrevet mig Jer ganske nøie og sagt jeg skulde søge Jer og forlange Pengene af Jer. – Der har nogen bundet Jer det paa Ærmen, det er slet ikke kiønt at narre saaledes gamle Folk. – Nei det har han vidst ikke; han saae ikke saadan ud, giør derfor kun ingen Omstændigheder; men give mig Pengene. – Til gaae Jer Vei raabte Generalen ganske fortredelig, jeg har ikke modtaget nogen Penge til Jer, af mig faaer J ikke en Copel. Keiseren var imidlertid ankommen og traadte ind i Værelset, neppe havde hun faaet ham at see, førend hun pegede hen paa ham og sagde: naa der er den Herre, som har sagt mig at J havde Penge til mig fra min Søn. – Keiseren gav Generalen nu et Vink og sagde til ham: besind Dem dog, har de ikke modtaget af en Fyrbøder i Petersborg 500 Rubler til denne gamle Kone. Generalen forstod Vinket, slog sig for Panden og sagde, ja det er sandt nu husker jeg det, jeg havde reent forglemt det; det har sin Rigtighed Moder med Pengene, hun skal strax faae dem. Han lukkede nu et Reisechatol op og betalte Konen 500 Rubler. – den Gamle stod ganske forbauset og ubevægelig, og saae paa den Skat, som blev hende tilbudt, men turde ikke røre ved den. – Saa tag den dog sagde Generalen. Jeg vilde gjerne svarede hun, var jeg kun sikker paa at min Søn ikke har stiaalet dem. – Det har han vist ikke sagde Keiseren. Men hvor i al Verden har han faaet saa mange Penge fra Keiseren har givet sine Betientere en overordentlig Gave, og da hendes Søn har ført sig godt og saa har han faaet 500 Rubler. – Ak raabte Konen med Taarerne i Øinene kunde jeg dog eengang førend jeg døer, faae den Lykke at faae Keiseren at see. – Alexander blev kiendelig bevæget; men nu tog Generalen Ordet og sagde: Hendes Ønske er opfyldt, han staaer foran hende. Saasnart den Gamle hørte disse Ord kastede hun sig ned paa Knæe for Keiseren fuld af Angest; men Alexander løftede hende godmodig op og sagde: Det glæder mig at hun har en saadan god og taknemmelig Søn, som tager sig saagodt af hende paa handes gamle Dage. Hendes Frygt gjør hende Ære og for at hun for Fremtiden kan leve uden Uroe saa skal hun for sin Livstid faae en Pension, som kan beskytte hende mod al Mangel, saa at hendes Søn har ikke videre nødig at knappe af for sig selv for at opfylde sin sønlige Pligt. Naar han fører sig godt op saa skal der ogsaa blive forget for ham.