Politivennen, 1801-01-01
Om Sengklæders Smitsomhed, og et formentligt Middel derimod, i Anledning af den af Dr. Hunæus i Politivennen No. indrykkede Fortælling Til Udgiveren! Jeg havde netop læst Hr. Hunæuss i deres Blade indrykkede mærkværdige Fortælling, da jeg forlod København for at rejse til min Bolig paa Landet. Undervejs hæftedes mine Tanker endnu ved denne Gjenstand, der forekom mig saa vigtig. Jeg overtænkte de dræbende Følger af friske Personers, og endnu mere af Syges eller Sygeliges Leje paa Sengklæder, der havde ligget under Mennesker, som vare døde af raadne, seabieuse, veneriske eller andre smitsomme Sygdomme. Jeg erindrede de utallige Exempler paa Ligegyldighed mod Sengeklæders Tilstand, som jeg selv har været Vidne til. Jeg tænkte paa de saa Udbredte Hudsygdomme, paa de mange ubegribelige Anfald man seer af haardnakkede Sygdømme paa unge friske bomstærke Mennesker, uden at man ofte kan gjette nogen Aarsag dertil, enten i disses Forseelser eller i Tilfælder. Jeg gyser ved at tænke den Omsætning af Ont, af Smerte, af Død, som Auktionsfolk og Sengeklæders Udlejere, paa en Maade uskyldigen bevirke, og jeg begyndte allerede at gyse for den Seng, jeg ved min Hjemkomst vilde komme til at ligge i, da den nu under min hele Rejse til København havde staaet ubrugt (jeg er Ungkarl) og jeg neppe turde haabe, at min Husholderske havde havt den Omsorg i min Fraværelse at lade den vejre. Men jeg blev denne Gang behagelig overrasket, ved at finde mit Leje langt blødere og mere kvægende, end det forekom mig nogentid at have været, istedet for at finde det haardt, koldt, klamt og mugentlugtende. Min Husholderske havde ganske nylig, efterat have vejret og banket Klæderne godt, havt dem i en Bagerovn, og deraf havde Dunene faaet denne herlige Elastisitet, som havde skaffet mig saa forfriskende et Leje. Jeg havde atter her noget nyt at pønse over, som syntes at staae i et meget nøje Sammenhæng med de forrige Dages Tanker. Maaskee havde jeg nu Spor paa Middelet mod det frygtelige Onde. Ikke blot en fornyet Elastisitet maae en passende Bagerovns Hede kunne give Dunen, men ogsaa de onde Vædsker og Fugtigheder, den raadne smittede Luft, som kan have saa farlige Følger, maae derved, troede jeg, kunne opløses og fordrives. Men i København det Sted, hvor Omsættelsen af Sengklæder er størst og farligst hvorledes skulle der denne Udbagning kunne iværksættes? Bagerne lade ikke Heden gaae unyttet hen, deres Ovne ere maaskee heller ikke saaledes skabte, og overalt er Brødbagning og Sengeklæders Bagning to Ting, som neppe kan eller bør fordrages sammen. Jeg har derfor tænkt paa at foreslaae, at der i København indrettedes Tørrehuse til Sengklæder, og troer at et Par Familier eller maaskee flere kunde hente deres rigelige Udkomme af at holde dem. I en meget stor Stue, som enten ved Ovne eller murede Rør kunde hedes indtil den passende Grad, kunde hver Ejer af Sengeklæder, som ønskede det, faae sine forud vel bankede og børstede Sengeklæder hedede, og saaledes den fornødne Elastisitet igien bragt tilveje. Det forstaaer sig at de Folk som drev denne Næringsvej maatte være saadanne Personer, af hvem man kunde haabe en redelig og god Behandling. Disse kunde ogsaa paatage sig Solingen og Udbankningen. Det ønskeligste var om en Mand, der ikke trængte, men ønskede at tjene sine Medborgeres Helbred, anlagde slige Huse, da han havde Magt til at sætte de Personer han betroede Gierningen til, af eller ind, efter Fortjeneste. Af vore oplyste Herrer Læger ønskedes bekræftet, om en vis Varmeeller rettere Hedegrad, og i saa Fald hvilken, er istand til ganske at fordrive Sengeklædernes fugtige Dunster og usunde Luft.