Jyske Efterretninger, 1772-01-03
Non, i male nune, Solm. Sic erit. Hoaar. L. II. Od. A. 17. 18. Naar skal, ol Tids og Evighedens Gud Den store Dag, vor Jubel=Dag fremkomme? Er Dommen ner, er de, i Lan mes Bud, Du sender os i dine svare Domme? Hvad er vor Jord? – nedsænket var den før J Ondskab, Jammer, Nød, men dog langt meere Er den det nu og liig et brækket Rør, Ey kan sig selv og sine Plager bære. Det tordner alt ; og dine Tordener, tilmægtige forskrækker hver, som tænker, De lære os, at Hævneren er nær Ol giv vor Skræk os denne Fordeel skienker) Seel Krig og Pest, og Hungers haarde Nød. lidbrede sig og Landene fortærre. Jeg Jeg seer et Land, hvor Nød og Uselhed, Skræk, Ødeleggelser og Dødens Strømme Med grusom Magt tar rasende afsted, Hvefor Plager maae for Plager Pladsen rømme, Hvor Brødres Sværd er vendt mod Brødres Bryst; Forbandet Sværd, som Borgerblod kuns drikker! Hvor Kongen, som bør være Folkets Lyst, Ey paa sin Throne og sit Liv er sikker, Vi høre Krig og Tidender og Krig, Udgydet Blod og ødelagde Stæder; Har Sværdet ey paa hvert Sted svinget sig Har hvert Sted dog nok af Elendigheder. Hist svæver i sin fæleste Gestalt Den grumme Død og Millioner blive Dens Bytte. Her er Liv, men Savn paa alt, Som tiener til at holde Folk i Live. Jeg seer en Flok af dem, som gaae omkring At søge Brød, og intet Brød at finde, De klage: at de ey veed nogen Ting, Hvormed de Brød og Næring kunde vinde. Naturen selv den synes i sin Kraft. At svækkes, og til Undergang at hælde: Udtørret fra sin fordum frugtbar Saft, Sligt synes jo at vidne om dens Ælde; Hvad Under Man da høre kan, at de, Som fordum fandt den beste Høstes Glæde, Og andre hialp, sig nu i Armod see, Og med Væmodighed om Brød maae bede. Er det Basunens Røst, og Dommens Bud? Skal Nødens Tiid forkortes ved dit Komme? Algode og forfærdelige Gud? Kan du endnu paa Jorden finde Fromme? En større Strøm, end Hunger, Krig og Død Har oversvømmet vor fordærvet Klode, Bortrevet Demningen for Straf og Nød. Vi ligne dem, som fordum ikke troede, En Syndflod kom, og de fandt ingen Ark. Seel Grunden til de mange Landeplager Er Verdens Synd. Og du, og Dannemark, Som Riiset med, skiønt ey som andre, smager Jeg Rd. Jeg seer din Synd i Spidsen af en Hær Af Plager sig til dine Grændser nærme: Hør Kreaturets Suk! frygt Himlens Sværd Uddrages det, hvo kan dig da beskierme? Uddrages bet? Det halvt uddraget er, Og blinker alt, med Skræk i vore Lande; Spørg dem, som boe i Hytterne, i sær, De skal med Graad vist denne Sætning sande. Vort Qvæg er død, vor Byrde mindskes ey, Vort Korn er lidt, vor Velstands Tid er omme, Ukrud og Torne groe paa Nærings Vey Vi tænke til, hvorfra skal Brødet komme? Saa sukke de, og tusinde i Nød Nedsænkte, og i Armod, Sygdom, Alder, Maae savne Trøst, ja Lædskelse og Brød, For disse Byrden haard og kiedsom falder. Vel er det sandt, at en og anden har Det bedre, ja en Deel i Vellyst svømme; Thi hver en lige Deel i Byrden tar, Men vil man ret om Landets Tilstand dømme, Bor man til Mængden see. Nu Sværdet er Uddraget halvt, og truer os med værre Og fleere Plager. - Hevneren er nær Vi see hans Spor: Hvo kan hans Vrede bære. Hvo kan hans Vrede flye, Retfærdige! Kan Bod og Bøn dit milde Hierte vinde? O! skab da Bod og Bøn i Hierterne, Lad hver saaledes sig for dig indfinde. Skab Frygt i os for dine Dommes Bud, Skræk for den Hevn, som os paa andre vises; Bønhør os saa, vort Haabs og Styrkes Gud, At dit det store Navn af os maae priises! Maae priises! Gud hvor skylde vi dig Priisk Ol lad vor Priis, saa svag den er, behage Dig i din kiære Søn, for hvert Beviis, Som du os gav i de forgangne Dage, J det forgangne Aar, paa Kierlighed, Hvis allermindste Frugt langt overstiger: Vort Lives Lov, og Evighedens med. Hoplovede du frem for mange Riger Aa Har To Har skaanet og velsignet os; dit Navn, Dit hellige og store Navn vi ære For Fred og Roe, for Siels og Legems Gavn, Og kan med de Can od til andre Slægter bære Din Naades Lov; Lad den, Langmodige! Os kraftig til din Dyrkelse opvække; Vort Hierte ey urort din Godhed see, Og andres Nød os ey forgiæves skrække! Stands selv den Strøm af Ondskab og af Synd, Som raser med dit Navn og mod din Ære, Handthæv din Ret. - velsigne dem med Fynd Og Kraft, som skal dit Naades Ord frembære! Lad ey det Lys, du gav os ved din Aand, Sit klare Skin fra disse Lande drage! Styr Spottere ved din almægtig Haand, Omvend dem, at de maae din Sandhed smage! Da Herrens Frygt hver Thrones Styrke er, Og Viisdom kuns af denne Kilde flyder, Saa giv, ol Gud, din Salvede, som bær Dit billede, at han dit Vink adlyder, Din Viisdoms, Raads, din Kundskabs, Styrkes, Aand, Regiere ham, som os, dit Folk regierer; Hav store Gud, Hans Hierte i din Haand, Al Lykke du os da ved Ham beskiærer! Han elskes som vor Konge, Fader, Ven, Han stedse lydes, æres, frygtes, glædes, Saa elskes vi af Himmelen igien, Hans Urne først af Børne=Børn skal vædes! Velsigne Kongens Huus. - Lad alle see, At Stammen du fremdeles vil beskytte, Og hver i sær din Miskundhed betee! Lad Konge=Slægten boe i Fredens Hytte, Velsigne Stiftets høye Embedsmænd, For Begges Vel, vi dig, o Gud anraabe: Din kraftig Bistand, Hielp, Dem stedse send, At de ey maae forgiæves paa dig haabe Endnu et Suk! - Det er de Fattige, Hvis Trang man kiendelig har vidst at lætte; Dr. De sukke: Herre! lad Velsignelse J denne Bye sin synlig Boelig sætte, Ja, Gud hør, deres Bøn; Lad dette ske! Saa skeer og det, vi haabe og begiere; Jeg bryder af: - Min Læser selv kan see At her skal Rum til Nyt og andet meere.