Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-01-15
Blandede Efterretninger. Over et nyligen paa Tydsk udkommet Skrift: om Grækenland og dets nuværende Kamp, af C. Greber, leverer Prof. H. C. G. Paulus følgende raisonnerende Bedømmelse: Argos er over halvfjerdetusind Aar gammel. - Derfra nedstammer Grækenland, og det allerede da med nogen Cultur. Da sexten Aarhundreder sildigere, med Corinths Erobring, Grækerne ophørte at være et selvstændigt Folk, blev dog endnu den i dette lange Tidsrum samlede aandige Kraft og Hellas's Sprog, Videnskab, Konst og Smag til bage, men Nationens Characteer, fornedret og udmattet, gjorde paafølgende Erobrere Spillet let. – J Begyndelsen af det fjerde Aarhundrede gaves næsten intet Spor mere af det Nationale; under de græske Keisere, der begyndte deres Herredømme med at grunde et nyt Rom i Constantinopel, forløb et Aartusind, tilbragt i Svaghed, under beklagelsesværdige Troestvistigheder, indtil endeligen 1453 Tyrkerne ved Constantinopels Erobring gjorde Ende paa Keiserriget, og indførte en Trældom, under hvilken Grækerne i flere end halvfjerde Aarhundreder have sukket, og hvis Lænker, de nu søge at sønderbryde. - De Characteertræk, der skildres af de nuværende Grækere, ere ikke overalt fordeelagtige; men alle de Nedrigheder, som forekastes dem, ere følger af Trældom, der fordærver Sædeligheden og opfylder Hjertet med Svig og Lumskhed. Fortidens første og viseste Folks Skjebne faldt i hine Barbarers Vold, der endnu den Dag i Dag - hvorvel Beboere af den fordum meest cultiverede Verdensdeel – dog ved al muelig Leilighed til at udøve Konst og Videnskab, nedsænkede i Uvidenhed, som blinde Tilbedere af en oprørende Fanatismus, skye hvert Lys, og kun have andre Nationers sørgelige Skinsyge at takke for deres Tilværelse. - Historien, som neppe kiender Tyrkernes Navn siden Midten af det sextende Aarhundrede, betegner dens Stamme som en Røverhorde. Et selvstændigt Folk bleve de først for fem hundrede Aar siden, og dette Folk fremstod af Røvere, Slaver, Tatarer og ranede Christenbørn. En dristig og lykkelig Røverhøvding, Osmann, var 1300 den første Sultan. Fra ham skriver sig Begyndelsen til det nuværende tyrkiske Rige. Folkeslagenes Tvedrage i Troessager, en ilde regieret Tidsalders Qvind agtighed gjorde en Fiende, hvis Trone var grundet paa blind Tro, blind Anførsel og blind Lydighed, efterhaanden frygtelig. Siden man sildigere almindeligen erkiendte et paa saadanne Grundsætninger hvilende Herredømme, og Letheden i at kunne tilintetgjøre den, blev fremmed egennyttig Politik dets Opholder. Fra d. 23 Mai 1453, da den sidste græske Keiser, den ellevte Constantin, begrov sig selv under Ruinerne af sin Trone, ligger Hellas under tyrkisk Herredømme. Osmanniske Kalifers Turban dækker allerede i tre Aarhundreder kjekke og krigerske Herskeres Jsse. Men svage Sultaner, indelukkede i deres Serail, givne til Priis for deres Livvagts Sværde, herske nu kun af Vane, og kun af grusom Kiedsommelighed seer man dem fortsætte det tyranniske System, som de have at takke for deres Tilværelses Vedligeholdelse. – Rigtigen har man sagt om dem: Tyrkerne ere de eneste Barbarer, der have underkuet dannede Nationer, uden at blande sig med dem, uden at antage deres Tro, Sprog, Videnskab, Konst og Sæder. Ved Ganges og ved Anadyr, ved Platastrømmen og ved Mississipived Cap, og hiin Side af de blaa Bjerge i Ny sydvales, har Europæeren grundet sin Dannelses Lov med Magt; kun i det hellige Hjem af hans Tro og hans Frihed, hans Aand og hans Hæder, ved Jordan og Jlyssus, i Palæstina og i Grækenland taaler han Undertrykkelsens Forsmædelse. Men for Øjeblikket ere Grækerne fremtraadte med Vaaben i Haanden, ikke som Oprørere mod en retmæssig Regjering, men som Fiender af et voldsomt mod dem uophørligen rasende Vilkaar, lighedsherredømme, hvor de Menneske- og Stats borgerrettigheder, paa hvis Besiddelse de gjøre Paastand, aldrig kunde sikkres dem af samme Den tyrkiske Sultan vil man ikke kunne regne til europæiske Regentfamilier, og Grækerne føre ingen Borgerkrig. De stride ikke for at vinde en Jndskrænkning i monarkisk Magt; de føre Krig mod en Overmagt, der til alle Tider har mishandlet dem som Slaver, mod det Folk, der stedse betragtede dem som Fremmede. - Man saae og seer endnu, hvorledes de med Osmannerne meest i Venskab levende europæiske Nationer, ved deres Forbindelse med Tyrkiet, i deres derværende personlige Forhold staae i Foragt og mishandles. De europæiske Hoffers Etiquette lempede sig efter en barbarisk Regjerings barbariske Former, for at vinde en stoltnikkende Sultans Hilsen, og man nærede en evig afsagt Fiende af Christenheden og Culturen, hvis Hensigter til sit Riges Udvidelse kun vil gaae under med hans Omstyrtning, naar hiin høiere Politik kommer til den Overbeviisning, at ogsaa en anden Regjeringsforfatning i den nu tyrkiske Deel af Europa kunde være den nyttig, og betrygge den væsentligere og fastere begrundede Fordeele. Kraften af Principet for Legitimiteten med alle dens Virkninger, kan, i stridende Forhold imellem dannede og barbariske Nationer, ikke komme i Anvendelse. Tyrkerne staae, efter deres Troesgrundsætninger, mod Jkkemosleme stedse kuni en Vaabenstilstand, aldrig i en Fred, som erkjender Modstanderens Rettigheder. Opæggede ville de fægte mod de talrigeste Hære med alle Fortvivlelsens Vaaben. Kan det christelige Europa blive roligt, naar en raa, alting forstyrrende Kraft truer med at ødelægge den Dæmning, som siden nogen Tid indtvinger det, faa synes derimod at have tænkt paa, at egentligen i Grækernes Selvstændighed uden Tvivl findes det sikkreste Middel til at slutte det Svælg af Begivenheder, som desværre kun er vædet med alt formeget Blod. - Hvad Grækenlands tilkommende Forhold angaaer, saa har man enten kun tænkt paa Oprettelsen af et Protectorat, eller Sønderstykningen af det osmanniske Rige til Gunst for andre Stater. - Begrebet af Protectoratet forudsætter, at det tyrkiske Herredømme i Europa bliver integreret, men at der i Henseende til Grækernes Behandling haves Opsyn med samme. Hvilken europæisk Magt skulde, med de øvrige Magters almindelige Samtykke, dette Protectorat, overdrages til Og hvorledes vil den Magt, samme overdrages, haandhæve denne Beskyttelsesrets Magt? Ved blot Tillid til Tractater og Overeenskomster, eller ved Landenes Militairbesætning? Hvo skulde dømme, om Protectoratet blev godt nok, uegennyttigen nok udøvet? Skal den almindelige Fiendes Vedblivelse, selv for Venner blive et almindeligt Tvistens Æble? Bedre Virkninger vil der frembringes ved det andet Fald – Sønderstykkelsen og Fordelingen af det osmanniske Rige i Europa til Gunst for andre Stater. Grækenland kunde for sig ordnet og indenfor sine gamle Grændser blive hævet til en passende Forfatning. Macedonien kan dertil ikke mere egentligen regnes. Fra dette Land til op mod Tydsklands Grændser var det, der skulde erobres, til de mægtige Naboers Raadighed og Fordeling. Ogsaa Østerriges Grændser kunde udstrækkes indtil en Deel af Øehavet, og dets Udførsel udvides. Frankrig og Spanien have de med Tyrkerne beslægtede Røverstater lige for sig, der længst have fortjent deres Tilintetgjørelse, og tjene disse Landes Misfornøiede til nærliggende Pladser for frugtbare Colonier. Britannien, overalt beherskende Bølgerne, kunde sikkre sig Besiddelsen af de joniske Øer ved videre Acquisition af Cypern, Rhodus, for ogsaa i Levanthandelen, i det mindste ikke at synke. Forf. holder sig meere til den Tanke, at det osmanniske Riges Herredømme kunde overlades til Grækerne; ham tykkes Udførelsen af denne Jdee at kunne tilfredsstille alle Partier. De øvrige europæiske Magters Andeel i den nuværende tyrkiske Dynastie= og Regjeringsforfatning ligger ikke i denne selv. Men en derværende Stat, altsaa dens Jntegritet, kan indgyde de europæiske Magter væsentlig Jnteresse. Skulde et saa rigt Land, et Land, der tilbyder alle Stater saa uendelig mange Hielpekilder, under en fri og retmæssig, med det øvrige Europa i Samklang staaende Forfatning, ikke gjerne optages i det store christelige Statsforbund, Alle Stænder, den Lærde, saavelsom Handelstanden, Landmanden, ja hele den dannede Menneskehed, aabnes en ny stor Mark, værdig den skjønneste Cultur, og lønnende hver Flid. Grækerne kalde i deres Sprog Mennesket den "Opad=Stræbende. Saa ihukomme da Hellenerne dette herlige Navn.