Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-12-29
(Fortsættelse.)¬ (Jeg har allerede tilforn tilladt mig at bekiendtgiøre, at den første Deel af Sophrosyne skal blive sluttet med Skildringer af den physiske Verdens Love og af dens Characteer; men jo længere jeg fordyber mig i disse høie Betragtninger og kommer til at samle og ordne hvad jeg i min Levetid har læst, iagtaget og grandsket derover, desto meere kommer jeg til den Erkiendelse, at disse Udarbeidelser ville blive vidtløftige. – Har jeg vel nødigt at giøre Undskyldninger derfor, Kan man vel tale forlænge og for meget om Guddommens Storhed, Formaaer man at udtømme den ved sin Tale? – Desuden vil man finde, at disse Betragtninger indeholde Grundvolden til al Religion, at Tilbedelse, Trøst og Haab, hvorom ogsaa den nærværende Afhandling vil overbevise (thi ingen aabenbaret Religion kan troes, førend man først troer paa en Gud, som har aabenbaret den.) – Jo dybere vi trænge ind i disse Betragtninger, desto klarere bliver det Guddommelige for os, hvo som vil oplyse sin Forstand derom maae derfor gjøre sig den Uleilighed at gaae af den møisommelige Bane; det Himmelske erholdes ikke for godt Kiøb og uden Møie. Synes Nogen, at Afhandlingen om den physiske Verden bliver for lang, saa give man enhver særskilt Udarbeidelse sit aparte Navn f. Ex. det efterstaaende Stykke den Titel: "om den physiske Verdens Harmonie." Sætter Nogen Mistillid til mine svage Evner til at behandle saa store Gienstande, saa gives der tænkende og indsigtsfulde Mænd nok i mit Fødeland, som kunne meddele Berigtigelser, og som da skulle blive benyttede; thi jeg veed med mig selv, at jeg kun søger Sandheden; men mere end denne Bestræbelse tillægger jeg mig ikke. Naar det første Bind af Sophrosyne er sluttet med disse Afhandlinger, saa skal det andet Bind komme til at indeholde den philosophiske Religion, som er allerede udarbeidet og er bygget paa disse Betragtninger, og hvortil de tiene til en Grundvold, det tredie og sidste Bind skal da komme til at bestaae af philosophiske Malerier af den physiske Verdens specielle Partier, hvortil jeg har i mange Aar forberedet mig og dagligen forbereder mig med den mueligste Flid og Aandsanstrængelse.) Bastholm. Slagelse, i December 1829. B. Den anden kosmiske Lov er Overeensstemmelsens. 1. Vi have beskiæftiget os med Betragtninger over Naturens Mangfoldighed; ve have kastet et Blik paa den uoverseelige Mængde af Ting, som ere frembragte og paa deres indbyrdes Forskiellighed og vi have erkiendet, at Jntet kan stærkere overbevise om Skaberens uendelige Magt end denne ubegrændsede Mangfoldighed af Væsner, som Verden indeholder. Vi kunne ikke omtvivle denne Fuldkommenhed i Guddommen, naar vi først ere overbeviste om, at denne Verden er et Værk af et og samme guddommelige Væsen. Men hvorledes komme vi til denne Overbeviisning, Ved Betragtningen af Naturens Mangfoldighed kunne vi ikke erholde den; denne maatte hellere lede og til den Troe, at denne Mangfoldighed af Ting maatte ogsaa være frembragt af mangfoldige Aarsager. Maatte vi end tilstaae, at enhver af Naturens Frembringelser er et Konstværk, som røber en med Fornuft begavet Ophavsmand, hvad kunde dog afholde os fra at troe, at disse Aarsager have været ligesaa mange som de Ting der ere frembragte; eller at de i det mindste have været mangfoldige, eller med andre Ord, at der gives mangfoldige Guder, som denne physiske Verden skylder sin Oprindelse, dette var engang Menneskeslægtens Troe, og en stor Deel af den giør sig endnu samme Forestilling derom. Afguderiet var engang herskende paa vor Klode; destoværre tæller det endnu mange Tilbedere, og det har selv der indsneget sig, hvor man ikke vil vedkiende det. a. Vi vide af de Beretninger, som ere os overleverede fra Oldtiden, hvor stort det Antal af Guder var, som Menneskene tilbade, inden en fuldkomnere Religion udbredte sit Lys over en Deel af Jordkloden. Til denne Mangfoldighed gaves der forskiellige Aarsager; iblandt andet den: at man antog at berømte Mennesker gik efter deres Død over i Gudernes Klasse; man kiender jo de store og forargerlige Udsvævelser, som bleve begaaede dermed under de Romerske Keisere inden Christendommen blev indført; men en Hovedaarsag var ogsaa den, at man antog at ethvert Partie af den physiske Verden var underkastet særskilte Guders Bestyrelse; saaledes for at blive ved Romerne, tilbade de Apollo som Solens Gud, Neptun som Havets, Wolus som Vindens, Vertumnus som Havernes, ligeledes Pomona som Frugternes Gudinde og Flora som Blomsternes. 3. Men den physiske Verden indeholder ikke lutter Forskielligheder, der spores ogsaa en Dvereensstemmelse iblandt disse Forskielligheder. Dens første Lov er Mangfoldighedens dens anden eren Eenhed i denne Mangfoldighed, og vi maae tilstaae, naar vi betragte Naturens Beskaffenhed at der er sørget ligesaa meget for Eenheden, som for Mangfoldigheden, Var det ikke saaledes beskaffent, bestod det Skadte af lutter Forskielligheder, saa existerede der vel en Masse af Ting, men der var ikke mogen Orden og Sammenhæng imellem dem; det vilde ikke være mueligt for os at bringe dem i moget System; de vilde forekomme os som en forvirret Hob, og vi vilde ikke kunne giøre os noget Begreb om en Verden. 4. Den almindeligste og meest iøienfaldende Overeensstemmelse imellem de skabte Ting er en vis Lighed, som man bemærker imellem dem. Det er først bemærket, at man har paastaaet at der er en saa stor Forskiellighed imellem de Ting, som ere til, at man ikke engang finder to Blade, som ere hinanden fuldkomment lige; lad det endog saaledes være, saa har dog ogsaa alle Blade noget tilfælles med hinanden, noget hvori de ligne hinanden, og som giør, at man uagtet alle deres Forskelligheder kunne sige om dem, at de alle ere Blade. Denne Lighed gaaer igiennem hele Naturen, ligesom elle Blade have noget tilfælles med hinanden, saa have ogsaa alle Planterne det, hvortil Bla one høre. Planterne staae midt imellem de livløse og de levende Væsner; i de Førstes Rige eller iblandt Mineralierne finder man mange Former, som have saare meget tilfælles med Planterne; til at Exempel derpaa kan allene anføres det gedigne Sølv, som ofte sees at forme sig i Metalgangene Biergene i allehaande plantelignende Figurer, og som derfor kaldes dendritisk Sølv eller Træesølv. Panden anden Side have Planterne deres Slægtninge i Dyreriget. Man kiender en heel Klasse Dyr, som man formedelst denne Lighed kalder Plante=Dyr (Loophyter). Jblandt Dyrenes Mangfoldighed forekomme de største Overeensstemmelser, hvorved det bliver mueligt at inddeele dem i saamange Arter og Slægter og at danne hele Classer af Naturlegemer. Det ene dyriske Væsen ligner det andet, og Ligheden bliver ved at gaae saa langt indtil vi Mennesker finde i Aberne en talrig Classe af Halvbrødre, som have formeget tilfælles med os til at vi ikke maae kiendes ved dem, og formeget forskielligt fra os til at vi kunne regne dem til vort Samfund. Men alle andre Mennesker maae vi regne til vor Slægt; thi uagtet ethvert Menneske har noget eget ved sig, saa have de dog ogsaa alle noget tilfælles med hinanden i Udseende og i Sindelag Det er besynderligt hvorledes disse Ligheder imellem de skabte Ting springe omkring imeldom hinanden, og hvorledes man i enkelte Henseender finder en frapperende Lighed imellem Væsner, som ere meget forskiellige fra hinanden. Mennesket er meget forskielligt fra Dovendyret (Ai, Bradypus) endskiøndt nogle Satiriker ville benægte det, og dog er det forunderligt at see, hvor ligt dens Ansigt, er med Menneskets (men soe den herlige Aftegning af dette Dyr i Prins Maximilians af Neuviets Abbildungen zur Naturgeschichte Brasiliens 2te Lieferung Tab. 4). Flagermusene ere sikkert meget foreskiellige Skabninger fra de drovtyggende Dyr; men der gives dog en Art blandt disse, den saakaldte Skiæg=Flagermuus Vespertilio hispidus) som har et Hoved der i en paafaldende Grad ligner en Gieddebuk. En Hest og en Fisk ere to langt fra hinanden fiernede Væsner; men i det Middellandske Hav findes en liden Fisk Syngnathuus Hippocampus, som kaldes Søehesten formedelst dens Hoveds mærkelige Lighed med et Hestehoved; dens Bagdeel har derimod Lighed med en Larve, og saaledes strækker Ligheden sig paa den anden Side ned i Jnfecternes Classe. Visse Egenskaber hos Dyrene findes ogsaa hos Planterne, f. Ex. Dyrenes Børster og Pigge, som have Lighed med Planternes Pigge og Torne; J hvor forskiellig en Skabning et Pindsviin og en Rose end ere, saa finder dog saaledes en mærkelig Lighed Sted imellem dem. Selv ned i Mineraliernes fierne Rige opdages Ligheder med den menneskelige Legemsdannelse, saaledes har Tændernes Glasur hos Mennesket den største Lighed med Texturen hos visse Mineralier f. Ex. Zeolithen, Malachiten, Hæmatiten o. s. v. Den Lighed, som vi Mennesker have med de øvrige Væsner i den physiske Verden, især med Aberne, er belærende for os, den minder os om hvor meget vi endnu tilhøre hiin og hvor nøie vi ere beslægtede med den dyriske Verden; denne Erkiendelse ydmyger vor Stolthed og henvender vort Haab og Længsel efter vor aandelige Naturs fuldkomne Adskillelse fra den dyriske. Aberne ere saadanne Væsner, at vi have al gyldig Aarsag til ikke at ønske at vi skulle staae dem for nær, og naar vi betragte saamange Menneskers Tænkemaade og Forhold, hvor ofte maae vi da ikke ligeledes ønske at vi vare traadte ud af deres Samfund. Men naar vi med Beundring betragte den Lighed, som finder Sted imellem de skabte Ting uagtet al deres Forskiellighed, og hvorledes man træffer Overeensstemmelser imellem de Væsner, som synes at være meest afsondrede fra hinanden; maae vi dalikke komme paa den Tanke, at den samme frembringende Aarsag har virket paa det ene Sted som paa det andet; og naar denne Aarsag er et fornuftigt Væsen, er Guddommen, at da den samme Gud aabenbarer sig i den hele ubegrændsede Natur. 5. Men der finder ikke allene en Overeenstemmelse Sted imellem de Væsner, som denne physiske Verden indeholder, ved det at de uagtet al deres Forskiellighed have saamegen Lighed med hinanden; men tillige en endnu større ved det at de staae i en indbyrdes Forbindelse med hverandre, en Forbindelse som er af en dobbelt Natur, og deels finder Sted ved deres udvortes Forhold og deels i deres indvortes og væsentlige Natur. Den udvortes Forbindelse bestaaer i at de skabte Ting ere opstillede imod hverandre paa visse regelmæssige Maader, hvorved der udbredes en stor Skiønhed over hele Naturen, og det bliver høist behageligt for de tænkende Væsner at betragte dem. Af denne Regelmæssighed fremgaaer saavel den indtagende Symmetrie, som den beundringsværdige Harmonie, hvilke overalt observeres i Naturen, Symmetrie kalder man den Maade hvorpaa de forskiellige Ting blive sammenordnede, at den ene Ting kommer til at svare til den anden, saavel i Henseende til deres Stillinger, som til deres Aftagelse og Tilvært, saa at den Gienstand hvortil de høre faaer et ordnet og regelmæssigt Udseende, f. Ex. naar der sidder et vist Antal Blade paa den ene Side af en Stilk, at der da sidder et ligesaa stort Antal paa den anden Side, at naar Bladene begynder at aftage i Størrelse paa en Plante fra Roden til Toppen, at det da skeer i et vist regelmæssigt Forhold, f. Ex. ved Vand spiret (hippuris), eller flere Stilke gaae ud fra eet Punkt, og at de da ere lige lange og store, ligelangt fra hinanden o. s. v. Synet af en saadan Symmetrie, af en saadan Sammenstilling af de enkelte Deele, er ikke allene forlystende for Øiet; men udviser tillige Orden i Tingenes Jndretning og røber et Overlæg eller en Eftertanke, som har været virksom ved at indrette og frembringe de naturlige Legemer, en virkende Aarsag, som ligner Menneskets, som ogsaa indfører Symmetrie i sine Bygninger og Konstværker. En saadan Symmetrie eller en saadan ynderig Eenhed i det Mangfoldige viser sig overalt i Naturen; i den livløse Natur viser den sig sieldnere; men i den levende er det paa det stærkeste iøienfaldende i de udvortes Forhold om ikke i de indvortes. Hvilken Regelmæssighed og Orden sees i Planternes Bygning i alle deres Deele, i Stengelens Vært og Fordeling i Grene, f. Er ved Skarntyderne og andre skiærmdragende Planter, i Bladenes Opstilling og Sammenordning; man tage blot en Bregne i Haanden og betragte den; eller i Blomsternes Figurderes Bedækning og deres Udvikling; man tænke allene paa en Forglemmigei, en Lillie, en Morgenfrue, hvor ordentlig, hvar konstrig og hvorrynderig er deres Bygning det samme er Tilfældet med Planternes Frue, og dettes Giemmer. Gaae vi over i Dyrenes Rige, saa bliver Regelmæssigheden og Proportionen endnu fastere, skiønnere og beundringsværdigere. Naar man udsender sine Blikke over denne utallige Mængde af levende Væsner, som befolke Havet og Landet, hvilke forunderlige Naturformer, hvilken beundringsværdig Regelmæssighed i Lemmer og i Tegninger møder man allevegne, betragt Havets mange besynderlige straaledannede og paa forskiellige Maader formede Væsner, Conchyliernes Colorit, Corallernes Ramificationer, Larvernes mange Bevægelses og Aanderedskaber, Sommerfuglens Vingepragt og fød og beundre den almægtige Skabers Omsorg som bringer Orden og Sammenhæng ind i det Skabtes Mangfoldighed, eller som sammenstiller det Mangfoldige efter Jdeer. Gaaer man videre med sine Betragtninger, stiger man op i de høiere og ædlere af de levende Væsners Classe, hvor langt skiønnere udvikle sig da alle de legemlige Forhold (man stille sig f. Ex. Hestens, Hjortens og Gazellernes Legemsbygning for Øinene indtil de tilsidst tabe sig i det menneskelige Legems høiere Skiønhed; Mandens kraftfulde Bygning, i det qvindelige Legems blødere Former, og især i Ansigtets ædle Træk og harmoniske Ynde. (Det er overmaade mærkværdigt, at i Menneskets Legeme finder kun en saadan Symmetrie Sted ved de udvortes og ikke ved de indvortes Forhold, og tillige kun ved de Legemsdele, som tiene til Redskaber for Siælen; men ikke ved de, som tiene til Livets Ophold. Kunder hvor Aanden skal virke aabenbarer sig Regelmæssighed og Skiønhed.) 6. Harmonie, vi have nævnet dette Ord; hvad forstaae vi derunder, Den er Overeenstemmelse imellem forskiellige Ting til høiere Hensigter, f. Ex. en høiere Skiønhed og en høiere Velgiørenhed. Symmetrien er blot en Overeensstemmelse i det Enkelte, ikke i det Hele, hvorved vi ikke kunne opdage nogen høiere Hensigt end den at behage, eller at tilveiebringe en udvortes og individuel Skiønhed, ved det at man bemærker, at et aandeligt Væsens Virksomhed har forbundet sig med noget sandseligt, som er i sig selv behageligt. Symmetrien er let at fatte, og ethvert Menneske som henvender sin Opmærksomhed paa de naturlige Legemers Skikkelser kan ikke undgaae at lægge Mærke dertil; Harmonien derimod gaaer videre, udbreder sig over flere Gienstande, har hviere Formaal og er vanskeligere at giennemskue. Det gaaer dermed som med Melodien i Musikken, denne bemærker enhver hvis Øre er dannet derfor, men den harmoniske Forbindelse imellem mangfoldige Toner, som i en stor Concert, udkræver et til Konsten dannet Gehør. Naturens store Harmonie ahne vi Dødelige mere end vi formaae at gjennemskue den; men vi kunne overlade os til det salige Haab, at den igiennem den hele forestaaende Evighed vil stedse meere udgjøre vore aandelige Væsners Forlystelse. Harmonien i Naturen, siger Professor J. V. Hornemann, (i den skiønne Tale han i 1829 holdt paa Reformationsfesten, see Hesperus 1829) er en stor, en ophøiet, en overalt og i det uendelige udbredet Gienstand, for stor for nogen Dødelig at oversee og at giennemtænke. Harmonien i den physiske Verden viser sig i Tingenes udvortes Sammensætning og i deres indvortes Forhold. J denne udvortes Sammensætning giver den sig tilkiende, i en Overeenstemmelse i de store Partier af den, hvorved der udbredes en Skiønhed over den hele udstrakte Natur. Denne harmoniske Dannelse af den physiske Verden aabenbarer sig saaledes i vor Jordklodes runde Form; da den kugledannede Dannelse er af alle den skiønneste og den hvori der hersker den største Overeenstemmelse. J de afvexlende Partier, hvoraf dens Overflade er sammensat; Jordens grønne Klæde og Havets bølgende Flade; de høie Bierge og de lave Sletter, som afløse hverandre, selv i Afvexlingen af det frugtbare Land og den øde Ørken, hvorved Contrasten forøger Jordens naturlige Skiønhed; endelig i Himlens blaae Hvelving, som hæver sig over Jordens Flade. O Jord et Alter for Guds Ære, Du Himmel vil dets Hvelving være. Thaarup. Endnu stærkere føler man den physiske Verdens Harmonie, naar man udsender sine Blikke i det ubegrændsede Himmelrum, naar man betragter disse lysende Kloders Mangfoldighed, deres regelmæssige Bevægelser, deres ordnede Sammenhæng. Hvor levende erkiender man da ikke, at Naturens store Alt indeholder en Overeensstemmelse, som er indført imellem det Mangfoldige for at tilveiebringe en beundringsværdig Harmonie i den hele physiske Verden, og derved en underfuld Skiønhed i den. Men denne udvortes Harmonie aabenbarer sig kun for Menneskets Øie, og de gamle Pothagoræers Jdee, at de himmelske Legemers Bevægelser frembragte en harmonisk Musik, som de kaldte Sphærernes Sang, eller Verdenschoralet; men som Jordens Beboere ikke kunde høre, fordi den himmelske Lyd havde bedøvet deres Øren, maae vi kun betragte som et dristigt Spil af den menneskelige Phantasie. Den udvortes Harmonie i den physiske Verden føle vi Dødelige paa vor nærværende lave Standpunkt kun svag; da vore Sandseredskaber ere for svage til at overskue og fatte den; den indvortes Harmonie i Naturen derimod, eller den ovenfor omtalte indvortes Forbindelse imellem de skabte Ting maae fornemmelig beskiæftige vor Eftertanke, den er mere lærerig for Jordens Beboere, da vi kunne tydeligen erkiende den, endskiøndt vi langtfra ikke formaae at giennemskue den. Ved denne indvortes Forbindelse i den physiske Verden kunne vi først anstille den ovenfor berørte bemærkning, at den er ikke anlagt paa at frembringe det Skiønne, men allene det Nyttige; det vil sige: det Forstandige eller Vise, hvilket aabenbarer sig ligesaavel i Naturlegemernes indvortes som i deres udvortes Beskaffenhed; men det forbinder sig ikke ved hiint med det sandselige Behagelige. Skaberen handler heri ligesom vi Mennesker handle, vi søge blot at give vore Maskiner og øvrige Frembringelser udvortes en behagelig Form; men ved deres indvortes Beskaffenhed tænke vi allene paa at gjøre dem nyttige og brugbare. Saaledes forholder det sig ogsaa med Skaberens Værker, hvor ynderig er ikke Jordens Overflade, hvor mørk og trisk og berøvet al Skiønhed er i det Hele det Jndvendige af Jorden? Det samme bemærkes ved Dyrenes og Menneskenes Legemer; deres udvortes Udseende er mere eller mindre behageligt, deres indvortes er altid modbydeligt. Er derfor Naturens indvortes Sammenhæng ikke tillokkende for vor sandselige Beskuelse, saa er den det desto mere for vor aandelige; det er ved Betragtningen af denne indvortes Naturens Harmonie at Siælen ledes til den stærkeste Overbeviisning om, at den Verden vi leve i er et Værk afget alviist Væsen, da den bestandig minder os om det Giennemtænkte, som omspænder al Naturen, og som dog ligesaa lidet kan være Naturens eget Værk, som at Menneskets fornuftige Handlinger kunne være et Værk af dets Legeme. Denne indvortes Harmonie i den physiske Verden, denne Forbindelse imellem de legemlige Ting den indeholder til vise Hensigters Opnaaelse, giver sig overalt tilkiende hvorhen vi saa vende vore Blikke i den. Betragte vi f. Ex. vor Jordklodes Bygning i sin hele Jndretning, saa ville vi letteligen erkiende at den føderige Jord, det befugtende Hav og den indaandelige Luft staae i den nøieste indbyrdes Forbindelse med hinanden for at vedligeholde Livets Tilværelse paa vor Jordklode, som er dens Bestemmelse; at Planteverdenen er til for Dyrelivets Skyld er indlysende, for ethvert Menneskes Forstand, og at Planterne, Dyrene og Menneskene staae i den nøieste Forbindelse med hinanden og Væsnerne i enhver af disse Naturens Afdelinger med hverandre, overbevises vi om ved enhver Betragtning vi anstille derover. Denne Naturens Harmonie siger Prof. Horneman (i den anførte Afhandling) sees i Naturrigernes Forbindelse, og den Hielp, det ene giver det andet; i Familiernes og Slægternes Stræben til egen Vedligeholdelse, og som vilde have Andres Ødelæggelse til Følge, naar de ikke understøttedes af andre Kræfter; dette sees i de enkelte Arter og Jndividuer, i Dyret saavelsom i Planten og endelig i deres enkelte Deele. – Planterne staae i den nøieste Forhold til den uorganiske eller fossile Deel af vor Klode; de komme frem af Jordens Skiød; paa Jordsmonnets Beskaffenhed beroer deres forskiellige Væxt og Egenskaber; de synes at være fra hinanden særskilte Væsner, hvoraf hver enkelt blot følger sine naturlige Anlæg; men de staae dog paa mange Maader i den nøieste Forbindelse med hinanden; ikke allene klynge mange Planter sig tæt sammen og bedække i Forening med hverandre, store Jordstrækninger f. Ex. Lyngen; men baade imedens de leve og efter deres Død, tiene de til andre Planters Ernæring og Vedligeholdelse; man veed hvorledes mangfoldige Slags, saakaldte Snylteplanter opholde sig paa andre Planter imedens de leve f. Ex. Mossene og Lavarterne, som bedække Træernes Stamme og Grene, og naar Plantelegemerne forraadne, saa tiene de som et Næringsmiddel til mangfoldige andre Planters Frembringelse; det uafladelige Løvfald i ældgamle Skove danner tilsidst en Muldjord omkring Træernes Stammer. Dyrene kunne ikke undvære Planterne, og de kunne ikke undvære hinanden, saavel til Føde som til Foretagender, der skulle udføres ved fælles Virksomhed; Bæverne, Bierne og Myrerne tiene til mærkværdige Exempler derpaa. Denne indbyrdes Forbindelse imellem Dyrene viser sig i alle Dyrerigets Forhold, f. Ex. ved en fælles Jagt for at bemægtige sig deres Bytte og især ved Parringen og Opfødningen af deres Unger. - Vor berømte Herholdt taler meget lærerigt herom i sine physiologiske Betragtninger over Forskiellen imellem Planten, Dyret og Mennesket, første Afdeling Side 2527 og som han slutter med følgende Ord, hvori han giør opmærksom paa Forbindelsen imellem Dyre- og Planteverdenen: See en beundringsværdig Kredsvirkning i Naturen; Planten blev Næring for Dyret og Dyret giorde Jorden feed og frugtbar for Planten. At Mennesket er bragt i den nøieste Forbindelse med alle Naturens Riger giver sig tydeligt tilkiende, endog for den flygtigste Betragtning: J Muldet er beredet dets Føde, i Saltet dets Smag, i Leret og Stenen dets Boelig, i Tørven og Steenkullene dets Varme, i Metallerne dets Redskaber. Planterne ernære, beklæde, understøtte og forlyste det; Dyret arbeider for det, skaffer det Klæder eller Spise, tiener det til Moerskab eller til Forsvar; paa de mangfoldigste Maader staaer Mennesket i Forbindelse med den hele omgivende Natur, og den er en Kilde for det til utallige Gaver, Hvo kan betragte disse Forbindelser, uden at beundre det Skabtes Harmonie og Skaberens Omsorg, Vi ville blot anføre et eneste Exempel paa denne Forbindelse i Naturen med Hensyn til Menneskets Vel: Enhver kiender Tangen, denne visnede Havplante (Lostera) som Havet skyller op til vore Kyster; den voxer ved Kysterne af Landet, og imedens den er frisk lokker den Fiskene ud fra Havets Dyb den til dem, hvorved de falde i Menneskenes Hænder. Ligesom man bemærker en indvortes Forbindelse imellem de forskiellige Naturlegemer, saaledes bemærker man den ogsaa imellem alle de indvortes Deele af ethvert enkelt Naturlegeme; den er endog der endnu mere iøienfaldende og lettere at erkiende. Betragtningen af enhver Plantes og Dyrs indvortes Bygning lærer os at kiende det som en konstig indrettet Maskine, hvorved man ikke kan undgaae at spørge, hvor er den Forstand, som har indrettet den saaledes, thi i Dyret og Planten, selv finde vi den ikke. Man kan ikke med sin Eftertanke trænge ind i en eneste saadan Skabnings indvortes Bygning, uden at man forbauses over den Viisdoms Storhed, som har dannet den, hvorimod vor egen Forstand hensynker som et Jntet. Et større Beviis paa denne indvortes Harmonie ide dyriske Legemers Bygning kan ikke gives end det Factum, at man ved Anatomiens Fremskridt har nærmet sig til det Maal af Fuldkommenhed, at man ved at betragte et eneste Stykke af et Dyrs Beenrad er istand til at slutte sig til hele Beenradens Bygning, fordi ethvert levende Væsen danner et Heelt, et sammenhængende System, hvori alle Deele svare til hinanden, og staae i en giensidig Samvirkning til hinanden. (Man læse herom Discours sur les Revolutions de la Surface du Globe par Curier 5 Edit 1828. Paris, Side 95 til 96 o. s. v.) Allertydeligst sees imidlertid denne beundringsværdige Naturens indvortes Harmonie i det menneskelige Legems Bygning; dette forhausende Underværk af Mangfoldighed, af Orden og Sammenhæng, af Konst og Hensigtsmæssighed, af Viisdom og Omsorg; dette Patent, som vi Dødelige bringe med os naar vi komme ind i Fordlivet paa hvo der er vort Væsens Fader; men som de fleste Mennesker ikke forstaae at læse i. Man seer i det sex store Systemer, Beensystemet og Muskelsystemet, Aare-Systemet og Nervesystemet, Ernærings=Systemet og Forplantelses=Systemet, at træde i Forbindelse med hinanden for ved fælles Virksomhed at bringe det utroelige Konstværk tilveie som vi kalde et menneskeligt Legeme, og som indeholder langt mere viist og stort og beundringsværdigt end vor Smule Forstand formaaer at fatte. Man har saa ofte sagt at Menneskene ere Fremmede paa Jorden, maae vi ikke tilstaae at vort eget Legeme er fremmed for os, aldrig komme vi til at begribe det ganske; men det som vi begribe deraf er nok for at lade os føle at det er et paa det nøieste i alle sine Deele sammenhængende Konstværk. Dette indbyrdes Sammenhæng imellem alle Legemets Deele giver sig paa det paafaldenste tilkiende ved den Sympathie, som saa ofte yttrer sig imellem de fierneste Dele af Menneskets Legeme, og som man slet ikke skulde troe om, at de, staae i nogen Forbindelse med hinanden (man kalder dette Phoenomen Consensus partium) saa at naar en Bevægelse eller Forandring spores i en Deel af Legemet, saa viser den sig tillige paa samme Tid paa et ganske andet Sted, og som især er frapperende ved den Sympathie, som hersker imellem Moderen (Vierus) og de øvrige Legemdeele. 8. Hæve vi os med vore Beskuelser fra det Enkelte i Naturen til det almindelige, søgelo, at forskaffe os et Overblik over den, saa støde vi paa en saare mærkværdig Jagttagelse, som meere end nogen anden maae overbevise os om den Overeenstemmelse, som hersker i den physiske Verden og fore og til Gud, og det er den vigtige Opdagelse, at visse store Jdrer og Tanker gaae igiennem al Naturen, nogle Beviser derpaa kunne her anføres, andre vil ethvert tænkende Menneske, som i betragter den Verden hvori han lever, kunne opdage: Betragte vi f. Ex. Planternes Bygning, saa see vi at den er saaledes beskaffen, at der fra en Rod opgaaer en Stengel, at denne deeler sig og udbreder sig i Grene, denne Form kalder man Ramification. Seer man nu ned i Mineralriget og den hele livløse Natur, saa iagttager man, at Naturen stræber allerede der hen til dette Maal, naar Vandet fryser paa Vinduerne, saa antager Jsen Figuren af Grene, naar Sølvet i gedigent Tilstand sættet sig uden paa Stenen, saa viser det sig ofte i regelmæssige og befynderlige Skikkelser af en Plante væxt. Vi gaae ind i Planteriget selv, her see vi denne Form overalt; det er opfyldt af grenedannede Væsner, som behængte med Løv, prydede med Blomster overalt forlyste vort Øie; der gives endog Nyeholland et Træe, som bestaaer af lutter Grene uden Blade, Træde vi ud af Planternes og gaae indi Dyrenes Rige, saa viser denne Form sig endnu i en lang Tid ganske aabenlyst, Zoophyterne eller Plantedyrene er en meget talrig Classe, og have en saa frappant Lighed med levende Væsner, at naar man ikke bemærkede at de vare levende, saa skulde man troe at man endnu ikke havde forladt den vegeterende Natur, f. Ex. de besynderlige Polyper, den saakaldte Kronpolyp har den deligste Planteform. Korallernes Beboere bygge hele Steenskove og fra Havets Bund til dets Overflade. Stige vi høiere op i de levende Skabningers Rækker, saa skiuler Planteformen sig; men den udbreder sig indvendig i de dyriske Legemer; vi ville tage vort eget Legeme til et Exempel; selv Beenraden har en Slags Lighed med Træstammen; men endnu langt mere Aare= og Nervesystemet; Luftrøret (aspera arteria) udbreder sig i Grene med en Lighed af en Plante, som især bliver i høi Grad paafaldende, naar man indsprøiter en Green af Luftrøret med Vox. Aftegner man alle Aarene eller alle Nerverne i et Menneskes Legeme allene for sig, saa faae vi Øinene op om hvad vi Mennesker ere: vi ere Træer med Kiød og Hud, i hvis Barm Vinden blæser, og i hvis Top en høiere Genius rører sig. Her see vi tydeligt at een Jdee gaaer igiennem hele Naturen, og det seer ingenlunde ud som at den var et Værk af forskiellige Mestere, men den viser sig tydelig som at være udgangen fra den samme Mesters Haand. – Visse Jndretninger i Naturen, eller visse Midler, som dens alvise Aarsag betiener sig af, for at naae sine Hensigter, sees overalt, saaledes ere alle Planter og alle Dyr beskiærmede med en Overhud (Epidermis, som selv viser sig meget tidlig hos Fosteret. Alle Dyr, som ere bestemte til at leve i Vandet ere forsynede med en Svømmehud for at drive Vandet tilbage; den sees i Fiskenes Finner, paa Gaasens og Andens Fødder og findes høit oppe i de fiirføddede Dyrs Classe, saaledes selv hos en Abeart (Cynocephalus Natator. Frugten hænger fast til Træet med sin Stilk, Fosteret til sin Moder ved Navlestrengen. En meget berømt endnu levende Fransk Naturkyndig Geoffroy de Caint Hilaire har i i sin Philosophie Austomiqve, Paris 1819, gjort sig det til et Hovedformaal at demonstrere, at visse Jdeer gaae igiennem den hele organiske Natur, at godtgjøre at alle de Dyr, som ere forsynede med Hirvelbeen (Pattedyrene, Fuglene, Fiskene og Amphibierne) ere byggede efter en fælles Grundform og at Planen er saa bestemt, at naar to Organer befinde sig i den samme Stilling og be samme Forhold, saa ligne de altid hinanden (qve deux Organes qui sont dons la meme Position, dans les memes relations et dans les memes dependantes, sont semblables.) – En anden stor Jdee, som gaaer igiennem den hele organiske Natur (Plante- og Dyreverdenen) er Elskoven. Man veed at Støvtraadene og Støvveien, som sees inde i Blomsterne, betragtes som Planternes Avleredskaber, og den berømte Linne byggede sit hele System for Planternes Sammenordning paa deres Kiønsforhold, alle hans Jnddeelinger af dem ere Fremstillinger af de forskiellige saakaldte ægteskabelige Forhold imellem dem. For nogle Aar opstod en Lærd i Tydskland, som med skarpe Vaaben angre Læren om Planternes Kiøn (Henschel von der Sexualitet der Pflanzen); men den som med et tænksomt Blik betragter Anlægget for den hele organiske Natur vil ikke omtvivle, at Planteverdenen beter den jordiske Elskovs Forbillede, saaledes som Menneskelivet bærer det for den høiere himmelske Kiærlighed. Planterne iføre sig deres Bryllupsdragt, naar deres Befrugtning skal gaae for sig; ligesom at Sommerfuglen staaer op af sin Grav (Puppe) og ifører sig en skiønnere Dragt for at overlade sig til Elskovens Fortryllelser, hvorfra den skal hurtig nedstige i den virkelige Grav. Elskoven opliver og forskiønner al Naturen, fra Blomstens beskedne Pynt til Brudens festlige Dragt; den uddreder Munterhed og Glæde over Livets Egne ifølge den samme vidnende Lov for den hele organiske Verden. – Som Elskoven er en Hovedide hvorefter den er anlagt, saaledes er Livets Fylde og Overflødighed ikke mindre en saadan; thi heri stemmer Planternes og Dyrenes Verden fuldkommen overeens med hinanden. Planterne have deres Snylteplanter, som ernære sig paa deres Legemer, deres Mos og deres Lavarter, deres Svampe, og Amerikas Skove sine Lianer og hver Dyreart har sinJndvoldsorme og sine Snyltedyr, som tage deres Boepæl paa dem; Mennesket, endskiøndt det kalder sig Herre over Dyrene, er den samme Naturlov underkastet. Dette Anlæg af den hele physiske Verden efter visse Hovedideer, spores endog ved at sammenligne med hinanden Naturens Jndretninger i dens fierneste Partier; vi ville blot anføre et Exempel derpaa, som endskiøndt man maaske vil betragte det meere som et Phantasie=Spil end en grundig Betragtning, dog indeholder en høist frapperende Overeensstemmelse: Vi bemærke to store omløbende Bevægelser i Naturen, som see ud som to Maskiner der uafladelig holdes i Bevægelse ved en iboende Kraft; den ene er Blodets Omløb, den anden er Solsystemets Circulationer, hvor fiernt staae ikke disse to Maskiner fra hinanden, og begge holdes dog i Gang derved at een Kraft driver Blodet fra Hiertet og Kloderne fra Solen, og at en anden drager hiint og disse tilbage til deres Foreningspunkt. Naar Siælen fordyber sig i disse Betragtninger, saa bliver Tanken om Guddommens Allestedsnærværelse klar for den; thi saa føler den den guddommelige Aands Virkning i ethvert af Naturens Riger, i hele den physiske Verdens Udstrækning, saa opslaaer den villig den hellige Bog og lader med Propheten Jeremias 23 Cap. 24, Guddommen spørge: opholder jeg ikke Himlen og Jorden, eller istemme med den begeistrede Sanger 139 Psalme B. 7-10. Hvor skal jeg gaae hen for din Aand hvorhen henflye fra dit Ansigt, thi vilde jeg stige op i Himlen saa er Du der, og vilde jeg rede mit Leie i Dødens Boelig, saa var Du ogsaa der tilstæde. (Fortsættes.) Grome. Hvilke Værker ere de skiønneste, Skaberens eller Menneskets – Spørgsmaalet synes at være formasteligt; men det er det dog ikke saameget som det synes; thi man maae jo indrømme, at Menneskenes Værker, om de endog vare skiønnere, ere tillige Skaberens, da de ere Frembringelser af Væsner, som Guddommen har dannet og udrustet med Evner til at udføre dem. - Skaberens Værker ere langt større, konstigere og beundringsværdigere end Menneskenes. J Henseende til Mangfoldighed, Sammensætning, den Evne at udvikle sig selv (som Gud har nedlagt i alle organiske og levende Væsner; en Egenskab som Menneskene slet ikke formaae at give de Ting, som de frembringe); Vedholdenhed (som f. Ex. at enhver Art af Dyr eller Planter kan vedligeholde sig) og i Varighed forsvinde Menneskenes Værker som et Jntet imod Skaberens. Naturens Pragt i det Hele og i det Enkelte og den aandelige Skiønhed som er udbredet over det menneskelige Legems Bygning (det regelmæssige og proportionerede i Formerne; det aandrige, følsomme og ædle i Ansigtet) er ubeskriveligt og i høi Grad beundringsværdigt.) Storheden i Skaberens Værker kan Mennesket ikke efterligne eller overgaae; men det kan for en stor Deel efterligne Pragten i Naturen; thi det udpynter sine Værker med de Stoffer til Pragt, som Gud har nedlagt i den, nemlig Farverne og Metallernes eller Ædelstenenes Glands. Men i aandelig og harmonisk Skiønhed synes Menneskenes Værker ofte at overgaae Skaberens; thi Menneskene formaae at danne sig Jdealer, det vil sige de formaae at frembringe Konstværker efter skiønnere Forestillinger i deres Phantasie, end de have fornemmee med deres Sandser, faaledes ere ingen Lyd i Naturen saa skiønne som den harmoniske Concert; en saadan Harmonie af Vellyd frembringer Naturen i det mindste ikke; ingen Biergbygning saa symmetrisk som en delig Bygning; og maaskee intet Menneskes Legeme saa skiønt, som det der gik ud fra en Phidias Meisel eller en Raphaels Pensel. - Hvorledes skal dette forklares, Skaberen, kan man sige, har tilbage holdet sin Almagt, ved sine Værkers Frembringelse her paa Jorden for at skiænke Menneskene den Glæde at lade de skiønneste aandelige Værker udgaae fra dem selv, og derved aabne dem en Leilighed til at ove deres Evner. Men hvilken høiere Skiønhed maae ikke være en bedre Verden forbeholden, naar Skaberen ikke længere finder det fornødent at holde sin Almagts og Godheds Underværker tilbage. 147 og 48. No.) Sophrosyne. Et Extrablad til den Vest-Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. Leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Subskribenterne for 4 s. Rummeret og et enkelt No. særskilt for 8 s. Betragtninger over den physiske Verden. Første Afdeling. Femte Capitel. B. Den anden kosmiske Lover Overeensstemmelsens.