Viborger Samler, 1780-04-17
Det har jeg ogsaa endnu lært af den skiønne Verden, at jeg, naar min egen Tilstand skal befalde mig, ligesom den befalder mig, den da og ligesaalidet kunde være uden Afvexlinger, som den er. Yderst ubehageligt ville den dog være mig, dersom et almindeligt og evigt Eet og det samme herskede i den. Men derfor blev med urandsagelig Viisdom sørget, at dette ikke skulle være. Ved hver Øiekast seer jeg en Mængde af adskillige Objecter i den, og ogsaa enhver enkelt Tings Udseende af disse forandrer sig igjen daglig. Hvor henrykker det mig dog, naar jeg seer Solen snart her snart der, naar ingen Stierne ligner den anden, naar Himmelen snart bedækker sig, snart renser sig og antager alle Farver, naar mit Øie fra et høit Sted her paa Jorden nedsenker sig til et dybt. Naar Skov og Mark vexle med hinanden, naar hver Maaned fremstiller Naturen at beskue i en ganske forandret Skikkelse, Med hver Afvexling. vexling er en indtagende Nyehed forbundet, og er den følgende behageligere end den forrige, saa bliver hiin ved denne ophøiet. Saa maa da vel Livet ogsaa have sine Afvexlinger, ligesom Verden, Og havde det dem ikke, hvor uvirksom slummede alle vore Kræfter, O! derfor vil jeg ikke mestre, hvad der træffer ind for mig. Ønske tør jeg jo vel, men jeg maa og ikke komme ud af min Fattelse, om Ønsket slaaer Feil. Jeg kan overhovedet ikke for sige, om noget er got eller ont for mig, førend jeg er bleven vaer, i hvad for en Forbindelse det staaer med min øvrige Skjebne, og hvad for Indflydelser det har paa det Ganske. Jeg vil handle efter min beste Overbeviisning og med det redeligste Hierte, det er alt hvad jeg kan giøre; det øvrige maa Tingenes Sammenhæng ordne, i den jeg bliver forviklet, og om den jeg veed, at den er sig ikke selv overladt. Nok at, naar jo mørke Dage indbryde, klarere igjen maa følge derpaa. J en saa skiøn Verden behover jeg ikke ganske at overlade mig til Bedrøvelse. Dertil er den saa skiøn, at den ogsaa i mine Lidelser skal trøste mig. Og dertil vil jeg ret benytte mig af den. Til den har jeg altid aaben Adgang og tør komme, naar jeg vil. J soveløse Nætter vil jeg vaage mod Himmelen, og glæde mig ved Maane og Stierner. For Phantasier og Griller skal en Spadseregang igjennem en besaaet Mark og over en Eng, eller en Fart paa en Strøm aaben eller frossen udsone mig igjen med Verden. Mine Sorger, som jeg ikke selv kan hæve, men Lærkerne og Fuglekongerne bortsynge; seer eller foler jeg Uret i det menneskelige Selskab, saa skal Veldædighed, som jeg allevegne finder i Naturen, viske det af. Og kommer Døden, og det varer. Hos varer længe, førend den kan overvælde mig, og det er just Foraar eller Sommer; saa lader jeg Sengen, hvorpaa jeg ligger, bære under aaben Himmel, da jeg endnu til syvende og sidste ikke skal fattes Tiids=Fordriv. Verden er skiøn, og hvad mig derudi vederfares, det maa være hvad det vil; forhaanden er Huuset got, og ved Enden skal alting blive got. En Ven, en Mand, som staaer i Nydelse af Naturen, kan aldrig ganske være trøstesløs. Naar jeg da saaledes overlægger det, saa tænker jeg først ret, hvad for en Guds Naade det er, at Verden er saa skiøn. Og da maatte jeg ikke bytte med Staroster og Woiwoder, forudsat, at jeg da ikke skulle have saa megen Smag i Naturen, som det undertiden gaaer. Sta roster og Woiwoder, tænker jeg, have undertiden ogsaa deres kiere Nød, og fandt jeg Verden ikke skiøn, hvortil holdt jeg mig da Altsaa at blive smuk redelig, og derhos vel til Mode at være i fri Mark, det vil jeg. Det øvrige maa komme, hvordan det vil, og vil vel komme, som det skal. Eja ret styrket og vederqvæget, fuld af Liv og Glæde overalt vil jeg nu gaae hiem, og forrette mit Kald med Fliid og Troeskab. En god Prædiken maatte det være, om jeg nu stod paa Prædikestolen. Dog jeg vil paa Hiemveien gaae til det dydige unge Menneske, som ligger af en hectisk Feber. Jeg haaber i Dag at kunne sige ham ret meget over Guds Godhed. Derpaa vil jeg ile Kone og Børn i Armene, og i Morgen, naar Veiret er saa skiønt igjen som i Dag, ville vi alle tilsammen vandre herhid. Hvor de muntre Drenge ville see sig om, naar de finde en saa viid, saa skiøn Guds Verden for sig. - Gode Steen, du har vel lagt her allerede Aarhundrede, Hos og ligger her endnu Aarhundrede. Jeg seer dig derpaa ret an og helliger denne Plads her omkring dig til et Tempel og dig til et Alter. Nøisomheden. Mangel nær, tiltroer dog si Hans med Kroesus selv at trette, Lykkelig, og meer end riig, Ved at eie sin Lisette. Dag og Nat man seer ham gaae, Glad sin Gierning at forrette: Thi han husker stedse paa, At han stræber for Lisette. Er hans Kiole end lidt har, Det kan ham i Sorg ei sætte. Han med Tresser aldrig har Gjort sig elsket af Lisette. Lille Stue stor nok er Er end Stolene lidt slette; Kan han sidde alt for nær Hos sin kierlige Lisette. Ringe Retter, reent og lidt Kan en hungrig Mave mætte, Thi Thi han faaer med Appetit, Hvad ham laves af Lisette. Er just Leiet ei saa blødt, Hvad bekymrer ham vel dette? Han dog sover altid født, Naar han hviler hos Lisette. Holligen han glæder sig, Ved paa Skiød sin Søn at sætte, Thi han er udtrykkelig, billedet af hans Lisette. Nøisom er han med sin Stand; Af hans Sind saa let udslette Hver en Kummers Graane kan Kuns et Smiil af hans Lisette. Fuld af Elskovs reene Lyst Han al Møie kan forgiette, Naar han trykker til sit Bryst Sin elskværdige Lisette. Til Haabet. Min Tanke til i stille Hue, Sig hen til fordums Dage vender, Og tause Suk mod Himlen sender Til ham, som dannet hiint og nu. Om Om kummerløse Dage ei, Ei Livets Morgen meer maa klare, En Røst, mig synes, som at svare Hertil et uforandret Nei Blot Haabet da tilovers er, Det Gode dog hver jordisk nyder, Du Balsom i hvers Saar udgyder; Og dig min Sang jeg offrer her. Du Sted har i den Usles Boe; Du Guldets Slave ofte glæder; Du Høiheds Daaren større Hæder, Du Alderdommen lover Roe. End Slaven under Lænkens Last, Ved dig kun halve Plage kiender, Du ham sin tabte Frihed sender, Med Dagen, da hans Kieder brast. Ja selv udi den Elskers Bryst, Som skiulte Sukkes Qvael fortærer, Og Sorg, Fortvivlelse kuns nærer, Udgyder ene du din Trøst. Saa du min Tilflugt ogsaa vær, Om alt i Verden synes glippe, Jeg dog dit Anker ei vil slippe, Er selv end Livets Aften nær Om Ho Om storme skal end Modgangs Hav, Om tunge Kaar end ofte møde, Din Trøst dog alting kan forsøde, Og tit mig glade Udsigt gav. Thi hvad for mig end træffer ind, Kan Ære, Riigdom dog ei veie Mod den Lyksalighed at eje En rolig Siel og noisomt Sind. Saa rinder Tiden stille hen, Og skiønt jeg Lykkens Gunst ei nyder, Jeg dog erkiendtlig Lovsang yder Til dig, som var min Kummers Ven. Nyeheder.