Berlingske Tidende, 1780-04-01
Admiral Byron er den 2den Søn af den afdøde Lord Wil i liam Byren, fra Rochdale. Han blev blev fød den 8de Nov. No. 1723, og gik meget ung i Søe=Tieneste, efterat han tilforn havde erholde en standsmæssig Opdragelse. Hans første Udflugt i denne Tieneste, var forbunden med en Mængde ulykkelige Tilfælde og Besværligheder, om hvilke man umuelig skulde have troet, førend de vare overvundne at et menneskelig Væsen kunde have udholdt dem. Da hans Taalmodighed, hans Underkastelse og Standhaftighed, hans Menneske Kierlighed og uforandrede Mod i disse Omstændigheder, udmærke en ærlig Mand, og ophøie den menne skelige Carakters Værdighed, saa ville vi anføre nogle Exempler derpaa. J hans 17de Aar gik han som Volontair om Bord paa Wager, som var et Skib af den Escadre, der i Aaret 1740 under Lord Ansens Commands blev udrustet til en Expedition. Dette Skib var en gammel Ostindie Farer som Regieringen ved denne Leilighed havde kiøbt og ladet indrette til et Krigs=Skib; men da det skulde bruges, som en Forraads=Skib, saa blev det alt for meget beladt med alle Slags Materialier til Reparation, med Krigs og andre Fornødenheder, til Escadrens Bruge. Ved denne Beskaffenhed var det umueligt at Wager kunde holde sin Station med de øvrige Skibe. Ved et Vind Stød fra den Sydlige Munding af Sundet la Maire, mistede det Estadren af Sigte, og strax derpaa sin Bean Mast. Capitaine Chrav, som efter Capitain Kiøbs Død havde paataget sig Commanden, over Skibet, gjorde sig al Umage for at naae Den Socora, ved Baldinia, hvilken var bestemt til første SamlingsPlads, i hvor meget end alle hans Officerer vare derimod Han hørde ei efter deres Raad, og syntes et at befrygte det, som med Rette satte alle de andre saa meget illeyelighed, nemlig den giensynlige Fare for at støde paa een eller anden Kyst under Vinden. De havda allerede i nogen Tid mærket, at de kom Landet nær; Capitainen blev og snart, men alt for sildte overbeviist om sin Vildfarelse, og befalede, at man skulde søge at arbeide sig fra Landet; men al Umage var forgiæves, thi af hele Mandskabet vare nu kun 2 Hænder i Stand til at arbeide. Skibet stødte paa Grund. De bleve en Tid lang i den frygteligste Stilling. Det var Nat; og Roeret havde de strax i Begyndelsen mistet. Hr. Byron siger, at han har lagt Mærke til de forskellige Arter af Forskrækkelse, og sammes Virkninger paa de forskiellige Charakteerer; altsaa maa Faren ei have gjort noget Jndtryk paa Jagttageren selv. Nogle vare deres Sandser fuldkommen berøvede. En i Særdeleshed gik i Adspredelse og Fortvivlelse omkring paa Dækket. svingede sin Hirschfænger, og kaldte sig Konge over Landet. Nogle vare som forvandlede til Steen, og overhoved var Synet af de rundt om Skibet skummende Bølger saa frygte lig, at endog den tapperste Mand er skulde kunde holde sig for at yttre sin Frygt, men skulde gjerne have styrtet sig over Bord, hvis man er havde forekommet ham. Nogle beholdte alligevel deres Samling, og Styrmanden blev paa sin Post, endskiønt Roeret var borte. Alles ønsker var nu kun at bringe Skibet saa nær til Landet, som mueligt, paa det man kunde redde Livet. Endelig lykkedes det dem, at de kom til at løbe ind i en Aabning, hvor de klemte Skibet imellem 2 Klipper. Nu kappede man strax Stor= og For=Masten. I Dagbrækningen satte man Baadene ud, og nu vare de, som for faae Minuter havde yttret den største Fortvivlelse, og paa deres Knæe bedet om Redning, de vare just de, som opbrækkede Kister og Skrine, sloge Bunden i Stykker paa Viin og Brændeviins=Fadene, og drak sig saa drukne, at nogle druknede om Bord, og laae paa Dækket oversvemmede af Bølgerne. Hr. Byren var et i Stand til at redde et Stykke af sine Klæder, men gik i Land med Capital nen og Folkene, undtagen de drukne som ei vilde gaae fra Skibet, saalænge der endnu var en Draabe at drikke. Landet var endnu skrækkeligere end Søen; det var øde og ufrugtbar, uden mindste Tegn paa Dyrkelse, naturlige Producter eller Skygger, hvor man kunde opholde sig. Landet, som de opdagede, var 90 Grader Nord fra den vestlige Mundeng af det Magellandske Stræde, og de kunde derfra see Cordilleras, men er giøre Forskiel paa, enten det var en De eller er fast Land. De havde, da de kom paa Landet, ikke sviist ito gange 24 Timer, og nu fandt de ingen anden Forraad, end omtrent 2 a 3 Pd. Tvebak=Krummer, en Vildgaaes og noget vilde Sellerie, hvilket var en maadelig Froekost for 140 Mennesker. Det er umueligt at kunde omstændelig beskrive alle de forskellige Besværligheder, som Hr. Byron har udstaa tre ubeboede Land, hvis Lige maaskee neppe findes paa den hele Jord, eftersom det hverken frembringer Frugter eller Korn, ja ei engang Rødder, som et Menneske kan spise, og det, som endnu er mere sieldent, er at Søen, som ellers forskaffer saa mangen ufrugtbar Kyst Næring og Overflødighed, den er ved denne stormige og ubeboelige Kyst næsten ligesaa ufrugtbar, som Landet selv. Deres Elendighed var nu stegen saa høit, at Rodfuglene, som kom for at fortære de Druknedes døde Legemer, som dre re til Landet, vare Likker=Biskener for dem. Nogle Jndianer kom roende i Baade ind uden Bag, hvor de vare landede, og bragte dem nogle faae Levnets Midler, hvormed de en Tid lang kunde behielpe sig; og noget reddede de endnu fra Skiber; men alt dette var langt fra et tilstrækkeligt for deres Trang. De som om Bord havde været Drankere, de bleve paa Landet Oprørs Stiftere; Knueren, Misfornøielse og høit Raaben tog Overhaand, al Disciolin hørte en, og endeel af Folket gjorde det forslag, at forlade Capitainen, og for sig selv at vove en Reise. Andre besluttede at bemægtige sig den store Baad, at forlænge og tiltakke den, og saa gaa bort, hvilket de til sidst og gjorde, og løde Capitainen, som de havede, blive tilbage. Hr. Byron var om Bord paa denne store Baad, og gik med dem; men da han mærkede, at det var deres Hensigt at lade Capitainen blive tilbage, saa betienede han sig af den første Leilighed til at komme bort fra dem, hvilket og skeede den første Nat, da de løbe i en liden Bag. Bay. Hr. Byron havde ved sin Opførsel gjort sig meget et sket af heele Eqvipagen. Han foer derpaa siden i Capitainens Barke til disse Flygtlinge, for at formaae dem til at overlade dem, som bleve tilbage, noget Proviant, som de endnu havde bierget fra Skibet; men de vilde ei miste et Pund OxeKiød, de seilede bort fra Øen, og man har siden intet hørt om dem. Antallet paa dem, som bleve tilbage paa Øen, hvilken man gav det Navn Wagers Øen, var nu smeltet hen til 20; men da de nu saae sig al den Forraad berøvet, som de havde bierget fra Skibet, saa vare nu deres Besværligheder og Nød ikke ringere; følgende besynderlige Anecdote kan give et Begreb derom: Hr. Byron havde en Dag funden en liden indiansk Hund, som holdte sig meget nær til sin nye Herre, og Venskab og Troeskab fandtes hos dem paa begge Sider. En Dag kom nogle af Skibs=Folkene til hans Telt, og sagde ham, at deres Nød var saa stor, at de enten maatte fortære dette Dyr, eller og døe af Hunger. Saa trængende nu deres Forlangende var, saa søgte dog Hr. Byron alle Grunde frem for at bevæge dem til at lade Hunden leve; men forgieves. Uden at give Agt paa Grunde, toge de den bort med Magt og dræbte den. Nu tænkte Hr. Byron, at han i det ringeste havde ligesaa god Ret, som hine, og altsaa satte han sig ned hos dem og spiste med. 3 Uger derefter blev han meget glad over, at han kunde giøre sig et Maaltid, at de halve opraadnede Fødder og Skindet, som han fandt paa Stedet, hvor de dræbte den. - Af følgende Omstændighed kan man og forestille sig, hvor stor deres Nød har været. Jblant andre Hielpe Midler, som deres Trang hialp dem til at opfinde, havde en ved Navn Philips faaet fat paa en Vandtønde, gjort et Stykke Træe fast paa hver Side af samme, og gik for at forsøge sin Lykke, i Søen med dette besynderlige og originale Fahrtøi. Ved dette Middel tænkte han at ernære sig med vilde Fugle, hvis endog alle de andre sultede ihiel; og det skulle have været meget slemt Veirlig, hvis han skulde have ladet sig afskrække fra at gaae i Søen, naar hans Trang udfordrede det. De mange Slags Elendigheder, som de maatte udstaae, gjorde endelig, at de bleve vante til samme; men deres Begierlighed efter at forlade Øen, blev alligevel lige stor. Capitainen havde i Sinde, hvis det ei var umueligt, at gaae til Øen Chiloe. De vare endnu 20 Mand stærk. De satte sig derpaa i Baaden og Jollen, de eeneste Fahrtøier de endnu havde tilovers; og efter et Arbeide af 2 Maaneder, i hvilken Tid de vare drevne omkring paa den skrækkeligste Maade, saa og havde mistet deres Baad, og maatte forlade 4 af deres Folk, saae de sig nødte til at vende tilbage til Wagers-Øen, eftersom det var dem umueligt at komme omkring Forbiergene. Strax efter deres Tilbagekomst kom et andet Partie Jndianer i 2 Baade til Øen hvoriblandt befandt sig en indiansk Catiqve af Chenernes Slægt, hvilke boe i Nærheden af Chiloe. Med denne sluttede de den Accordt, at de vilde give ham Barken og alt JernVærket, som man havde bierget fra det store Skib, naar han vilde føre dem igiennem de Bayer og Bugter, hvorigjennem han var kommet til Øen. De indskibede sig altsaa i Barken, thi de vare nu kun 13 tilbage, og tiltraadde deres Reise, en Reise som iblant alle Expeditioner neppe har sin Lige Jdet de gjorde sig Umage for at arbeide Barken op imod en hæ tig Strøm, vare de saa udmattede, modløse og forhungrede at een, som dog skulde være af de stærkeste, faldt ned fra Roret ganske kraftesløs, af Mangel paa Næring. Capitain Cheap vilde ei give ham en Mundfuld Mad, saa haard var han bleven ved den vedholdende Nød, endskiønt han havde et stort Stykke af en kaagt Søe=Kalv, og Hr. Byron var den eneste, som Tid efter anden puttede ham en tørret Mussel Fisk, hvoraf han havde nogle i Lommen, i Munden, og derved forlængede hans Pine, men el hans Liv. Deres Bestræbelse for at komme op af Floden var forgieves. Da de engang havde vovet sig ind i de tykke Moradser, hvor de ved hvert Skridt sank ned til Knæerne, og undertiden til Lænderne, for at sanke nogle Levnets=Midler, kom ved deres Tilbagekomst 6 af de øvrige Skibs-Folk tilligemed en Jndianer i en Hast tilløbende, bemægtigede sig Barken, gik bort, og lode Capitainen, Hr. Byron, Hr. Hamilton, Hr. Camp bel og Hr. Elliot blive tilbage. Nu syntes de, at alle ustandne Besværligheder, vare kun at ansee for Smaa-Ting imod det, som de havde at befrygte af disses Forræderie; men denne skrækkelige og fortvivlelsesfulde Udsigt, var en Forberedelse til deres Frelse, og just denne haabeløse Tilstand skulde blive dem et Beviis paa Forsynets urandsagelige Veie. Da de vare i Begreb med at gaae i Søen, saae de en Baad; de gave den et Tegn, og Jndianerne kom i Land. Efter mange Besværligheder formaaede de samme til at gaae op af Fløden, hvilket var giørligt i Baadene, da det vilde have været umueligt at arbeide den svære Barke derop. J denne elendige Forfatning blev vores Helt meget venlig modtaget af 2 Jndianer; men Omgangen varede ei længe. Det maa være tilladt at fortælle en Omstændighed i deres Elendighed, som vore fine og deelikatte Læsere uden Tvivl ville undskylde. Da de altid have en Taar i Beredskab over den menneskelige Elendighed, saa kan en Fortælling, der er saa fuld af Jammer, ei synes dem væmmelig. Da Hr. Byron og hans Reise=Selskab er kunde skifte Klæder, saa havde de i adskillige Maaneder maattet bære en og den samme Skiorte, der nu var, saa at sige, ganske levende af Utøi. Capitain Cheap lignede fuldkommen en Myre=Tue, hvor Tusende af disse Jnsekter krøbe omkring; thi han kunde nu ingen flere Forsøg giøre paa, at befrie sig fra denne Plage. Hr. Byron trak, saa ofte det lodsig giøre, sine Pialier af, lagde dem paa en Steen, og slog derpaa med en anden Steen, i det Haab at dræbe nogle 100 med et Slag. Endnu bede vi, at Deelikatessen forlader os dette; thi det var dog den værdige, den smukke Admiral Byron, der maatte udstaae det, og leed mere deraf, end af Hungeren selv. Efter 3 besværlige Dage naaede de endelig en Lande Vei. Hver havde noget at bære, og Hr. Byron havde en vaad og tung Kanevas, tilligemed et Stykke stinkende Søe=Kalvekiød, som tilhørde Capitainen. Deres Ve gik igiennem en tyk Skov, der var en fuldkommen Morads hvor man ved hvert Skridt næsten sank ned til Lænderne. Hr. Byron blev tilbage i denne skrækkelige Egn, i det han var falden ned fra et Træe i en dyb Morads, hvor han nær havde druknet. Han kastede sin Byrde fra sig, for at naae sine Kammerater; men da Capitain Cheap gjorde ham Bebreidelser, fordi han havde tabt hans Søekalve=Kiød, saa gi han 5 Mile tilbage igiennem Skoven, for at hente det; men ved hans Tilbagekomst indskibede de sig ei alleneste uden ham, men de lode ham ikke engang beholde et Stykke af dette stinkende Kiød, hvorfore han havde udstaaet saa meget. Da Natten kom paa, og han var ganske udmattet af Hunger og Arbeide, faldt han i en Søvn, og da han for Dag opvaagnede, hørde han i nogen Frastand nogle Stemmer, og saae derpaa strax en Hytte. Han vilde gaae derind, men fik adskillige Stød i Ansigtet, og blev afviist. Strax derpaa blev han indladt, og med dette Partie Jndianer indskibede han sig igien. Da de om Natten kom til Land, trak de deres Baad op paa Landet, begave sig i Øieblikket derfra og forlode Hr. Byron i en mørk og bedrøvelig Ørken, i en stærk Regn; men Dagen derefter toge de ham med sig og landede ved et Sted, som syntes at love en god Fiske=Fangst, og hvor de virkelig fandt mange Muslinger. Byron, saa hungrig, han end- og var, gav sig dog ikke Tid til at spise een, for ei at spilde et Øieblik fra at samle, og han havde næsten sin Hat fuld, førend de vendte tilbage til deres Baad. Jndianerne bleve get forbittrede paa ham, fordi han kastede Musling Skallerne over Bord. De sloge ham, og det kostede megen Møje at afholde dem fra, at de i kastede ham i Søen. Dette kom af en vis Overtroe. Nogle Dage derefter traf han igien sine Reise=Kammerater, som nu vare saa udtærede, at man neppe meere kunde kiende den menneskelige Skikkelse paa dem. Hr. Elliot var død af disse forskrækkelige Besværligheder, og Hr. Hamilton skilte sig nu fra de øvrige, og begarsig til et andet Partie Jndianer. 2 eller 3 Dage derefter naaede de endelig Chiloe, og landede der med megen Møi og stor Livsfare. Det var i Junii Maaned, altsaa mid om Vinteren, at de landede, og nu syntes deres Ulykke at nærme sig til sin Ende. Jndianerne toge meget venlig imod dem, og havde alle, især Fruentimmerne, saa megen Medlidenhed med dem, at enhver vilde bidrage noget til at hielpe de arme skibbrudne og udhungrede Reisende. De vare saa hungrige, at de den herle Dag intet andet gjorde, end spiste, ja Hr. Byron sige endog, at Hungeren havde gjort saa stærkt et Jndtryk paa hans Gemyt, at han i hele Maaneder ikke kunde afholde sig fra, at stikke alle de Levnets=Midler i Lommen, som han kom over. - Det øvrige af denne Expedition ville vi fortælle ganske korteligen: De bleve bragte med en Spansk Bedækning til Castro, og derfra til Chaco. Underveis erhvervede Hr. Byron en Dames og hendes 2de Døttres Bevaagenhed, hvilke vare Personer af Rang der paa Øen. De sagde, at de vilde udvirke Tilladelse af Gouverneuren, at han maatte opholde sig i deres Huus en Maaned; hvilket han og siden gjorde.