Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-01-18
hvor unge Menneskeer skulle oplæres i de Kundskaber og Færdigheder, de som Skolelærere behøve, end som Dannelsesanstalter, hvor deres Sjeleevner, baade de intellectuelle, æsthetiske og moralske, skulle udvikles paa behørig Maade, eller som Forberedelsesanstalter, hvor de skulle gjøres bekiendte og fortroelige med Underviisnings forretningen, for at vinde en god og fast Methode. Dette sidste er upaatvivleligen Seminariernes Hovedbestemmelse; underordnes det ved Anstalterne, selv andre Øiemed, forfeiler man Maalet og formindsker deres Brugbarhed og Værd. Var Methoden enten en Bisag eller endog aldeles ligegyldig, da behøvedes ingen Forberedelses anstalter, ja maaskee neppe nogen Foranstaltning, for at danne Skolelærere, uden alene authoriserede Prøver for dem, der agtede at indtræde i Standen; thi der skulde ikke mangle paa gode Hoveder blandt Almuen, og disse vilde ved for- oget Skolegang, flittig Læsning og Selvøvelse let erholde de Kundskaber og Færdigheder, en Almuelærer behøver, for at være brugbar. Men er en god Methode nødvendig, vil hensigtsmæssig Forberedelse ogsaa være det, og grundig Undersøgelse vilde da sige os, om det tør antages, at Seminarierne bedre end Forberedelse hos Præster i Almindelighed kunne gjøre denne Fordring fyldest. Ved enhver udøvende Forretning beroer det bedre eller slettere Held meest paa Fremgangsmaaden, og jo meere sammensat Forretningen er, des mere indviklet og vanskeligt at følge er den rette Fremgangsmaade. Mere behøves ikke, for i Almindelighed at vise, at en Skolelærer ikke tør love sig stort Held af sine Bestræbelser, uden en passende Methode, da Underviisningen er den vigtigste og meest sammensatte af alle Forretninger. Maa ikke ogsaa Enhver, der vil være duelig Haandværksmand, i Forveien længe lære og øve sig i den rette Fremgangsmaade, og hvis han har forsømt dette, bliver han gjerne en Fusker; hvor meget nødvendigere maa da Forberedelse være for den, der ei vil være en Bønhas i Lærerfaget. Mere Lys udbreder sig over Methodens Vigtighed og Vanskeligheden af at vinde den, naar man gjør sig tydeligt Begreb om det meget, der paaligger en Skolelærer. Han skal bibringe den ham anbetroede Børneflok de Kundskaber og Færdigheder, som ere Mennesket fornødne, for at det kan vorde lykkeligt og brugbart i Livet og saligt i Himlen; disse Menneskehedens høieste Anliggender ere ham overdragne, vil han virke samvittighedsfuldt for dem, ere Kundskaber og Færdigheder hverken den eneste eller den høieste Gienstand for hans Omhu at udvikle Børnenes Forstandsevner, fremmelske i deres Siele lyse Begreber, rene og høie Jdeer omdet Oversandselige, forædle deres Følelser, forbedre og fastne deres Villie, udrydde deres Vanarter og skadelige Vaner, og i Almindelighed befæste deres Fjed paa Dydens Vei, er hans Hoved saa. – saa udstrakt er hans Virkekreds, thi han skal ikke blot lære Børn, men han skal lægge Grunden til deres hele Dannelse for Tid og Evighed; han skal lægge den Grundvold, hvorpaa der siden i det kirkelige Samfund skal bygges. For at opnaae disse fleerfoldige Øiemed, er det aldeles nødvendigt, at han ei alene veed at vælge i Materialiernes udstrakte Rige, hvad der er klogest at meddele Børnene med Hensyn til det Trin af Udvikling, de staae paa, den særskilte Hensigt, han som Opdrager nu agter at opnaae, den Anvendelse, der efter Skoleaarene skal gjøres deraf, de nærværende Omstændigheder, hvis Jndflydelse ei tør være ham ligegyldig, o. s. v.; at han veed at behandle enhver forskjellig Underviisningsgjenstand saaledes, at Alle gjøre hans Tanker og Tankegang til deres, saa at de ei blot høre, men lære, indsee og tilegne sig Sagen saa aldeles, at de stedse beholde, hvad de have lært, og altid selv kunne anvende det; at han er fortrolig med Tænkningens Love, Børnesselens Egenheder og hvert enkelt Barns Afvigelse fra det Almindelige; at han efter disse Kundskaber behandler hvert Barn, som dets Tarv udkræver, hver Materie, som det er passende for Børn, især i Henseende til Alder og Kjøn, hver Tankeforbindelse efter Børnenes særegne Maade at tænke paa; at han, naar han træffer for Anstødstene, udgransker, hvor de ligge, og rammer den rette Maade at bortrydde dem paa; at han især som Religionslærer ikke blot virker heldigen paa Forstanden, men gjennem den paa Følelsen og Villien, saa at han ei adspreder Aandens Virksomhed, men samler dens Kræfter til harmonisk Samvirken, og lige saa lidt danner kolde Forstandsmennesker eller opblæste Daarer, som mystiske Grublere eller ophidsede Sværmere; at han forstaaer den store Kunst, som saa Faa ret have i deres Magt, at lede til Selvvirksomhed baade under Underviisningen og udenfor den, og saaledes danne sande practiske Menneskeer; at han ret veed at drage den meste Nytte af Tiden; at han i Henseende til Disciplinen forstaaer at holde den gyldne Middelvei imellem dictatorisk Myndighed og qvindeagtig Eftergivenhed, at forene Alvor med Blidhed, for heldigen at kunne benytte baade Frygt og Kierlighed som Vaaben mod Vanartig heder og Udyder. At man i Almindelighed ikke erkjender Methodens Vigtighed, grunder sig uden Tvivl paa den Ligegyldighed, man føler mod den formelle Underviisning, og derfra hidrøre vel og de skjeve Domme, som endog lærde Mænd fælde over de saakaldte umiddelbare Forstandsøvelser, hvis gavnlige Jndflydelse paa at forøge den aandelige Virksomhed, bringe Orden og Lys i Begrebernes Rige, forædle Sproget, endog paafaldende at forøge Kundskaberne, ja selv paa at fremmeLæreflid, enhver fordomsfri og kyndig Skolelærer, der har drevet dem ret, kan bevidne af Erfaring. Er Virksomhed Menneskets Bestemmelse, er Aandens Virksomhed det Ophøiede, vi skulle lægge Vind paa, og forudsætter Virksomhed udviklede Kræfter, saa er det indlysende, at Forstandsøvelser, ere høist vigtige, og da er Methodens Værd ogsaa beviist; thi ingen Underviisningsgreen er saa vanskelig som Forstandsøvelserne. Skolelærerens Forretning er saaaledes overordentlig sammensat, den rette Methode maa ligeledes bestaae af en Mængde særskilte Regler.