Ribe Stifts Adresseaviser, 1845-07-02
Af Advocat Lehmanns Tale ved Studenterfesten i Ridehuset meddele vi her den sidste Halvdeel: - Denne Stund er fuld af dyb og glædelig Betydning; thi den er et mægtigt Vidnesbyrd om at vi omsider ere slaaede ind paa rette Vei, idet vi ikke meere søge at grunde Nordens Enhed paa Vold og Undertrykkelse, men paa Frihed den Vei hvorpaa vi kunne naae den, og Kjærlighed, uafhængigt af Dynastie og Forfatningspørgsmaal, og uden Afbræk for alt, hvad der er berettiget og skjønt og værdifuldt i de Ejendommeligheder, Nordens tre Hovedfolk ikke skulle fortabe, men tvertimod bevare, styrke og udvikle i den nationale Enhed, hvori de vide sig forenede til et stort, et rigt og mangfoldigt Hele. Det er denne Erkjendelse, som langveis fra har ført vore kjære Gjæster hid til os, det er den, som her er kommet dem imøde, og jeg tør holde mig forvisset om, at disse Dage kraftigen deri ville bestyrke os Alle, og at dette skjønne billede af et stort Folkestevne under Frihedens og Kjærlighedens Banner vil gjøre et mægtigt Jndtryk paa de opmærksomt tilskuende Folks Phantasi – thi Phantsien er Folkenes Øie - og saaledes blive et virksomt Middel for vor Troes Propagande. At denne Bevidsthed tidligst og stærkest har grebet den studerende Ungdom, er naturligt; thi det er, at jeg skal gjentage det, - det er jo Aandens Majestæt, at den med Jdeens flammende Scepter betegner Virkeligheden sin Vei, og det er de Unges gamle Ret, i dristig Forudgriben at opstille det Maal, hvorfor de som Mænd skulle vide. Derfor ville vi heller ikke lade os anfægte af, at vi kun ere Unge; thi de Unge tilhører jo Fremtiden. De Gamle ere ikke imod os, – vi have jo Vidnerne rundt omkring os og midt iblandt os. Men vare de os imod, da skulde det ikke rokke min Tro. Jeg vilde da sige til de Gamle, at de skulle vandre i Ørkenen, indtil de ere døde, den sidste iblandt dem, men vi skulle see vore Ønskers forjettede Land; og de Unge vil jeg minde om, at om 1 eller 2 Decennier ligger vort Fædrelands Skjæbne i vore Hænder. Da sidde vi i Kongernes og Folkenes Raad, da have vi vor anviste Gierning, hver i sin Kreds, trindt om i alle Nordens Lande, da have vi alle Midler ihænde til at fuldbyrde, hvad vi have sat os som vort Livs Opgave. Og blive vi da troe den store Sag, vi nu omfatte med Ungdommens begeistrede Kjærlighed, arbeide vi da, hver paa sin Vis, hver med de Kræfter, der ere ham givne, og i den Livstilling, der vorder ham tildeel for dens Fremgang og Seier, - da vil vort Liv have Jndhold og Betydning, da vil vor Stræben bære rige og velsignede Frugter, for vort store fælles Fædreland, det stolte herlige Norden. Det er det Løfte, jeg her aflægger i denne høitidelige Stund, og jeg kræver dem alle, saa mange de ere, til Vidne paa mine Ord. Og jeg spørger den Alle, som her ere tilstede, jeg spørger dem med al den Alvor, som fylder min Sjæl og som lyser mig imøde fra Deres Øine, – jeg spørger dem, om de med os ville indgaae et saadant Fostbroderskab? Jeg spørger dem, om dette Ja er mere, end et begeistret Øiebliks flygtige Rus, om det er deres inderste Sjæls dybeste Tanke, og sanddru Udtryk, saa at det ikke skal henvisne, naar Livets møisommelige Arbeide tungt sænker sig ned over deres Jsse, ikke henveires, naar Modgangens Storme fare hen over deres Hoveder? Jeg spørger dem, om de veed, at et saadant Ja er et helligt Løfte, hvormed ingen ærlig Mand letsindigen tør lege, – et helligt Løfte, hvorfor De sætte i Pant Deres Manddoms Ære og Deres Sjæls Fred? Nu saa spørger jeg Dem da, om De som ærlige Mænd vil holde, hvad De af et oprigtigt Hjerte have lovet? Om De vil blive troe - troe indtil Enden - troe i Liv og i Død, (Alle disse Spørgsmaal besvaredes med tordnende Ja, der tilsidst vorede op til en saa stormende Høide, at det bevirkede en lang Afbrydelse, hvorefter Taleren vedblev: Jdet jeg staaer her, ombruset af dette Løftets mægtige Bølgeslag, fremtræder der for min Sjæl et billede, saa gigantisk stort, at jeg næsten forfærdes ved at fremmanne det for dem, men ogsaa saa stort at Jngen kan have mig mistænkt for at oversee den umaadelige Forskjel baade paa Personerne og Situationen. Jeg vil derfor nævne det, thi det er godt at fæste Øiet paa det Store; - derved voxer det Smaa. Det Sted, hvor vi her ere forsamlede, er vel nu en rigtsmykket Festhal, igaar var det et Ridehuus. Nu vel, mine Herrer, det var i et saadant Huus, Boldhuset i Versailles, at for mere end et halvt Aarhundrede siden en Aftenstund en Samling af Mænd traadte sammen, udgaaede fra deres sønderrevne og ødelagte Fædrelands forskjellige Egne, og aflagde en høitidelig Ed, at de vilde blive sammen, indtil de havde frelst deres Fædreland; de holdt deres Ord, og hin Aften blev et af de store Momenter i Verdenshistorien, et af hine skjæbnesvangre Øieblikke, der betegne Epokerne i Menneskeslægtens Udvikling. – Lover De, at vi ville holde sammen indtil vi have frelst vort Fædreland? Veed De, at Deres Fædreland er ikke denne eller hin Egn, men det hele store skandinaviske Norden? – De svarer mig Ja, saa gaae da hen og hold Deres Ord! Udrust Deres Sjæl og bered Deres Sind til at fuldbyrde Deres Gjerning, først og fremmest i Det, der nu ligger Dem nærmest, i Aandens og Videnskabens Verden, men ogsaa efterhaanden, som De føres ind i det practiske Liv og kaldes til at deeltage i dets Jdræt, i Virkelighedens Rige. Det er dette Løfte, det er denne Pagt, vi nu ville besegle med et Hurra for Nordens Enhed." Dette glimrende Foredrag modtoges med Begeistring. Da Taleren var stegen ned af Talerstolen løftedes han paa svensk Viis op paa Skuldrene og bares i Triumph omkring i Salen.