Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1845-12-22
Da den Opfordring undertegnede Sogneforstanderskab har ladet udgaae til disse Sognes Gaardbrugere, om at tegne sig for Korn, der for nedsat Priis skulde overlades til saadanne Huusfolk og Jndsiddere, der kunde behøve det, har havt det glædelige Resultat, at der er bleven tegnet i Karleby Sogn 16 Tdr. Rug, 17 1/2 Tdr. Byg, i Horreby Sogn i Nørre Ørsløv Sogn 14 1/4 - 18 1/4 -J Alt 50 1/2 Tdr. Rug, 57 1/2 Tdr. Byg, som udsælges i Karleby og Horreby Sogne for 2 Mk. 8 s. for 1 Skpr. Rug og 2 Mk. for 1 Skpr. Byg, og i Nørre Ørsløv Sogn for 2 Mk. 4 s. for 1 Skpe. Rug og 1 Mk. 8 s. for en Skpr. Byg, saa ansee videt passende at offentliggjøre dette heldige Udfald af vore Bestræbelser, da det muligt kan være til Opmuntring for Andre, der gjerne ville have lignende Sammenskud istand, men mistvivle om at det vil lykkes. Da det tillige er os bekjendt, at adskillige Jndvendinger nu og da fremføres imod Sammenskud af denne Art, saasom, at det er en halvtvungen Velgjørenhed, som derved kommer tilsyne, eller at det var bedre, at lade Tingene gaae deres Gang uden at gribe ind deri, og da at understøtte de Familier, som maatte synke under Dyrtidens Byrde, af det almindelige Fattigvæsen, o. s. v.; saa ansee vi det for gavnligt, at gaae disse Jndvendinger imode, og tillige at fremsætte nogle af de Grunde, hvorfor vi ansee deslige communale Sammenskud for at være baade passende, gavnlige og nødvendige i et Aar som det nærværende. Endskjøndt Erfaringen har lært os, at vore Sognemænd her have kommet vor Opfordring imøde med megen Beredvillighed, indrømme vi vel Muligheden af, at Een eller Anden, som, uagtet han var velsignet med Velstand, stod tilbage i Oplysning og Kjærlighed til Næsten, et eller andet Sted i Landet maaskee kunde deeltage i et saadant Sammenskud, meere fordi han skammede sig for at staae tilbage, end af hjertelig Lyst til at gavne. Men om en Saadan halvt imod sin Villie kom til at deeltage i en god og gavnlig Sag, da indsee vi ikke hvad dette kunde skade. Men naar man vil undvære alle frivillige Hjælpeforeninger, og henvise Enhver, som, selv under de overordentligste Omstændigheder, synker under Byrden, til det almindelige Fattigvæsen, da mene vi, at man maa være lidet erfaren i dettes Bestyrelse, og lidet bekjendt med de agtværdige Følelser, der tidt have hjemme ogsaa iden Fattiges Bryst, naar man for Alvor kan give dette Raad. Erfaringen viser nemlig, at det ogsaa her er det første Skridt som koster, og at man ialmindelighed arbeider med langt større Anstrengelse for at undgaae at begjære Hjælp af Fattigvæsenet, end naar denne eengang er modtaget, for siden atter at kunne undvære den. Den stræbsomme redelige Arbeider, hvis Fortjeneste ikke er steget i samme Forhold som Kornpriserne, vil ogsaa med langt større Glæde kjøbe det Korn, som Medborgeres billighed sælger ham for den Priis, der for faa Aar siden var gjældende, end han vil modtage det som en Gave, endsige som en Almisse. Saa sandt som vi derlor Alle maae ønske denne agtværdige Tænkemaade, denne hæderlige Selvfølelse vedligeholdt hos vore Medborgere, saa sandt bor vi ogsaa gjøre det muligt, at den kan bevares. Fremdeles ansee vi Sammenskud af den omtalte Art for gavnlige, fordi de virke beroligende paa den stræbsomme, men nedtrykte Familiefader, mildne hans Ængstelser, for Fremtiden, ja, maaskee bevare ham fra Fortvivlelse og de fordærvelige Veie, hvorpaa denne kan lede. Naar i ældre Tider Kornpriserne stege i en Grad, der var trykkende for Mange, var man ialmindelighed snart færdig med et Forslag til Regjeringen om et forbud paa Kornvarers Udførsel. Slige Forbud virke som oftest fordærveligt, og de kunne let forvolde, at Mennesker i det ene Land døe af Hunger, af Mangel paa det Korn, som Nabolandet har tilovers. Jo meere frit og uhindret Handelen kan gaae i et Land, desmere Fremgang have ogsaa alle gavnlige Næringsveie, og i mere Landets Producter søges i Udlandet, desto bedre vil det som oftest være for alle Samfundets virksomme Medlemmer. Jfølge Generaltoldkammerets Jndstilling til Kongen, som denne under 19de November d. A. har billiget, tør man ogsaa antage, at hverken et Udførselsforbud eller en Udførselstold paa Kornvarer vil være at befrygte. Men idet Regjeringen saaledes bevarer os den frie Kornhandel, stoler den sikkert ogsaa paa at Communerne selv ville drage Omsorg for, at Livets første Nødvendigheder ikke skulle savnes af deres egne Medlemmer. Vi mene ogsaa at Landcommunerne bør stræbe at svare til denne Tillid, og vi ere forvissede om, at den forstandige og veltænkende Landmand, med sin Tak til den Gud, der har velsignet hans Marker, ogsaa vil forene en billig Omsorg for Arbeiderne, der have hjulpet ham i at høste dem.