Københavns Adresseavis, 1783-08-01
Tanker. ved min Moders Død. Du som, den sidste gang da jeg din Stemme hørte, Da kierlig Favnetag mit frygtsom Hierte rørte, Med Mildhed ønsked mig til Lykke til et Skridt, Som jeg med himmelsk Lyst afmalet dig saa tidt. Du som udstrakte da din Haand til Herrens Boelig, Og bad med Rørelse, men - glad og tryg og rolig, At Verdens Skaber dig Trøst, Kraft og Styrke bød, Saa rolig, som dit Liv, at giøre dig din Død Hvad var det for en Røst, som knusede mit Hierte, Som fyldte det med Skræk og saarede ved Smerte; Jndhyllede min Fryd i Nattens mørke Floer, Den Fryd som herrig blev ved hellig Eed jeg svoer, Min Moder, denne Røst var din afmægtig Stemme En Røst, som jeg ey skal i Evighed forglemme Den var mig Borgen for, at i dit ømme Bryst Var Strid imellem Haab, og Længsel - Død og Lyst Det var den sidste Røst, som jeg, og Moder, hørte Af dine Læber - og da Sorg mit Bryst fortærte, Da talte du - og af din kierlig Tunge flød En magesløse Trøst, som Honning Nektat - sød. Du døde - men dog kun for herlig at opleve Du døde - men din Aand skal stedse og os svæve. Du døde - dog kun her - thi hisset har din SielEn hellig Kundskab og lyksalig Aanders Vel. Den Tanke - avler Kraft til dette Tab at bære. Den - gier mig Mod og Lyst, dig liigil Dyd at være - Den - standser Taarers Løb, den, gjør paa Trøst mig riig Den - giør at jeg med dig er at i Himmerig. Holdt derfor Øye op - holdt Taare og at rinde Min Siel Du skal engang din Moder hisset finde Af Haab! - som lægger mig med sand Husvalelse! Gud! - hvo kan holde ud saa fød Henrykkelse. Følelser. Jfr. Susanne Friderika Lottrups Grav. Her hviler Du, Sallige! - Maalløs - ganske tabende mig selv - betræder jeg - drukken af den bittreste Sorg - med vaklende Trin - dette tause, og rædselsvangreste Sted, der skiuler de gyseligste nedbrudte Ruiner - af det smukkeste og helligste Dydens Tempel - hvis mester ligste Bygning vandt alles Beundring - hvis yndigste Skiønheder - i den meest blomstrende Flor - fortalte - den følende Tilskuer, sig det ubedrageligste Sprog - den reene Aand - hvis Boelig det var. Med de taaresvangreste Øyne, forestiller jeg mig - disse fæleste Ruiner - hvis forrige - nu - dræbende Tanke! - i deres blideste Vaar - evig viisnede - skiønneste Yndigheder - jeg ofte var den varmeste Beundrer af. Ol hvo saae Dig - skiønneste bland Nordens Skiønne, der lignende - den - midt i sin stolteste Pragt - af Undseelse rødmende Rose - rødmedes, naar Dit uskyldigste Øye mødte de Luer - Din Skiønhed havde antændt - i Din henrykte Beundrers - ja - hos faae Dig - med et uskyldigt Øye, uden at tilbede Skaberen i Skabningen - med et skyldigt - uden at blues ved sin egen Skiendsel, O! hvo hørte Dig tale Venskabs varme Sprog, uden at smeltes til de selv samme ømmeste Følelser - der tindrede i Dine Øynes meget skinnende Klarhed, Knurrende modden grumme Skiebne - seer jeg her atter igjen -de ødelæggende Spor - af Koppernes fortærende Luer. Ol du som er Algodhed selv - skabte du de fineste og yndigste Blomster - just for - at deres smerteligste Tab - i deres blideste Vaar - skulle saare desdybere, Saa talte mit sandseligste Hierte. Besiælet af en mig ganske fremmed Aand - svæve et jeg i de evige Boeliger - O! hvilket evigt uforglemmeligt herligt Syn, lutter Siæl - saae jeg Dig - himmelske Brud, omringet af Myriader - nedknælende paa Din Frelsers Fod - Din Brudeskammelat vies til evige Salligheder. Himmelske Stemmer fyldte mit Øre med eviglydende Toner, der vækkede mig - af min salige Drøm. Beklageligste, men tillige fornuftigste Forældre, J - hvis Fornuft - opklaret af Religionens Lys - lettede saa meget den tungeste Sorrigs Byrde, Herren paalagte eder, da Døden - hans grummeste Sendebud, røvede sit første Bytte blandt eders frommeste Døttre, der - ved den bedste Opdragelse - modnes saa tilig - til Salig hedens Høst. Lad denne selvsamme - styrket af Hengivenhed i Herrens Villie - lægge det smerteligste og dybeste Saar - Dødens hvasseste Lee - huggede igienieders ømmeste Hierter, Viid, at Herren skienkede eder saa stor Rigdom af Døttre - kun for - at deres halve Tab skulle blive desmindre føleligere, Fryder eder over, I endnu have tvende tilbage, der allerede vandrende i de Forriges grønnende Fodspoer - vil bære ligesaa tidlig modne Frugter. Efterladte bedrøvede Søstre, ey mindre bekrandsede af Naturens gavmilde Haand - med Ærens nefterligneligste Yndigheder - betræder stedse Dydens Bane, allerede vandre paa med de hurtigste Skridt, skal J og vinde den høye Rang i alle Skiønneres Hierter, Eders afdøde Søstre vandt. Ol Du - der engang var lykkelig nok - at eye denne uforglemmelige Piges ommeste Hierte - nu Ulykkeligste. Hvis - af de heedeste Taarer - svulmende Øyne - Hvis Ansigt - forrige Glæders Kare Dag - forvandlet til Sorgens mørke Nat - fortæller - Hvad ingen - uden den Ulykkelige selv - kan føle - Lad det OrdsTrøstekilde - hvis Lærer du bestemtes - slutte dine brændende Følelsers Luer. Nyheder.