Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-10-10
Hjerteligt skildrede nu den ædle Taler den dybe Følelse der ved disse Betragtninger maa gribe enhver samvittighedsfuld Mand, om det store Ansvar der hviler paa dem Alle, og idet han herved kom til at berøre sit personlige Forhold til Forsamlingen, udtalte sig den rene, kjærlige og retsindige Aand, der har gjort ham, Kongens trofaste Tjener, til Folkets mægtig Yndling. Hvor skjønt er ikke følgende: "Det er ikke nok, at man vil det, som er ret og godt men denne Villie maa have en saadan Magt over os, at den behersker vort hele Sind, alle vore Jdrætter; den maa være fyrrig, stærk og fast nok for altid at holde Sjælens Øie paa gent, alle vore Kræfter virksomme i Pligtens Tjeneste; den maa formaae at underkue enhver lønlig Jndvirkning af Selv kjærligheden, der saa let forvansker det ægte Pligtbegreb og daarer Mennesket ved Blændværk af selvgjorte Pligter og Dyder. Den, som overveier alt dette i dets fulde Betydning, vi vist ikke finde det let i et saa stort og vigtigt Kald som det der er os betroet, altid at holde sig paa den rette Linie, saaledes at den indvortes Dommer i ham, naar denne i sin Tid skuer tilbage paa, hvad han har foretaget og hvad han ha efterladt, Jntet vil finde at bebreide ham. - Jeg idetmindste blev dybt grebet af hiin alvorlige Tanke om Ansvar, de jeg modtog den Kongelige Befaling, paa Grund af hvilken jeg her er traadt frem i Deres Kreds, ædle Medborgere. Og den har siden staaet og staaer i dette Øieblik saa levende formig, at jeg ikke har kunne holde mig fra her for Dem at udtale, hvad jeg saa ofte har sagt mig selv. Sandelig, Kongen kunde ikke have givet mig et skjønnere Beviis paa sin Naade og Tillid, ikke have anviist mig en glædeligere Virkekreds. Ogsaa veed jeg, at jeg er saa lykkelig at have mine Medborgeres gode Mening for mig; jeg tæller i Særdeleshed i denne hæderværdige Kreds ikke saa gandske Faa, som jeg tør regne blandt mine Venner i Ordets strængere Forstand, og Mange, som i flere Livsforhold ere traadte mig imøde med Velvillie og Tillid, jeg skjønner tilfulde hvormegedette vil komme mig tilgode ved den Gierning, som jeg har at gjøre, og jeg stoler paa, at det for en stor Deel vil erstatte, hvad der mangler mig i Evne og Dygtighed. Men, saa oplivende disse Betragtninger end ere, saa kan jeg ikke være uden Bekymring, naar jeg levende forestiller mig de Pligter Omfang og Hellighed, som hvile paa mig, og dermed samt menligner det Maal af Kraft, som jeg finder hos mig. Dog skal denne Bekymring ikke overvælde mig; den skal kun tjene til at holde min Agtsomhed paa mig selv og paa min Gierning vaagen, til at give mine Forsætter Styrke og Alvor, og saaledes tiltræder jeg med Mod og Tillid det Kald, Kongen har betroet mig. Som jeg har det Haab, at vore forened Bestræbelser ville faae et heldigt Udfald, til Glæde for Kongens Faderhjerte og til Velsignelse for Fædrenelandet, saaledes haaber jeg og, at jeg stedse vil bevare et venligt, harmonisk Forhold til den Kreds, hvori jeg er indtraadt. Vel er jeg fuldkommen fattet paa, at jeg, naar jeg træder tilbage fra denne, vil hos Mange efterlade et ringere Begreb om min Evner, end det, hvormed de ere komne mig imøde; men dersom kun Deres gode Mening om min rene, redelige Villie maa bekræfte sig, saa vil jeg dog prise mig lykkelig. - Skjøndt den Gierning, jeg har at gjøre, ikke gandske er den sammesom Deres, høitagtede Medborgere, saa er dog vort Formaal det samme, at alle de fædrenelandske Anliggender, som komme indenfor dette Samfunds Virkekreds, maae finde den fleersidigste, grundigste, roligste, samvittighedsfuldeste Overveielse, at enhver Kraft, enhver Jndsigt og Erfaring, som her er samlet, maa blive nyttet til Forbedring i de Lovudkast, som forelægges Dem, at ethvert i Sandhed gavnligt og udførligt Forslag, som Nogen af Dem maatte sætte i Bevægelse, maa nyde Fremgang og modtage at den Fuldkommenhed, som Samfundets forenede Kræfter vide at give det. Kongen, paa hvis Bud jeg her staaer for Dem, vil jo netop dette; han har intet andet Øiemeed havt eller kunne have med den Jnstitution, som han af fri Drift har kaldt i Live; jeg, hans Tjener, kan heller intet Andet ville; men med min Tienestepligt forene sig ogsaa mit Hjertes inderligste Ønsker og Følelser. Jeg haaber derfor, at De i mig ville see en redelig Medarbeider. Stedse skal jeg med Aabenhed, saavidt Evne og Jndsigt række, meddele Dem de Oplysninger, som De maatte behøve for tilbørligen at kunne granske de Gjenstande, som blive Deres Granskning underkastede; og med samme Aabenhed skal jeg frimodigen yttre mig, naar jeg finder Noget at erindre imod de Meninger, som her udtales. Jeg stoler derfor paa, at enhver Erindring, som jeg maatte finde mig kaldet til at fremsætte, vil blive ligesaa vel optagen, som den er vel meent. Og denne samme Velvillie, denne samme gjensidige Erkjendelse, der, efter hvad jeg ønsker og haaber, skal forene mig med denne Forsamling, vil vist ogsaa forene Dem Alle med hinanden indbyrdes." Jdet Taleren dernæst saae hen til de Forhandlinger der ville beskjæftige Stænderne, lovede han sig af disses samvittighedsfulde Drøftelse de herligste Frugter, idet han tillidsfuldt yttrede Haabet om, at den af ærlig Sandhedskjærlighed fremgaaende Aandens Frihed, og den paa gjensidig Erkjendelse grundede Endrægtigheds Aand vil besiæle hele Forsamlingen. "Thi sagde han: "Jeg kan ikke tænke mig Muligheden af en Partieaandi denne Forsamling. Den har for liden Rod i Folkets Tilstand og i dets Tænkemaade til at kunne finde Plads i denne Samling af danske Mænd, udsøgte i Folkets Kjærne. Gjennemtrængte af fælles Kjærlighed til Konge og Fædreneland, fælles Ærefrygt for dets Forfatning, fælles Erkjendelse af, at ethvert tilsyneladende Gode, der ikke kan erhverves uden aden Vei, der fører til Forstyrrelse af Ret og Orden, kun er et forførerisk og fordærveligt Blændværk, ville Alle eendrægtigen foreene deres Bestræbelser med Kongens for at befordre Nationens rolige Udvikling og Fremgang i Alt, hvad gavnligt og hæderligt er." Og Taleren, den høitagtede Mægler mellem Konge- og Folk, sluttede nu saalunde: "Saaledes ville De ei alene for Øieblikket fortjene Deres Medborgeres skjønsomme Tak, men De ville og nedlægge en Sæd, der under Bistand af Ham, der styrer de menneskelige Jdrætter og Skjebner, vil voxe en sund og kraftig Væxt til Held og Velsignelse for fjerne Efterslægter. J dette skjønne Haab ville vi nu begynde den Gierning, som er os an Ved Talens Slutning udbrød Forsamlingen i et eenstemmigt Udraab: "Leve Kongen." Adresse til Kongen.