JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Adresseavis for Børn, 1780-02-23
Korrespondence. Min velsignede allerkjerligste Moder! Gid jeg i dette Øyeblik kunde udtrykke mit Hjertes Tanker. Min hele Siel er opfyldt af min sødeste Moders hjertelige Formaninger til mig, og jeg beder Gud at styrke mig i det Forsæt, altid at vise mig ydmyg og sagtmodig af Hjertet. Jeg veed, Verden er ond og forførisk, men Gud skee Lov, og Tak være min salige Fader, og min endnu, Gud give længe levende Moder, for den Kundskab og Oplysning jeg har, at der er dog mere Godt end Ondt i Verden. Jeg glemmer aldrig min salige Faders Ord, som han ofte sagde til os Børn, naar han talede med os om dette timelige Liv, og de Ting her i Livet: "Børn, sagde han, naar det gaaer eder vel, naar J spise og drikke med Lyst og Fornøyelse, naar J ere friske og ved god Sundhed, naar det er klart og smukt Veyr, naar J høre Fuglene synge om Sommeren, naar J see Kornet opvoxe paa Marken, Frugter paa Træerne og Blomsterne i Engene - saa takker Gud med Glæde for alt det Gode, han giver eder. Jeg er en gammel Mand, sagde han, men naar jeg eftertænker det, saa har Gud ladet mig opleve langt meere Glæde, end Viderværdighed paa Jorden; og J, mine kjere Børn, skulle engang vist faae Aarsag til at sige det samme. Naar man er upasselig og syg en Dag eller flere, hvad er det at regne imod de mange Dage, som han har forundt os Sundhed udi. Den meeste Misfornøyelse gjør Mennesket sig selv ved Uorden og Laster, Hvo som elsker Gud ret af Taknemmelighed, og ærer ham af Lydighed, den skal ikke faae Aarsag til at kalde Verden nogen Jammerdal. Det Ubehagelige i Verden er enten forskyldt, og da er det en Straf, som er nyttig til Forbedring; eller det er uforskyldt af os, uden at vi have givet Anledning dertil, og da er det en Tilskikkelse af den allerviseste Gud og Fader, og er gandske vist godt og nyttigt i det Hele, og over os i Taalmodighed. Thi hvad for Børn. der nytter en Ting, det skader en anden Ting. Saaledes maae de spiselige Dyr sætte Livet til, paa det at Menneskene kunne af dem faae sine Næring, og Spise. Og ligesom vi ikke stedse kunne have Dag, eller stedse Foraar, saa kan et Menneske heller ikke vente, at det stedse skal gaae ham efter hans Sind og Ønske. Saaledes lærde min Fader mig; og denne hans Lærdom skal stedse følge mig igjennem dette Liv, hvori jeg meget vel veed, er ikke nogen fuldkommen eller stedsevarende Lyksalighed at vente. Ney Men hvo som vil engang være fuldkommen og uophørlig lykkelig, den maae først lære at være dydig og god; han maae lære Taknemmelighed og Maadelighed i Lykke og Medgang, og Taalmodighed i Viderværdighed og Modgang. Bestandig Lyksalighed er først de Frommes Løn efter Døden. Det er da en stor Naade af Gud, at der nu allerede i denne Verden er mere Godt end Ondt, og at altsaa voxe Læreaar og vor Skolegang gjøres behagelige og angenem for os. Troe da om mig, min hjerte Moder, at jeg med disse Regler for Øyne ikke saa let skal forfalde til Hovmod eller Stolthed, og vær gandske roelig i Henseende til mig, som forsikkret om min frømme Moders Forbønner for mig, til mit sidste Aandedræt lever min velsignede allerkjereste Moders underdanige, lydige og taknemmelige Datter. Nyeheder.
Adresseavis for Børn, 1780-02-23
Forleden Dag kom den lille Friderich løbende ind til sin Moder og loe meget hjertelig. Moderen. Hvad leer Du ad, min bedste Dreng, Frederich. Jeg leer af den lille Hans, som pleyede at komme til Maren Amme, der sover nu i den gule Kiste paa Kirkegaarden. Han sidder nede paa Trappen i Gadedøren og græder. Moderen. Saa maae den Stakkel vist hungre, Friderich. Ja vist gjør han. Han græd og raabde høyt til mig; jeg er saa sulten, jeg er saa sulten. Moderen. O. Gud, mit Barn, kan Du le saa hjertelig derad? Fride Avis Friderich. Ja, hvorfor sidder han der og græder, Lader det ikke alt for barnagtigt, Hvorfor kommer han ikke op og spiser: Vi har jo Smør og Brød, og Mad nok. loderen. Var det derad, Du loe? – Kom hid, min gode Dreng, Du skal have et Kys. Spring nu ned, og slig til den lille Hans, at han skal strax komme og faae sig nogen Mad. Den Stakkel skulde maaskee ellers tænke, at vi ikke vilde give ham noget. Friderich. Jkke give ham noget, hum Og Frederich sprang nok saa fornøyet ned efter Hans Endnu en Nyhed om den samme lille Friderich, Han laae forgangen Nat i sin lille Seng, og kunde ikke sove. Han begyndte først at klynke saa smagt, siden lidet høyere, og endelig græd hansaa høyt, at hans Fader vaagnede, som sov tilligemed hans Moder. "Hvad fattes Dig, min Dreng, hvad græder Du for, lille Frederich, spurgde Faderen. Frederich. Ach, min søde Fader, ach Faderen. Nu sig mig det, min gode Dreng, hvad fattes Dig? Friderich. Ach, min søde Fader, vil Du ikke døe fra mig i Nat. Faderen. Om Gud vil, min Søn, saa vil jeg endnu ikke døe fra Dig. Hvorfor spørger Du ellers derom Friderich. Ach veed min Fader ikke det 2. Faderen. Slig mig det, min bedste Dreng, hvad er det Friderich, Ach, min Fader, fordi jeg var ikke artig i Dag. kaderen. Hvorledes det, min Søn, Naar var Du ikke artig Friderich. Den gang Du sagde til mig, at jeg bedrøvede Dig. Det tænkde jeg nu paa, da jeg vilde sove. Saa tænkde jeg om nu min kjere rygger oget i denne Nat, og seg har bedrøvet ham og har ikke kundet glæde ham igien Ach, min føde Fader, vil Du ikke døe fra mig i Na Faderen. Skulde det da gjøre Dig saa ondt, min Frederich, om jeg nu vilde gaae hjem til vor Fader og vor Frelser i Himmelen – for Børn. Friderich kunde ikke svare for Graad. Han stak saa bitterlig i at græde, at hans Moder vaagnede med, og disse rørte Forældre toge dette kjere Barn op til sig i Sengen, og kyssede vexelviis Taarerne af hans Kinder. Nok et Træk af dette elskværdige Barns fromme Tænkemaade: Frederich sad forleden Dag ved sit Legetøy, da hans Forældre talede sammen om Menneskets Bestemmelse efter Døden. De tænkde mindst, at han agtede paa deres alvorlige Samtale, da han i det samme kom springende, og spurgde: "Hvad blive vi Mennesker da efter Døden." faderen. Vi blive Engle, min lille Søn Det staaer skrevet i Guds Ord. Friderich, Ach vi blive Engle! – O den gode Gud – O, hvo skulde ikke ville elske ham,
Adresseavis for Børn, 1780-02-23
Bekjendtgjørelse. Den lille Frederiches Forandring og Forbedring fra den slemme Herskesyge, som hun havde vænnet sig til, bliver herved offentlig bekjendtgjort til hendes velfortjente Ære. Vil du lade det være og vil du lade det ligge!" og " see engang, Mama, nu gjør Peter det og det igjen!" Saaledes hørde man denne lille Pige hvert Øyeblik paa Dagen af en utilgivelig Herskesyge at raabe, naar snart et og snart et andet var ikke efter hendes Hoved. Jsær maatte hendes yngre Broder Peter stedse lade sig mønstre, sætte i Rette og reglere af hende. Snart var dette og snart var det ikke til Pas for hende, som han foretog sig, fornemmelig naar de legde sammen. Frideriche bruge stedse Munden med ham. Hun vilde, at alting skulde gjøres efter hendes Hoved; og naar alt, hvad hun forlangde, ikke skede i samme Øyeblik, saa blev hun strax fortørnet, og holdt op at lege; og saa maatte den stakkels Peter staae der allene, og blev altid meget forrigfuld, ja og undertiden faldt i Graad. Forældrene havde vel ofte advaret hende, at hun skulde vænne sig af med denne hæslige Feyl og hendes Moder havde især meget tidt forestillet hende, at en mild og venlig Pige blev elsket af alle, da derimod saadan en lille Pige, som stedse vilde Avis. vilde have sin egen Villie, var det utaaleligste Kreatur i alle Menneskers Øyne. Men alt dette virkede slet intet hos Friderich Hun blev den hun var. Alle andre Børn begyndte at skye hendes Omgang, og at gaae bort fra det Sted, hvorhen hun nærmede sig. Men hun kunde heller ikke derved bringes til Eftertanke. En Dag spiisde en meget forstandig og tillige meget oprigtig Mand hos hendes Forældre. Denne Mand hørde en Tidlang med Forundring paa, hvorledes Frideriche hvert Øyeblik sprang op imod hendes Broder og talde ham til, og han kunde tilsidst ikke bare sig, at han jo maatte udbryde i følgende Ord: "Dersom det var min Datter, saa vidste jeg nok, hvad jeg vilde gjøre med hende Hvad vilde De da gjøre?" spurgde Moderen. Jeg vilde trække Mandsklæder paa hende, svarede han, give hende en Knebelsbart, og lade hende blive Korporal, paa det at hun ret kunde komme til at udøve sin herskesyge Gemyts Beskaffenhed, og ikke ved sin evige Byden og befaling være til Byrde og Besværing for alle de Mennesker, som ere forstandigere og meere sædelige end hun. Frideriche studsede, da hun hørde dette, blev blussende rød i Ansigtet, og Taarerne trillede hende ned af Øynene.
Adresseavis for Børn, 1780-02-23
Fra dette Øyeblik af føelde hun det Hæslige i hendes Opførsel, og besluttede, at forandre og forbedre sig fra denne Feyl. Hun bragde ogsaa dette hendes Forsæt virkelig til Opfyldelse. Dette var visselig saa velgjort af hende, som det kunde være, og fortjener med billighed nærværende offentlige Bekjendtgjørelse. Men man maatte dog langt heller ønske, at enhver anden lille Pige, som har vænnet sig til noget af denne Feyl, vilde heller lade sig forbedre ved en kjerlig Moders milde Erindringer, end at forvente, der ogsaa engang kommer saadan en forstandig Mand, og siger hende reent ud i Øynene, at hun duer bedre til at være Korporal, end til at være en elskværdig Pige. for Børn.
Adresseavis for Børn, 1780-02-23
Befordringer. Atter er een af de Unge blevet optagen iblandt de gode og haabefulde Børns Tal. Det er den lille Friderich, som fyldte 5 Aar Nye=Aars Aften. Hans Fortjeneste til denne Befordring gav hans Besindelse til at blive føyelig imod hans 6 Aar gamle Syster Mariane. Kan du ikke sagte gaae med og lade os spadsere derinde, min lille Broder, sagde Mariane; og hvorfor vil du ikke vise mig den Føyelighed, naar jeg beder dig derom, Der er dog gjort Varme i Kakkelovnen, og det er saadant deyligt Maaneskin. Ney, Mariane, jeg har ingen Lyst dertil, sagde Frederich, og slængde sig hen i en Stoel. Mariane satte sig derpaa hen i et Hjørne og græd. "Hvorfor græder du, min Pige, spurgde Moderen, som i det samme kom ind. "Haar du gjort din Broder noget imod, siden han sidder der henne og seer saa suurt? Ney min søde Moder, jeg har slet intet gjort ham imod. Jeg bad ham kun, at han vilde gaae ind paa Salen og spadsere lidt med mig; men han nægtede mig det Er det sandt, min lille Søn, hvad hører jeg om Dig, Frederich, Slig du mig det: har din Syster ikke gjort dig noget imod; Ney, min søde Moder, svarede Friderich. Men jeg viisde mig uartig og uvenlig imod hende. Derpaa sprang han op, tog sin Systers Haand, og sagde: "Kom, min lille søde Syster, her er jeg, lad os nu gaae ind paa Salen og spadsere. Mariane tørrede i en Hast Taarerne af sine Kinder, og spurgde først sin Moder, om det ikke nok var dem tilladt, at fornøye sig inde paa Salen i Maaneskinnet, og da Moderen gav dem sin Tilladelse, sagde den lille Pige til sin Broder: "Men har du nu ogsaa virkelig Lyst dertil, min lille Broder." O. J unge Læsere, hvilken ædel Siel fremlyser hos denne lille Jomfrue. Hun fortjener, at J elske hende allesammen, og søge at ligne hende i Ømhed og Godhed. Subskribenternes Navne. Frøken Antonia Elisa Petria Lunding.
Adresseavis for Børn, 1780-03-01
Aar. Numer Anden. Rdl. Aargang. Onsdagen. Børn. den 1ste Martii. Det gamle Ordsprog har god Grund, At Morgenstund har Guld i Mund.
Adresseavis for Børn, 1780-03-01
Korrespondence. in kjere Søn, ette Brev maae du nok læse meer end eengang igjennem, for at lade den dig ofte givne faderlige Formaning, til at staae tidlig op, og tage Morgenstunden i Agt, blive ret levende hos dig. Dette er Hovedaarsagen, hvorfor jeg saa hastig efter din Afreise til den publike Skole skriver dig til. Læg vel Merke til dette, at den Vane, at staae tidlig op, er overhoved nyttig for det Menneskelige Kiøn, at man altid taler om den tidlige Opstaaen med den største Berømmelse, og at de største og bedste Mænd i Verden har været Folk som har staaet tidlig op. Den tidlige Opstaaen bidrager meget til vor virkelige Lyksalighed i Verden, da den forøger det virksomme Liv, og vedligeholder Sundhed og Sindets Munterhed. Den ikke allene ligesom forlænger Livets Varighed, men endog saa at sige forhøyer dets Virkelighed. Alle den menneskelige Naturs Kræfter blive derved oplivede og satte i Stand, til at forrette deres forskiellige Bestillinger med mere Eftertryk og Styrke og hvilken Fordeel har man ikke deraf, som man i den modsatte Fald taber og savner.
Adresseavis for Børn, 1780-03-01
Henvende vi vore Tanker paa det fornuftige Liv, min Søn, som jeg ønsker, at du maae leve i Verden, saa maae du troe mig, at man i den Henseende har ingen liden Fordeel af at staae tidlig op. Der er ingen Tid, som skikker sig bedre end denne, til at opfylde vore Religions Pligter Da er vort Sind roligt og muntert. Morgenrødens og Dagens Ankomst opfylder og gandske naturlig med høye Tanker om den store Verdens Skaber og Bestyrer, som i Begyndelsen har anordnet og endnu vedligeholder den behagelige Omvexling af Dag og Nat, ved hvilken herlige Indretning alle deres Lyksalighed, som beboe denne Jordklode, bliver befordret. Alle vore Lidenskaber ere paa denne Tid i Rolighed. Vort Sind er da i den bedste Forfatning, som man kan forestille sig, til at ofre Naturens store Skaber Tilbedelse, Taksigelse og Dyrkelse; det alle hans fornuftige Skabninger skylde ham. Naar du betragter disse Omstændigheder, saa vil du vist kunne indsee Fordelen af at staae tidlig op. Men merk endnu videre, hvor fornødent det er, at staae tidlig op i Henseende til de sælskabelige Pligter. Det er umueligt, at den, som bortsover Morgenstunden i sin Seng, og derved tilbringer en Trediedeel af Dagen i en uvirksom og Døden lignende. Avis lignende Tilstand, det er umuligt, siger jeg, at saadant et Menneske kan saaledes udøve Livets private og offentlige Pligter, som den, der staaer tidlig op, for med Flittighed at passe sine Forretninger op, og som ikke ringeagter den Sag, at indaande de første Solestraalers balsamiske Jndflydelse. Den sidste har den Fornøyelse, at see den største og væsentligste Deel af sit Dags=Arbeyde fuldendt, førend den første endnu har begyndt det, Han faaer derved Tid til at udfinde nye Fordele, til at gjøre nye nyttige Udkast saavel til sit som andres Gavn; Langsoveren derimod sætter sig ved den alt for store Tilbøyelighed til sin kjere Søvn udaf Stand til endog at fuldføre sit Kalds uomgjengelige fornødne Pligter; da Søvnen dog ikkun skulde tjene til den Menneskelige Naturs Vedligeholdelse og Vederqvægelse. Det er desuden tilforladelig vist, at Søvnen sætter virkelig alle dem som ere Slaver af den, ud af Stand til at handle med det Liv, den Beslutning, og den Munterhed, som de ellers skulde gjøre. Hvor øiensynlig sandt er det ikke og, at den tidlige Opstaaen er især nyttig for dem, hvis Forstand skal forbedres ved Videnskaber. Om Morgenen ere alle vore Sielekræfter ret levende, friske og muntre. Hvad vi om Aftenenen ere ofte med al vor Flid ikke i Stand til at udfinde; det forestiller sig ligesom af sig selv for os om Morgenen; vi see, vi fatte, vi begribe det, som vi tilforn troede, at overstige den menneskelige Forstands Kræfter. Glem da nu aldrig mine Formaninger til dig, at staae tidlig op. Du skal derved altid befinde dig vel, og frisk og munter til dine Forretninger, blive elsket, og undet, og lykkelig. Troe, jeg har skrevet dette til dig, som din altid omhyggelige og velmenende Fader.
Adresseavis for Børn, 1780-03-01
Nyeheder. Den stille Hedevig vilde ikke tage Deel i hendes Broders vilde Maade at lege paa. Hun blev siddende paa sin Skammel ved sit Syetøy. Holger bad hende, komme og ride Kjephest med paa Mamas Alen. Selv reed han paa Papas Stok. Han blev vred, da hun nægtede ham det. Vil du ikke, sagde han, og løftede Stokken op i Veyret." Hans Tanker var dog nok ikke at slaae hende, maaskee kun at forskrekke hende, for Børn. men den blev ham for tung, og faldt ned paa Hedevig Hoved. Den stakkels Pige føelde det, og begyndte at græde. Holger blev forfærdet, og begyndte ligeledes at græde, og bad meget ynkelig, at hun vilde tie stille. "Ak, min søde Syster, sagde han, See der, tag Stokken, og slaae mig to gange igjen. Jeg har fortjent det, græd ikke min Syster, – Ney, Holger, sagde Hedevig: det Slag, som jeg fik, gjør alt for ondt, Jeg kan ikke nænde at slaae dig saaledes. Hedevig havde gjemt een af sine Renetter til om Morgenen; men Holger spiisde begge sine om Aftenen. Kom hid, min lille Broder, sagde hun, saa skal Du faae det Halve heraf. Holger. Hvad skal jeg give Dig derfor, min Syster, jeg har intet at give Dig, Hedevig. Hvad Du skal give mig, Jeg vil slet intet have af dig. Dersom jeg nu spiisde den allene, da Du har ingen, saa skulde jeg ikke have nær saa megen Fornøyelse deraf, som naar Du faaer det ene Stykke. – See, nu er den deelt. Spiis nu Du Halvparten, saa smager den anden Halvpart mig tilgange bedre.
Adresseavis for Børn, 1780-03-01
Til disse Nyeheder maae vi endnu føye følgende om den unge Elisabeths Lyst til at lære at leve vel og døe vel. Elisabeth sagde en Aften til den Frue, som har taget hende til sig efter hendes Forældres Død: Jeg vilde gjerne lære saa meget, som muligt var, om Gud og om hans Villie, eller om det, som han befaler og forbyder, samt hvorledes jeg kan blive bestandig lykkelig, endogsaa efter Døden. Fruen: Det er smukt, min lille Pige, men saa maae du høre efter, det er, give Agt paa, og forstaae, hvad det bliver sagt og lært dig, du maae lære at læse, det er, lære at kjende og forstaae trykte eller skrevne Ord, og deres Betydning. For at lære ved Hørelsen, gaaer man i Kirken; men hvo som kan læse, kan og paa andre Tider opbygge sig hjemme ved Læsning i Bibelen, i Psalmebogen, eller andre gudelige Bøger. Prædiken bliver Bibelen forklaret; og naar det skeer som det sig bør, saa lærer man stedse meer og meer Avis at forstaae den. Det Gode, som du nu har lært og beholder i din Hukommelse deraf, det maae du flittig og med Lyst udøve i dit Levnet. Men du maae daglig derhos bede Gud om sin Naade til at blive viis, og om sin Hellig Aands Oplysning, i ret at bruge disse Midler, som han har givet Menneskene, for at blive lykkelige paa Jorden og lalige i Himmelen, og naar du trolig anvender disse Midler, saa naaer du dit Øyemed eller Hen Saadant et Barn, som foresætter sig et godt Øyemed, er vist paa Veyen at blive god. Ethvert Barn, ja ethvert Menneske, som vælger de rette Midler, for at naae sit Øyemed, kan man med største billighed tillegge Viisdom. O. J Unge, ærer og elsker alle dem, som gjøre disse Midler bekjendte for eder, som eders sande Venner, enten det er Forældre, Præster eller Skolemestere.
Adresseavis for Børn, 1780-03-01
Det unge Esel, som var en indbildske Gjek, (En Fabel).¬
Adresseavis for Børn, 1780-03-01
Et ungt Esel, hvis Navn var Langøre, havde hørt, at hans Slægt var en af de ældste i Landet, Hans Opvarteerske, en meget belæst And, havde ofte fortælt ham, hvor berømmelige hans Forfædre vare i Historien. "De Herrer af Langøre, sagde hun, havde fra Arildstid spillet en stor Rolle i Verden, og man fandt i de historiske Beskrivelser, at de berømmeligste Alderdommens Personer havde redet paa dem. Muuleselernes Adelskab, sagde hun videre, var ikkun nybaget, som enhver og meget godt kunde see paa deres Øren, der vare langt kortere, end Eselernes; og Heste kunde slet ikke regnes for andet end Pøbel, i hvor meget de end brystede sig, og med dem maatte han slet ikke gjøre sig gemeen. Junkeren lod ikke et eneste af alle disse Ord flyve i Luften, men lagde dem allesammen paa sit Hjerte. Saa ofte han siden blev ført ud paa Græs marken, og hans forrige Legekammerater, de muntre Fol, vilde springe om og spøge med ham, saa vendte han sig bort fra dem med en foragtelig Mine, og sagde, at de skulde lege og spøge med deres Lige. Han var fra den Tid af heller ikke at formaae til at lære noget; thi han tænkde, hvad behøver for Børn. en ung Cavalier at slide og slæbe, som den gemeene Pøbel, Min adelige Fødsel og Herkomst er jo fuldkommen nok, til at gjøre mig æret og elsket hos alle. Han lod sig derfor nøye med, kun i en vis Afstand at see paa Ridebanen, paa hvilken de unge Heste bleve tilredne, og han skatterede sig for lykkelig derudi, at han ikke havde nødig at lade sig saaledes tressere. Saaledes vorde han nu op, og lærde slet intet, En Dag blev han med sine uadelige Kammerater, hvilke nu vare blevne flinke Rideheste, bragt til Staden, hvor der var Market. Der stod han- og ventede, at der kom vist nok en Kongeson, som vilde faae Lyst til ham, saasnart han fik hans lange Øren at see, og tage ham i sin Tjeneste. Der kom ogsaa virkelig en Prinds, for at see paa de unge raske og velvoxne Heste, hvilke han betragtede med megen Fornøyelse, og viisde et stort Velbehag derover, at de vare saa vel afrettede Han kjøbde dem strax allesammen, strog og klappede dem meget venlig, og lod dem opsadle med et prægtigt Ridetøy.
Adresseavis for Børn, 1780-03-01
Efter Junker Langøre havde Prindsen ikke engang seet sig om, og Eselet forundrede sig ikke lidet derover. Endelig kom der en Moller, som kjøbde ham til sit Pak-Esel, og ved et Pidskeslag gav ham at forstaae, at han skulde reyse bort med ham. Da skulde man have seet, hvor den unge Herre, satte sig til en mægtig Modværge. J - J at skreeg han, engang høyere end en anden; hvilket skulde omtrent sige saa meget, som: Man tager Feyl af min Person, Jeg er Junker Langøre, En af mine Oldefædre har havt den Ære at tjene den store Silen *) som hans Livtjener. Bie, Esel! jeg skal lære dig at skrige, sagde Mølleren, og med dygtige Slag af Pidsken drev ham afsted for sig til Møllen. Om *) Silen er i den fabelagtige Historie en gammel Mand, der bliver forestillet ridende paa et Esel. Man udgiver ham for at have været Konge i Creta. Naar han bliver forestillet tilFods, giver man ham Gedebukkebeen. Man kalder de gamle Satyrer ellers ogsaa Silener. Avis Om Desmer, Desmerkatten, og hvoraf dette Dyr nærer sig. Desmeret bliver egentlig formeret i Desmer kattens Blære. Disse Dyr ere et Slags smaa Geder, som Chineserne kalde Hang ichangetse, det er vellugtende Geder. Paa den østre Side af Peking er en lang Kjede af Bjerge, hvor disse Dyr opholde sig. De, som fange eller skyde dem, sælge Kjødet særdeles for sig selv, og Desmeret til dem, som handle dermed. De skjere Blæren ud og binde den fast oven til, paa det at Demeret ikke skal forrygge og dunste ud. Det hænger sig fast ved Blæren ligesom et Salt. Det i Korn er det bedste. Det andet, som ikke er saa storkornet, holdes for slettere. Hos Hunnerne finder man intet Desmer. Desmerkatteene nære sig mestendeels af Slanger, og omendskiønt disse ere meget store, saa overvinde de dem dog uden Vanskelighed, efterdi Demerlugten gjør Slangerne gandske dorske paa en vis Distanse. Dette er saa vist, at naar de derværende Jndvaanere ville hente Brænde fra Bjergene eller brænde Kul sammesteds, saa bruge de ingen anden Forsigtighed, for at vogte sig for disse Slangers Stik, som er meget farligt, end at bære noget Desmer hos sig, da de endog kan sove trygt allevegne, fordi Slangerne, som sagt er, falde derved i Afmagt paa en vis Distanse fra dent. Ulykkelige Hændelser.