Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-07-01
Et uopdraget Mandfolk og et uopdraget Fruentimmer løbe sammen i den Forbindelse, vi hos disse Mennesker neppe saa ganske rigtigen kalde Ægtestand. Begge uden sædelig Følelse, føre et upassende, ofte endog ryggesløst Liv. De faae Børn, som opvoxe under Forældrenes daglige slette Exempel, og ere Vidne til, hvorledes de drikke Forstanden bort i Brændeviin; hvorledes de skjændes og slaaes ved enhver, endog den ubetydeligste, Leilighed; hvorledes de dømme om Tyverie og andre umoralske Handlinger. Hos Naboernes Børn og paa Gaden have disse Børn endnu mere Leilighed til at høre og see hvad der nødvendigt maa fordærve deres Sædelighed. J Skolerne lære de vel Menneskets vigtigste Pligter, men de slette Exempler i deres Forældres Huus og i deres Kammeraters Omgang, bortskyller de svagt indprægede Sædeligheds Grundsætninger, ligesom en Pladskregn det nyligen udstrøte Frø. De begynde af rapse i det Smaa, ofte endog med deres Forældres Bifald, og jo heldigere de ere deri, desto vissere kan man være paa, at de med Aarenes og Kræfternes Tiltagelse ville stiæle i det Store, ikke at tale om alle de andre Forbrydelser, der ere saa nærbeslægtede med Tyverie, og som alle udspringe af Egennytte og Lyst til at tilegne sig Andres Eiendom paa en forbrydersk Maade. Sieldent bliver det hos saadanne Mennesker ved det første Skridt, have de eengang været i en Straffeanstalt, saa fremture de sædvanligen paa Lastens Bane, og det slette Selskab, hvori de komme her, er saa stort Anprisningen af Lasten, Bronten af begangne Forbrydelser, saa almindelig, at de sjeldent forlade et saadant Sted, uden med et end mere udviklet Anlæg til at begaae Forbrydelser og et langt mere forhærdet Sind. Vil man derfor forebygge Forbrydelser, saa virke man først og fremmest paa Opdragelsen; man bøie Træet medens det endnu er ungt og smidigt, og troe ikke at kunne rette det, naar det, først gammelt og fast, er voxet krumt og forvildret. At gjøre Forslag til de lavere Folkeclassers bedre Opdragelse, ligger uden for denne Undersøgelses Grændser. Dog, at det ikke er ved mekanisk og slavisk Skoletvang, ikke ved tankeløs Underviisning, der kun beholder Skallen og bortkaster Kjærnen; ikke ved tom Udenadslæsning, der hverken efterlader noget gavnligt Jndtryk paa Forstanden eller Hjertet, men ene ved sand Oplysning og fornuftig Dannelse, at meenig Mands Børn kunne dannes til sædelige og retsindige Mennesker, dette er noget, som vi her i Forbigaaende troe at burde anmærke. - Men Opdragelsen være nok saa god, Jndretningerne nok saa fortræffelige, saa vil der dog altid gives en stor Deel vanslægtede og ryggesløse Mennesker, der ville gjøre sig skyldige i Handlinger, som Staten, maa straffe, for ved Exemplet at afskrække Ligesindede, og som i det Hele røbe et saa ondartet Sindelav, at den ikke, uden ved at betage dem deres Frihed paa en vis Tid eller for stedse, kan værne om den almindelige Sikkerhed. Straffene for saadanne Forbrydere kunne inddeles i tre Hovedclasser, legemlige Straffe, Jnd spærring og dermed forbundent Arbeide og Æreløs hed; og endelig - Døden. Vi ville kaste et Bli paa hver af disse Classer i Særdeleshed. Legemlige Straffe, naar de ikke ere forbundne med Æreløshed, have altid det Fortrin, at de frembringe en hurtig Virkning, at de efterlade et temmeligt levende Jndtryk, og at de tillade Forbryderen strax igjen at begynde sine vante Sysler. De kunde maaskee derfor med langt større Virkning og maaskee oftere benyttes end i lang Tid synes at have været Tilfældet, især naar Forbrydelserne ere af ringere Grad. Jndspærring, forbundet med Tvangsarbeide, kan være nyttig, for saavidt den Jndspærrede ikke kommer i et Selskab, der virker alt for skadeligen paa hans sædelige Følelse. Jndspærring, eller Fangenskab paa Livstid, er, i det mindste efter min uforgribelige Mening, ikke altid hensigtsmæssig; thi ved at betages enhver Udsigt til Frihed, hvortil Drivten er saa dybt nedlagt i den menneskelige Natur, falder Fangen let i en utæmmelig Fortvivlelse, og hans Higen efter Befrielse vil tilskynde ham til at søge den paa alle muelige Veie, end- og med største Livsfare. Derfor er det sædvanligst ogsaa Livsfanger, der snarest begynde Uroligheder og Mytterier. Bedre vilde det derfor maaskee være, at saadanne grove Forbrydere, der maa ansees for at have fortjent Døden, og hvis Liv kun skjænkes dem som en Naade, under den Betingelse, at de henleve alle deres Dage i Fængsel, bleve udryddede af det menneskelige Samfund, for hvis Sikkerhed deres Liv og Frihed ere blevne saa farlige. - Om Dødsstraffes Hensigtsmæssighed er der nu i mange Aar skrevet og stridt saare meget. Ligesom det ene Partie gaaer for vidt, og troer, at den mindste Forbrydelse burde straffes med Døden, saaledes taber det andet sig igjen i sværmeriske Sophismer og Følerie, og vil, at Retfærdighedens Sværd ikke engang skal fælde Morderen og Mordbrænderen, Mennesker, som hverken have Agtelse eller Følelse for Andres Liv. Men uagtet Livet kun for saavidt er Menneskets Eiendom, som det ikke misbruges til Almeensikkerhedens Forstyrrelse, saa handler enhver Stat dog viseligen i, ikke at anvende Livsstraf, uden hvor den høieste Nødvendighed udfordrer den; thi da Livets Fradømmelse er den høieste Straf, Loven kan foreskrive, saa kan den ved den alt for hyppige Anvendelse, let tabe den afskrækkende Kraft, som bør være forbeholden til overordentlige Tilfælde. Hvorledes vil man f. Ex. straffe Morderen og Mordbrænderen, naar endog Tyven skal straffes med Døden, Uden Tvivl maatte man i ældre Tider tage sin Tilflugt til alle Slags piinlige Dødsmaader, fordi disse ellers manglede Gradationer i Straffen, og man ikke vilde, at den, der f. Ex. havde stiaalet for ti Rigsdaler, og den, der havde myrdet et Menneske, skulde døe paa een og samme Maade. (Fortsættes.)¬