Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-04-17
Den 22 Maj. Er det da kun en Drøm, at hun elsker mig. - Tør jeg da ikke opvaagne af denne søde Drøm, som flagrer om mig, som en Sommerfugl om det sovende Blomsterbæger, O at jeg dog turde. Men nei, jeg drømmer jo dog ikke; jeg maatte da ogsaa have drømt, da jeg i Dag sad ved Kilden i Haven og tænkte paa hende, og Løvet raslede, og den hele herlige Skikkelse med hendes himmelske Yndighed stod for mig og rækkede mig Haanden til et Kys, da sank jeg jo ned for hendes Fødder, og Løvet raslede og hun var forsvunden; men sige mig ikke disse Linier, som ligge for mig, Alt, hvad hun føler for mig, Hun har jo allerede for længe siden mærket min kun lidet skjulte Kjærlighed; hun gjenelsker mig med sit Hjertes fulde Jld; hun vil være min, det maa koste hvad det vil; hun formaner mig til Haab, til Taalmodighed, til Mod! – er det da alt kun en Drøm, spørger jeg igjen. Og var det da ogsaa en Drøm, o lad mig da længe sove, milde, elskende Faderøie, som stedse vaager over den Drømmende. Den 30 Maj. Jeg har atter talt med hende og er bestyrket i min og hendes Kjærlighed. Fortjener jeg da denne Fryd, Og vil da ingen lille Sky unddrage og indhylle mig den herlige Sol. Nu vil hun bede sine fyrstelige Slægtninge om Samtykke, og da fører jeg hende hjem til mit Fædreneslot, fører hende hjem, forglemmende den Hofmylren og den Glands, i hvilken hun er, og da kun leve for hende. - Er hun da nu ikke allerede min, Min? Hvorledes, naar hendes stolte Slægtninger bortvise mig, naar de med Spot nægte Greven Fyrstinden, Naar hun bliver tvungen til, mod hendes Villie, at følge en Anden i den forhadte Ægteseng, og jeg staaer der ene, bespottet med sønderbrudt Hjerte og slukket Brudefakkel. Gud, gode Forsyn, prøv mig ikke saa stærkt, jeg vil gjerne forsage alt andet Gode, kun ikke hende. - Da hun igaar Aftes blinkede til mig med sine himmelske Øine fulde af saligt, født Haab og Kierlighed; da hun i Aftenrødens Glands stod paa Høien og tilvinkede mig, at jeg ved Nedstigningen maatte hjælpe hende og hun nu stod der overstraalet af dobbelt Rødme; da jeg hemmelig trykte hendes Haand til mine Læber; da jeg ledte hende ned til Gondolen og greb Aaren med kraftig Arm, for at ile forud fordet større Selskab og længe turde fordybe mig i hendes Blik - o hvor følte jeg levende, hvad hun var for mig; hvad hun var istand til at blive for mig; hvor havde jeg hengivet Alt, for med hende længere at turde roe frem til en stille, blomstrende Ø i det fjerne Vesten, hvor i vor Ensom ingen Convenienz fjernede os fra hinanden, intet Baand indskrænkede os, intet lurende Øie misundte vor Lykke! - Men stille, mit Hjerte, Du vil jo ogsaa gjerne og med Glæde lide og sønderbrydes med uendelig Smerte for hende, og nedsynke i Støvet, fra hvilket Psyche med ætherisk Vinge svinger sig op til Sandhedens og den evige Kierligheds aldrig udbrændende Solhøie; Du vil ikke forgaae, som en opflammende Stierne, der paa Nathimlens sørgelige Bue viser sig og synker tilbage uden Spor i den mørke Bølgestrøm! Gjør Dig da hende værdig; drag da ud med hendes Farve og hendes Tegn og tilfægt dig hende i Kampen; den med Ære bedækkede Ridder vil da ikke af Slægtskabs Stolthed blive nægtet den med ham for Gud Forlovede. - Er det da ogsaa sandt, at jeg tør kalde hende min, min for Gud og mit Hjerte, har jeg da ikke smagt den længe undværede Sallighed i hendes Kys, har jeg ikke hvilet ved hendes Bryst? Omslyngede hendes Arm mig ikke, Op da, at jeg kan erhverve mig hende, - Aften. Jeg er ret rolig og smiler af Verden med alle dens Daarskaber, ligesom den forsvindende Sol smiler over en Storm, der farer over Bølgerne og forgylder og opblusser de mørke Bølgebjerge, at de, omspillede af mild Glands, skulle indslumre og lænke det Ødelæggende i Havets dybeste Grund. Men hvorledes, Om nu ogsaa min Sol forsvinder og nedgaaer i vældig Ødelæggelses Strømme. - Men jeg vil jo taale Alt, hvad Skjæbnen paabyrder mig, jeg vil være Mand og holde ud, om og Kampen vil blive nok saa svær. Den sande, evige Kjærlighed bærer jo Alt, og saaledes vil jeg ogsaa bære, hvad der vil sønderbryde mit Hjerte, indtil mit trætte Øie lukker sig! Jeg har en klippefast Frimodighed, en hellig Tillid til Gud, der reddede og ledte mig hidtil ud af alle Trængsler; med den begynder jeg Kampen, med den iler jeg ud i det vilde Verdenshav, uvidende om et Lyn skal naae mig og sønderslaae mine tusinde Master, og styrte mig i den dybeste Afgrund, eller om jeg engang og snart efter en sikker og lykkelig Fart vil naae Havnen. Jeg troer paa den høieste, sande Gud, og Haabet paa ham er det Eneste, som hernede bliver tilovers for mig, tilligemed faa dyrebare Mennesker. Naar jeg da engang vandrer i hans Nærhed, da er jeg ikke mere adskilt fra hende, som jeg tragter efter at besidde, da ophidser ikke mere jordisk Jld mine Blikke; – høit ophøjet og helligt staaer et Tempel i mig, hvilket jeg ufortrødent vil fuldende, saa langsomt det ogsaa nu maa gaae. Dagen efter. Jeg kan afsige mig hende, jeg – maa det, Maae, Nei, nei, Skal en Anden besidde den Blomst, som jeg af saa stor Kiærlighed lod staae, Han træde i Skrankerne; jeg tilsteder ham selv den Fornøielse at beseire mig! Odu mægtige Vanvid af Kjærlighed, hvor gjennemstormer du mine bølgende Aarer; hvor ruller du dine mørke Luner gjennem mit klare Blod og sværter det med dine mørke Natskyer, Herfra maa jeg skilles, langt, langtud over denne og hin Verden, hævet over det rædselvækkende Jgaar, over det rædselfulde i Morgen, over alle Verdens Forviklinger og Tumler, som qvæle mig, som synes at ligge paa mig med deres hele Byrde. Jeg troer, at jeg snart døer. - - - Den 4 Junii. Himmel, Helvede, jeg sporer Forræderie. - Men rolig, Jacobe bortreist, reist bort uden at sige mig Levvel; jeg af Overhofmesterinden afskediget med et koldt: "Bortreist!" Derfor altsaa sneg hun sig om Prindsessens Værelser, saasnart jeg havde Tjeneste der, derfor blev jeg Time for Time afløst og stedse omgivet med Speiderøine, der skulde have Øie med mig! Jacobe bortreist, uden at sige sin Philipp et Levvel, kun et eneste. – Ja indeslut hende kun i Eders kolde Marmorsale og lænk hende med Convenienzens Kieder til Eders øde Palladser, hvor Rid og Ondskab svinge deres Fakkel og Avind og List snige sig frem paa den natlige Fodsti. - Jeg er en Mand og vee den, der vover at lægge Lænker om Mandens Fødder, eller binde hans Arme! Bort med dig, Drengeklædning, du skal vige Plads for Panzeret og give Sværdet Ære, og jeg gad dog nok see, hvo der vil forhindre mig, Den 10de. Endnu bestandig her. - Min Afsked er mig for Øjeblikket nægtet, og jeg maatte sprænge og tilintetgjøre Verden her, for dog paa dens Gruus at bygge mig en Hytte og at sige: Jeg er min - Og hun, hun vil følge mig indtil Verdens Ende, hun vil være min for evig, o dyrebare Linier, hvorfor komme J først nu, for at trøste mig, til Skadesløsholdelse for al den Smerte, som jeg her har baaret ved Hoffet; hvorfor først nu, for at være Tegn paa en af Gruus opbygget Lykke. Men jeg vil følge Eder, Hun skal træffe mig med sikkre Heste og Ledsagere, og da fort, stedse videre, indtil jeg omarmer hende som Hustru, og tør kalde hende min for Gud og Verden, gik det end til Verdens Ende.