Norske Intelligenssedler, 1768-07-27
Nordske Jntelligen No. 30. Onsdagen den 27 Juli 1768. To No Slutningen af den i No. 19, begyndte Historie: Den unge Albano efterloed ikke at tale hver Dag om sin hæftige Kiærlighed til sin smukke Kiæreste, og tillige at trøste hende altid, at han haabede der skulde snart ankomme nogle fremmede Nationer, for at frelse dem han opsteeg næsten hver Dag paa de allerhøieste Klipper, for at see, om han ikke skulde opdage noget Skib, som kunde komme til dem. En Dag da de sad til Bords i deres liden Hytte, indkom der en forskrækkelig stoer Slange, som skulde uden Tvivl have opsluget dem, hvis den tappre Albano havde ikke været saa vel skikket og færdig til at tage sin Øxe, med hvilken han hug Hovedet af Uhyren med et Hug. Talio og den smukke Kelle vare gandske betagne af Frygt og Forundring, de takkede Albano som deres Frelsere, og den Smukke kunde neppe komme sig igien, af den Frygt, som hun havde havt; Albano, fuld af Mod, tog Øxen og huggede i mange Stykker den forskrækkelige Krop af dette farlige Dyr. Nogle Dage efter denne slemme Tildragelse, som havde forskrækket dem saa stærkt, blev de paa en behagelig Maade trøstet: det var en Søndags Morgen, efterat de havde gjort deres sædvanlige Bønner, da Albano var gaaet op paa Spidsen, af et af de høieste Bierge, for at giøre sine Betragtninger paa det bedste han kunde langt ud i Havet, saa syntes ham at see et Skib, han tog ikke Fejl, der kom virkelig et: han betænkte sig ikke længe, han tog store Greene af Træerne og giorde mange Tegn, derefter steeg han need af Bierget, for at give Efterretning derom til sin Fader og til hans Smukke, de bleve meget glade over denne Tidende, de spadserede ved Strandbredden og efter en halv Times Tid saae de med den største Glæde i Verden, at der kom en Chaluppe for at afhente dem: de faldt strax paa Knæerne alle tre, og takkede Gud, fordi han havde saa naadelig hørt deres Bønner. Chaluppen kom og ved Landet, de gik deri med al Fornøielse, og forløde endeligen denne fatale Øe, efterladende der al deres Boehave, Folket af Chaluppen modtoge dem venligen, de ankom til Skibet, de steeg derpaa, og kom Ombord: alle Skibs-Folkene vare nysgierrige for at see dem man forestilte dem for Skibs Capitainen, og han beviste dem megen Ære. Førend de bleve indforde i Cajut Kammeret, hændede det sig, at en Lieutenant af Skibet begyndte at tale Hollandsk med den smukke Kelle, og efterat de havde talet sammen en Stund, uden at nogen forstod hvad de sagde til hverandre, saa omfavnede de hinanden paa den allerkiærligste Maade. Den unge Albano, som var agtsom paa deres Foretagende, og kunde ikke forstaae hvad dette vilde sige, skiftede mange Gange Couleurer, hans Smukke, som elskede ham kiærligen, mærkede det snart, hun sagde nogle Ord til Lieutenanten, og et Øjeblik derefter vendte han sig til den forliebte Albano, og sagde ham følgende Ord: Ædelmodige Fremmede, hvem J ogsaa er, forundrer eder ikke, at jeg beviser en saa stoer Venskab til denne Jomfrue. J maa vide, at hun er min egen kiødelige Søster, en Søster som er mig meget kiær, og som jeg ikke meere troede at være i Verden; jeg tænkte hun var forulykket med min Fader næsten for halvandet Aar siden. Jeg beder eder da, tappre Fremmede, at stille eders Jalousie, og troe at jeg er bleven eders Ven i dette Øjeblik, da min Søster har fortalt mig med faae Ord den Omsorg og Venskab, saavelsom den Umage J har havt for hende al den Tid J har seet hende paa denne farlige Øe, hun har og sagt mig den Kiærlighed J. har for hende, og hvor meget hun elsker eder, altsaa kand J være forsikkret om mit Venskab, og jeg tilbyder eder tillige, udi Nærværelse af alle disse Vidner, den halve Deel af mine Midler: men det er Tid, blev han ved, at lade eder gaae ind i vort Gemak, for at tilbyde eder nogle Forfriskninger, han gjorde en Compliment til Capitainen og talede nogle Ord Spansk til ham (thi man bør vide at det var et Spansk Skib, som hørde Kongen i Spanien til, hvilket kom tilbage fra Ost-Jndien, for at gaae til Madrid), han gav sin Søster Haanden, Capitainen gik foran forat imodtage dem, og de gik alle ind i Cajuten. De sadte sig til Bords, og man gav dem af det bedste, som der var: Capitainen havde allerede givet sin Ordre at gaae under Sejl, da Ankeret var lettet, drak de Sundhederne af deres nye Giester: man ønskede sig en lykkelig Reise, og pludseligen løsede man alle Skibets Canoner, som vare 60 i Tallet. Talio og Albano vare saa indtagen af Glæde, at de næsten forglemte alle deres Ulykker, de takkede paa en meget høflig Maade deres ædelmodige Capitaine, at han havde frelst dem saa lykkeligen, og de beviiste ham alle Høfligheder, som de da vare i Stand til; de beviiste ogsaa en stoer Høiagtelse for Lieutenanten, takkede ham ydmygelig for hans Ædelmodighed og store Gavmildhed; de efterlod ikke at takke tusinde Gange den smukke Kelle, og at sige hende kiærligen, at det var alleneste for hendes Skyld, Himmelen havde holdt dem ved Livet; de bade hende tillige, at hun vilde vel tilstaae dem i Fremtiden den Ære, at kalde hende deres Frelserinde. Hun svarede dem venligen, at hun aldrig vilde forglemme de Godhedersom de havde havt for hendes Person, og at hun vilde have Høiagtelse for dem, saa længe hun skulde leve i Verden.