Corsaren, 1843-02-17
Et Eventyr. Jeg vil fortælle Eder et Eventyr, saaledes som engang En har drømt det i en af hans Ærgjærrigheds phantastiske Drømme. Han sad hjemme i sin Stue ved Skriverbordet, med en humoristisk Artikel foran sig, som nylig var bleven færdig, og med den behagelige Følelse i Sindet, som følger paa et saadant Arbeides Fuldendelse. Thi, naar man skriver af Hjertenslyst, naar Skribentvirksomheden er Ens Lyst og Liv, saa sammentrænger sig til hver enkelt Artikel alle Sjælens Kræfter, ligesom alle Himlens electriske Funker til et Tordenveir, og, naar de samlede Kræfter have udladet sig, bliver Sjælens Himmel stille og smuk. Men denne Eftermiddag syntes der at være bleven en Sky tilbage. Medens han med et veltilfreds Blik betragtede det færdige Manuscript, var det, som betog en hemmelig utilfreds Tanke hans Sind, uagtet dets Bestræbelse for at jage den bort. "Ja, hvad hjælper det?" udbrød han endelig; hvad bevirker man derved? Jroni, Skjemt og Satire er vistnok istand til at rive meget Gammelt og Faldefærdigt ned; men endnu har man aldrig hørt, at et nyt Huus er blevet bygget op, blot fordi man rev det gamle ned. Og om jeg nu ogsaa skrev alvorligt? – - bah! selv med de klareste og kjækkeste Jdeer kommer man ingen Vei, naar man ikke har Magten, og, naar man har Magten, har man naturligviis ingen kjække Jdeer. - - Men det er ikke værd at iænke over Ens Tilstand. Ellers fristes man tilsidst til at drukne sig i Ladegaardsaaen." Han nedsank til Trods for disse Ord i en mørk Grublen, hvoraf han dog efter nogle Minutters Forløb vaktes ved, at Nogen ringede. Han gik ud og lukkede op, og en smuk, temmelig før Mand traadte ind; idet han spurgte: "Boer her ikke et Medlem af "Corsarens" Redaction?" "Ja, det skulde i Grunden være en Hemmelighed", svarede den unge Mand; "men jeg er kjed deraf. Vær saa god at komme ind i - har De noget Brev at aflevere?" " Ja; en af mine Bekjendte har skrevet en Artikel om Kongen og vilde gjerne vide, om den kunde optages." - "Om Kongen? Vær saa god at sidde ned. Nu skal jeg læse den og sige Dem min Mening." - "En af hans Bekjendte", tilføiede den unge Mand for sig selv, "saaledes sige de Allesammen; alletider er det et Venskabsstykke, de bevise en Anden, ved at gaae til "Corsaren." Han læste Artiklen. igjennem og bemærkede derefter, at, naar Forfatteren indsendte den paa behørig Maade til Redactionen, blev den formodenlig nok optagen med nogle smaae Forandringer. Manden vilde til at gaae; men lidt efter lidt kom man ind i en dyb Samtale om Artiklen, og derfra faldt Talen paa Kongen selv. "Jeg har forresten altid troet Godt om Kongen," bemærkede tilsidst den unge Mand; "jeg troer, at han gjerne gjorde det rigtig godt her i Landet, naar han havde Mænd om sig, der med Kraft og Varme, repræsenterede visse Jdeer og med Jver stode, til hans Tjeneste. Men det har Kongen ikke, og Følgen er, at Kongen har meget Bryderi. Han er vist i Grunden ikke lykkelig. O, jeg skulde være Minister hos ham," tilføiede, den unge Mand i et Øiebliks Enthousiasme, "jeg skulde gjøre ham til den lykkeligste Mand i Verden!" "Nu vel, unge Mand, jeg er Kongen! Hvad om jeg tog Dem paa Ordet?" Med disse Ord slog den Fremmede Kappen tilside og viste sit Ansigt, der hidtil havde været skjult af Kraven, og Stjernen paa Brystet. Den unge Mand traadte et Par Skridt tilbage, men fattede sig, bukkede hoflig og sagde: "Det glæder mig at gjøre Deres Majestæts Bekjendtskab." "Det er mit Alvor, unge Ven," sagde den Fremmede; "Tvivler De om, at jeg virkelig er Kongen, saa see ud paa Gaden, der holder min Suite. J Sandhed, jeg mener, hvad jeg har sagt. De skal hjælpe mig med at gjøre mit Folk frit; jeg giver Dem en Tid af tre Maaneder til at prove Deres dristigste Jdeer. Lader os saa see, om De kan gjøre mit Folk lykkeligt og mig tillige." Vor Helt stod et Øieblik som bedøvet. "Hør", udbrød han endelig Hjeg har hidtil ikke holdt meer af Deres Majestæt end hvad der var absolut nødvendigt; men nu, da jeg seer, at de virkelig er saadan en Mand ; trænger De engang til et Menneske, der kan gjøre Dem en Tjeneste ved at springe ned af Rundetaarn for Dem, saa kom til mig." "Er det, fordi jeg forfremmer Dem, eller for Folkets Skyld?" spurgte den Fremmede smillende. "Jeg skal vise Deres Majestæt, hvorfor det er, og hvor meget min personlige Følelse har med denne Sag at gjøre." "Saa kom med ud paa Amalienborg. Deres Værelser skulle være ved Siden af mine egne." "Nei, Tak, Deres Majestæt, jeg vil nodig til Hoffet; jeg kunde let blive fordærvet. Maa jeg blive hjemme og arbeide og hver Dag have Audients hos Dem?" "Som De vil. Kom imorgen tidlig." To Dage efter læste man i Adresseavisen: "Under Gaars Dato har Hs. Majestæt allernaadigst behaget at udnævne Student - til Indenrigs-Minister og stillet alle Collegier under hans befaling". Alle Mennesker troede, at Jetsmark var bleven gal, og Jetsmark troede det selv, fordi han ikke turde troe det om Hs. Majestæt og dog havde faaet Manuscriptet til Avertissementet fra Allerhøistsamme. Men, da det nu om Aftenen stod ogsaa i "Dagen" og " Berlingske", begyndte Folk at tænke, at der dog kunde være Noget i det, skjøndt det var dem ubegribeligt, at et Menneske kunde blive Minister, der 1) ikke engang var 65, Aar gammel; 2) ingen Orden havde, ikke engang en indenlandsk; 3) var bleven seet utallige Gange paa Gaden og slet ikke havde noget aparte Udmærket ved sig; 4) fordi det overhovedet var saa besynderligt. Jmidlertid, da der hengik een, to, tre og flere Dage, uden at der sporedes den ringeste Forandring, tænkte Folk: det kan sgu dog gjerne være, at vi have faaet en ny Minister. Men en Morgen udkom Adresseavisen og foruden den Extrablade af "Fædrelandet", "Kjøbenhavnsposten", "Berlingske" og "Dagen" med følgende Bekjendtgjørelse: Vi Christian den Ottende o. s. v. Da Vor Indenrigsminister, Student - underdanig har forelagt Os et Forslag en Constitution for Vort Rige, og det er Vort Ønske ad denne Vei at forsøge at bevare Vort Folk en lykkelig Fremtid, saa have Vi taget efterfølgende Jndstillingspuncter fra bemeldte Vor Minister under naadig Overveielse og bifalde dem herved: 1) De hidtilværende Stænder ere opløste. 2) Tre Maaneder efter Dato sammentræder Folket i Valgeorporationer for at vælges een, ny Repræsentation, der vil have at overveie Udkastet til en Constitution. 3) Vælger er enhver Mand med et uplettet Rygte, der er over 23 Aar, bosat og ikke Tjener eller i tjenestelignende Afhængighedsforhold af nogen Anden. 4) Enhver Vælger er valgbar. 5) Hertugdommet Slesvigs Forsamling sammentræder særskilt og vil først have at bestemme, om Hertugdommet vil have Frihed tilligemed Danmark, eller blive, som det er. 6) Hertugdommerne Holsteen og Lauenborg, staae som Dele af det tydske Forbund udenfor denne Lov. 7) Til at værne om den unge Frihed kaldes: hver Mand, der kan bære Vaaben. 8) Pressen er fra idag af fri. Kun Angreb paa Statens Bestaaen, paa Religion og Sædelighed straffes efter de hidtil gjældende Love, ved en Jury. Hvilke Varagrapher Vi herved stadfæste under Vor Kongelige Haand og Segl. C. R. (L. S.) Contrasigneret: Student. En Time efter at denne Bekjendtgjørelse i var udkommen, vare alle Byens Boutiker lukkede. Man saae Folk strømme festligklædte ud paa Gaden og samle sig i store Klynger, og tilsidst bølgede de talløse Skarer ud til Amalienborg. Kongen kom til Vinduet, og et Raab, saa eenstemmigt, saa malmfuldt, saa begeistret, lod til ham fra Folket, at de gamle Palaier, der ikke var byggede til Sligt, rystede og bævede. Om Aftenen var hele Byen illumineret; selv den fattigste Mand havde stillet et Par Tællelys i sit Vindue. Kongen og Dronningen gik omkring og saae paa Jlluminationen, og, hvor de kom hen, trængte Folket sig med Taarer i Øinene om dem. Der indtraf intetsomhelst Uheld med Undtagelse af, at en Politibetjent døde af Krampe i Fingrene. (Uddrag af "Dagen" fra den Periode). Vort tillidsfulde Haab, at Kongen i sin Viisdom vilde give en Constitution, naar Han fandt det tjenligt og betimeligt, har i disse Dage stadfæstet sig ved ligesaa energiske som i det Hele mærkværdige Tildragelser. Vi indrømme, at vi hidtil have paastaaet, at det ikke var betimeligt for om nogle hundrede Aar; men Kongens Viisdom er større end vor, vi see, at det allerede nu er aldeles betimeligt. Ære, udødelig Ære være Kongen, som frivilligt har skjænket sit LandFolkenes største Gode: den livsalige Frihed! Kongen leve! Friheden leve! - Dog, lader os ikke glemme Hs. Exc. Indenrigsministeren, men i dybeste Underdanighed foredrage ham Nationens underdanigste Paaskjønnelse af hans Bestræbelser. Han leve! (Uddrag af "Berlingske" fra samme Tid). Som vi tidligere flere Gange have forudsagt, har Hs. M. Kongen i sit Hjerte været betænkt paa at berede Folkets Lykke ved en fri Forfatning. Naar Saadant kunde skee, laa imidlertid udenfor menneskelig Beregning. Til vor overvættes Glæde har dette kunnet stee allerede i vor Levetid - allerede vi skulle stue Frihedens høie, lyse Dag, vi stulle kvæges i dens Straaler, forfriskes i dens Skygge, vi skulle være frie. Vi skulle være frie! Salige Tanke! - (Dito af "Aftenbladet 7). Vi have igaarvidtløftig udtalt os over den uendelige Lykke, der til evig Ære for vor Monark er bleven vort Fædreland, til Deel, saa at vi ikke kunne misforstaaes paa allerhøieste Sted, naar vi bemærke, at Friheden let misbruges og ikke paaskjønnes. Saaledes var det et for Menneskevennen ingenlunde glædeligt Syn i Søndags Aftes, da Kongen kjørte til Commedie, at Folket ikke engang trak hans Vogn. Tre Maaneder efter sadde Nationens Repræsentanter samlede i Niddersalen paa Christiansborg Slot for i Folkets Overværelse at discutere Udkastet til en Const Men, Læser, Du glemmer da intet Øieblik, at det Hele er et Eventyr?