Jyllandsposten, 1840-12-11
J vor Extract af de jydske Provindsialstænders Forhandlinger i Anledning af Skattebevillingspetitionerne have vi optaget den djærve, frisindede Auditeur og Godseier Roulunds betydningsfulde bemærkning, at han ansaae det danske Folk for at være i Besiddelse af en historisk Ret til en friere Forfatning. Vi have ligeledes bemærket, at samme hæderlige Deputerede fandt sig foranlediget til at opkaste det Spørgsmaal, om man, idet man tvivlede paa, at de Mænd, der have underskrevet Petitionerne, forstaae deres Forlangende, troer, at Folk i 1660 vidste, hvad de gjorde. Commissarius besvarede ikke denne Qvæstion; men Svaret ligger nu for os i Nr. 352 af Fædrelandet. Forfatteren oplyser, hvorvidt man dengang vidste, at man, fordi man gav Kongen Arveret, ogsaa havde givet ham Enevoldsmagt. Han forudsætter, at Gangen i Tildragelserne er bekjendt, og indskrænket sig derfor til at fremhæve de Puncter, hvorpaa det her kommer an Dette Emne har vistnok, netop nu, særligt Krav paa Nationens Opmærksomhed, og vi føle os fuldt forvissede om, at vore Læsere med levende Jnteresse ville gjennemlæse Afhandlingen i dens Heelhed, da den lader os kaste et vigtigt Blik ind i hine Dages Tildragelser: "Da de borgerlige og geistlige Deputerede paa Rigsdagen 1660 vare blevne enige om at indskrænke Rigsraadets Magt og forøge Kongens, ved at gjøre Riget arveligt, indgave de til Rigsraadet et Andragende, af hvilket de ogsaa gave Kongen en Gjenpart, og hvori de aldeles klart angive deres Hensigter. Efter at det i denne Act vidtløftigen er omtalt, hvor exemplarisk Kong Frederik den Tredies Forhold havde været under Byens Beleiring, hedder det: "saa eragte vi baade som Pligt og Skyldighed af os at fordris, dertilmed hos andre Nationer at blive berømmet, saavelsom Riget til største Gavn at skulle geraade, dersom vi igjenfantis voris allernaadigste Herre og Konning, sampt det Kongelige Huus for sine saa høie dette Rige i gemeen og enhver især beviste velgierninger, Taknemmelige Undersaatter; hvilket os synes beqvemmeligst at kunne skee, dersom efter andre betragtede Rigers loflige Skik, Hans Kongl. Maytt. og det Kongelige Huus Arveligen blev tilbuden det, som Hans Maytt. med Stændernis Vaal Valg) haver bekommet. Thi det samme befindes Sverigs Riges Stænder at have gjort, hvorved de sig og saa, den dag i dag er, meget vel befinder, at gaae Spanien, Franchrig og Engeland stiltiendes forbi, hvilke ved lige Doministration ere Opvogste til høieste Ære, og ligesom vi, Høyædle Herrer, Danmarkis høyvise Raad, sampt den gandske Adelige Stand, sig jo i samme Mening erklærer, Saa ville vi have dennem paa det ydmygeligste og Tienistvilligste ombedet, at de, som de fornemste Ledemode i Riget, saadan underdanigste foretagende Hans Kongl. Maytt. i vores nærværelse vilde tilkjendegive, med underdanigst Begjering, at Hans Kongelige Maytt. sig derhos naadigst vilde lade behage enhver stand med sine tilbørlige privilegier at erholde, og med en skrifftlig Revers Stænderne forsikkre, at ved en saadan forandring det allene skal blive forfremmet og befordret, som kan komme Gud i Himmelen til Ære, og Riget til gavn og glæde, bedendes Eders Exc. vilde denne vores ydmyge og velmeente erindring i Gunst optage, Eders Exc. udi den gode Guds beskiermelse befalet." Da de altsaa her alene omtale at ville give Kongen Arverret, da de ønske det samme, som fandt Sted i Sverrig, hvor saavelsom i England Kongen var indskrænket ved Rigsdag og Parlament, da de endelig forlange af Kongen en skriftlig Forsikkring, i Forbindelse med tilbørlige Privilegier for Stænderne; saa skulde vi formene, det var vist, at de her ikke tænkte paa nogen Enevoldmagt. Fem Dage efter (den 13de October 1660) overgave Stænderne Kongen Arverettigheden, ved hvilken Leilighed Rigsraadet betingede sig alle Stænders Privilegier i alle Maader uforkrænket; ligesom Borgmester Nansen yttrede i sin Tiltale til Kongen, at man meente, at nogle af den geistlige og borgerlige Stand herefter burde have en Stemme med i Raadet. Endnu vidste altsaa Stænderne ikke af nogen Enevoldmagt at sige. Nu forholdt Stænderne sig rolige nogle Dage, uden at man veed, at de foretoge sig noget; kun har man et Forslag, som udenTvivl skriver sig fra de Dage, og som, langt fra at gaae ud paa Enevoldmagt, tvertimod sigtede til at Alt skulde blive som det nu var, med Undtagelse af at de borgerlige Stænder, som Nansen havde sagt, skulde have Andeel i Rigsraadet. Men medens Stænderne, forholdt sig stille, lod Kongen paa egen Haand strax udnævne en Comitee af nogle Deputerede, under hvis Raadslagninger vel Biskop Svane talte i høie Toner om Kongens Magt, men hvis Resultat blev, at Kongen skulde, som nødvendigt var ifølge Arveretten, løses fra sin Eed paa den gamle Haandfæstning, man nu havde brudt, idet Comiteen tillige udtalte sig for, at Kongen skulde forfatte en ny Grundlov. Skjøndt denne Comitee egentlig ikke havde noget med Stænderne at gjøre, blev dens Mening imidlertid vedtagen af disse, og et Par Dage efter underskreve de i en høitidelig Forsamling et Document, hvorved Haandfæstningen casseredes. Men dette var jo langt fra det sammesom at give Kongen Enevoldmagt, og at der ikke var Tale om denne, men kun om at give ham Myndighed til at give en ny Forfatning viser ei blot det Foregaaende, men ogsaa det Følgende. To Dage efter blev nemlig Kongen hyldet, men i Eden stod aldeles intet om nogen Enevoldmagt. En Tidlang efter blev denne Hylding gjentagen, men heller ikke her blev der ymtet det Mindste om nogen Enevoldmagt, hvorimod Kongen gav den Erklæring, at han snart skulde give en ny Forfatning. Nu indrettede Kongen nogle Collegier (der dog havde et langt anderledes selvstændigt Udseende end de nærværende), men dette skulde kun være en foreløbig Foranstaltning, og desuden melder Anordningen om tilkommende Rigsdage. Stænderne vedbleve fremdeles at staae i den Formening, at der vilde vedblive at være et Rigsraad, hvori de borgerlige Stænder vilde faae Stemme, og skiltes i Forventningen omden nye Reces, Kongen skulde give. Altsaa endnu vidste man ikke, at have givet Kongen Enevoldsmagten. Først en Maaneds Tid efter kommer det saakaldte Enevoldsdocument til Syne. Men dette Document er ikke affattet af Folkets Fuldmægtige, men derimod udstedt af Kongen selv, ganske som han vilde have det, og af ham sendt ud til Underskrift. (Naar man altsaa, som oftere skeer, yttrer, at Folket uopfordret og af sig selv gav Kongen Enevoldmagt, da er dette aldeles urigtigt, derimod kan det paa en Maade siges, at Folket – det vil sige de borgerlige Stænder, thi Adelen blev jo tvungen - uopfordret og af sig selv gav Kongen Arveretten. Dog sige vi paa en Maade; thi det er jo en afgjort Kiendsgierning, at Svane og Nansen, som gjorde Forslag herom for Stænderne, handlede efter Kongens hemmelige Tilskyndelse.) Dog blev det heller ikke underskrevet paa nogen lovlig Rigsdag af Folkets Repræsentanter, men derimod af en stor Deel private Mænd (af Bønder underskrev imidlertid Jngen, af Borgere kun nogle Faa, Præsterne bleve befalede dertil, og Adelsmændene, af hvilke Buddet skulde formaae saa mange som muligt til at underskrive, gjorde det naturligviis kun med Tvangen over Hovedet.)Men hvad vi her fornemmelig have at mærke, er, at dette Document gav sig ud for, ikke at indeholde andre Jndrømmelser for Kongen end dem, som vare gjorte ham tilforn, gav sig ud for, blot at være en Bekræftelse paa den tilstaaede Arveret; ikkun blev denne, ligesom i Forbigaaende, kaldet souverain og absolut Disse Tillægsord kunde imidlertid ikke gjøre, at Læseren dengang nødvendigviis maatte tænke sig noget Nyt derved. Thi souverain, og absolut berød den Gang ikke det samme som Enevoldmagt, og ere jo heller ikke nu eenstydige dermed. At der maatte skee en Udvidelse, af Kongens Magt var en ligefrem Følge af Arverettigheden; en saadan havde ogsaa Stænderne tilsigtet; og denne Udvidelse af Magten kunde man mene var det, som blev betegnet ved Ordene souverain og absolut. J denne Mening vare disse Ord desuden oftere tilforn brugte, hvilket noksom kan documenteres. Det er altsaa høist rimeligt, at de, som underskrev dette Document, eller i det Mindste mange af dem, heller ikke vidste, at de derved gav Kongen Enevoldmagt. Men den Gang spurgtes der slet ikke, om Folk vidste, hvad de gjorde eller ikke, og uden videre Forespørgsel udkom Kongeloven.