Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-03-15
Kjøbenhavn. No. 44. Den 15 Martii, 1805. Udgivet og forlagt af J. Werfel. SmaarætOffentlige Henrettelser. At et forsætligt Mord bør straffes med Døden, er en Sætning, som neppe behøver noget Beviis, hvor meget end Beccarie og flere Lovgivningsphilosopher have været af modsat Mening. Selv Jordens første Lovgiver, som end- og blot for sin Ælde stedse fortjener Ærbødighed, har antaget den Grundsætning: "at den, der udgyder et Menneskes Blod, hans Blod bør igjen udgydes ved et Menneske. Men hvor nødvendig end Dødsstraffen i dette Tilfælde synes, saa ere offentlige Henrettelser dog Sorge spil, hvis Nytte ikke saa let lader sig indsee Anden Aargang. Man siger bestandig, at det er Exemplet, som skal afskrække andre fra at begaae lignende Forbrydelser. Men inden saadanne Sørgespil opføres, vilde det maaskee ikke være af Veien at undersøge, hvorvidt saadanne Exempler i Grunden afskrække. Den Dag, en Forbryder skal henrettes, stimle tusinde Mennesker af forskjellig Alder, forskjelligt Kjøn og forskjellig Stand ud til Retterstedet. Det første Spørgsmaal, som her maa falde os ind, er: "hvorfor stimle disse Mennesker derud?" - For at see et Exempel, der kunde afskrække dem fra at begaae lignende Forbrydelser, – En saadan Mening vilde være den absurdeste, der kan tænkes. Hvo tænker vel i det samme, han seer en Henrettelse, endog kun paa Mueligheden, at kunne begaae en saadan Forbrydelse, hvorved han kunde paadrage sig en saadan Straf, Og omvendt, hvilken Forbryder tænker i det Øjeblik, han begaaer Forbrydelsen, paa den Henrettelse, han engang har været Vidne til Enten begaaes Misgierningen i en høi Grad af Lidenskab eller af Ondskab. Den Lidenskabelige har ingen Forestilling om det Forbigangne, den Onde stoler for det meste paa, at hans Brøde vil blive skjult. J Engelland har man endog havt Exempler paa, at Tyve have stiaalet Uhre a. af Tilskuernes Lomme paa Retterstedet, medens andre Tyve bleve hængte. Almuen gjør sig overalt ikke saa skrækkeligt et Begreb om Dødsstraffen, som man i Almindelighed troer. Saalænge en Henrettelse, saaledes som i vore Dage, er forbunden med geistlige Ceremonier, og Forbryderen kun mister den for ethvert Menneske uden Forskiel saa usikkre Eiendom: Livet, kan en saadan Straf just ikke gjøre saa rædsomt et Jndtryk paa den store Hob. At beredes af en Præst til Døden og derpaa, omhegnet af en Skare Vægtere eller Soldater, at føres høitidelig ind i Evigheden, er langtfra ikke saa skrækkeligt, at et ondskabsfuldt eller lidenskabeligt Menneske, ikke, for at udføre en blodig Hensigt, skulde torde udsætte sig for en saadan Dødsmaade, naar han tænker paa, at ethvert Menneske er udsat for, at martres paa sit Sygeleie af een eller anden haard Sygdom førend sin Død. Den, der paastaaer det Modsatte, kjender neppe det menneskelige Hjerte. Det er ikke blodtørstig Hevngjerrighed, der bevæger saa mange galante unge Herrer og fine Damer til med saa stor en Begjerlighed at kjøre, ride og gaae ud af Porten, for at see en stakkels Synder miste Livet, men det er Nysgjerrigheden, denne Menneskehedens Arvesynd, der driver endog Folk af Opdragelse til at see en saadan Blodseene paa Østerfælled, med samme Begjerlighed, som de see en Blod seene i Johanne Montfaucon. Drivefjedren er og bliver her altid den samme. En Henrettelsesdag er en almindelig Sviredag for de simple Stænder, og een af dens Hovedvirkninger er, at Værtshuusholderne udenfor Porten fortjene mange Penge derved. J øvrigt betragtes den hele Ting som et Skuespil, man bør være overværende ved, ikke for Exemplets Skyld, men for - Morskab. Jeg er forvisset om, at om der end blev en Forbryder henrettet hver Dag i en heel Maaned, saa vilde der dog aldrig mangle Tilskuere. Det ligger engang i Menneskets Natur, at de fleste gjerne ville see det Ualmindelige, om det end er nok saa gyseligt. - De gamle Jsraliter havde en ganske anden Maade at aflive deres Forbrydere paa De skyede alle blodige Gjøglerier, fordi de allerede den Gang indsaae, at de vare unyttige. Den, der f. Ex. blev stenet, styrtede man ned af en steil Bakke, og kastede Stene paa ham. Synet af hans Lidelser forsvandt altsaa efter nogle Øieblikke. Den, der blev hængt, tog man inden Solens Nedgang ned igien, for ikke at opvække Forargelse og give Almuen Anledning til at tale ilde om den offentlige Retfærdighed. - Hvilken Stemning den store Hob i Almindelighed er i ved saadanne Leiligheder, overbevises man lettest om, naar en Forbryder skal kagstryges og brændemærkes. Man yder ham sin Medlidenhed paa den beskueligste Maade og rækker ham Almisse i største Mængde. Den, hvis Skjebne man saaledes beklager og har Medlidenhed med, kan dog neppe tjene til noget afskrækkende Exempel. Med hvilken Frækhed mangen en Forbryder, gaaer sin Død i Møde har man endog i de senere Tider havt de mærkeligste Exempler paa. Jeg vil kun anføre her den Matros, som for nogle Aar siden blev henrettet, fordi han havde skudt et Menneske ihiel. Han tog med største Koldsindighed Enden af Pidsken i Munden, i det Øieblik Skarpretteren skulde afhugge hans Hoved. Man beundrede endog hans frække Adfærd. Kan en saadan Ligegyldighed for Straffen, en saadan offentlig Frækhed i Livets sidste Stund vel være noget afskrækkende Exempel for andre?