Ribe Stifts Adresseaviser, 1795-05-29
Men hvad kunde den venligste Forestilling vel udrette hos en Mand, der besad saa liden Menneskelighed som Feralde. Han svarede ham koldsindig. Jeg vil troe, at J ikke er Skyld i eders Fordervelse; men hvad gaaer det mig an J har Venner, anvender disse til eders Fordeel, og betaler mig. Videre veed jeg ikke at sige eder. Antonio, kiendte vel meget got Feraldos Caracteer, men han havde aldrig troet eller ventet, at hans Haardhed skulde gaaet saavidt. Det er sandt han kunde betalt ham med de Penge, som hans Venner havde ladet ham bekomme. Men da han blot allene havde faaet dem for at gribe sin Handling an paa Nye, saa troede han ogsaa at være pligtig til, at han ikkun skulde anvende dem efter deres Hensigt, eller give dem samme tilbage igien. Han søgte altsaa nok engang at vinde sin Creditor, men forgieves. Han maatte forlade ham trøstesløs, og strax derefter blev han sat i Fængsel efter Feralds Forlangende. Hele Staden for afskyede denne Opførsel; ikkun Feralde allene var vel tilfreds med, at han havde sin Debitor i sin Magt. Han anstillede sine Klager imod ham, og gjorde alle Anstalter, til at undertrykke ham ganske. Gonzales var over sin Faders Fængsel geraaden i den yderste Bestyrtelse. Han fattede en kort Beslutning, og skyndte sig for at tale med Feralde. Han kastede sig med det bedrøve ligste Ansigt for hans Fødder, og forsøgte alle Ting, for at bevæge ham; men Ferald anhørte ham uden at røres derved. Han betragtede dette unge Menneskes Kummer med en gruesom Ligegyldighed, og han vilde allerede forlade ham igien, da Gonzales omfavned begge hans Knæer. Efterdi J da, begyndte han med sine grædende Taare hverken er at vinde ved min Faders Ulykke, eller Bøn eller Løfter, saa hører dog ikkun endnu et eneste Forslag. J veed Feraldo, hvor ømt og kierligt min Fader elskeer mig, og med hvilken Nedkierhed at han skulde giøre sig Umaae for, at udfrie mig af Fængslet, om jeg i Stedet for ham var indsluttet derudi, Velan hav den eneste Godhed for mig, og sæt mig i hans Sted. Jeg vil være et Underpant og Gissel for hans Gield, og han vil intet undlade, for at befrie mig igien. Jeg er ung og endnu uerfaren i Handelen. Min hele Flid, skal ikke kunde bringe vore Saaer i Orden igien, og det er allene ham, som kan give min heele Lykke sit Udfald. Jeg begierer intet af eder som kan giøre eders Fordring usikker. Jeg vil være eders Fange, og det min hele Livs Tid, om eders Fordring ikke bliver betalt. Betag, mig ikke den Leilighed, min Herre, til at bevise den Kierlighed, som jeg er min Fader skyldig. Han er svag, og skulde han snart besertte sine Dage formedelst saa megen Græmmelse og Gienvordighed, saa skulde jeg selv giøre mig en evig Bebreidelse derover. Lad mine Taare overvinde eder. Tillad mig at jeg maae redde min Fader, som elsker mig saa ømt og kierligt, og som maaske ikke skulde være bleven saa ulykkelig, dersom han ikke havde gjort sin yderste Flid, for at giøre mig lykkelig. Jeg venten med Længsel efter eders Tilladelse, at jeg maa gaae i Fængsel, og vil ansee denne Bevilling som en Naade og Gunst, hvorfor jeg bliver eder uophørlig forbunden. Forkast ikke en forladt Søns ydmyge Begiering, som ikke kan komme sin ulykkelige Fader til Hielp med noget uden med sin Kierlighed. Lad mig give den hele Bye et Exempel paa, hvormeget Børn er deres Forældre forpligtede og forbundne. Rosen og Berømmelsen derfor, min Herre, vil falde tilbage paa eder og alle vore Medborgers skal takke eder derfor. Ferald havde aldrig formodet dette ForSlag. Hans haarde Hierte begyndte at banke, og erindrede ham om Menneskelighed. Han fornam visse Bevægelser, som hidindtil havde været ham ubekiendte. Denne ædle Søns Taare, hans ydmyge Gestalt, den i hans Ansigt afmalede Smerte, og det gandske uventede Forslag satte ham i Forundring og Forhauselse. Saa megen Dyd havde han aldrig indbilder sig hos noget Menneske, og den gjorde sin heele Virkning. Feraldo som hidindtil havde søgt sit For erin i den skarpeste Strenghed, omsavnede nu Gongales, og bad ham staae op, Kom, saade han, eders Dyd har rørt mig, og jeg vil strax belønne den. Eders Fader skal endnu i Dag være paa frie Fod, uden at jeg vil sætte Eder i hans Sted. J skal derved erfare, at jeg agter Dyden høit og holder den i Ære. I har overvundet mig. J forlanger vel ikke andet, end eders Fader, men det er ikke nok. Jeg kiender eders Kierlighed til min Datter, og jeg veed, at hun er eder bevaagen. Jeg vil forene eder med hverandre, og i Eder udvelge mig en Svigersøn, som har det ædelste Gemyt. Leonore er eders, og jeg gjør eder tillige til Ejer og Besidder af min hele Formue. Saa stor Virkning kan den ægte og sande Dyd giøre, og saa vist er det, at dens Magt ikke kan imodstaaes endog af de haardeste Hierteer. Gonzales geraadede i den behageligste Forviering. Han erholdt ikke allene sin Faders Friehed, men endog sin elskelige Leondre. Han kunde ikke giøre andet, end at han kastede sig igien ned for sin elskelige Velgiørers Fødder. Hans stridige Graad hindrede ham fra at talt, men hans Miner opdagede Feralde alt, hvad der gik for sig i hans Siel. Han bad ham atter staae op, og omfavnede ham paa det kierligste, og forføiede sig strax med ham til Fængslet. Antonio blev paa Timen sat paa frie Fod, og hans Glæde blev ikke lidet forøget, da han af Fe ralde fik at vide, hvem han havde at takke for sin Frihed. Venskabs Forsikkringerne bleve paa nye igientagne, og Antonto blev i lang Tid hængende om sin Søns Hels, som han med de ommeste Udtryk takkede for sin Friehed. Brylluppet blev inden kort Tid fuldbyrdet. Hele Byen tog Deel i denne Glæde. Man forglemte gandske Feraldes haarde Opførsel, og man nævnte ham overalt med Ærbødighed. Gongales erholdt sin Dyds Belønning, og hans Fader ansaae ham med den ømmeste Erindring som sin Hielper. Baade Ferald og Gonzales ere saadanne Exempler, som det er sand Ære at efterfølge, og nu overlades det til Læserne at bestemme, hvilken af disse to, der meest er Ære, værd.