Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-10-27
endnu flere af alle Arter og Kjøn under anden Tittel, Vare end de gamle Guder ikke altid de fuldkomneste moralske Væsener, saa vare de dog til deres Tid store og udmærkede Mænd i Menneskehedens hele Kraft og Majestæt, mange af de senere Tilbedte derimod ikke blot ofte høist ubetydelige, svage og elendige Personer, men endog stundum hvad man kunde kalde for generis humani. Hvilket Bytte for Natsionens hele Aand og Tænkemaade. - Og nu Hierarkiet, hvad hos vore odinske Forfædre kan lignes i ringeste Grad med dette Uhyre, med den ubobelige Skade "), som det gjorde; og med den, som det syntes, uoverstigelige Dæmning for Oplysning og Sandhed, det opreiste til alle Tider og i alle Lande, hvorhen det rakte. Hvor saa man vel i det gamle Norden en heel privilegeret mægtig Stand at træde sammen, og, under Skin af at udbrede Oplysning, som den dog stedse med en saare karrig Haand uddeelte, eller endog ivrig undertrykte, at beherske sine Medborgeres Tænkning; *) Hvo erindrer ikke (for at tage et Elsempel, der endog er senere end Reformatsionen) med dyb Harme og Smerte det uoprettelige Tab, Danmark led, den Gang vi heller savnede hver Fabrik end Kunster med Hugenotter fik, formedelst Biskop Baggers Erklæring, at Dannekongen ikke vel burde unde hine Kjættere den mindste Krog i Riget, saasom, efter Bispens Udtryk, et skabbet Faar let kunde fordærve en hel Hjord!" samt med offentlig beskyttet Magt og List, at hindre enhver anden Mening, enhver ny og større Oplysnings Udbredelse i Fædrenelandet. Sagde ikke de gamle Fritænkere offentlig, at de fornægtede Guderne, og troede blot paa dem selv og deres egen Kraft. Og hvad Skade eller Fare havde vel selv dette for Staterne, vare de Dyd, Fædreneland og Konge mindre hengivne, eller mindre faste i Sværdelegen end de følgende Tiders mest ortodokse kristne Prælater selv, jeg mener Historien tydelig beviser det modsatte. Det var aldrig de friere Meninger, men allene Præsternes Larm og Forfølgelsesaand, der skadede Staterne. Jntet kan derfor tænkes, mere befordrende for Kultur, Videnskabelighed og Sandhed end den gamle Frihed til at ytre sine Meninger, intet fordærveligere for Staterne og Almenoplysningen end den hierarkiskekristelige Troestvang; herpaa kan Engellands og Spaniens Historie tjene til Beviser. Jntet kan være frygteligere end de Omvæltninger, der foregaa, naar den fængslede Menneskeaand endelig engang bryder, løs af sine Lænker, hvorpaa Frankrigs senere Historie synes at være et levende og talende Beviis. - Hvo kan ogsaa Nordens gamle Historie overse den herlige Spire til en egen, ganske selvstændig og original Kultur, som rent blev afbrudt og i Bund og Grund udryddet, og det uden at noget bedre i mange paafølgende Hundredaar kom isteden. Af Jsland synes man saaledes at kunne se, hvad det gamle Norden vilde blevet, om det blot havde modtaget en bekvemmere Skrivekunst *), uden noget andet af den gamle jødiske Overtro, der paa Veien havde tabt næsten alt det skjønne og ædle, dermed i Kilden var forbundet; og nu strømmede ind, beriget i det Sted med al den Daarskab, Præster og Munke, i et heelt Tusindaar kunde opfinde, og sandelig opfindsomme vare de Men Erfaring er den beste Læremester, og spørge viden, hvad blev vel da Nordens Kultur i de næstfølgende Hundredaar, Lærer ikke Historien tydelig at Ti naar alt kommer til alt bliver det dog nok paa det strængeste beviisligt, at vore Fædre før Kristendommen virkelig havde og brugde Bogstavskrift, nemlig Runerne, kun at disse vare mindre bekvemme. Overtro, Barbari og borgerlig Uorden med alle dens Rædsler rugede over vort Fædreneland tykkere og tungere end nogen Tid før. Vi lærte noget Munkelatin, men Dansk glemte vil Og hvad blev vel vor Litteratur, nogle Love, som for det meste vidne om vor Elendighed i Kultur og borgerlig Forfatning, nogle latinske Salmer og Bønner, latterlige Legender, usle Krønniker og dest. Hvor uhyre er ikke Afstanden imellem vore gamle Kjæmpeviser og de uforlignelige Lævninger af den odinske Poes, hvor langt staar ikke selve Arild Hvidtfeldt efter Reformatsionen (ja Sakse med!) neden for Jslands evig straalende Snorre Sturlesen og mange andre Sagaskrivere. - Fremdeles i Henseende til Nordens borgerlige Forfatning og politiske Stilling, da er det vel sandt at vore odinske Oldfædres Borgersamfund, især i Henseende til Retspleien, vare meget ufuldkomne, man maatte ofte selv udføre sin Ret, og tumlede sig i en evig Hævn og Strid med sine Medborgere; men blev det bedre, J hine Tider bestode ikke desmindre Staterne i deres fulde Kraft, Ragnar Lodbrok herskede fra Rusland til Nortumberland, Svend Tveskjæg, den sidste hedenske Dannekonge, lagde England under vore Fødder, Gange Rolf oprettede sin normanniske Stat i selve Frankerige. Men var ikke den hele følgende Tid næsten en uafbrudt Dødskamp med Geistlighed og Tyskere, som fortærede Nordens Kraft, forstyrrede al borgerlig Orden, indviklede os i evige Borgerkrige, og truede Staterne, der stedse sank dybere i Afmagt og Elendighed, med deres fuldkomne Opløsning; saaat de største og talentfuldeste Mænd, der stundum bestegeDannetronen, og til enhver anden Tid vilde gjort den agtet og frygtet over hele Europa, nu neppe formaaede at udrive den af Afgrundens Svælg. Man indser ikke let hvorfor dette var nødvendigt; men var en saadan Ydmygelse virkelig nødvendig for at komme til Kultur, da synes den grueligste Vildhed at maatte foretrækkes for Kulturen. Hisset var stundum imellem enkelte Familier en vild Kamp opvakt og næret af raa, utæmmede Lidenskaber; her kom et uafbrudt, udtænkt og kunstigt System af Forstyrrelse over hele Staten. Ligesaa med Retspleien, hisset maatte vel tidt i Tvekampen den svage Uskyldighed bukke under for den haard Kraft; her maatte den svage som den stærke i Jærnprøven bøie sig under en saakaldt guddommelig og borgerlig autoriseret Egennytte og Uredelighed, ligesom ved Eden Sandhed maatte vige for Bedrageri, og Døren aabnedes for Forstillelse og Karakterens Fordærvelse. Hisset var det den stærkere, her den lumskere og nedrigere som serede. Ja hvad maatte ikke hele Lande som især Norge over et heelt Hundredaar lide under hint Præstebedrag, O Passentrug und Weiberlist, get der alles wie ihr mist! Og nu den gamle Nationalfølelse, som den høist fordærvede af Hierarkerne forkyndte Kristendom, unægtelig bidrog meget til at udrydde; da man stedse skulde have for Øine de ovenfor karakteriserte Helgene, som de mest ophøiede Mønstre og Jdealer paa al menneskelig eller endog guddommelig Fuldkommenhed, men derimod foragte sine Fædre, der med samt de gamle Guder, som Diævle evig skulde brændes, hvormed blev den erstattet? hvormed kan Nationalfølelse erstattes, Hoc fonte derivata clades in patriam populumqve fluxit! -Med alt dette nægtes ikke at Kristendommen selv i sin fordærvede Skikkelse med al hin Skade ogsaa gjorde noget Gavn, som her ikke er Stedet at beskrive *). Her skulde kun vises at man let kan tillægge de gamle Hierarker, og den af dem forkyndte Kristendom for meget, naar vi tilstaa at vi skylde dem ene al vor Kultur, og derimod overse de endeløse Elendigheder, de tillige med de gamle Tyskere bragde over Norden. Kulturen synes mere at skyldes de ældres Reiser, og siden Videnskabernes Gjenoplivelse, men fornemmelig Religionsforbedringen, før hvilken den sandelig ikke var stor i Danmark. Skylde vi derfor end maaske en Ansgar, Rembert, Unni, Poppo, disse saa ivrige, En af de beste Følger var det vel, at den siden aabnede den forbedrede Religion Adgangen; ligesom det upaatvivlelig var en af de skadeligste at den straks gav Tyskerne Anledning til at oversvømme Norden. stundum endog redelige *) Mænd, noget, som ikke ganske nægtes, saa skylde vi dog unægtelig en Luther og hans Medarbeidere hundrede Gange mere, fordi de skilte os ved det meste og skadeligste af det, hine paaførte os. Tvivlsomt synes det i det ringeste altid, om Norden havde vundet eller tabt, ved i det mindste til Luthers Tid at forblive hedensk, men afgjort og foleklart er det, at vi ikke vandt saameget som almindelig raabes paa, da Nordens Sønner vendte deres Øie med hellig Gru fra Fædres Hvilehøie, og Munkens Messe døved Skaldens Sang som fordum højt om Nordens Kjæmpe klang. (Sluttes.) Det var Poppo, som ved at bære gloende Jærn i Hænderne beviste Kristendommens Guddommelighed for Dannekongen, se Snorre 1 D. 218 S.