Aarhuus Stifts-Tidende, 1837-03-31
Fra Møen. Den pludselige Forvandling fra Paaske til Juul beredte afvigte Søndags Nat, fra Mandag den 20de de ved Nordfeldts Strand et høist forgeligt Skuespil. Alt om Onsdagen var en engelsk Skonnert, Capt. Smith af Dunder, bestemt fra Newcastle til Lübeck med 900 Tdr. Steenkul, indstrandet 3/4 Miil fra Stege. Herfra vare to Jagter og Søndag Morgen løbne ud for om muligt at indtage Ladningen og bringe Skibet af, men om Aftenen reiste sig en heftig Storm af Nordost, der stod lige paa Kysten, hvorved Skibets og Jagternes Stilling blev yderst farlig; den ene af disse afgik derfor med halv Last fra Skonnerten saa tidlig at den klarede Landet fra sig, og saaledes sandsynligen undgik det rædsomme Skibbrud som Skonnerten og den anden Jagt lede Natten derpaa. Jagten, der havde fuld Last, og var fortøiret til det store Skib, reves løs herfra, huggedes ind mod Stranden, og blev aldeles sønderslaget Ombord paa Skonnerten befandt sig foruden Capt. og hans Mandskab, alle Engellændere, endvidere Toldbetjent Hasse, nogle af Kystbeboerne og Jagtens Skipper, ialt 14 Mennesker. Stormen tiltog endnu stærkere, Masterne maatte kappes, Skibet kastedes mod Steenrevlerne, og blev et totalt Vrag. Man tænke sig disse Menneskers Elendighed, der redningsløse maatte overnatte paa et Vrag, som paa en ubetydelig Deel af Forstavnen nær, stod gandske under Vand, og selv denne Deel af Skibet overskylledes af enhver Bølge. Saaledes stode disse 14 Ulykkelige i en Klynge paa det snevre Rum, under en 7 Graders Kulde, vaade og stivfrosne, og stirrede længselfuld mod den Strandbred, der var neppe et Bøsseskud borte, medens Døden var dem saa nær. Skibsbaaden var slaaet stykker, og al Skibets Takellage var overdraget med Iis. Endeligen hørtes de Skibbrudnes Klageskrig, der blev sendt Baade over Land fra Stege, der ligger en Miil fra Strandingsstedet, og nu arbeidedes med ubeskrivelig Møie og Fare for at redde dem. Otte Gange mislykkedes det at faae Baaden ud igjennem Søens Brud, men Gud stod de Kjække bi, og Kl. 2 Mandag Eftermiddag blev Trossen gjort fast paa Vraget og 11 Mennesker, meer eller mindre forkommede, bleve reddede. Tre af dem havde allerede tilsat Livet. Toldbetjenten og en dansk Matros vare ihielfrosne, og en engelsk Matros, der vilde redde sig ved Svømning, var druknet. De Frelste modtoges paa Strandbredden med aabne Arme af en utallig Mængde Mennesker, der vare komne for at hielpe og pleie disse Ulykkelige. Det var især ved Skipper J. P. Rasmussens Uforfærdethed at disse 11 Mennesker næst ved Guds Bistand bleve udrevne af Dødens Arme. Kun med Spidsen af Baaden kunde han med sine Medhielpere nærme sig Skonnerten, hvis Master, sønderslagne Baad og andre løsrevne Ting gjorde enhver Tilnærmelse endnu farligere. Men paa den yderste Ende af Baaden stod den uforfærdede Mand, for i sine Arme at modtage de Ulykkelige; tre Gange gjentog han denne Tour, og sidstegang gled hans Fod saa han havde nær sat Livet til, idet han ved Armene blev hængende ved Skibets Skandseklædning, indtil Baaden atter kom til og han kunde kaste sig med sin Byrde, et næsten livløst Menneske, ned der. Toldbetjent Hasse var en Søn af den fortjente Skribent, sal. Laurits Hasse, Sognepræst i Fredericia. Gjennemvaad og stivfrossen var han flere Gange segnet omkuld og reist af de Andre, men omtrent 3 Timer førend disse reddedes, var han faldet død omkuld og af Styrtesøen rullet ned mod Agterenden, og nu kunde Jngen redde ham. En Times Venten endnu havde rimeligviis givet de fleste af de Andre samme Død. Den Anden som døde var en Matros, som styrtedes af Søen ned i Bugattet, hvor hans Liig frøs fast i det der staaende Vand.