Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-05-24
For kort Tid siden døbtes i Paris en smuk Jødepige, hvis Levnetsløb er saa mærkværdigt, at det vel fortjener at meddeles. Det er en Roman i Livet. Rebecca - saaledes heed den smukke Pige - er en Datter af meget fattige jødiske Forældre, og maatte fra sin tidlige Barndom synge paa Gaden, paa de offentlige Promenader og udenfor Kaffehusene. En Dag kjørte nu en glimrende Eqvipage rask om et Gadehjørne. Den lille Sangerinde stod der, men kunde ikke træde hastigt nok tilside, og kom imellem Hestene. Vognen standsede naturligviis strax, og den der siddende Dame, Grevinde Moly, steg ud. Barnet, som til Lykke kun var let saaret, toges op, lagdes i Vognen, og bragtes til Damens Palads, hvor det blev pleiet paa det Omhyggeligste. Den lille Gadesangerindes interessante Ansigt, Blidhed og Ynde vandt Grevindens Hjerte. Rebecca havde ikke kjendt sin Moder. Hendes Fader, en fattig Diævel, var en omvankende Musikant. Man lod ham hente, og Grevinden sagde til ham: "Jeg er riig, og har ingen Børn. Vil De betroe mig Deres Datter, saa overtager jeg hendes Opdragelse, sørger for hendes Fremtid og skal ogsaa vise mig erkjendtlig mod Dem." Jøden modtog Tilbudet, og Rebecca blev hos Grevinden, som stedse fik hende kjærere. Hun fik en glimrende Opdragelse; hendes Skjønhed udviklede sig med hendes Talenter, og efter nogle Aars Forløb var den fordums lille Gadesangerinde bleven en fortryllende ung Dame. Grevinden ønskede, at hun, før hun indførtes i Verden, skulde lade sig christne. Hun blev underviist i den christne Religions Lærdomme, og Alt var beredt til Daaben, da der reiste sig en uoverstigelig Hindring. Rebecca's Fader havde, ved Grevindens Velgierninger, seet sig istand til, at opgive sin forrige usle Metier, var bleven Malerihandler og havde derved erhvervet sig en ikke ubetydelig Formue. Han besøgte fra Tid til anden sin Datter. En Dag sagde han til hende: "Du maa nu forlade dette Huus og komme til mig; jeg tager Dig med." Grevinden og Rebecca modsatte sig forgiæves; den gamle Jøde var ubøielig. "Jeg vil ikke - sagde han, at min Datter skal svigte vore Fædres Tro; jeg er ikke rolig, før jeg har hende hos mig." Rebecca maatte give efter. Hun forlod det glimrende Huus, hvor hun havde levet saalænge, og drog til sin Fader. Denne vilde ogsaa tvinge hende til, at ægte en Mand, som han havde udsøgt til hende, og maaskee havde hun atter maattet give efter, hvis ikke den gamle Mand var død. . . . Nu vendte Rebecca tilbage til sin Beskytterinde, som havde været utrøstelig over Tabet af sin Yndling. For nogle Dage siden døbtes den smukke Jødepige, som nu hedder Helene, og om kort Tid ægter hun en Hertug, som hun bringer en Million i Medgift. Abbe Dousset i Bezieres er for kort siden bleven fængslet og anklaget for Giftmord. Allerede i længere Tid havde han staaet i strafværdig Forbindelse med en Kone i sit Parochin, som han, under allehaande Paaskud, havde fralokket en Sum af 25,000 Fres. Hans Forhold kom Biskoppen for Øre; han blev fjernet fra sit Embed og tvungen til, at give Pengen tilbage. Han begav sig herpaa til sin Fader, der er Smed i en Landsby. Herfra satte han sig i Brevvexling med den omtalte Dame. Hendes Breve bære Spor af den heftigste Lidenskab. Abbeden giver hende det Raad, at forgive sin Mand, og oplyser hende end- ogsaa om Maaden, hvorpaa dette kunde skee. Manden døde; Jngen fattede Mistanke. Men allerede en Maaned efter undertegnede Enken en Ægtepagt med Abbedens Fader, Landsbysmeden, en Olding paa 80 Aar, Paa denne Maade tænkte Abbeden, at kunne fortsætte sin Forbindelse med hende og bemægtige sig hendes Formue. Sagen begyndte at vække Opsigt; der udbredte sig allehaande Rygter angaaende Mandens pludselige Død, Øvrigheden skred ind; Liget blev opgravet, og Forgiftelsen blev uden Møie constateret.