Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-10-07
J samme Øieblik hører man en Gevæhrsalve. Det er Grouchyl raaber Keiseren: Seieren er a) Man har siden efter erfaret, at det var GeneralZiethen, som ved sin Ankomst til Ligne havde taget de Tropper, som anførtes af Prindsen, af Saxen Weimar for de Franske og havde vores, Labedøyere flyver for at forkynde Armeen denne lykkelige Nyehed, uden at agte Fienden, trænger han frem lige til Spidsen af vore Colouner, Marskal Gronchy kommer, Garden gaaer løs paa Fienden, Mod. Mod, det er fordi med Engelænderne raaber han Haabets sidste Raab lyder fra alle Geleder; de Saarede der endnu er i Stand til at virke noget, vender tilbage til Striden, og tusinde og atter tusinde Stemmer gjentage med Fyrighed; afremadt fremad! Colonnen, der commanderes af den Tappre over Tappre, kommer frem for Fiendens Aasyn og modtages med Artilleriesalver, som dibringe den et skrækkeligt Tab. Marskalk Ney kjed af at skyde, befaler at bestorme Batterierne med fældet Bajonet. Grenadererne styrte sig over dem, med en saadan Hæftighed, at de forglemme hiin beundringsværdige Orden, som saa mangen Gang, erhvervede dem Seieren. Deres Chef, beruset: af en forvoven Tapperhed, bemærker ikke denne Uorden. Hans Soldatre og ham nærme sig i Uorden Fienden. En Skye af Kugler og Jernstykker brister over deres Hoveder. Marskalk Neys Hest dræbes under ham, Generalerne Michel og Friant falde døde, eller saarede ned, en Hoben Kjække kastes overende. Wellington giver ikke vore Grenaderer Tid til at komme til sig selv igjen, han angriber dem i Flanken med hans Cavallerie og tvinger dem til at retirere i største Uorden. J samme Øieblik, indtoge de tredive tusinde Preusere under Ziethen, som man havde antaget for Gronchys Armee, med Storm Landsbyen de la Haie og dreve Vore foransig. Vores Cavallerie og Jnfanterie allerede gjort vankelmodig ved den mellemste Gardes Nederlag, frygtede for at blive afskaarne, og retirede hurtigen. Det Engelske Cavallerie benytte tvungen dem efter en meget levende Gevæhr Jld, til at forlade den lille Landsbye, som de vare beordrede til at forsvare. de sig klogeligen af den Forvirring som denne uventede Retraite havde foraarsaget, banede sig Vei gjennem vore Geleder og det lykkedes dem; der at udbrede Forvirring og Modløshed. De andre Tropper paa høire Fløi, som kun med den største Anstrængelse kunde modstaae Preusernes Angreb, og som allerede i en Times Tid havde manglet Amunition, seende nogle Esscadroner i Uorden mellem hinanden og en Afdeeling af Garden i Forvirring, troede Alt var tabt og forlode deres Post. Denne Bevægelse blev smitsom, og udbredte sig i et Øieblik, til den høire Fløi, og hele Armeen, efter at have saaHækt bemægtiget sig flere af Fiendens Positioner: forlod dem med ligesaa megen Hurtighed, som de før havde viist Jver i at erobre dem. Den engelske Armee, der rykkede frem, ligesom vi trak tilbage, og Preusserne som slet ikke havde ophørt at forfølge os, styrtede paa engang ind paa vore adspredte Batailloner; Nattens Mørke forøgede Tummelen og Skrækken, og snart var hele Armeen ikke andet end en forvirret Masse som Engelænderne og Preusserne uden Besværlighed, kastede overende, og massarerede uden MedynKeiseren, Vidne til denne forskrækkelige Forvirring og Ødelæggelse, kunde neppe troe sine egne Øine. Hans General=Adjutantere fløi til alle Sider for at opmuntre og samle Tropperne, Han selv kastede sig i Midten af Hoben. Men hans Ord, hans Ordres, hans Bønner bleve ikke hørte. Hvorledes havde ogsaa Armeen igjen kundet ordne sig, under Kanonerne og midt imellem bestandige Salver af 24 tusende Engelsk mænd og tredsindstyve tusende Preussere, der havde indtaget Valdpladsen, Jmidlertid dannede otte Batailloner, som Keiseren noget forhen havde forenet, sig en Carrde og tilsværredede Veien for de engelske og preussiske Armeer. Disse Kjække, hvor stort end deres Mod og Standhaftighed var, kunde ikke i lang Tid modstaae, en tyve Gange talrigere Fiendes Angred. Omringet, angredet, hæftigt beskudt, fra alle Sider, var Størstedelen sluttelig tvungen, til at bukke under. Nogle solgte deres Liv dyrt, Andre udmattede af Træthed, Hunger og Tørst, havde ikke meere Styrke til at slaae, men lode sig dræbe, uden at kunne forsvare sig. Knu to Batailloner, anførte af Generalerne Petit og Pe let de Morvan, og som Fjenden ikke havde kundet gjennembryde, retirerede i Orden og gjorde dem Pladsen stridig, indtil, de, trukne bort i den almindelige Forvirring, bleve nødsagede til at følge Strømmen. Den sidste, en Reserve Bataillon, de berømte og ulykkelige Levninger af hiin Granitkolonne fra Marengos Valdplads, var bleven staaende ubevægelig i Midten af Armeens stormende Bølger.