Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-01-23
J Henseende til den Sætning, at alle fortræffelige Digtere have været agtværdige og kraftigt handlende Mennesker, da lader det første sig ikke lettere end det sidste bevise allene af deres Værker. En maadelig eller slet Digter kan være meget agtværdig, som Menneske, og selv de største Digtere behøve endnu andre Egenskaber, end deres Genie og Talent, for at være det. Et er den Agtelse, vi yde Geniet, eller udmærkede Aandsevner; et andet den, som kun Hjertets Egenskaber kunne gjøre Krav paa. Agtværdig som Menneskeer kun den, hvis Charakteer har Fordring paa Agtelse, hvis Levnet og Vandel udviser en fortsat Stræben mod moralsk Reenhed og Fuldkommenhed, og i hvis Handlinger vi see Udtrykket af gode og ædle Grundsætninger. Umuligen kan den moralske, den borgerlige Agtelse erhverves allene ved nogetsomhelst Aandsværk. En Digter kan vinde vor Kjærlighed, vor Hengivenhed, vor Beundring ved sine Værker; men det er da Konstneren vi elske, det er Digtenes Forfatter, vi taknemmeligen beundre. Vi lære først at agte ham som Menneske, naar vi kjende ham af hans Levnet, af hans personlige og moralske Egenskaber. At gjette sig til disse af hans Værker, veed Enhver er, om end ei i alle Tilfælde lige umuligt, dog altid usikkert, misligt og vanskeligt. Derfor, som alt er sagt, hige vi efter at kjende Manden, jo mere vi kjende og elske Digteren, og ikke uden Grund voxer vor Kjærlighed tilligemed vor Agtelse for den Digter, som ved personlige Egenskaber viser sig den sidste ligesaa værdig, som ved Geniets og Konstens Frembringelser. At saadanne Egenskaber med talende Træk ville præge sig i mangen et af Digterens Arbeider, giver os dog ingen Grund til i Almindelighed at slutte fra disse til hine, og det maatte være en ringe Anbefaling for en Digters Genie, Phantasie og productive Kraft, ei at have optaget og afpræget i sine Værker nogen anden Charakteer, og Jndividualitet, end sin egen. Naar Oehlenschlager paastaaer, at baade et Digts Fortræffelighed og dets Middelmaadighed ei allene beroer paa Forfatterens Genie, men ogsaa paa hans Charakteer og personlige Forhold: sammenblander han saa aldeles den artistiske Virken og Frembringen med de indre Bevæggrunde til Menneskets moralske Handlen, den frie Phantasies med den frie Villies Sphære, at man umueligen skulde troe denne Yttring at være ned skreven af en saa berømt dramatisk Digter. Det synes som Jngen bedre end han maatte vide, at Digterens Genie og Phantasie allene hersker over den hele Verden, som er til Phantasiens Raadighed, og at netop den fortræffelige og genialske Digter – paa hvilken Oehlenschlager fortrinligen vil have sine Sætninger anvendte – er den, som lettest kan gaae ud af sin egen Jndividnalitet og Personlighed, i det han ved Geniets indre Kraft, fremtryller os poetiske Skikkelser, der ligesom leve og aande i et frit og selvstændigt Liv, og i hvis mangehaande vexlende Billeder det aldrig falder os ind at ville søge Konstnerens eget. Tvertimod hine Sætninger kunde det bevises: jo rigere et Genie, Digteren eier, desto mindre vil han i sine Værker gjentage sig selv, eller allene give fin Personlighed og sin Charakteer til bedste for sine Læsere. Hans "Sjæls Jndre, hans Aand og Genie, ville speile sig i hans Digte; han vil i disse, efter Oehlenschlagers egne Ord om Poesien, give os en frugtbar Høst af Tiderne, Handlingerne og Tingene", men den maare Efterslæt, at pille hans Dyder og Lyder, hans Vaner og Skrøbeligheder, hans moralske Feil eller Fuldkommenheder, ud af hans med Jdealets og Skjønhedens evige Glands omstraalede Værker, vil han snarere overlade den aandssvage Fortolker, der maaskee efter Aarhundreder skriver Noter til hans Værker, som Johnson til Shakspeares, end han vil vente sig den af en med poetisk Sands begavet Konstdommer. Meget kunde i den Anledning endnu være at sige mod de Oehlenschlagerske Sætninger, og deres Anvendelse. Maaskee kan jeg ogsaa vente mig den Bebreidelse, at her kun er modsagt, men ikke beviist mere, end i Professorens Program. Dog, allerede ere disse bemærkninger vidtløftigere, end de faa Sider, hvor Oehlenschlager har udsagt hvad der tildeels modsiger sig selv, og hvad der heller ikke i de følgende Ark er enten bestyrket eller beviist. Min Hensigt har ikke været at skrive en historiskæsthetisk Afhandling; men kun at hentyde paa det, efter min Mening, uphilosophiske og uæsthetiske Jndhold i hine Sætninger, der ville gjøre Konstværket til en Prøvesteen for Konstuerens Charakteer. Den tænkende Læser overlades det, selv at gaae videre i en Undersøgelse, som her ei er Sted til vidtløftigere at udføre, i Fald dette, som jeg ikke troer, behøvedes. Jeg kommer nu til Afhandlingens Form. (Fortsættes.)