Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-01-12
Den digterske Natur, eller den Beskaffenhed i Organerne, som frembringer en varm Følelse for Poesten og de skjønne Kunster, er allerede i sig selv næsten en Sygdom, som med synlige Eiendommeligheder angriber det Hele af Tanker og Foretagender. Med en skarpere Iagttagelsesevne og en finere Følelse for moralske Hensyn, virker det poetiske Sind tilbage paa Naturen efter andre Love, end de ere, som styre en almindelig Aands Bevægelser, og saaledes støder det stundom virkelig an imod den moralske Sømmelighed eller Opførselens Klogskabsregler, eller ogsaa det røber blot saadanne Resultater, som den forkeerte Verden dadler som taabelige, fordi den savner Nøglen til Geniets hemmelighedsfulde Virkninger. Ledet af Følelser og Ønsker, som Verden ikke forstaaer at vurdere, tilfidesættende eller foragtende en Fordeel, som Verden tilbeder, fremskyndet af en Drivt, som han maaskee ikke selv er sig bevidst, bliver Manden med Genie anseet for phantastisk, inconseqvent og egensindig. - Der gives en uendelig Mængde af Skatteringer imellem Folk, som ere begavede med store, og dem, som ere udrustede med sædvanlige Aandskræfter. Enhver specifik Tilstand, med Hensyn til de reent intellectuelle Organer, lader sig bringe i Forbindelse med en stor Mængde forskjellige, uvæsentlige Combinationer, som bestemme en Characteers Agtværdighed, Fasthed og Gavn. Saare mange af disse Sammensætninger ere tilstrækkelige til at hjælpe en Person til Udmærkelse, og til et Navn, uden at han har Ret til at gjøre Fordring, paa Æren af nogen stor Fortjeneste. Hos Nogle viser sig en Genie-Aare, som udmærker sig mere ved en dyrisk Tilbøielighed til Opfindelse, end ved den Udholdenhed, Dømmekraft og Smag, som ere nødvendige til at frembringe et betydeligt Værk, men i Manges Øine er dette uden Forskjel, thi alt Ubegribeligt er ligt for en Indbildningskraft, som er for indskrænket til at fatte og definere det. Enhver, som er i Stand til at bedømme Aanden og dens Frembringelser, maa alligevel tilstaae, at, med fornøden Undtagelse af tilfældige Aarsager, have de, som have frembragt de største Aandsværker, i Almindelighed været de agtværdigste Characterer, saavel i moralsk, som aandig Forstand. At udmærkede Talenter stundom vildledes af Enthusiasme, af den Fuoco animatore, som er saa nødvendig til Fortrinlighed, især i de efterlignende Kunster, kan ikke nægtes. Til dette Slags Fortrinlighed er en dyb Følelse og en kraftig Villie væsentlige Fordringer, og over disse herske Omstændigheder med en ofte uovervindelig Magt. Derpaa give Cellini, Caravaggio og Spagnuletto Beviser, og Salvator Rosa var, endskjøndt han ikke fortjener at sættes i samme Classe, dog underlig og uregelmæssig nok i sine Handlinger, for at give Stof til almindelige Sjæles smaalige Sarcasme: dog ere ogsaa disse kun Undtagelser fra den almindelige Regel, og det er især iblandt Genierne af anden, tredie og fjerde Rang, at der findes store Feil eller de saakaldte Taabeligheder, som skulle nedsætte Fortjenesten i Mængdens Øine. Dog er Fortjenesten ikke allene indskrænket til saadanne Digter= og Maler-Genier. Der gives en Classe af Mennesker, som ved Anvendelsen af ganske modsatte Kræfter, der synes at kræve yderste Alvor og Anstand i Tanke og Handling, komme til den høieste aandige Ære, nemlig Folk af videnskabelig og lærd Udmærkelse, saasom: Mathematici, Philosopher og Statsmænd. Formedelst den concentrerede Arbeidsdygtighed synes det overveiende Characteristiske, Accuratesse og Præcision, her at være det overveiende Fortrinlige. Langsom, møisommelig og begrændset, synes deres Aands Gang, ved den meest afmaalte Nødvendighed, at blive fastholdt paa Retskaffenhedens og Maadeholdenhedens smale og snorlige Stie. Alligevel er det maaskee netop denne Classe, som giver meest Stof til det Latterlige, hvorved Vittighedsjægerne fylde deres Rust kammere med Sarcasmer og Bebreidelser. Feilene hos de Lærde og dem, som leve i Ensomhed, bestaae især i paafaldende og ubetydelige Egenheder, i Tilsidesættelse af Formerne, eller i en Vane med selsomme Gesticulationer og Gebærder, altsammen Ting, som først bemærkes af Narrene. Deres Kjole er maaske ikke efter Moden, deres Gang klodset, deres Opførsel i Selskab frygtsom og forlegen; tillige udmærke de sig hyppigen ved et eller andet latterligt Træk, som da tjener til Moerskab og Dadlestof for dem, som ere aldeles uskikkede til at fatte de solide Fortrin og Talenter, der bringe et Menneske til at glimre paa Hæderens Mindetavle. Enhver Stymper kan spotte over Johnsons underlige Væsen, og Paleys nordlige Dialect, men bedømme saadanne Mænds Lærdom, Virksomhed og Aandskraft, kunne kunde, som ligne dem. J den videnskabelige Classe, som saa hyppig udvikler Fortjenester ved Selvflid, i en lavere Stand, findes ofte en Simpelhed, en fortrolig Aabenhiertighed i det Udvortes, der af Verden regnes til Naragtighed, ligesom den endog anseer det for Gemeenhed at tilsidesætte Moder og Skikke. Hvorledes kunde vel en Emerson eller Watt gjøre Regning paa at blive vel anseet i et blandet Selskab, naar han spiste sine Erter med Kniven, eller endog har uldne Strømper, Ved Rolands simple Klædning blev man, ved det franske Hof, ikke mindre indtagen imod ham, end ved hans Politik. "See dog," sagde Ceremonie mesteren, "han har ikke engang Spænder i Skoene. Alt er forbi!" - Mange Latterligheder afgiver ogsaa en Classe, hvis Fortjeneste er meget tvivlsom - de blot lærde Folk. Lærdom uden dømmekraft er Pedanterie, den meest iøinefaldende og meest afstikkende Absurditet; og den aandige Videnskabsmand dadles for mangen Latterlighed, som med Rette kun falder Pedanteriet til Last. (Fortsættes.)