Politivennen, 1804-01-01
Nogle Anmærkninger i Sønderjylland. (Efter Jndsendt.) Et smukt Sidestykke til det i Politivennen No. 329 fremstillede Skilderi af de unge Studerende i Vordingborg, som 4 gange aarlig maae ombære et slags Fattigbøsse for hver Mands Dør, har jeg medbragt fra mit militaire Tog ifjor Sommer, og synes derfor at de burde findes samlede. Hiint fra Vordingborg kan vist nok bramme af en anseelig Ælde, men mit, som hører hjemme i Husum, skriver sig sikkerligen fra de hertugelig - cathoske Tider, og er neppe yngre end 300 Aar: dets nærmere Characteertræk haaber jeg ogsaa skulle vise, at om det ej overgaaer det Vordingborgske, det dog ikke behøver at vige samme eet Haarsbred. Her er det: Forste Søndag efter vor Jndrykning i Husum fornærmedes vore Øren ved ulidelig Sang paa Gaden; vi saae ud og fik Øje paa en gammelagtig, fortklædt Mand, som i Spidsen for 45 halvvoxne Drenge travede med afmaalte Skridt opad Gaden, og anførte hiin hjertebrækkende Sang. Paa Forespørgsel gav man os nu denne nærmere Underretning, at sligt Optog efter god gammel Skik blev foretaget hver Søndag Middag - at det gaaer syngende eller rettere brægende gjennem Byens fornemste Gader, at der, i Følge umindelig Hævd, gjøres Holdt udenfor Storfolkenes Huse s. s. Borgenesterens, Provstens o. fl. samt at der i flere Minuter, (hvis jeg mindes rigtig med blottet Hoved) afsynges til Paagældendes Opbyggelse en heel Sang; og endelig at det Hele har til Hensigt at indsamle Almisse. At nu slig Procession, der i alskens Vejr og Føre, uden ringeste Undtagelse, gaaer for sig, jo voldte os megen Anstød og Forargelse, behøver vel neppe at anføres. De kan f. Ex. let forestille Dem, hvor latterligt det forekom os naar denne Procession passerede vor Paradeplads, og med dybe Buk gik skraalende forbe. Som en Selvfølge heraf tænkte vi strax paa at Udvirke en Forandring heri. Da Manøvret selv forekom os aldeles gejstligt, troede vi det rigtigst desangaaende at henvende os til Provsten Hr. Mars, hos hvem vi havde nogn Adgang. Denne overmaade fornuftige og lærde Mand (oplyst nævner jeg med Forsæt ikke, thi de veed lige saa godt som jeg at Oplysning og Fritanke stedse har været og synes endnu at være saa farlig Kontrebande, at man vanskelig vover endog blot at tale derom uden ved Omskrivning og Omsvøb, eller ligesom i Smug) Provsten altsaa forsikkrede, at uagtet hiin omvandrende Sang indbragte saare lidet, dristede han sig dog ikke, til at røre ved en saa indgroet gammel Skik. Dette lader saameget underligere, som man virkelig har drevet det igjennem at faae den nye Kirke Agende indført i Husum, hvilket blev forpurret i det nærliggende Tønningen ved Overrumpling af en vis Kirchspiel Vogt sammesteds, just som mange vare enige om Tingen og man troede den hellige Grav vel forvaret. Jeg beder dette offentliggjort paa det at en ligesaa vældig som veldædig Haand kunde formaaes til at løfte hint gamle Husumer Skilderie ned fra sin Højde, og hænge eller slinge det hen iblandt disse Madonnæ Billeder, Helgener, Altere, Røgelse- og Vievands Kar m. m. som hørte til samme Old, og nu nok bør gjøre hinanden Selskab. Skulde det end ansees for dissesta ombra, maae jeg dog endnu sige Dem, at Grundtrækkene i nysnævnte Egne synes langt mere hertugelig tydske end kongelig Danske. Meget, som jeg hverken havde Tid eller Lyst til at undersøge, lod til at forraade dette. Her vil jeg kun nævne een Ting, som faldt os gamle Danske overmaade stærkt paa Brystet, denne nemlig, at hverken i Tønningen efter den gamle, eller i Husum efter den nye Agende, skede der fra Prædikestolen, eller overhovedet ved Gudstjenesten nogen Bøn for Kongen og det Kongl. Huus ja der nævntes end ikke eet Ord, hvoraf man kunde slutte at man sad i en Dansk Kirke.