Jyske Efterretninger, 1767-07-24
Da Danmarks Børne Flok og Norges kjække Sønner Bør falde ind til Gud med Andagts fulde Bønner, Fra den, der nys med Graad sit Liv tilkiende gav Til hiin, der rokker frem krogrygget ved sin Stav. Nu. Nu Landets Moder, vor elskværdigste Aarinok, Hvis Liv saa kostbar er, at hver Mand gierne vilde Fordoble Hendes Aar, stoed det i deres Magt, Paa Løbebanen har et Aar tilbage lagt. Og nu fornøyet et nyt Leve=Aar indtræder. Gud være ævig Lov, der vore Hierter glæder. Hvad Under hver med os i Dag foreener sig Med Tak: i store Gud vi alle love dig. Foronskte Fødsels=Dag. - . - En af de beste Dage, Som Norden haver kiendt. - - Gid du maae længe tage Dit Sted blant Dagene - - - Saa frydefuld du est Du altid være skal og os en Høytids Fest. Paa dig vi aarlig skal vor Gud et Alter sætte, Det Alter Hiertet er, - - - og ham paa det anrette Et Offer. - - Offeret skal være Bøn og Tak, . . . Du skal staae Lucerod i vores Almanak. Paa dig kom frem det Lys, som Norden skal oplive, . . . Den Glæde da blev hørt, er ikke at beskrive. Det nylig gjorte Tab blev nogenledes glemt. Men det til fleeres Fryd og Glæde var bestemt. Da fyldtes Luften op udi de Britters Rige, Med Glæde=Skrig. Hver Mund man hørte da at sige: Gud være ævig Tak, der skiænkte Rigerne Saa rar en Skat til Trøst i deres Hierte Vee. De udi fjorten Aar ved Lyset vare glade. Paa dig man Fryde=Jld saae tændt i hver en Gade. Hver Tunge vidste da ei nok at tale om Hvad Varme, Skin og Glands fra dette Lys da komMen dette Lys blant dem ey skulde længe brænde, Det skulde flyttes hen til Nord. Det skulde sende Sin Varme og sit Skin til den iiskolde Poel, Vi skulde glædes og faae Liv ved denne Soel. Det kom, er det lod sig see, - det sine Straaler spredte, Saa vidt, som det kom frem. Jo meer det sig udbredte, Jo meere Varme, Lys og Liv vor Norden fik. Jo meer vor Snee forsvandt, jo meer vor Sorg forgik Det da jo billigt er, at vi med Tak os bøye - - For den grundgode Gud, hvis naadig Forsyns Øye, Saa vel saae til for os; Thi kaste vi os ned Velsignet være du vor Guld, i Ævighed. Gud er for hastigen det Lys dog fra os tage, Men lade brænde her i vore Leve=Dage; Ja paa vor Horizont i fulde Klarhed staae; At vore Børne=Børn ved det og glædes maae. Retfærdighedens Soel det meer og meer bestraale, Og daglig Lys og Liv, og Varme det tilmaale, Og sætte det, naar det engang udslukkes skal, Blant hine Sole i den høye Himmel-Sal. Fortsættelse af Samtalerne om Philosophien. (See Nr. 22.)Ja vel nok, svarede Fruen, jeg vil troe, at en svag Fornuft let kunde feyle, og ved Indbildningen eller Sandsernes Magt betages sin Styrke i at kiende og dømme om Sandhed; Men at Fornuftens Svaghed skulde gaae over til saa stor Raserie, at Mennesker kunde tvivle om alle Ting, det forundrer mig meest; Men det Raserie har vel ikke været vanskeligt at stille. Detter almindeligt, svarede jeg, at En der raser, han troer just alle andre, der ikke tale lige saa forvirret, som han selv, de rase: Alt, hvad slige derfore sige, agter han som Forvirrelser af en gal Phantasie, hvilke han blot udleer; Hvorledes kunde man da tale en saadan tilrette, En Tvivlere er i en saadan Tilstand, da han tvivler om alle Ting, tvivler han og om de visseste og erkiendte Sandheder, troer intet Beviis at være vis og fast, da han har ligesaa liden Troe til Erfaringer, som vigtige Fornuft=Slutninger; Hvor skulde nogen Cuur kunde her til Nytte anbringes, Kunde den lyksalige Tid ikke aldeles fordrive denne anstikkende Sværm af Tvivlere, da det, som burde troes, blev ved ham, som er Sandhed selv, forkyndet, Da Christus i egen Person igiendrev falske Lærdomme til alles Forundring, ved livsalige Prædikener underrettede Menne skeet selv om Sandheds Vey til Sallighed, og stadfæstede sine Lærdomme ved saa herlige og kraftige Underverker, befinder man efter den Historiske tilforladeligste Beretning, at just i den Tid blomstrede meest denne giftige tvivlende Sect. Det var bleven da Møde at tvivle om alle Ting, og at have Navn af Tvivlere, var at ligne de Store og Fornemme; Hvor maatte ikke da nu saadan Sygdom smin og, udbrede sig, saa den neppe nogen Tid reent kunde forgaae, Fornuftens svage Syn kunde altid være en Anledning for slige, som vilde søge at opvække og forplante saadan en Sygdom, der forhen havde været i Mode. J nu nyere Tider har en bekiendt Mand ved Navn Bayle gjort sig stor Flid med Kunst at indvode denne Tvivlernes Forgift, som han vidste efter Tidens Smag under munter og lystig Skiemt, at fremsætte. Han har og havt et Arbeyde, svarede Fruen, som han gjerne kunde have sparet; Thi om han var selv saa uheldig at han ey med sin Fornuft kunde finde nogen Vished, saa burde han af Menneske Kierlighed og i Hensigt til det almindelige Beste ey have søgt at forstyrre andres Roe, og betage dem deres Vished. Hun har Ret, Madame, men saa havde Eftertiden maaskee ey vidst af den gode Bayle eller andre slige at sige, mange store Hoveder opoffre gierne det almindelige Beste blot for at gjøre sig opmerksomme, og bytte ofte den virkelige Lyksalighed bort for at naae et udødeligt Navn i Tiden; De beste og sundeste Midler til sand Lyksalighed at naae, maae her i en spidssindig Hierne omstøbes efter Stoltheds Hensigt til giftige Pille, de, som tiente for som et Lys til at opklare Sandheder, maae nu blive blot et Jrre Lys Man aabner ved sin Spidsfindighed og levende IndbildningsKraft et Syn af fleere Mueligheder tillige til Sandseliges store Forundring, der lader man den Lettroende staae henrykt og forgabt, som tilforn til sin Vished lod sig alt for hastig nøye med blot at antage uden videre Bekymring en eneste Muelighed; Ved saadant Kunstgreb kunde Daarer, letteligen betages af Beundring over en kunstig stor Spidsfindighed, og derved forvirres. Og, da Navn af en Tvivlere gav Formodning og større Spidsfindighed og dybere Eftertanke, vilde Daarer helst tillegge sig saadant Navn for at kunne naae den Tanke hos andre; Saadan Adskillelse kunde dalet blive Moden, eftersom Verden aldrig mangler Daarer. Det giør mig ondt, sagde Fruen, for den deylige Philosophie, at dens fuldkomne Hensigt skal saa forvirres, og at den skal blot tiene en vanartet Spidsfindighed til at ove Forblommelser og Gøglerie, hvor modsat er ikke denne Opførsel og uanstændig for Philosophiens reene og fuldkomne Ratur, da de tilforn har sagt mig, at dens Natur var at giøre Mennesker ved sin Omgang og fuldkomnere, og bringe dem alt nærmere til Vished i Sandheds Kundskab; Men her seer jeg den i Tvivlernes Sælskab aldeles sig selv uliig, saa forvendt, at den, i Steden for at anvise til sand Vished, frembringer kun Uvished og Ustadighed. 4. Den Stoiske Sect. Men, Madamel om jeg bragte hende hen at see Philosophien strax i et andet Sælskab under en anden Skikkelse, hvor vil hun ikke her tillige forundre sig? Lad os aflegge en kort Visite hos de Stoiker, hvis Sælskabs Hovedmand er Zeno, som har givet sit Sælskab Navn af det Sted, hvor han med dem opvartede først Philosophien. Her seer hun Philosophien under en anden Masqve, som er disses Opfindelse, her kiender hun den neppe igien. I dette Sælskab finder man det, som meest kunde nærme sig til Character af en philosophisk Stadighed, disse synes ved meere at dyrke Fornuft=Læren end de tilforn omtalte Sælskaber, ret at stræbe for at bringe Fornuften til Regiering over sandselige Fornemmelser, de med Foragt tale om Epicuræernes Letsindighed og sandselige Forlystelser, ja man gaaer saa vidt, at man reent vil undertvinge Gemyts=Bevægelser som ufornuftige og Sindets Roligheds Forstyrrere; For disse synes Lyksalighed at bestaae i en ubevægelig Sindets Roelighed, hvor man ikke lod sig foruroelige af nogen Ting, og lod ingen Medgang eller Modgang anfægte sig, eftersom de troe, man ikke kan hindre det, Skjebnen har besluttet. Hvor deyligt tale de ikke om Dyd, og tilbede Philosophien, for sin Hensigt i at bringe dem til den sande Dyd, den uskyldige Philosophie rødmes selv ved deres Lov=Taler, som den fornemmer hos dem at være blot Flatterie; Thi alt det, de udfordre til en sand Dyd, er just allene saa meget, som kunde befodre den indbildte Lyksalighed, som de sætte i en bedragelig og hykkelsk Sinds Rolighed. Vi ville ikke længere her opholde os, Madame at denne Gemyts=Søvn ikke skulde komme over os; Hvor farlig og stridig dette Sæl skabs moralske Opførsel er med en Christelig Moral, kan i sær kiendes af Pharisæernes Lærdomme, som med hines ere overeensstemmende, hvilke Christus i sine Kiøbs=Dage saaofte søgte at igiendrive. Denne Stadighed, sagde Fruen, som disse Stokker har søgt, kan jeg let begribe, er ikke en retskaffen philosophisk Stadighed, men jeg synes, den viser snarere en Følesløshed, og i Stedenfor jeg vilde vente af dem som Philosopher, at de skulde rette og forbedre Gemyts Bevægelserne, saa søge de allene at tvinge og reent afskaffe dem, og det gaaer vel neppe an, uden man bedrager sig selv, og de ere vel ikke heller forgiæves grundede i den menneskelige Natur, Men fremdeles, sagde Fruen, vil jeg erindre ham om, at han i sin Fortælling om de adskillige stridige Secter, har forbigaaet den Joniske Sect, som Thales var Hovedmand for; Han har ikke nødig at haste for min Skyld, da jeg har bestemt den gandske Eftermiddag til vor Samtale. (Fortsættelsen skal følge.)