Aarhuus Stifts-Tidende, 1835-12-03
Bebatterne i den Roeskilder Stænderforsamlings Møde den 6te Novbr. angaaende Algreen Ussings Forslag om Statsgielden og Finantserne begyndte med, at et (i Stændertidenden ikke navngi, vet) Medlem yttrede, at han ingenlunde kunde billigede Resultater, hvortil Proponenten var kommet i sin Jndstilling, naar de sammenholdtes med hans Præmisser. Jndstillingen gaaer nemlig ud paa, at den skulde meddeles Stændernes Forsamling Kundskab om Statsgieldens Tilstand i de svundne Aar, hvilket ikke kunde tjene til Finantsernes Forbedring, men derimod fremkalde bittre Erindringer. Forsamlingen skulde, efter Jndstillingen, forelægge Regjeringen bestemte Frister, inden hvilke Finantsernes Regulering skulde være tilendebragt, og det saa korte Frister, som neppe et lovgivende Kammer vilde finde passende at foreslaae. Forsamlingen skulde endeligen, er blot andrage paa, at Statsgielden maatte blive gandske afsondret fra Finantserne, og med visse afsondrede Fonds sat under en særegen Bestyrelse, hvori de af Nationen valgte Mænd deeltage, men den skulde og saa andrage paa, at Kongen vilde forpligte sig til aldrig at formere Statsgielden uden Stændernes Samtykke, hvilket vilde være i Strid med den souveraine Regjeringsform. At Kongen henlagde visse Fonds til Nationalbanken, og lovede, at disse skulde blive urørte, er noget gandske andet. Men naar en Souverain ikke kan paadrage Riget yderligere Penge forpligtelser uden Stændernes Samtykke, saa er han navnligen i Henseende til Spørgsmaalet, om Landet tør indlade sig i Krig, virkeligen indskrænket, da en saadan i vore Tider ei kan føres, uden at Landet paatager sig nye Pengeforpligtelser. Et Andragende som det foreslaaede, meente han, vilde blive fordærveligt for Landets Tarv ved at forstyrre Regjeringens og Stændernes Samvirken, og idet han desaarsag fraraadte det, men derimod tiltraadte de to forhen indgivne Forslag (Knutzons og Haagens) til en Forbedring af Landets Finantser, holdt han tillige for, at den sindige og oplyste Deel af Folket vilde ønske at man bliver staaende ved disse. - Herimod yttrede AlgreenUssing, at om det gjorte Forslag ikke lader sig forene med vor Statsform, da maatte han gjøre opmærksom paa, at han ikke har andraget paa, at Kongen skulde forpligte sig til, aldrig at formere Statsgielden uden Stændernes Samtykke. Han har i sine Præmisser tilkjendegivet, at han kun anholdt om, at Statsgielden maatte fastsættes til en ufravigelig Størrelse, der ikke maatte overskrides, uden at Stænderne derover havde afgivet deres Betænkning, og da Optagelsen af ethvert nyt Laan, hvor dette ikke skeer til Afbetaling af ældre ufordeelagtigere Laan, nødvendig maa føre til Forøgelse i Skatterne og de offentlige Byrder, saa er det stemmende med Aanden og Hensigten i den 46 i Stænder=Forordningen, at Stændernes Betænkning forinden indhentes. At en saadan Adskillelse, som han har foreslaaet af en Deel af Rigets Pengevæsen fra Finantserne og deres Underlæggelse under en Nationalbestyrelse, kan bestaae med den souveraine Statsform, viser, foruden hvad der i saa Henseende er skeet i den aldeles som veraine Stat Preussen, saavel Bestemmelserne og Rigsbankens og Nationalbankens Oprettelse hos os. J Henseende til den bemærkning, at Banken vel kan unddrages fra Regjeringens Jndvirkning, men at dette ikke kan skee med Statsgielden, fordi en Souverain, der ikke kan paadrage Staten nye Pengeforpligtelser uden Stændernes Samtykke, er indskrænket, gjentog han, at han ikke har andraget paa, at der til saadanne nye Forpligtelser skulde udkræves Stændernes Samtykke, men kun deres Betænkning, hvorved Statsformen ikke meere blev forandret, end ved det af Hs. Majestæt givne Tilsagn, at ingen Forandring i Skatter og andre offentlige Byrder skal foretages, førend Stænderne derom ere hørte, og yttrede han dernæst, at jo efter hans Andragende det hele øvrige Finantsvæsen ikke skulde inddrages under den foreslaaede Nationalforvaltning, og Regjeringen altsaa, i ethvert Fald, ved nye Skattepaalæg kan, efter at ligeledes Stændernes Betænkning først er indhentet, forskaffe sig de i ethvert Tilfælde fornødne Penge=Resourcer. Proponenten maatte saaledes aldeles modsige, at hans Andragende gik ud paa en med den souveraine Statsform uforenelig Foranstaltning, og kunde ligesaalidt antage, at et med hans overeensstemmende Andragende fra Stænderne vilde blive fordærveligt for Landets Tarv, ved at forstyrre Kongens og Stændernes Samvirken, da det tvertimod er hans inderligste Overbeviisning, at en Foranstaltning, som den af ham foreslaaede, vilde virke høist lyksaliggjørende for Landet, og langt fra at forstyrre Harmonien imellem Kongen og Folket, tvertimod vilde knytte Baandet fastere imellem Begge. - Forbemeldte Modstander bemærkede endvidere, at Proponentens Jndstilling gik ud paa, at Statsgielden skulde underlægges en Nationalbestyrelse paa samme Maade, som er skeet i Henseende til Rigets Bank= og Pengevæsen, og da nu Octroien af 4 Juni 1818 indeholder: "at Kongen for sig og sine Efterfølgere i Regjeringen giver det kongl. Tilsagn, at ingen befaling fra Ham eller Dem skal nogensinde middelbar eller umiddelbar indvirke i Bankens allene ved dens Octroi og Reglement forbundne Bestyrelse, eller nogensinde tilstedes Jndgreb, af hvad Navn nævnes kan, i Midler og Penge, som Banken, hos sig har i Forraad eller Bevaring, saa maatte han antage, at denne Proposition indeholdt, at Kongen som forhen udviklet, ikke uden Samtykke af Stænderne kunde paadrage Landet nye Pengeforpligtelser. - Hertil giensvarede Ussing, at netop den Adskillelse, som Kongen har gjort imellem Landets Bank= og Pengevæsen og Rigets øvrige Finantsvæsen, idet han har underlagt hiin en Nationalbestyrelse og lovet for Sig og sine Efterkommere i Regjeringen, ingensinde at indvirke. i Bankens Bestyrelse, paa det tydeligste viser, at enkelte Grene af Landets Pengevæsen kunne saaledes fraskilles Rigets Finantser og undergives en National Forvaltning, uden Afbræk i Kongens souveraine Myndighed, hvilket sidste dog vel Jngen antager at være skeet ved Nationalbankens Oprettelse, Samme Modstander gjensvarede, at Overgivelsen af enkelte Fonds og Eiendomme til et vist Jnstitut, efter hans Formening, ikke kan sammenlignes med de foreslaaede Forholdsregler i Henseende til Statsgieldens Afsondring fra Finantserne. Efterat to andre Medlemmer havde yttret, den Ene, at han ei kunde votere for en Committee, den Anden, at han ei kunde bifalde Andragendet i dets nærværende Form, udviklede en Tredie udførligen, hvorledes Stænderne, efter hans Formening, burde betragte deres Stilling til Kongen og Folket, og navnligen ikke overtræde deres Pligt, ved at gaae udenfor de samme, som en raadgivende Forsamling, foreskrevne Grændser, hvorefter han, med Hensyn til Spørgsmaalet om en Committee, bemærkede, at han ei kunde udtyde Proponentens Forslag saaledes, at det gik ud paa Foranstaltninger, stridende imod den i Kongens Haand nedlagte Magt og Myndighed, ligesom og Proponenten ved sin yderligere Forklaring af sin Hensigt og Tendents med samme havde modsagt saadant. Vel kunde den Talende i mange Punkter ei tiltræde Forslaget, og vel ansaae han det for sandsynligt, at en Committee i flere Henseender vilde afvige fra Proponentens Mening; men Forslaget indeholdt ikke desmindre upaatvivleligen saa mange gode og sunde Principer, at Forsamlingen, efter hans Skjøn, nøie burde tage det i Betænkning, inden den skred til aldeles at forkaste det. J saa Henseende vilde vistnok Committeerne vide at træffe et rigtigt Valg. To andre Medlemmer yttrede sig for samme Mening, idet den Første dog tilkjendegav, at han ei billigede de Farver, som vare brugte i Proponentens Andragende, og den Anden tilføiede, at man maatte tiltroe den Committee, der blev nedsat til sammes Prøvelse, Selvstændighed og Omdømme nok til at benytte det Gode og forkaste det mindre Gode i samme. Derpaa skredes til Afstemning, hvorved Andragendet henvistes til en Committee. (See d. Bl. No. 187.)¬