Aarhuus Stifts-Tidende, 1834-02-01
(Af Kieler Correspondent, oversat i Politievennen) Fædrenelandsk Almeenaand (Patriotisme, er en Dyd som ret egentlig tilhører vor Tid. Vel bliver den, som Tidens yngste Sæd, endnu icke paaskjønnet, ligesom der for det meste ikkun stedmoderligt sørges for dens Fremvært og Styrke: men, bevidst sin indre Kraft, trives den dagligen mere og mere, og førend endnu den nærværende Slægt døer hen, synes den, pleiet Ovenfra, ogsaa hos os at ville skyde stærke Rødder ned ad. Ethvert Menneske, der har opnaaet Selverkjendelse, opdager tvende Drifter hos sig, den ene til at føle sig selv som Deel af det Hele og, i Samklang hermed, bestandigt fremskridende at udvikle sig; den anden til at hæve og brede sig selv ud paa det Heles Bekostning. Enhver behøver blot at gribe i sin egen Barm, for at opdage hos sig de umiskjendelige Spirer til disse tvende hinanden modsatte Bestræbelser. Egennytte er det nu som miskjender Bestemmelsen af den antydede dobbelte Bestræbelse og som søger at gjøre sin individnelle Jnteresse gjeldende, selv og den kun kunde naaes ved den almindelige Jnteresses Tilintetgjørelse. Den fædrenelandske Almeenaand derimod søger at forne begge Jnteresser oprigtigen med hinanden, og seer den, at de ei kunne bestaae ved Siden af hinanden, er den altid villig til at bringe sin egen Jnteresse som Offer for det almindelige Vel. Saaledes præsterer den altid det Høieste, som den enkelte Statsborger tan gjøre mod det Hele, og pryder sin Pande med hiin uvisnelige Borgerkrands, som menneskelde Hænder ei kunne binde, jordiske Øine ei skue. Men paa det at denne fædrenelandske Almeenaand kan vækkes der, hvor den endnu sover, og befordres der, hvor den alt er vættet, er Offentlighed en aldeles uundværlig Ting; thi uden den er enhver Enkelt kun betænkt paa, og indskrænket til det, som umiddelbart berører ham selv, uden den er Deeltagelse for almindelige Anliggender og Jnteresser utænkelig. Til denne Offentlighed hører først, offentlig Retspleie. Naar Borgeren af Retspleien kun erfarer det, som angaaer ham feld, og dette maaskee endda kun ufuldstændigt, naar han seer, at hans Medborgere dømmes og frikiendes uden at han erfarer Grundene dertil, hvorledes kan han da lære at elske hiin Retspleie og erholde Overbeviisning om at Lov og Ret haandhæves, For det andet maae Bestyrelsen være offentlig og aflægge offentligt Regnskab, paa det at Borgeren kan overtyde sig om, at Statsoetonomien troligen bliver iagttaget, og det som han bidrager til den almindelige Tarv bliver godt og rigtigt anvendt; thi da vil han først lære villigen og gjerne herefter at give sin Stjære. For det tredie maae den offentlige Dom over fædrenelandske Anliggender være fri, og Enhver have Tilladelse til, saavel mundtagt som skrivtligt, at give sin Dom tilkjende, for at der kan danne sig en frie, offentlig Mening, Presserheden vil ikke være farlig der, hvor en retfærdig og mild Regjering har vundet Folkets Tillid. Paa den Maade vil Foltet og Regjeringen staae i en bestandig Vexelvirkning til hinanden, bære og understøtte, opvække og oplive hinanden. paa den Maade vil Regjeringen ved sin Lovgivning er staae i Conflict med den offentlige Mening, saaledes at Lovenes Overtrædelse finder Undskyldning hos Folket. Dette er f. Ex. Tilfældet med trykkende Told=Indretninger, som ofte nøde endog den ærlige Kjøbmand til at føre en Underfundig heds Krig herimod, for at sikkre sig sin Existents. Men der eengang givne Ord maa da ogsaa være Regjeringen helligt, thi Statens Grundlov fastsætter hiin Vexelvirkning, og Ærlighed er det, som vedligeholder det til denne Vexelvirkning indgaaede Forhold. Den, som ei er ærlig eller holder sig Ord, afbryder denne Vexelvirkning og ophæver Forholdet. Uden Ærlighed kan overhovedet intet Selskab bestaae. Men hvem skal man troe, naar Staten selv gjør Brud paa Ærlighed, dette Grundlag til det hele sædelige og retlige Liv, for hvis Opretholdelse just den skal være os Borgen? Ligeledes maa man indrømme de enkelte Menigheder i Landet en selvstændig Bestyrelse af deres saakaldte Communeanliggender, hvilke de bedst kjende og som de for det mest maae betale. Regjeringen kan dog ikke ville lede og regjer enhver enkelt Ting. Har den engang skienket Menigheds forstanderne Tillid, i det den enten har valgt dem, eller stadfæstet deres Valg, saa viser den Mistillid og fortrædiger den i deres Virkekreds, ved stedse at passe dem op, eftersee den og lade dem gjøre Jndberetninger, saafremt ei deres Stilling absolut fordrer det. Jstedetfor dette belønne den Fortjeneste af Almeenvellet. Hvilken Tomhed, hvilken Sneverhiertighevilde det ei røbe, at være karrig med Agtelsesbeviser for det, som fortjener Agtelse, O naar de Fornemme og Mægtig vidste, hvor lidet det koster at erhverve sig sine Undergivnes Fortrolighed og Kjærlighed, Naturligviis bør Feil og Forseelser ikke tilgives, men saa holde man heller ikke si bifald tilbage mod den, som med Troskab og Duelighed opfylder sine Kaldspligter, tvertimod, man opmuntre ham, enten ved udtrykkelig at rose hans Fortjenester, eller ved at give ham en mere udbredt Embedsvirkekreds. Endelig vilde ogsaa en offentlig Selskabelighed, som næres ved Folkefester, tjene som et nødvendigt Oplivelsesmidde af den fædrenelandske Almeenaand. Enhver Landsbye, en hver Stad, og om muligt hele Folket burde have sine Folkefester, ligesom Grækerne havde sine olympiske Lege. Fædre nelandske Fester burde oplive og vedligeholde Tanken om Fædrenelandet og dets Historie, og være helligede Mindet om store Handlinger og de Helte som udførte disse; men tillige maatte Blikket ogsaa herved være henvendt paa Fremtiden og Fædrenelandets Haab og Forventninger, som just nu blomstre frodigen iveiret. O du nærforestaaende, lykkelige Tilstand i det offentlige Liv, naar den svære Opgave er løst: under almindelig Tilfredshed at bringe den Enkeltes Villie i Samklang med den almindelige Villie, naar enhver Borger paa eengang er baade Lovgiver og Undersaat! Da vil det være en Lyst af adlyde, da vil alt skee af Hjertets frie Drivt, da vil Live udgyde sig af Barmen, som et frisk sprudlende Væld, og samle sig til en vældig Strøm, der vil bære det Hele paa sine mægtige Bølger. Jngen Stræben forseiler nogensinde gandske sit Maal, intet Haab bliver nogensinde aldeles skuffet! Forlangte Jndrykkelser. Til Hr. X. Jeg seer af Avisen Nr. 18, at Hr. n. m. K. t. har feies for sin Dør, undskyld at jeg, kun seent, gjør det samme for mit Vedkommende. At De ikke ønskede min Jntervention i denne Sag kan jeg begribe, og jeg nægter ei heller, at jeg aldeles kunde have overladt Sagen til Hr. m. m. k. t., som er dens Behandling fuldkommen voxen; men det maa ikke undre Dem: om en Anden, der paa ingen Maade er, hvad De siger og Dem selv, Uvedkommende, føler sig oplagt til i et kort Contentum, at fremsætte det Vigtigste, og derved, efter Evne, bidrage sit til et begrundet Ønskes Opfyldelse Vidtløftige Demonstrationer har jeg anseet bedre skikkede til at sætte en Sag i let anskueligt Lys, end korte og utydelige, vel endog tvetydige Sætninger; og mindst har det faldet mig ind, at De derover kunde blive stødt for Hovedet. At min Jndrykkelse intet Nyt indeholdt for Dem, beklager jeg meget; men det kunde dog mueligt interessere Udenbyes at vide lidt mere Besked om Sagen, end De forudsætter i Deres seneste Product. Deres ædle Ugennyttighed, vel-ædle Hr. 1. (undskyld om jeg tager Feil, men Titulaturen synes passende) er vistnok altfor stor til at bringes i Forening med Deres Sags ivrige Forsvar. Jeg vilde, par dieu - i Deres Sted have citeret de positive Datal af det i Anledning af Tilfældet optagne Forhør, som bevise at Hjørnet ved selve Broen ikke var farligt, eller rettere sagt, at Ulykken skeete nedenfor dette, ved Vertshuset, som De siger, den Afdødes daglige Spisested til Morgen, Middag og Aften. - Det vilde dog altid have været en god Legitimation for Deres Udsagns Rigtighed, om Publicum blev meddeelt en verificeret Gienpart af denne Mærkelighed, som jo dog maa være mere end blot Formodning. Det er til Deres Sags Bedste, kjære Hr. 1. Opfyld derfor Fleres og mit Ønske ved offentlig Meddelelse af det, De, som Uvedkommende, er betroet; flere Vedkommende kunde dog ogsaa nyde Godt deraf. De veed selv, Hr. 1., hvor uvillige Folk ere til at troe det Gode, ja endogsaa at der gives Mange, der troe det Værste og lægge en ond Betydning endog i de uskyldigste Ting hvorfor vil De da risquere, mueligt ikke at blive troet paa Deres egne, simpelt henkastede Ord? Man seer saaledes længselfuldt Deres Beviis imøde, for at den Afdøde, som De slutter Deres sidste Annonce, er faldet ud ved Vertshuset (hans Spisested), hvorfra han kom.