Viborger Samler, 1774-01-31
DEN VI BORGER. SAMLER. Mandagen den 31 Januarii. (Fortsættelsen af No. 3) Jmidlertid maa man tilstaae, at Menneskene ved og efter de borgerlige Selskabers Oprettelse i mange Ting have overskredet Grændserne,, og afviget mere fra Naturen, end der enten var fornødent eller nyttigt. Den første Følge af Staters Indretning var Ullighed iblant Mennesker baade af Stand og Formue Men hvo skulde i de ældste Tider have formodet, at denne Ullighed skulde nogensinde drives til den Grad, at 1000 skulde lide Mangel og leve kummerlig, paa det Anden Aargang. det een kunde svømme i Overdaadighed; at mangsoldige skulde lade sig nøie med Brød og Vand eller tynt Øl, paa det nogle faa kunde faae 20 Retter Mad og 4 Slags Viin daglig, at mange skulde savne Klæder, eller have dem alt for usle mod Kuld og Uveir, paa det nogle saa kunde lade sig see hver Dag i nye Klæder, Sandelig saavidt behøvede Uligheden ingenlunde at gaae, men naar blive Mennesker ved Middelveien, En anden Ulykke var det, at Staterne strax efter deres Oprettelse bleve hinandens Rivaler. Herskesyge og Lyst til Rov ophidsede de tilforn fredelige Menneskeer mod hinanden, og her saae Verden de første Krige, som vel ei altid førte med lige Grumhed, dog altid blive det menneskelige Kiøns Vanære. Man falt paa den indtil vore Tider urokkede Meening, at en Stats Ære bestod i dens Storhed og Udstrækning, og denne Meening udrøddede saa aldeles Menneskekierlighed, at man ærede og roste dem, som med storste Lykke overfalt, berøvede, og myrdede sine uskyldige Naboer. Efterhaanden bleve Folk meer og meer slebne, man indsaae, at man ei altid kunde naae sit Maal ved Magten, man begyndte ved Handelen at drage Rigdommen fra andre til sig. Vel er det sandt, at Handelen beriger adskillige Lande, men den maa da nok altsaa forarme ligesaa mange, da nogle nødvendig maa tabe det, andre vinde. Men det værste er, at den den giver alle Lande Smag paa fremmede Ting, som først ere dem behagelige, men siden blive dem umistelige. Deraf reiser sig Overdaadighed, denne alle Staters Pest, der ødelægger endog de rigeste og mægtigste Stater. Saa længe Romerne ei havde, og ei forlangte Sølv og Guld, hvoraf der i den heele Stat, til en vis Tid, fandtes kun lidet, var Folket, skiønt det eiede kun en Deel af Jtalien, mægtigt og lykkeligt. Men da man havde undertvunget alle bekiente Lande, hvis Rigdomme og Skatter alle fløde til Rom, steeg, Overdaadigheden til den Høide, at man, for at trodse Naturen, ei vilde bygge paa det faste Land, men opfyldte Havet, sleifede Bierge, og fyldte Dale. Men da var og Romernes sande Magt og Høihed, forbi. Vor Tidsalder viser os best, hvad vi maa lide for vor Overdaadighed, hvor ofte vi savne det sande Nødvendige, fordi vi endelig ville have det indbildte Nødvendige. Overdaadigheden opkommer i de rige Stater, antages siden i de armeste, og vil ventelig med Tiden ødelægge dem alle. Hvorledes den forderver Sæderne og Tænkemaaden, vil jeg aldeles forbigaae, skiønt den maaskee, betragtet fra den Side, fortiener den største Afskye. Men den er enten eneste Aarsag eller Medaarsag til den almindelige Armod og Nød, der trykker alle Lande. Men alt dette kan ei egentlig tilskrives Staternes Oprettelse, men rettere Menneskenes forvendte Sind, som i alting driver dem til Yderligheder. Jmidlertid er det dog nok disse i alle Stater gængse Laster og Ulykker, der have bragt Rousseau til saaledes at prise det vilde Menneske lykkelig. Han er just ei den eneste, som er faldet derpaa. Hvor henrykt er ikke Justinus, naar han beskriver de halvvilde Scythers Dyd og Uskyldighed, og slutter med den smukke Tanke, at Uvidenhed om Lasterne virkede hos dem meer, end Kundskab om Dyden hos Grækerne. Og naar Horatz vil give en Kontrast af sine Landsmænd, der i lige høi Grad vare hengivne til Gierrighed og Overdaadighed, skildrer han saaledes de nøisomme Scothers Lyksalighed: Campestres melius Sethe, Qvorum rite vagas planstra vehumt domorVivunt, i rigidi Geete, humetata qvibus Jugera libera. Fruges i Cererem forunt, Nee cultura placet longior anuDefunctumque laboribes. Eqvalli recreat sorte vicarius. Det er : Langt bedre leve de vilde Seyther, som føre deres Huuse om paa Vogne fra et Sted til et andet, og Geterne i deres kolde Land, som græsse og høste paa fællede Marker, og aldrig boe paa et Sted længer end et Aar; hvor den ene har liige Skjebne med den anden.