Corsaren, 1841-11-05
Et Forslag til Offentlighed i "Corfarens" Gildeparéer. fra en Abonnent. Ærede Forsamling! Jeg er "Corfarens" varme Ven. "Corsaren" har ingen varmere Ven end mig, og det er min virkelige Mening. Det har derfor glædet mig, naar jeg saae Gamle og Unge kappes om at komme til at læse den*); glædet mig, hver Gang jeg til den sædvanlige Tiltale: "Sikken et gudsforgaaent Veir idag!" hørte den ligesaa sædvanlige Tilsætning: "Har De læst den sidste "Corsar"?"; glædet mig, naar jeg hos en Conditor hørte en indtrædende Herre forlange: "En Bitter" og "Corsaren"; glædet mig - dog nei, det har ikke glædet mig, naar han fik det slukørede Svar: "Corsaren" for idag er stjaalen. (Dette Sidste er tillige et Beviis à la "Dagen" for, at, naar Folk paa en billig Maade, ved det Jbsenske Bladabonnement, have faaet Smag paa Bladene, da søge, ligeledes paa en billig Maade at komme i særlig Besiddelse af det Blad, de synes bedst om). Men, skjøndt Alt dette, som syntes mig at bevise Publicums gode Stemning, for min Yndling, har glædet mig, saa har det dog valt min alvorlige Bekymring, at Folk i Almindelighed ikke antage, at den har et godt Hjerte. Jeg har saaledes aldrig hørt Nogen sige: "Corfaren er from, mild, venlig" o. s. v., men vel, at den er ond og malicieus, ja, En sagde engang: "Corsaren er et Blad af den meest raffinerede Ondskab". Dette har smertet mig meget, da jeg veed, den besidder alle disse Cardinaldyder og endnu mange flere til, og at Ulykken kun er, at den ikke fortæller det. Og den Feil har den: den er beskeden, og det er en Cardinallast. Ærede Forsamling! Hør en Vens Raad. Stræb at lade Publicum see Beviser paa Deres gode Hjerte og elske Dem derfor; hør og følg et godt Forslag fra mig, Deres varme Ven. De har ingen varmere Ven end mig. De, mine Herrer, fattede engang den noble Jdee *) Det er, paa Ære i Ingen af Redactionen, der har skrevet dette Forslag. Redactionen blev selv rød af Beskedenhed ved at læse disse Ord, men tænkte strax: Aa, naar de ere saa ivtige paa at læse Corsaren, saa er det af pure Nysgjerrighed. Redactionens Anm. at give os Abomenter en glad Juleaften. Jdeen var god; men det var tvivlsomt, om Juleglæderne vare ordnede, og derfor blev den ei realiseret. Senere have vi jevnlig seet Dem holde Gildeparder - det var naturligt; den Slags Forlystelser ere jo nu fuldkomment ordnede. Men - disse ere geheime; det er ubilligt, de burde være tilgjængelige for det større Publicum - Offentligheden levelt burde kjønt være Deres Valgsprog ogsaa i Deres private Sager. - Stille! Jeg hører i Aanden, hvorledes De her ville afbryde mig og sige: Et deiligt Forslag! Vi skulde bespise Almeenheden, holde et Slags Rose en gros, og, naar vi saa tilsidst nærmede os Kassens Bund og vi Alle vilde spare, da give Resten ud i Erstatningsdouceurer til dem, vi ikke længere kunde have den Fornøielse at bespise. - Nei, Høistærede, det var ingenlunde min Mening; de misforstaae mig. Publicum skulde see al den Herlighed, men ikke nyde Noget deraf - idetmindste kun en Bagatelle. Det første publique Gildepare skulde holdes i det største Huus i Kjøbenhavn ("Corsarens" Geburtsdag havde været en ypperlig Leilighed dertil. Skader imidlertid ikke - det er nemt at finde en Leilighed Forlov Dem eller hold Forlovelse, saa har De strax een). I Husets største Sal skulde De, mine Herrer, sidde tilbords med Deres Hustruer, Kjærester, Søstre eller Cousiner. Bordet skulde bugne under Vægten af lækre Sager, forskrevne fra alle Verdens Zoner. Publicum tillodes det i flere Timer fra et ophøiet Standpunct (f. Ex. Salens Galleri) at betragte den høie Corsariske Families Appetit. Musiken i de tilstødende Værelser forkortede Tiden med Lumby-Lanner-Strausser- Løvenskjolder-Valtse. Naar endelig Alle (Nogle directe, Andre indirecte) vare mættede, skulde det tillades Alle og Enhver uhindret at passere forbi. Men det skulde dog være velklædte eller, endnu bedre: velhavende Folk, som kunde gaae hjem derfra og selv spise. Naar de fattige Folk kom derop, kunde let Hjertet gjøre dem ondt ved at see Nogle have det saa flot, medens de selv have det mindre godt, og de kunde udtale det ubehagelige Ord: Hvorfor? - Imidlertid - mod Alle, der kom, burde De vise Dem lige venlige, milde og forekommende. Damerne maatte særligen fæste deres Opmærksomhed paa de uskyldige Smaae. "Du er dog en deilig Dreng, Du der; Du kan bestemt godt lide Æbler... Hør, min lille Pige! vil Du drikke et Glas Viin? Drik Du kun, Din Broder skal nok faae Noget med... Hvor gammel er Du Smaa der?" o. s. v. - Derimod funde Herrerne imidlertid med naadig Nedladenhed conversere Barnepigerne: -Er det Dine egne Børn, Du der gaaer med, min Pige? Jeg synes, Du er for ung til at have saa mange Børn.. Saa det er Navnet paa Din Herre, Er det hans egne Børn?... Ja, ja, min Pige, det gjør Intet til Sagen. Lad den lille Glut faae et Glas Viin og faa selv noget med." Naar saa Kjøbenhavn efter nogen Tids Forløb var tilfredsstillet, drog De til Provindserne og fortsatte i samme Maneer*). "Jeg forsikkrer Dem, Høistærede! Man vilde gaae bort, henrykt over denne Naadighed. Man vilde udbrede Deres Ros over hele Verden, og De behøvede næsten ikke at foretage Andet Deres hele Liv igjennem, for at leve med Ære og gaae med Hæder i Deres Grav og endda faae den deiligste Ligvogn i hele Danmark og en Marmor-Sarcophag. "Corsarens" Redaction har taget dette Forslag under Overveielse i et langt Møde og dens Svar er: At indrømme saa megen Offentlighed vilde være en altfor indgribende Forandring i Corsar-Jnstitutionen. At tilstaae istedetfor, at Navnet paa hvert Medlem, der talte ved Gildeparéet, blev nævnet i Tidenderne, vilde, som Nogle anførte, være en passende Erstatning; men ogsaa dette turde være "betænkeligt", hvorfor det i Et og Alt vil have sit Forblivende ved det Gamle. *) Eller vi lode Provindserne komme til os, som "Figaro" engang sagde ved en lignende Leilighed. "Figaro" sagde virkelig en Vittighed dengang - Gud veed, hvor den havde stjaalet den fra? Redactionens Anm.