Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1787-12-29
Jndsendt. En Oversættelse Fugl. Dersom det var tilladt, ikke at være til freds med at være Menneske, og det da gik an at vælge sig Sted i Dyre Riget, vide De da, min Ven, hvad jeg vilde være? Jeg vilde være Fugl, ikke Rov-Fugl, men Svale eller Paradiis-Fugl. Jeg vilde være Fugl, det igientager jeg, formedelst Kraften og Strækningen af Synet. At jeg havde Lyst til at svæve over Byer og dens Kirke-Taarne, At see Skovene, som grønne Tapeter, At indtage Firmamentets Runddeel! At ikke tabe af Synet de skinnende, og forgyldte Skyers billede, At kunne opløfte mit Legeme med en forunderlig Hastighed, opholdende det, holdende det i Ligevegt i Luften i en bøielig og sammensat Flugt, At snoe paa alle Maader i at lade udgaae af min Strube søde og klingende Sving! Ach, hvilken Fornøielse, at opsvinge mig mod Dagens prægtige Stierne, at sænke mig, at lege i dens Straaler, Mit Øie, ved sin Bygning, skulde ikke blive træt deraf, men glæded derved; Jeg skulde betragte alle de straalefulde Farver, som for mig af Jordens Overflade skulde giøre et fortryllende Skilderie. J et frit Rum skulde jeg giøre lange Reiser, igiennemløbende Republiker og Kongeriger, reisende over Have og besøgende Øer. Jeg skulde om Aftenen udvælge mig meget høie skyggefulde Fristæder; Jeg skulde fare ud om Morgenen, naar Morgen Røden kom frem, og altid i Drukkenheden af Synets Nydelser, skulde jeg kun have for mig rige Perspektiver af en livagtig forved Natur. Firmamentet. Hvor er den store Aabenbaring? J Himlens Orden og Beskuelse. Det er der, at det øverste Væsen aabenbarer sig, ligesom det faldt under Sandserne. Hvor er den Eviges Bog, Den er skreven med Jld Bogstaver. Stiernerne ere de prægtige Punkter i denne majestætiske Bog: Sandheden er indpræged i Himlene. Hvorledes tør den Ugudelige nægte det, som Verden erkiender og tilbeder, Over os er en usynlig Magt, som trykker, omringer os, og efterlader allevegne til vore Øine Præget af en dyb Forstand, og af en Adskillighed af Planer, som gaaer indtil det Uendelige. Vi kunde ikke unddrage os fra dette store Begreb, at der uden for os er en Ting, som holder os under sit Herredom. Vor Fødsel, vor Organisation, vore Sandser, vor Tanke, alt dette raaber til os, at en altid virkende og fuldkommen oplyst Magt har skabet, indrettet, ordnet, opholder, bliver og vedligeholder. Socrates, Marcus Aurelius, Newton, i forskiellige Lande og Stænder, have erkiendet og tilbedet den samme Gud. Newton bukkede Hovedet hver Gang, han nævnede det øverste Væsens Navn! Der maa være nogen Forbindelse i Forstanden, eller nogen Vanartighed i Hiertet hos den, som ikke efterfølger ham. Socrates eller Anaxagoras var den første, som i Verdens Orden og Bevægelse erkiendte det synlige Præg af et reent og eeneste forstandigt Væsen. Han forjagede de Ord: Hendelse og Nødvendighed, som kun indbefattede urimelige Begreber. Socrates havde den Ære, at være en Martyr for Guddommen. Aldrig er nogen død for en smukkere Sag og med meere Værdighed. Socrattes skal dog til alle Tider være æred af Philosopherne og af de Vise. De skal antage de samme Grund-Regler, og ønske at døe, som han. Man har ladet den Mand, som paastod, at der er kun en eneste uskabt Gud, retfærdig og god, drikke Skarntyden; og AfgudsDyrkeren var Dommer og Bøddel. See den Jndskrivt, man har funden paa en Støtte i Over Ægypten; den kand ikke anvendes uden paa det øverste Væsen: "Jeg er alt det, som har været, det, som er og det, som skal være: Der er intet dødeligt Menneske, som har opløftet det Dække, som skiuler mig. Venskab. Fornødenhed at elske, dyrebar Kilde til menneskelige Dyder, sød Nødvendighed, paa lagt ved denne første Aarsag, som deraf har gjort en Verdens Trøster. En eneste Mand (Helvetius, har skreven imod Venskab: Han har vildet forestille den som et Blindeverk, Hans Opførsel har modsagt hans Skrivter. Venskabet er virkeligt, og, dersom der er et eneste Menneske, som bekræfter, at han har følet allene et Øieblik i sit Liv den Fornøielse at elske uden Egennytte; saa er hans Meening skikked til at tilintetgiøre alle modstridende falske Fornuft-Slutninger. Den samme Følelse er uden Tvil meere eller mindre reen, meere eller mindre vedvarende, den boer med forskiellige Skatteringer i de høiere Siele, og dens Drive følger deres Adels Grader. Torde jeg sige det Venskabet regierer endnu imellem de Lastefulde. Disse Hænder, for vede med Blod, sammenknytte sig i en snever og vanskabt Forening. Samlede ved Forbryde se, sværge de at være hinanden troe, oprigtige Taarer flydt af deres grumme Øine. Deres vederstyggelige Samdrægtighed frembyde de første Træk af reene, endskiønt vanskabt Følelse. De opholde sig, de trøste sig, og Ædelmodigheden, skinner i de mørke Huler, hvor disse haarde Mennesker hvæsse Dolkene. Og seer! Dersom een af dem gribes, og dømmes til den Straf, han fortiener, saa forraader han ikke de indbyrdes Fortroligheds Baand. Et ømt Mod er endnu i denne Fornedrede og Skyldige; han vegrer sig ved at nævne sine Medskyldige; han vil frelse fra de Pinseler, som han trodser med Uforsagthed. Han elsker dem da, han troer sig bunden ved de Tienester, han har nydt af dem. Ved Foden af Skafottet gaaer han ikke fra sin Bestandighed; og stridende mod Smerten og Frygten viser han ikke en fei og troløs Siels Svaghed; en Levning af Dyd fremskinner i denne Ulyksalige, knuset under Bødlernes Jern; han opgiver Aanden med den Ære, hvorom han har Begreb, han nedstiger i Graven, tilfreds med at ikke have, uagtet Pinselerne, brudt Fortroligheds og Venskabs Pakt. Heraf udkommer hver Løverdag et Blad fra det bergenske Adresse-Contoir, ved R. Geelmuyden.