Aalborg Stiftstidende, 1837-04-29
Efter Begjæring af Skiftecommissionen i Consul og Kjøbmand H. P. Hansens Bo i Aalborg bliver, Mandagen den 22de Mai næstkommende, Formiddag Kl. 10, og følgende Dage, afholdt offentlig Auction i Gaarden Nr. 233 i Bispensgade over endeel, bemeldte Bo tilhørende Vagrer, bestaaende af: Vine og Brændevine, saasom Port Madeira-, St. Julien, Medor, og Gammel-Viin, Cognac, Rom, Genever paa Foustager og Kieldere; forskjellige Slags Urtekram=, Maler= og Farve=Varer; Høleer, og Hakkelseknive; Grube= og andre Jern=Gryder; mange forskjellige Sorter Haandværksredskaber; fransk Porcelslain; hvidt og couleurt Steentøi; hollandske Munke; Hagel; Krudt og Legetøi, m. m. m.; hvilket herved til Lysthavendes Efterretning bekjendtgjøres, med Tilføiende, at vederhæftige Kjøbere tilstaaes 3 Maaneders Credit paa Summer over 100 Rbd. Aalborg, den 18de April 1837. Schmidt. Dette Blad, som udkommer eengang maanedlig, betales med 24 Rbsk. qvartaliter. Bevægelsesaanden i Paris. (Skildret i Breve.) Paris, den 27de Juli 1831, Kl. 12 om Natten Den første Julifests første Dag, der var helliget Erindringen om de Faldne, er nu endt; den har gjort et undsletteligt og høitideligt Jndtryk ved sin Storhed. Det synes som om Himlen selv med Velbehag beskuede de mange aandsopløftende Optrin, der have fundet Sted i Gaderne, thi en skjønner Dag er aldrig opgaaet for Paris, det var meget varmt, men ikke een lille Sky trak over Staden, der, dog næsten hver Dag hjemsøges af nogle Regnbygger, J Aftes begyndte Forberedelserne til Høitidelighedde, derved, at der i alle Gader vrimlede af Fruentimmer, som solgte trefarvede Kokarder, omgivne med Rosetter af sort Flor. Da Kanonerne i Morges begyndte at tordne fra Jnvalidernes Hotel og vi sta Hovedet ud af Vinduet i vor femte Sal paa Hjørnet af Rue Richelien og Rue silles de St. Thomas vare Gaderne fulde af Borgere, Nationalgardister i fuld Uniform og civile Embedsmænd i Galla dragter, der alle bare Sorg, fra mange Huse vaiede sorte og trefarvede Faner ud af Vinduet; de sorte Faner vare i Almindelighed Tegn paa, at Familien begræd et af de tre Dages Offere. J Alles Ansigter viste sig en rørende Alvor, Fasthed og stolt Selvfølelse; i de ellers saa støiende Gader herskede en overraskende Rolighed. Formiddagen var helliget Grundlæggelsen af det de Faldne helligede store Mindemærke paa Bastillepladsen. Kongen skulde, igjennem Richelien=Gaden, i høitideligt Optog begive sig til Pladsen, og vi vare saa heldige hos Kammerjunker S., der boede i samme Huus, at faae Plads i et Vindue, der var noget nærmere Jorden end vort taarnhøie Qvistigemak. Kl. 11 1/2 begyndte der imellem den stille Folkemasse, som opfyldte Gaden, en Bevægelse, der forkyndte at Toget nærmede sig. Strax efter hørtes langt borte Marseillanermarschen, som blæstes af Orleans=Husarerne, der aabnede Toget. Neppe klang disse betydningsfulde Toner, som havde styrket Folket i den Kamp, der havde kostet, saameget Borgerblod, før Alle brast i Graad; Pariserne trykkede hinanden i Hænderne, mange Fruentimmer gik bort fra Vinduerne, overalt yttrede sig en dyb, men stille Smerte. Da Toget var meere skjønt og caracteristisk paa Tilbageveien, vil jeg forbigaae det her og kun anføre, at det blev ledsaget af Folkets just ikke stærke, men ofte gjentagne: Kongen leve!" Fra Bastillepladsen skulde Kongen tage til Paanriltheon, hvor Jndvielsen af de Faldnes Hvilesteder og den stor Siælemesse skulde holdes. Hvis jeg skulde have været der, vilde jeg have mistet alle de skjønne loffentlige Optrin, som gjorde Høitideligheden folkelig, og jeg foretrak derfor at spadsere omkring i Gaderne, indtil Kongen tog tilbage fra Pantheon over Carousselpladsen, der er udenfor Tuillerierne. Jeg gik derfor først til Louvre, hvor de, som faldt ved Angrebet paa denne mægtige Bygning, ere jordede paa Pladsen under Colonnaden. Ved Gravstederne, som vare særdeles smukt og betydningsfuldt prydede med Faner og Blomster, afløstes den ene lille Skare af Juli Kæmpere af den anden, som, med en Tambour foran sig, vandrede derhen, for at bringe de afdøde Medkæmperes Minde deres Hylding ved en lille Tale, der holdtes af een af Skaren. Det var imidlertid, mere disse Folks Sag at slaaes end at prædike, og den store Vrimmel af Mennesker, som hver Gang nomringede Skarerne, hørte og forstod ikke meget meere af Orationerne end vi, hvorfor ogsaa det Udraab, som hver Gang sluttede Talen: "Kongen leve! Friheden, leve! Chartet leve!" blev gientaget meget svagt. Overalt i Paris, hvor der var Torve eller offentlige i Pladse, paa hvilke der fandtes Grave for Julihelte ne, gjentoges de samme Optrin. Kl. 3 kom Kongen tilbage fra Pantheon og tog over Caronsselpladsen, til Palais Royal, hvor han endnu har sin Bolig Toget aabnedes af de to Orleans=Husarer med opspændte Pistoler, som jeg havde ærgret mig meget over ved Kammerets Aabning, fordi de gave Borger, kongens Procession en ganske anden Caracteer en vi Danske, der ere vante til at see Frederik den, Sjette ved saadanne Leiligheder uden saa truende; Præliminarier, vente hos den; Pariserne tage ingen Forargelse af de to skydefærdige Husarer, som ride langt forud for Kongen, thi deres opspændte Pistoler skrive sig ikke fra Mistillid til Folket, men fra gammel Skik og Brug. Derpaa kom en meget stor Afdeling Husarer og efter den fulgte en Skare, der neppe saaledes vil forenes igjen og som gav Kongens Tog en større Anseelse end alle Tropperne; det var nemlig et Udvalg af dem, som vare hædrede meJulidecorationen, og havde været tilstede ved Høit, deligheden paa Bastillepladsen og i Pantheon. Alle vare godt, nogle endogsaa elegant paaklædte, de gi i brede Geledder, næsten Alle Arm i Arm, og sang dryppende af Sveed, afvexlende Marseillanermarschen, og Parisiennen, som fra disse Læber gjorde et dybt, Jndtryk paa alle Tilhørere. To Ting tildrog sig ved dette Opmærksomhed og rørte meget. J Mær dennes Rækker saae man flere Fruentimmer og nogle halvvoxne Drenge, som ogsaa bare Julidecorationen; iblandt Fruentimmerne var en ung, smuk og meget velklædt Dame, som holdt en rask Officeer under Armen og bar Julidecorationen paa Brystet. De Toget kom midt for Tuillerierne gav det hende er kraftigt Leve!" det var der hun havde fortjent sin Orden, ved at erobre en - Kanon. Hun løb nemlig lige ind paa Tropperne, kastede sig over Kanoner, og raabte, at Borgerne maatte tage den, hvis de ikke vilde see hende døe paa den; beggeistrede ved dette Syn styrtede de over Artilleriet og vendte strax der, paa Kanonen mod de Flygtende. Det andet rørende Syn i Processionen var en Mand, som havde mistet sine Been; han sad i sin Nationalgardeuniform paa en Stol, der stod paa en Bør, som blev baaret af hans tappre Kammerater, alle Officerer, der mødte ham, hilsede ham med dyb Ærbødighed, og de Julidecorerede, som syntes at være stolte af: denne Invalid, rakte ham ofte Haanden. Det var smukt at see, hvorledes han med megen Beskedenhed modtog alle disse Hædersbeviisninger, som om han syntes, at hans Daad aldeles ikke fortjente dem. Efter denne mærkelige Skare, som bestod af omtrente3 til 400 Mennesker, kom Nationalgardens prægtigt, uniformerede Landsenerer og efter dem Kongen, i Nationalgardeuniform; han hilsede Folket med en Venlig hed og Mildhed, der aldeles ikke findes noget af i hans ellers meget lignende Portraiter. Hans colossale Figur og høie Mine vilde, selv om man ikke vidste, hat han var Konge, vække Opmærksomhed og Ære, frygt. Et Par Skridt bag ved ham reed hans to ældste Sønner, een paa hver Side; men, nærmest hans høire Side, imellem ham og den smukke Hertug af Orleans, reed en Mand, som tildrog sig Alles Øine: Don Pedro, Exkeiser af Brasilien. Han er en smuk, ung, noget mørkladen og meget kraftigt bygget Mand, hvis Figur ligner meget vor (Jnstructeur) Nielsens. Efter dem fulgte nu en saa uhyre Mængde Generaler og Officerer i forskjellige Uniformer og besaaede med Ordener, at de alene kunde ansees som et betydeligt Corps. Derpaa kom atter Nationalgarde=Landsenerer, Dragoner og den ridende Municipalgarde. Et temmelig stærkt, Kongen leve! fulgte Toget. Processionen til Kammerets Aabning nogle Dage før, havde været kold og død; uagtet Bladene fortalte, at Kongen overalt var bleven hilst af levende bifaldsraab, kan jeg forsikkre, at der ikke paa hele Huai d'Orsay raabtes Kongen leve!" af nandre end af en gammel Kjerling, som stod paa en Afviser og pludselig begyndte at hvine, hvorved Linietropperne enthusiasmeredes til at mumle Noget imellem Tænderne, som Gud veed hvad var; men dette Tog var i Sandhed skjønt og rørende ved Folkets Begeistring og livlig yttrede Deeltagelse for Kongen, Om Aftenen vare mange af Skuespilhusene lukkede; men Gymnasse dramatique gav en Forestilling til Fordeel for Polakkerne. Overbeviist om, at jeg derved vilde faae Leilighed til at see Udtryk af Parisernes hele Begeistring og tillige udmærkede Kunstnere, gik jeg derhen - og saae mine Forventninger langt overtrufne i Henseende til det Første. Først gaves et lille Leilighedsstykke: en Skildring, i Vaudevilleform, af Polens Tilstand; det blev modtaget med megen Begeistring. Efter det gaves den af Scribe med megen Aand skrevne Skildring i tre Afdeelinger: Førend, Jmedens og Efter (den første Revolution). Jeg havde ventet mig megen Glæde af dette effectfulde Stykke (givet hos os i Sommeren, 1836) paa et Theater, hvor man er vant til at see fuldendte Forestillinger; men jeg blev slemt narret. Kun Klern, som Goberville, og Legrand, som CaFracalla, vare udmærkede; den ellers saa mageløse Lenontine Fay var ikke meere end god og hele den øvrige Besætning meget maadelig. Publicum holdt mig skadesløs i allerhøieste Maade; jeg havde paa engang Leilighed til at see det i den allerhøieste og hædleste Grad af national Begeistring, og i dets hele theatralske Virksomhed. Da det første Stykke var bude, begyndte Bevægelsen over hele Huset og siden var der næsten ikke en Minuts Rolighed i Mellemlacterne. Det varede temmelig længe imellem det første og andet Stykke, først begyndte Enkelte at skrige: la pidce!" og da det ikke hialp reiste hele Huset sig i Masse og Raabet: gla pircel la toile commencer!" løb forvirret imellem hverandre fraalle Kanter, Midt i denne frygtelige Støien hørtes de tre Slag, som forkyndte Stykkets Begyndelse. Under Latter og Snakken satte man sig ned og Orchesteret begyndte en Andante af en bedaget Symphoni som blev endnu mere skrøbelig ved Udfor sen; Publicum bemærkede, uagtet sin ivrige Pasiaren, snart, at den neppe var ude, før man atter begyndte at slide den igjennem forfra, og raabte tilsidst, at det nu havde nok af den Musik, det vilde ikke høre meere, men have gla pidce". Anføreren, som nok var vant til at trække sig ud af slige Tilfælde, lod som om han havde hørt, at man begjærede Marseillaner marschen og begyndte nu paa den, hvoraf Publicum meget godmodigt sang et Par Vers; men saa blev det kjed af den Vise og commanderede igjen Flapidcel, hvilket Anførerne atter tog sig den Frihed at udlægge til at man fordrede la parisienne". Han begyndte derfor strax paa den, som Tilskuerne ogsaa sang et Par Vers af, men Pariserne ere det Modsatte af vore Privatskuespillere: de ville hellere høre andre synge smukt, end sig selv taaleligt; de bleve derfor ogsaa kjede af den og paa engang brød Støien ud, saa at det surrede for Ørene. Nu gik Dække op og Regisseuren; Hr. Menval, kom frem og anmeldte, at Hr. Allan var meget udmattet af det første Stykke og bad om et Øiebliks Taalmodighed. Pariserne ere særdeles galante mod deres yndede Skuespillere; man klappede og holdt Fred en Minut. Dog, nogen Moerskab maatte man have; en stor Mængde raabte: les trois couleurs!" men af hvilken Grund det end var, saa var Anføreren ikke nær saa tilbøielig til at spille denne Sang, som de to andre, og han stod med en uhyre Standhaftighed imod den frygtelige Skrigen og Skjænden, indtil man en delig, ved at trække Dækket op, gjorde Ende derpaa. Da Stykkets første Afdeling endte, begyndte Skriget igien; men dennegang skyndte man sig med at faae Dækket iveiret igjen. Jmellem den anden og tredie Afdeling skulde en tysk Sanger, Albrecht, synge en Arie af Spohr. Han var formodentlig besat af den ikke ualmindelige Tyskhedsdjævel, at ville finde en guddommelig Aand i enhver Takt, der er componeret af en berømt Musiker; thi ellers er det ikke let at begribe, hvorfra han havde faaet Mod til at byde Pariserne en saadan Ubetydelighed, som ikke havde andet af en Arie end Navnet. Men Sange ren var ligesaa rar som Visen, hvilken han foredroge til et Claveer og til sin Ulykke endte saa falsk, som muligt, thi nu afbrødes den Stilhed, man hele Tiden havde iagttaget; et Par Tilhørere hyssede, hvorpaa Publicum dog strax raabte: "Stille, Stille! hvortil en Stemme tilføiede. Overbærelse! det er en Tysker!" hvilket fremkaldte et bifald, som gik li lige over til: les trois couleurs! les trois couleurs! Anforeren var stiv i det Capitel; han spillede op paa 3 Parisiennen, som man nu ikke kunde bare sig for at Flee af, skjøndt det var paa en Dag, da denne Sang blev betragtet med et Slags Religiøsitet. Da Styk skeet var ude, kom Hr. Allan øieblikkelig frem og sagde, at da man frygtede for, at Publicum ikke vilde være tilfreds med de tyske Sangere, som skulde synge trestemmige Sange, bad han, at den ene af dem blot maatte tillades at synge en Arie af Mo art. Det blev bevilget og en Hr. Gang traadte frem og begyndte høist maadeligt en Bassarie; man var virkelig billig i høieste Grad; i Førstningen hørte man meget stille og rolig paa en Sanger, der vilde være jammerlig overalt, men som var under al Critik i Paris, hvor man har en Levasseur, Boullard og Debadie. Længe kunde man dog ikke holde Uvillien tilbage; man begyndte at fnise ved nogle særdeles matte Steder; Hr. Ganz var ikke saa forknyt, at han lod sig jage paa Flugt ved det første Angreb; han blev ved, men tilsidst raabtes fra en Loge: nok, nok!" hvilket strax blev gjentaget af heele Huset. Hr. Ganz blev smækvred og gjorde et kort Buk og løb meget fortørnet ud. Pariserne loe af denne ubetimelige Vrede og lod det være nok ved at give ham let merci!" med paa Veien, hvortil man strax hæftede Skriget: les trois couleurs! som dog endte ved at man hurtigt trak Tæppet op og begyndte: "De tre Maitresser, en meget slibrig Vaudeville i 2 Ac ster, hvori Jenny Vertpre, Leontine Fay og Klein spillede ypperligt. Neppe begyndte Fortæppet at vise sig da første Act var endt, før det blev modtaget af saadant et frygteligt, eenstemmigt les troiscouleurs! at man kunde mærke, det blev ramme, Alvor. Publicum indsaae, at hvis det nu lod Leiligheden gaae unyttet hen, saa var alt Haab forbi, thi det var den sidste Mellemact; det gjorde derfor let Hovedangreb med en saa rasende Storm, at selv Dækkets Opgang, som skeete strax, ikke dæmpede, men, hvis det var muligt, blot forøgede Heftigheden. Paul, som er meget yndet af Pariserne, begyndte sine Repliker - forgiæves, Leontine Fay, som ler tilbedet, prøvede sin Lykke - forgiæves, man saae at de rørte Læberne, men af deres Conversation hørtes ikke en Lyd. Paa engang reiste hele Huset sig nu, klapprede med Bænkene, stampede i Gulvet og raabte med en saadan Forbittrelse og Styrke: les trois couleurs done! les trois couleurs chante! schanton!" at Paul, for at dæmpe det udbrydende Theateroprør, hurtigt ilede frem i Forgrunden og bukkede under Publicums: Silence, hvorpaa der fulgte den dybeste Rolighed. Han lovede, at man bag efter Stykket skulde faae Sangen; nu blev der Glæde og Gammen, man applanderede og Acten spilledes tilende; men neppe var ogsaa Dækket nede, før Alle igjen skreeg saa det rystede i Huset: gles frois con leur!" og bleve paa deres Pladser. Strax gik Dækket op og jeg var Vidne til et Skuespil, som gjorde, et saa dybt, forhausende og mægtigt Jndtryk paa mig, at det er mig uforglemmeligt som noget af det Skjønneste og Høitideligste, jeg har hørt og seet. Det var ikke den med en saa frygtelig Hidsighed forlangte les trois couleurs, men den høitidelige Afsyngelse af Parisiennen, hvormed man dæmpede Publicums rasende Attraa efter den formodentlig af Politiet forbudne Sang, for hvis Tab jeg trøstede mig med, at en Pariser forsikkrede mig om denne Udførelse af Paristennen: Il vant mieur". Paa Theatret stode endeel sortklædte Chorister i en Halvkreds; den midterste holdt en stor trefarvet Fane, støttet mod Gulvet midt i Kredsen stod Hr. Allan, en særdeles smuk Mand, med en ædel Holdning og en kraftig velklingende Tenorstemme. Med simpel Værdighed, traadte han frem i Forgrunden, medens Publicum commanderede sig selv. Hatten af Dette gav et lille Mellemspil; et Par Parterrister vilde ikke strax lystre og disse Jesuiter, bleve kastede paa Døren, men det var gjort i en Haandevending, og den største Rolighed indtraadte. Jeg havde hørt Moessard synge Parisiennen i Theatret ved Porte Sain, Martin, og syntes det var overmaade godt; men hvad var det mod det, som jeg nu fik at høre, Med Alvor og Kraft foredrog Allan det første Vers, halv declammerende, men dog saaledes, at Declamationen, langtfra at forvanske Melodien, kun gav Sangen en overordentlig Energi. Publicum gientog Omqvædet med Begeistring. Da han kom til det skjønne Vers om de Faldne, traadte han et Skridt frem; et kraftigt bydende: Staae op, lød paa engang over hele Huset; Alle reiste sig, men i samme Secund herskedes der en Taushed som i Graven; meget langsomt og med dæmpet Stemme foredrog han Verset med et Udtryk og en Følelse, der greb Alles Hjerter, og Rædsel gjennemisnede mig, da han pludselig knælede vedske de sidste Ord og Publicum med en alvorlig Andag gjentog: Soyer immortels, rous tous que nous pleurons, Martyrs de la victoire! (Værer udødelige alle J, som vi begræde, Seierens Offere.)et Blik omkring mig forøgede Scenens Værdighed, Parterret var fuldt af Julidecorerede. Der indtraadte et Øiebliks Pause efter de sidste dæmpede Toner, man hørte en dæmpet Hulken; pludselig sprang Sangeren op, ilede hen i Choristernes Midte, greb Fanen, styrtede mod Forgrunden, svingede den over Hovedet og udbrød med en vild Begeistring: les trois couleurs sont revenues etc. (De tre Farver ere vendte tilbage, og Colonnen paa Vendomepladsen, lader sin Friheds Regnbue straaleligjennem Skyerne.) Det var ikke Sang, ikke Skrig, ikke Overdrivelse; det var et mageløst energisk Udbrud af Begeistring; Tonerne brusede hen med en Hurtighed og Styrke, der rev alt med sig, saa at hele Huset med Sangeren, som med lynende Øine hævede Fanen høit i Veiret, i en vild Enthusiasme, der nærmede sig til Raseri, ikke sang, men raabte i det hurtigste Tempo, under en bedøvende bifalds klappen, Ordene: En avanti marchons! Contre leurs canons A travers Le fer. Le fen de Bataillon, Courons à la rictoire! Da dette mageløse Oprør endtes med et tre Gange gjentaget stormende Bravoraab, stod jeg som forstenet af Forbanseelse og Rædsel over det uhyre Oprør, hvori det havde sat hele Huset. Men Bevægelsen, sendte ikke med Dækkets Fald. En Julidecoreret svingede Hatten og raabte med Stentorstemme: "Vive ha liberte." et vældigt bifaldsraab fulgte: La vie pour la patrie!" raabte en Anden; de Julidecorebrede omfavnede hverandre, under en uhyre Jubel. Vive Lafayette!" raabtes fra en Loge; atter et længe vedholdende Jubelraab. - Saaledes endte den første Julifestdag for mig. Paris, den 28de Juli, sildigt om Aftenen. Denne, Julifestens anden, Dag var ganske helliget Folkets Fornøielse, og der var paa alle Kanter foranstaltet offentlige Lege og Forlystelser. Jgjennem de clysæiske Marker, hvis Kunster og Moerskab jeg siden vil omtale, gik vi til Marsfælleden, hvor der havde forsamlet sig en uhyre Folkemasse, som vilde forlyste sig ved Synet af Hestevæddeløb, Vædderidt, og Omkapsløben, der alt gaves for Statens Regning. Paa den ene Side af denne uhyre Plads, hvorpaa Napoleon har mønstret Armeer og som har været Vidne til de meest imponerende Militaircoptrin fra Revolutionens Begyndelse indtil Rapolesions anden Tronfrasigelse, var oprettet Tribuner for Øvrigheden og Honoratiores. Festligheden her begyndte med et Vædderidt. Jockayerne vare, efter de forskjellige Farver de bare, især Gienstanden for Publicums Jnteresse, thi efter Farverne henregnedes de til et vist politisk Partii, hvorover man enten nedbad Held eller ønskede Ulykke. En, der var klædt i Hvidt, kaldtes for Carlist, formodentlig fordi hvide Hatte ere Carlisternes Særkjende; og en anden, der ar i trefarvet Dragt, benævnedes Nationen. Den første blev, da han, inden Løbet, rørte sin Hest, frygteligt udskjeldt og man ønskede at baade han og Dyret maatte knække Halsen inden han kom Banen, rundt, den Anden blev derimod modtaget med Jubel. Baade Carlisten og Nationen vare imidlertid ellendi tilbeens; hvormeget Folket end raabte og skraalede til Nationen og hvor ivrigt dens Rytter endogsaa pidskede den om Ørene, det hialp ikke, alle Anstrængelserne vare blot istand til at erhverve den den kummerlige Ære, at den kom foran Carlisten, som var den allersidste, men det var endda en Trøst. En af Jockayerne, som i allerførste Løb faldt af Hesten, blev slemt udskjeldt og listede sig bort under en almindeliLatter. - Efter disse Vædderidt lod man løse Heste, løbe, hvilket var ret smukt saalænge de fulgtes ad men det stod kun kort paa; den allerbedste Render fik pludseligen Lyst til at vende om og løbe ligesaa ivrigt tilbage, som den hidtil havde løbet fremad, og de andre begyndte at trave, gaae i Skridt og blive staaende imellem hverandre. Vel tog man et Par Gange et stort Stykke Klæde og trak over Banen, for at stoppe dem, i den Hensigt at sætte dem i ordentlig Løb igjen, men det var forgiæves. Derpaa begyndte Væddelobene tilfods; de udførtes af tre forskjellige Skarer, Drenge, Ynglinger og Mænd, som geledviis kom marscherende i hvide Klæder. De vi stode paa den modsatte Side af Maalet, kunde vil ikke see disse Løb saaledes at det var muligt at skjelne de Løbende tydeligt; vi forlod derfor dette Skuespil for at see Tourneringen paa Seinen. Under disse spartanske Lege forsøgte for Resten en meget velklædt Person paa ogsaa at efterligne Sparta nernes Exempel ved at øve sig i at stiæle behændigt; han havde allerede med Held nappet fire Gulduhre, da en Municipalgardist greb ham med det femte i Haanden. Da vi kom til Qugien eller Bolværket, der er at Steen, som bagved Christiansborg Slot, vare Legen begyndte. Vi gik ned under det paa den brede tørre Vei, der er paa Siderne af Floden, om Sommeren, naar Vandstanden er lav og hvilken atter har er lavt Bolværk mod Vandet. Vi maatte leie Pladser, paa et af de flere tusinde smaae Lad, som af den industrisse Pariser-Almue vare lagte paa Tønder, Stole, Bukke o. s. v. Hver Plads betaltes med en halv Frank. Den uhyre Folkemasse, som bedækkede alle Omgivelser saalangt Øiet kunde naae, var i høieste Grad imponerende og beløb sig til meere end 200,000 Mennesker. Vort Lad var netop i Skuepladsens Midte. Ligeoverfor havde vi den lange Række af høie Træer i Tulleriernes Have, længere nede til Høire laae Slottet selv; bagved var det høie Bolværk, og bag dette laae igjen en Række skjønne Huse, hvoriblandt det herlige ufuldendte Ministerpallads af Marmor. Paa høire Haand begrændsedes Udsigten af Pont des arts, paa venstre af Pont de Louis XVI, paa den sidste tillodes det Jngen at staae, men ellers var Alt bedækket af den brogede Menneskemasse. Stole og Borde, der stod opstillede til Udleie, Ladene, de høie Kraner, Børe, Vogne, Tage, Altaner, Grenene paa Træerne i Tusileri=Havens lange Alleer - Alt vrimlede, og denne nuhyre, lystige, snaksomme og af mangfoldige Grupsper dannede Vrimmel frembød et Skuespil, hvortil der neppe udenfor Paris findes Mage. Paa Floden, laae en lang Pram, som til denne Høitidelighed var malet med de tre Nationalfarver og hvorpaa der var oprettet et smukt Telt; en anden ligeledes med et langt Telt smykket Pram laae længer inde under Quaien. Paa det første, hvorfra der gjordes Musik, var Mairen og flere Øvrighedspersoner; begge Pramme vare opfyldte med en skrækkelig Menneskevrimmel. Fra det Sted, hvorpaa vi stode, var der tvert lover Floden lagt en Række Pramme og Flydebroer, hvorpaa der var opreist meget høie Bukke, over hvilke der var fastgjort et Toug, som gik fra Tullegriernes Have, over Floden, til Marmorpaladset. Paa det skulde en Liniedandser vise sine Kunster naar Tourneringen var forbi. En stor Mængde private Baade indhegnede paa Seinen et Rum, der var omtrent saa stort som Kongens Nytorv, og i dette bevægede de Tournerende sig. De vare hvidklædte, med Nathuer paa Hovedet, og stode med en lang Stang, hvis ene Ende var forsynet med en Knap, paa et ophøiet Brædt i den ene Ende af Baaden, som roedes af Sluproere, der havde samme Paaklædning. De Tournerende vare deelte i to Partier og naar en Baad af hvert Parti roede forbi hinanden, satte begge de to med Stænger forsynede Mænd Stangen ud mod Modpartens Bryst, for at støde ham ned i Vandet, hvilket ofte lykkedes til stor Fornøielse for Tilskuerne, som da tiljublede Seirherren, deres bifald, for hvilket han tolkede sin Glæde ved hoppe dandsende omkring paa sit Brædt. Det ene Parti havde røde, det andet blaa smalle Belter om Livet. De mange Stillinger, som de Kæmpende komme i naar de støde Modstanderne og afparere hans Stød eller synke baglænds i Vandet og den levende Jnteresse, der fra alle Sider yttrer sig forde Tournerende, den Spænding, som opstaaer hos Tilskuerne, naar to af de meest udmærkede Dystrendere nærme sig hinanden for at prøve Lykke, den Lystighed, der fremkaldes ved den Enes Uheld og den Enthusiasme, som vækkes ved den Andens Seir - Alt dette gjør disse Lege til et af de meest underholdende Folkeskuespil. Meget moersomt var det, naar En, ved at søge Ligevægt efter Stødet, kom til at berøre Vandet med sin Stang; thi det var det samme som om han var falden i det; fra alle Sider opstod der en skrækkelig Skrigen: "Han har rørt Vandet, i Vandet, i Vandet. Den stakkels Diævel trak da almindeligen paa Skulderen, gjorde en lille Pirouette og hoppede derpaa nok saa lystigt ud Saasnart En faldt i Vandet ved et Stød, lod baade Venner og Fiender ham varpe sig i Land, uden af give ham den mindste Haandsrækning; hændte det sig derimod, at han ved Vanvare faldt ned, var alle ved Haanden for at hale ham op. Et saadant Uheld traf den af det blaa Parti, som havde nedlagt fleest Modstandere; i det han nedstødte sin Modpart gik hans Forhøining i Stykker og han faldt ud; nu opstod der en frygtelig Skrigen, alle paastode det var af Vanvare; han blev trukket op bragt hen til Mairen, som til Tilskuernes store Glæde kjendte ham berettiget til igjen at kæmpe. Han blev roet ud, ligesaa vaad som han var, og var kom efter heldig nok til at nedstøde den sidste Kæmper af det røde Parti, hvorpaa han fik sit Parties Fane i Haanden og stod paa Baaden med Skjærf om Livet, dandsende og thriumpherende. - Da denne Leg var tilende skulde Liniedandserne til at vise sig. Efter mange Omstændigheder og Anstalter for at spænd Linien kom han lykkelig over Floden, uden at indlade sig paa Kunster; men da Knægten stod over den tørre Bred, hvorpaa vi stode, vilde han, som for Resten var i en græsk Dragt, der saae altfor lurven ud til en saadan Høitid, til at gjøre Krumspring i det bekom ham meget ilde, thi ved det allerførste Hop drattede han; kun med et mageløst Held fik han fat Linien og holdt sig fast med Tabet af sin Ballanceer, stang. Personen dinglede lige over Hovedet paa os, Folket blev meget angst og fra alle Sider hørter Skrig; endelig kom han da, ved andres Hjælp og egen Anstrængelse hen til en af Bukkene, og kravle de derfra op paa Linien igjen. Sminken i Ansigtet stak forunderligt af mod den Dødbleghed, hvormed det var overtrukket og den frygtelige Angst der malede sig i alle hans Træk. Jmidlertid begyndte hans at vrænge Munden til det yndige Smiil, hvormed Liniedandsere og Kunstberidere holde det for Pligt at accompagnere deres Kunster, og sætte Benene ilave til at gjøre nogle ængstlige Hop; men her viste Parserne sig atter fra en smuk Side - da Klodrianen, var kommen op igjen og uden Fare, yttrede sig fra alle Kanter Harme imod at han, for at fortjene en Skillings Penge, satte sit Liv paa Spil og forskrækkede Folket paa en saadan Glædesfest, overalt raab tes; gaae ned, gaae ned, hold strax op?" Langtfra at ville fornøie sig ved hans Kunster, strømmede Folket bort og lod ham skamfuld staae. Om Criminalvæsenet.