Aalborg Stiftstidende, 1846-02-09
At "Aarhuus Avisens" Maneurer skulde forberede det paafølgende Komme af den af Hr. Printzlau belovede sanddrue, Artikel, var grumme let at forudsee. Denne fulgte i det i Middags ankomne Nr. af "Aarhuus Avis." Ligesom hin Tidende har gjort sig al mulig Flid for at stille den rette Sammenhæng, af Theaterscandalen og Hr. Printzlau's Opførsel i Skygge, saaledes var det vel at vente, at dens Client heller ikke vilde holde sig bedre til Sandheden. Naar Hr. Pr. appellerer til sit Publicums udtalte Dom, da have vi forlængst skjænket ham denne Tilfredsstillelse, thi vor første Dadel traf ligesaa meget, om ikke meere, det Publicum, der havde bifaldet hans Færd, og det var naturligt, at dette heri vilde blive sig tro. Begrebet om "Publicum, bliver forresten en meget relatis Ting og omtrent saaledes som Enhver efter sin Anskuelse vil danne sig det; thi i et Theater deeltager en stor Deel af beføiede Dommere, ofte mindst i Opinionsyttringerne, især naar man seer disse mødte af Raahed og dennes Midler, endog æggede fra de Sider, hvor det er Pligt at bekjæmpe disse og værne om enhver Meningsyttrendes lige Ret. Jdet vi forøvrigt, ved at henholde os til tidligere Fremstillinger i denne Sag, aldeles ingen Anledning kunne finde til at forandre noget heri, hvad saa enten den Hyssen, der mødte Hr. Prs. fornyede upassende Adfærd, har været stærkere eller ikke (hvilket forøvrigt refererer sig nærmest til hvad Side i Theatret man befandt sig, saa behøve vi kun, hvad paaberaabte Facta i Hr. Pr.s Jnserat angaaer, at tilføie, at den letsindige Løgners Fremstiller i sin formeentlig sanddrue, Skildring begaaer dobbelt Brud paa Sandheden: i Angivelsen af det Antal, der har pebet ad ham, samt i det, han har anført om nærv. Redacteurs personlige Forhold ved en tidligere Leilighed, som bevæbnet med en Pibe s.; thi er det Sidste end i sig selv Publicum og os meget ligegyldigt: saa er det her kun nok, at Hr. Pr. endog, ved i sit Jndlæg for Aarhuus Avisens Forum at indblande en fremmed Gjenstand, har taget Usandheden paa Slæbetoug; og ønsker man nærmere at oplyses om den lige Beskaffenhed af hans første Assertum, saa vil dette kunne skee i de Protocoller, som Politimesteren efter høiere Ordre maatte optage og da ogsaa, med saa varm Jnteresse for at faae oplyst – hvem der ped og hyssede, har optaget, og hvori der, foruden de anførte tvende agtbare Professionister (hvis Samfundstilling d'Hr. Pr. & Co. maaskee daarligt nok have troet beqvemmere at kunne hovmode sig over, findes ganske respectable Personligheder, der ved Piben (ikke at tale om de Hyssende) tilstrækkeligt have udtalt Dommen over det Passerede. Hvad Sum nu Hr. Pr. vil tage sig til Jndtægt, overlade vi gjerne til ham. At Redacteuren kan feile, det ligger saa Skam i Journalistikens, ikke at tale om alt Menneskeliges, Natur, men Hr. Pr. er selv paa den feilende Side, naar han troer, at vi kunde erholde en anden Anskuelse om den Mening, vi om hans Færd have udtalt, idet vi ved hans fortsatte Handlemaade og de Blottelser, han der gav, endog have seet den mere stadfæstet. Med Hensyn til hvad Hr. Pr. yttrer om den "forønskede Leilighed, vi skulde have grebet til at dadle ham, da ansee vi det saa naragtigt, at det neppe havde behøvet en Svarbemærkning. Hr. Pr. maa have grumme selvbehagelige Jdeer om sig, naar han troer, at hans Personlighed kan interessere eller beskjæftige udenfor den seeniske Fremtræden; idetmindste kunne vi berolige ham med den Forsikkring, at vore Tanker virkelig aldrig ere stødte paa ham uden naar vi have seet ham paa Scenen; men skal endelig dette ogsaa interessere Publicum, saa maae vi vise det, hvor skjør ogsaa denne Defensionspost er, idet vi netop stadigt ved Nærværelse i Theatret have været som oftest den første Acclamant af Hr. Pr.s Spil og endog fremkaldte ham faa Aftener forinden, efter hans Fremstilling af "Kean". Saaledes vil det hele Væv af Forsvar og endog meer af usande Data og taabelig beskyldning imod os opløse sig; thi har Hr. Pr. tillige i vor førstudtalte Dadel læst Haan, da er det ogsaa hans selvsmigrende Forfængelighed, der her maa have bedaaret ved at lade ham troe sig og Publicum selv hævet over Kritikens Dadel. Vi have for Skik, aabent og uden Omsvøb at udtale vore Meninger i Alt hvad der staaer i Rapport til det Offentlige. At dette ikke kan skee uden at mistænkes for Personligheder, ligger i vore smaalig trevne Provindsforholds Natur. Vi kunne kun beklage den, der ikke formaaer at stille sig paa et fritskuende Punct uden at lege med sit eget billede, og dem, som ikke kunne eller ville indsee, at den sande Kjerne for enhver offentlig Debat ikke er at finde indenfor snevre eller personligt sindede Anskuelsers Skal, men at ethvert Omdømmes Frugt først modnes naar den fredes med Værdighed og Frihed. - Dagsposten ankom først henad Middag, og vi maae derfor bede vore udenbyes Læsere undskylde, om ikke alle Dagsavisens Exemplarer lade sig expedere færdige til Personpostens Afgangstid.