Almuevennen, 1843-01-11
J samme Blad Nr. 40, gjør en Jndsender de Læsere, der ikke ere paa det Rene med, om Skylden for at have tilbageholdt de meddeelte Oplysninger hviler paa Rentekammeret eller Cancelliet, opmærksom paa, at det er en heel vanskelig Sag at frikiende noget af disse Collegier i denne Henseende. Vel var nemlig Forespørgselen indkommen til Cancelliet, og afdette, da Sagen var en Landvæsens Gjenstand, henviist til Rentekamret, hvilket altsaa egentlig havde at afgjøre Spørgsmaalet, og efterat de omtalte Oplysninger vare erhvervede, at bekjendtgjøre det Fornødne herom, men det var ikke destomindre Cancelliet, der, for at forebygge Opsigt, tilraadede Sagens Henlæggelse, hvilket Raad derefter Rentekammeret troligen har fulgt. "Naar man vil spørge, hedder det, hvad der vel kan være videre at foretage i denne Sag fra Rentekammerets Side, da kunne vi Pressens Venner, med tryg Stolthed sige: Jntet, aldeles Jntet behøves foretaget. Sandheden er nu bragt for Dagen, og dens Lys er tilstrækkeligt til at gjennembryde det collegiale Mørke; og vi ville derfor blot tilføie det fromme Ønske, at Pressen, maa være istand til i ret mange lignende Tilfælde alene ved sin Røst at skaffe Vedkommende deres Ret". See, dette var det som Commissarius troede at kunne kalde, ubeføiede Jnsinuationer medens han til samme Tid kalder Collegiernes omhandlede Fremgangsmaade aldeles aaben, vi ansee, og vi troe at de Fleste af dem der ville tænke over Collegiernes Handlemaade i denne Sag, ville ansee de ovenfor af "Fædrelandet meddeelte Meningsyttringer herom, som aldeles beføiede, selv efter at have gjort sig bekjendt med Commissarius's Forsvar, vi troe heller ikke at burde lade dette Forsvar staae, urørt, især da vi i at belyse det, have en Mand at slutte os til, hvis Ord veie meere end Titusinde. Professor Schouw har nemlig udtalt sig herom, paa den ham egne rolige, og dog saa indtrængende og slaaende Maade, men da dette er skeet i et Blad som ikke findes i mange af vore Læseres Hænder, og da det trænger ind, hvor vore egne bemærkninger vilde blive overseete, saa optage vi her Professor Schouws Belysning af Commissarius's Forsvar for, at Cancelliet og Rentekammeret i Aaret 1831 tilbageholdt de modtagne Oplysninger: "Skjøndt Commissarius's Retfærdiggjørelse for vedkommende Collegiers Fremgangsmaade i nærværende Sag, tildeels er støttet paa Formodninger, saa vil jeg gjerne indrømme at der virkeligen ikke er skeet noget der fra den strængt juridiske Side kunde betragtes som urigtigt eller stridende mod Pligten; men der gives andre Hensyn, som udentvivl her bør komme i Betragtning. Det er da nu for det første at antage som afgjort, at mange, maaskee Tusinder, af Huusmænd og Huusmændskoner i de mange Aar, der ere forløbne siden 1807, have tvertimod Lovgiverens Villie, som Følge af hiin Taushed i Forordningen, været underkastede den legemlige Lidelse og den aandelige Krænkelse, som ere uadskillelige fra en corporlig Revselse. Naar Landets første Lovkyndige (Ørsted), inden han kjendte de tidligere Forhandlinger, var kommet til det Resultat, at Godseierne havde Nevselsesret over Huusmændene, saa maa man vistnok antage, at de fleste Godseiere og Forvaltere ere komne til samme Resultat, thi man er i Almindelighed kun altfor tilbøielig til ved en tvivlsom Lovs Fortolkning at antage den Mening, som meest stemmer overeens med egen Fordeel. Huusmændene, der sjelden læse Lovene og endnu sjeldnere forstaae dem, have vistnok paa Grund af Praxis og den ældre Skik, for det meste antaget, at de vare Revselsesretten undergivne; og om ogsaa nogle have havt Tvivl, eller ved Samtale, med en Jurist ere blevne gjort opmærksomme paa det Tvivlsomme i Sagen, saa have de fundet sig i det, som de ikke troede at kunne faae forandret. Det er ikke en Huusmands Leilighed at føre Proces, mindst mod sin Husbond, eller dennes Forvalter, af hvem han i saamange Henseender er afhængig. At der til Cancelliet først 24 Aar efter Anordningens Udgivelse er indkommet Forespørgsel om dens Fortolkning i dette Punkt, bestyrker særdeles meget den Forudsætning, at man i Almindelighed har antaget Revselsesretten som lovlig. Men ville vi gaae ud fra den Forudsætning, at Sagen har været betragtet som tvivlsom, saa har den medført en anden stor Ulempe, nemlig den der følger af Retsuvisheden. Har Huusmanden antaget at Revselsesretten blev udøvet med Urette imod ham, saa har den jo end mere maattet krænke ham, og har han erfaret at den ikke antoges lovlig paa et andet Gods, eller at een Domstol har erklæret den for lovlig, en anden for ulovlig, saa er han kun altfor meget blevet bestyrket i den hos Almuen gjængse Mening, at ikke Lov og Ret men Vilkaarlighed bestemmer den simple Mands Kaar i Forhold til de høiere Staaende. Klagerne over Lovenes Utydelighed og Ufuldstændighed ere som bekjendt meget almindelige saavel i Almueklassen som hos de meere dannede Klasser; de, der ikke have juridiske Kundskaber, indsee sjeldent, hvor vanskeligt det er at give Loven den fornødne Almindelighed og Tydelighed, men disse Klager bør dog ikke forøges derved, at man med Forsæt gjør Loven utydelig og lader den vedblive at være det. Lovens Taushed i det her omhandlede Tilfælde maa man dernæst antage, at have foranlediget at Huus mændenes Mishandling hyppigere har fundet Sted, end om Loven havde talt; thi naar Huusretten udøves, gaaer den lettere over til Misbrug, end der ellers vilde finde Mishandling Sted. At nu endvidere baade Bevidstheden om en saadan Revselsesrets Tilværelse og dens Udøvelse maa virke skadeligt paa Almuens Charakteer, derom kan vel ingen Tvivl være. Den leder til Usandhed og Svig og Trældommens øvrige onde Følgesvende; den modstræber Aandens ædlere Udvikling, og forhindrer Selvstændighed i Tænke- og Handlemaade. Men især er Virkningen skadelig for Huusmændenes Børn. Hvorledes skulle disse faae den tilbørlige Agtelse for deres Forældre, naar de see dem undergivne den samme Revselse som de selv ere underkastede. Det er jo netop denne Grund som Lovgiveren selv har anført, naar det om Gaardmænd og disses Koner udtrykkeligen er bestemt, et de som Huusfædre og Huusmødre ikke kunne være Huustugten undergivne. Det er ogsaa en sand bemærkning, som Kammerraad Drewsen har gjort i dette Punkt i Stændersalen, at Faderen maaskee nok rolig kunde see paa at Sønnen blev revset, men at omvendt den voxne Søn let ved at være Vidne til Faderens eller Moderens Revselse, kunde blive saa oprørt i Sindet, at han forgreb sig paa den Reisende. Og alle disse skadelige Følger af Lovens Taushed, har man ikke paaagtet, og hvorfore Først fordi man ved paa en Tid, da der ikke var noget Røre i disse Forhold, at erklære, at Huustugten ikke skulde finde Sted, let kunde indvirke ufordeelagtigt paa Arbeiderne, som deri kunde see et Signal til at der behøvedes en mindre nøiagtig Opfyldelse af deres Pligter". Havde der været Røre i disse Forhold, det vil vel sige, havde Forholdet mellem Godseierne og deres Undergivne været spændt, saa forekommer det mig, at man snarere kunde befrygte, at Loven skulde give Signal til Ulydighed, og forsaavidt synes mig, at der dengang var endnu mindre Grund til at holde Loven tilbage, end nu, da der vist formedelst den hele offentlige Stemning snarere kunde være noget saadant at befrygte. Gaardmændene tilstod man jo denne Fritagelse ved udtrykkelig Lov paa en Tid, da der ingen Nøre var, og man har neppe Grund til at fortryde det, thi det har vist bidraget til at hæve Gaardmandsklassen. At man skulde lade Huusmændene, blive revsede saalænge de taalmodig taalte det, men først gjøre dem bekjendt med deres Ret, naar de førte høirøstede Klager, kan ikke have været Collegiets Tanke, thi denne Tanke vilde hverken være smuk eller klog. Naar man vilde tage Hensyn til mulige Misbrug, saa maatte dette Hensyn jo ikke blot tages i Forhold til Huusmændene, men ogsaa til Godseierne, der jo ved Lovens Taushed, foranledigedes til Misbrug. Den anden Grund og som man især støttede sig paa, var den, at man ved at gjøre Kongens Villie bekjendt, det kunde opvække Utilfredshed hos Godseierne, som derved letteligen vilde finde sig foranledigede til at foretrække Leie for Fæste." Men ikke at tale om, at allerede det Tvivlsomme i Loven og flere Grunde kunde bevæge Godseierne hertil, naar ikke Huusmændene i saa mange andre Maader vare afhængige af ham, at han ikke behøvede hiin Ret, saa maatte det dog ogsaa undersøges om ikke Huusmændene, og det netop de respectableste, hellere vilde have Leie uden at være Revselsesretten underkastede, end Fæste med Forpligtelse at underkaste sig samme. Endeligen maatte denne Grund i fuld Maal ogsaa gjelde nu, og dog menes jo at man for Tiden nok kan give en Lov, hvorved Revselsesretten nægtes. Endnu ret. Det er en hos vor Almue indgroet Anskuelse, at Kongen altid vil det Gode, og navnlig vi beskytte de lavere Klasser mod de høieres Undertrykkelse, men at Kongens gode Villie ikke kommer til at virke, fordi den modarbeides og omgaaes af de han nærmest omgivende høieste Embedsmænd. Mon nu ikke denne Anskuelse har faaet en kraftig Understøttelse derved, at Almuen gjennem Stændertidenden erfarer, at Frederik den Sjette allerede i 1807 har erklæret, at Huusmanden ikke skulde revses corporligen, og at dette dog først nu er bleven bekjendt, De Grunde der anføres herfor, og som vi vanskeligen fatte, ville endnu vanskeligere faae Jndgang hos Almuen. Det er ingenlunde for at gjøre Bebreidelser, at disse Linier ere nedskrevne. Deres Hensigt er at bidrage efter Evne til at dette Exempel kan virke advarende for Fremtiden, om man oftere skulde ville anvende en saadan formeentlig Klogskab ved Lovenes Affattelse. Sagens Udfald vil vel neppe være tvivlsom; de roeskildske Stænder have anbefalet den, og om Kongens Handlemaade kan der vel ikke være Tvivl, naar man seer hen til hvad der passerede i Henseende til Bønder karlenes Fritagelse for at tage fast Tjeneste. Ved at sætte det i Kraft, som Bondens troe Ven allerede i 1807 besluttede, men som han maaskee i 1831 (det er uvist om Sagen i 1831 har været Kongen foredraget) af ængstelige Hensyn som ofte i den høiere Alder svække den kraftige Villie, ei bød at blive udtrykkelig Lov, vil vor nuværende Konge give et smukt Sidestykke til hiint Lovbud, som hans alderstegne Forgænger i sine sidste Aar ei havde Kraft til at give sin Underskrif*) Naar Cancelliet i 1831 vittrede: at man enten kunde svare Spørgeren, at Revselsesretten ikke var lovhjemlet, eller henlægge Sagen, da Andrageren ikke havde indsendt sin Forespørgsel med Øvrighedens Erklæring", saa skal jeg ikke nægte, at det, at undlade at svare i en for mange Tusinder vigtig Sag, paa Grund af en Formalitets Feil, ikke forekommer mig ret overeensstemmende med et CollegiumsVærdighed. Efter at vi nu have seet hvad den af hele Folket saa høit agtede Prof. Schouw offentlig har udtalt om Commissarius Forsvar for de 2 kgl. Collegier, staaer kun tilbage at berette, hvad der om Huustugten yttredes i Stænderne. Man skulde vel antage, at Alle som Een havde bekæmpet dens Vedblivelse, men nei, ogsaa den fandt sine Forsvarere, men medens det paa den ene Side maa gjøre os ondt at see en saadan vilkaarlig Ret forsvaret, saa er det paa den anden Side en Trøst at kunne tilføie, at Forsvarerne dog kun vare 2 Kammerherrer. Kammerherre Scavenius anførte, at Retten til Udøvelse af Huustugten var det eneste virksomme Middel en Huusbonde havde til at hævde sin Myndighed imod sine Undergivne. De Mulcter der ere bestemte for Pligtforsømmelser ere for ubetydelige, og det er forbunden med altfor megen Uleilighed og Tidsspilde at søge Rettens Vei, ligesom Beviset i de fleste Tilfælde er vanskeligt at føre. Det er nødvendigt at den Arbeidspligtige maa have Bevidstheden om, at han udsætter sig for øieblikkelig personlig Lidelse, ved at forsømme sin Pligt; den virkelige Udøvelse af Huustugten er i det Hele sjelden, men det er Muligheden af dens Udøvelse der er nødvendig; skulde den ophøre, saa maatte Huus bondens Vidnesbyrd i hans egen Sag være fuldt juridisk Beviis for hvad der var passeret mellem ham og Huusmanden under fire Øine. Den anden Kammerherre, som vilde have Ret til at prygle sine Huusmænd, var Grevenkop Castenschjold. Der ere Gierninger, sagde han, som trænge til at revses strax, og een af disse er den saa almindelige Mishandling af Dyrene, thi da disse ikke selv kunne øve Giengield, saa paaligger det Menneskene at gjøre det. (Sluttes.)