Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1783-02-14
J Venner, Naboer, og Selskab=Elskende Jen Eder ønsker intet heller, End at J saadant Sind lod mod hinanden see. - Det Eder vilde frie fra mange Plager, Og naar Jer Navn berygtedes, Veltænkende J blev i slige Sager, Som Plato mod Renokrates. Om Temperammenterne. Grunden til tusinde Mistanker, Bagtalelser, Fornærmelser iblandt Menneskene er, at de see ikke paa Tempera. menterne hos hverandre. Saa kalde vi Indretningen i Bygningen og Blandingen af Blodet og Væskerne i Legemet, hvorpaa beroer Lysterne og Bevægelserne i Sielen. Jngen iblandt os bygde sig selv; men den, som skabte os alle, dannede hver af os saa, som han saae, at enhver, efter de Steder, han skulle boe paa, de Embeder, Omstændigheder, Fristelser, han skulle komme ind i, behøve, de. Jld, Jord, Luft, Vand, vide vi, ere blandede i Nr. 100 R. R. alle: Vi kalde disse 4 Elementerne, og pleie efter dem at inddeele Temperammenterne i 4: det langviniske, koleriske, melankolske og flegmatiske. Alle 4 finde vi i alle; men 1 eller 2, merke vi, har Overvægt over de andre. En har meest Jld, vi kalde ham kolerisk, ved den mindste Fornærmelse, ved et Ord, ved en Mine, er hans Blod i Bevægelse. Jorden tynger en anden: han er melankolsk, naar hiin ivrer, da sørger han Sindet er fyldt ved det mindste af de sorteste Billeder. Ens Blod lettes af Luften: han er sangviinsk, Blodets hurtige Løb sætter Øine, Mund Beene og alt i Bevægelse af Glæde; men den Flegmatiske, den Vandagtige, er sei i sit Blod, ligegyldig ved alt, uden Sorg, uden Fryd, uden Følelse. Hver Complexion har sine Mangler og Fordeele: lettest igiennem Verden kommer den Flegmatiske, den Vædskefulde: men han gaaer og mindst savnet af Verden, thi han gjorde ei megen Nytte, medens han var i den: han lider ikke ret ont; thi over ingen Ting sørger han; men kan han og siges at have godt, da han ei heller har Følelse af Glæde, alt for lidet kan glæde den Sangviinske, snart gaaer han for vidt i sin Glæde; men saa bortslaaer han Sorgerne, opmuntrer de Sørgende, opliver Selskaberne: han er den behageligste Selskabsbroder, han tager Deel i hvers Glæde, han giør godt imod Trængende: han bærer over med Feilende. Ved sin Mine alene bortkyser han Sorgerne - fordobler han Gaverne. Ham er det ei Roes: det koster ham ei Møie, Nytte og Glæde derimod bliver det for andre. Langt mere Møie koster det at glæde sin Næste den Melankolske, den Tungsindede, han er sig selv Byrde og andre, men han bebyrder sig og ikke letteligen med Laster; thi han frygter for alt, overveier alt; men af Frygt og Forsigtighed undlader han og ofte det Gode, han ellers kunde giøre. Skal store Beslutninger tages, Foretagender udføres, HindrinNr 10, Nr. ger overvindes og giennemtrænges, den Koleriske giøre det men see han til, han forløber sig ikke, vaage han vel over sit Hierte, han føres af Naturen til Mod, snart kan han vove for meget - til Stolthed; han foragter da andre - til Vrede, han fortørner da mange. Skaberen blandede Vædskerne, at et Slags Tilbøieligheder i os kan holde Stand med et andet, og han blandede Menneskene, at hiin kan opmuntre denne, den sidste igien standse og styre den første. Nu kan vi øve og prøve, fornøie og forbedre hverandre. Mit sagte Sind skiønnede jeg ei, saae jeg ei, at en andens er voldsommere, og den Hæftige skammer, sig, og, før han merker det selv, ligner han alt den Sagt modigere. Tvende Forseelser begaae vi, som hindrer vor Omveldelse meere, end vi tænke, nogle iblandt og stole paa Temperammentdyder: nogle igien undskylde Temperammentfeiler. Saa bryster sig den Melankolske af sin Gudsfrygt, og den Sangvinske af sin Menneskekierlighed, begge forglemme, at begge de Dyder bør være samlede med hverandre, hiin bør være Moder til denne. Den Melankolske er ei ødsel og den Sangvinske ei gierrig. Saa øver hver den Dyd, som er ham let, og troer dog denne er nok Er det Konst, fordrer det Strid, vise vi der Fornægtelse, vi ere dydige, blot fordi vi ikke engang kunne være lastefulde: hiin kan ikke være ødsel, og denne ei gierrig: Menneskehaderen kan ikke være vellystig, og den Vellystige ei længe være Fiende. Var Temperammentet det modsatte, vi vare da de, som vi nu laste i de andre, men vi gave os selv ikke Sindet, og dog regne vi os det til Fortieneste? lader os prøve vore Grunde, vor Kamp, vore Hensigter! men vi tillukke Øinene, vi ville være gode, strax ere vi det. Vi see paa en Dyd, og vi oversee Feilerne. Paa Temperammentdyder stole vi, og (hvor forvendt er ei Mennesket) Temperammerfeiler undskylde vi, en føler Jlder i Blodet og Nær 102 R. R. troer, ham er det tilladt at være løsagtig. Har vi da en Opmuntringer, Midler, Fornuften, Ordet, og Bønnen; vi ville bruge dem strax, stedse, upartiske, utrættede, vi skulle vinde. Vi ville kiende vor Fiende; hver modstaae sig selv; men hver vide hvad Last, Lyst, Vane, Bevægelse han har at modstaae, her er nu min Post, og her bør jeg vaage. Var ei Strid, ikke Seier: Gud giør Pligterne, tunge for at giøre Glæderne større; men nu flyer den Feige: nu siger han, jeg kan ikke modstaae. Som troe Søn opianker han Faderens Figenblade. Han kalder Lasterne Dyder, han kalder Vellysten Munterhed, Strenghed Alvorlighed, Karrighed Sparsomhed, Ødselhed Gav, mildhed. Kunde han ei skielne det bedre, modstride troere? jeg vil minde mig selv ofte, at Spørsmaalet vil giøres eengang af den, som dannede, kiender og dømmer mig. Dog dette angaaer kun os selv; vi maa see derimod paa Sindets Beskaffenhed og Vædskernes Blanding, naar vi dømme om andre. Hvad daarligere, end at troe, at i et Selskab den Muntre skulle aldrig engang tale for frit, eller den Melankolske see suurt, hvad unaturligere fordre vi af dem, som opofre os al deres Tid, deres Kraft, end at dens Gierning, dens Gang skal være saa hurtig, som hiin, naar Gud gav den en langsommere Siel, og den Vædske, som bevæger dens Krop, af Naturen er sei; eller at den aldrig skal fortale sig mod mig, som har et ildagtigt Blod, og et altsaa ved hver Leilighed brusende Sind, omskab dig først selv, svarer den med Ret, last mig saa først, fordi jeg kan ikke omskabe mig! vi bør forbedre os selv, det er sandt; men lader os giøre det først! da merke vi først, hvor langsømt det skeer, hvor vanskeligt det er. Vi bør ei undskylde os selv; thi vi have Kundskab, Opdragelse, Anledninger, Mindelser selv; men vi vide det ikke om andre. Vi vide det til, ville vi kun, at de ere R 103 er langt mere undskyldelige, end vi Vi see ikke, hvor meget de modstaae sig selv, eller om de kunne modstaae sig mere: dog tør vi dømme, dog laste, dog paalægge enhver, som har ringere Kraft, tungere Byrde, end os selv, hvad, om deres Sukke gaae op over os, hvad, om vi ere ufuldkommere, end de min første Regel er den, fordre intet af nogen, uden det, du er vis paa, at du, naar du i alt var i dens Sted, kunde og vilde efterkomme selv, og den anden bør være denne døm intet om nogen, uden du veed, at du indvortes og udvortes nøie nok kiender ham. Historisk En Kone, som havde tre Sønner, var bleven Enke, og levede blot af deres Hænders Arbeide. Omendskiønt der ikke udfordredes meget til hendes Underholdning, saa kunde dog tidt disse unge Menneskers Fortieneste ikke engang forskaffe hende den. Da de nu saae deres Moder, som de elskede saa høit, i saa trængende Omstændigheder, faldt de engang paa en sælsom Beslutning. Man havde for nogen Tid siden bekiendtgjort, at den skulde erholde en anseelig Belønning, som kunde for Øvrigheden opdage den Røver, der havde bortrannet adskillige kostbare Sager. De tre Brødre overlagde med hinanden, at den ene afden skullde forestille Røveren, og at de tvende andre skulde bringe ham for Øvrigheden. De trak Lod med hinanden om hvem der skulde være Røveren, og Loden faldt paa den Yngste, som strax lod sig binde og føre for Dommeren. Denne spurgte ham ud, og det unge Menneske beaede, at han havde stiaalet det Borteblevne. Man sendte ham til Fængslet, og de tvende andre Brødre erholdt den belovede Sum udbetalt. Deres Hierter vare fulde af Ømhed, ved deres Broders Fare. De fandt Leilighed til at komme i Fængslet, og da de tænkte, at der var ingen, som saae R. 104 Rdlr. dem, omfavnede de deres Broder paa det kierligste, og overgydede ham med deres Taare. Dommeren, som ongefær saa noget af det der gik for sig, faldt i Forundring, over dette uformodentlige Syn, og befalede en af sine Folk, hemmelig at snige sig efter Anklagerne, og ikke lade dem af Sigte, førend han havde indhentet en til denne Sags Oplysning tjenende Efterretning. Betienten vidste got at forrette sit Ærende, og berettede sin Herre, at da han havde seet dem begge to at gaae ind i et Huus, var han gaaet nærmere, og havde hørt dem at fortælle deres Moder det, som man ovenfor har læst, og at den stakkels Kone ved denne Fortælling havde givet et stort Jammerskrig fra sig, og befalet begge Sønnerne at bære de bekomne, Penge tilbage, efterdi hun heller vilde døe af Hunger, end opholde sit Liv ved en af hendes elskelige Sønners Død. Dommeren, som neppe kunde troe dette Under af den børn lige Kierlighed, lod strax bringe den Fange for sig, satte han stærkt tilrætte for det begangne Tyverie, og truede ham endog med de allersmerteligste Legems og Livs Straf ser; men det unge Menneske, som intet rørte uden Ømhed, til hans Møder, blev ubevægelig. O, det er alt formeget raabte den dydige Dømmer, i det han faldt ham om Halsen, fortreffelige Søn, J sætter mig i den største Forundring, Han gav derpaa strax Keiseren Efterretning derom, hvilken fant saa stor Bahag i denne heroiske Handling, at han forlangte at see de tre Sønner, overvældede dem med Berømmelser, tillagde den Yngste en anseelig og de tvende andre en noget ringere aarlig Pension.