Berlingske Tidende, 1836-12-28
(Fortsættelse.) Jeg er vel ikke heller den Eneste, som hylder den Mening: at meerbemeldte Anordninger dog maaskee burde gjøre nogen Undtagelse fra Maximen, "at Optagelsespengene, lad endog være under passende Betingelser, ikke bør være afvejet eller staae i Forbindelse med den Skade, som er tilføjer da man ellers kan møde den Andmalie: at naar f. C. en Fædriver i Vinterens Tid, da der kan ligge 1/2 Alen Snee eller derover paa Jorden, ikke kan afværge, at et eller flere af hans Hjord løber ind af en eller anden Aabning paa et Hegn eller over Vejen paa Marken, hvor ingen Hegn er, tvertimod den Liberalitet, som herskede i Lovens 611-18, strax er forfalden til at betale Eieren forhen citerede 3 Rbd. Sølv pr. Stk., efr. Viborg-Stændertidende Pag. 1043, – det Samme om en Hest fra Vandtruet om Vinteren, naar de ere hvilte og muntre, som let kan skee, løber fra Karlen ind i Naboens aabne Gaard eller paa hans uindhegnede Mark, og der ligesaalidet kan skade, etc. etc. Naar derfor Optagelsespengene, hvor enten aldeles ingen Skade fornuftigviis kan taxeres, eller hvor Skaden dog alene kan ansættes f. Ex. til ikke over 1 Rbd., som selv følgelig under alle Omstændigheder desforuden burde erstattes, alene blev fastsat, efter en saa moderat Norm, at de ikke kunde skjønnes at opløbe høiere end som til en liden Erstatning for den Tidsspilde, Eieren eller hans Folk havde ved Optagelsen om man hertil under saadanne Omstændigheder altid fandt sig foranlediget i det Høieste de Halve af de Fulde; men fulde Optagelsespenge, som f. Ex. de af begge Stænderforsamlingerne foreslaaede, derimod ikkun blev bestemt for det Tilfælde, at Skaden ved uvillige engang for alle dertil af Retten for hvert Sogn udnævnte eedtagne Mænd, kunde taxeres over fornævnte Rbdlrs. Værdie, vover jeg at formene, at hverken nogen fjendtlig sindet eller slettænkende Kreaturejer saa let, som nu, skulde faae Anledning til at chicanere, mindre i Hegnsforordningen finde en Spore til at berige sig paa sine Medborgeres Bekostning og det endnu saameget mindre, naar Moderation avarte gaves efter de optagne Kreaturers Mængde og en betinget Deel af Optagelsespengene tilfaldt Fattigvæsenet, som Stænderforsamlingerne have foreslaaet. Men at der snart altid existerer en Tid, længere eller kortere, hver Vinter, hvor Alt det, som hos Landmanden ordentligviis kan tilføjes Skade, er beskyttet af Frost, Snee og Jislag og enhver Optagelse derfor ikkun vilde involvere Hegn eller egen Fordeel, synes ingen af Stænderforsamlingerne at have taget Hensyn til, og, sandt nok, kunde dette heller ikke skee, uden ved at gjøre den tilføiede Skade til Betingelse for Optagelsespengenes Erlæggelse; thi hvo kjender vel forud, hvad Beskaffenhed, Vinteren vil faae – Billighed havde et saadant Princip vist ogsaa for sig, efterdi at hvor aldeles ingen, eller ikkun en saare ubetydelig Skade er tilføjet eller kan befrygtes, kan beføielsen til at optage anden Mands Kreature aldrig være saa stor, som naar det Modsatte finder Sted, hvilket ogsaa laae til Grund for den ældre Lovbestemmelse i Forordn. 1794 §. 32 ved hersteds at basere Optagelsespengene paa den større eller mindre Fare for Skade efter Ufredens Beskaffenhed, men som man nu fjerner al Hensyn til. Derimod ganske at lade Optagelsespengene bortfalde, hvor ingen Skade kan taxeres, synes saameget mere at have Betænkeligheder, som Skade dog alligevel kan være tilstæds og Eieren f. Ex. ikke kan paalægges at bevise: at det Græs, som befandtes afgavet, eller Korn nedtraadt, ikke var skeet af de Kreaturer, han optog, naar det foregaves forud, at være skeet af andre Kreaturer, men denne altid bør have en præsumtio juris for sig, saalænge indtil om Eieren af de optagne Kreaturer beviste det Modsatte; saa at der ofte kan tænkes noget Tilfældigt, den viseste Lovgivning aldrig vil kunne lompe paa en Maade, at intet Anstødende skulde kunne tænkes, imod hvad den strænge Ret tilsiger, om Beviset ej ofte var saa vanskelig at forskaffe, men man in dubie snarere bør favorisere Jordeieren, hvis Eiendomsret er krænket, end Dyrets Eier, hvilket denne, under andre Omstændigheder, maatte ansee for ubilligt. At Lovgiveren ellers ikke ved saa skarpe, ofte for Kreaturenes Eier eller Folk heel utilregnelige bebyrdende Bestemmelser, kan fremvirke en almindelig Hegningstilstand, være sig ved Diger, Gjerder &c. allevegne, maa nu saamange Aars Erfaring, siden 1817 om ei 1794, berettige til at antage; sligt er ogsaa et saa voldsomt Middel, at der hverken tages Hensyn til om Uformuenhed er Aarsagen, eller om denne ligger i den platte Umulighed eller dog i vanskelig overvindende Localitetsforhold, saalidet som til i det Foregaaende omtalt, at hvad der kan have nogen billighed for sig om Sommeren, ikke altid ogsaa har det om Vinteren, hvor Vandsteder, Bække, Aaer a. ere tilfrosne, Markleddene hjemtagne og Hegnene ofte belagte med saa haard en Sneemasse paa begge Sider, at den ved Overstigningen kan bære Kreaturet &c., thi, man lægge behagelig Mærke, til, at Enhver kan til alle Aarets Tider, som det hedder i Forordn. 1817 § 1 og 2, paa hans besaaede eller ubesaaede, indhegnede eller uindhegnede Jorder, med lige Ret til Optagelsespenge, sætte sig i Besiddelse af Andres Kreature. Ogsaa vil Jngen nægte, at vore Hegnsanordninger, som de nu ere, langt bedre ere skikkede for tæt beboede frugtbare Deele af Landet, hvor Arbeidet ved at indhegne en mindre ark altid er mindre besværligt og enhver Fodbred Jord ogsaa har større Værd, end for vidtudstrakte Klit, Hede, Kjær- og Moseegne, samt andre Steder, hvor Hegn vanskelig kan opføres, og man derfor kan sige, at naar ingen Undtagelse herfor kan gjøres, det jeg saameget mindre kan indsee Muligheden af, som Grændserne vanskelig vil kunne lade sig afpæle, bør det Hele ogsaa være saaledes afpasset, at disse Localitetsforhold kunne komme i nogen Betragtning. Jngen tænker eller kan tænke paa, at udvide Anordningerne til Jsland, men der vil vist kunne forevises Egne, især i Jylland, som ikke afvige meget derfra.