Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-06-10
Efter saa mange foregaaende Uheld, atter at være sat i den ulykkeligste Stilling, lod mig formode, at det vilde være forgjeves, længere i dette Fag at trodse min ublide Skjebne; men om mueligt ved en tryggere Syssel at anvende min Flid, hvor den ei kunde tilintetgjøres ved Søeskade, Krig eller Falliter. Jeg skrev derfor, i Begyndelsen af dette Aar, til enhver af mine forhen Bekjendte, forelagde dem min Plan, de Fordeele samme vilde have, og den Sikkerhed jeg vilde stille, ifald de kunde forstrække mig med den til sammes Jværksættelse ubetydelige Capital, men jeg fik til Svar, at de vare under nærværende Conjuncturer i en saadan Stilling, at de ei kunde redde sig selv. Daglig tiltagende Nød tvang mig til at vove det Yderste, for ved hastig Hielp at redde en elsket Familie. J Haab om, at der dog blandt en heel Nations formuende Mænd vilde findes Een, derimod en billig Sikkerhed vilde lade sig bevæge til at redde en retskaffen Familie, lod jeg i Christiania Jntelligentsblade No. 3, d. A., indrykke følgende Avertissement: Jeg har desværre havt den bedrøvelige Erfaring, at ethvert af mine Foretagender, bestandig har havt de uheldigste Udfald og ledet til min Undergang. Fra min tidligste Barndom har jeg været berøvet Alt hvad de fleste Skabninger nyde; det første, som viste sig for mine Øine, var bedrøveligt, min Ungdom var de smerteligste Lidelser, min Manddom faa Glæder, men de føleligste Tab. J Løbet af 10 Aar er jeg 4 Gange ruineret, hvergang berøvet flere Aars Flid og Møie, deels ved Skibbrud, deels ved de uheldige Conjuncturer, Krigen og Pengevæsenets Forandringer; dog har det hvergang lykkedes mig ved anstrænget Flid og nyt Haab, nogenledes at ophjælpe mine Tab til nu, da jeg atter ved adskillige tilstødende Uheld og Pengeforordningen af forrige Aar er aldeles ødelagt og med min Familie bragt til Betlerstaven. Jeg øiner en gyselig Fremtid; da alle Forsøg og anvendt Flid for at afvende nærværende Nød og igjen at komme i Virksomhed have været forgjeves. Tvungen til at skiule Husets invendige Jammer, af Frygt for ondskabsfulde Menneskers Krænkelser, er jeg, uden nogen formuende Ven, omgiven af den ædleste Kone og Børn, hvis første stille Smerte og sidste Taarer endnu mere forøger mine Lidelser. At kunne danne denne min lille Kreds til ædle og gode Mennesker har været min eneste Glæde, men ogsaa dette Haab er mig berøvet, da jeg maa tænke mig dem som forladte Skabninger at blive et Offer for Mangel, ja for Lasten selv. Mit sidste Haab er nærværende Bøn til den ædle Menneskeven, der maatte finde sig rørt ved bemeldte Families tunge Kaar, og vilde hjælpe, naar det befandtes at samme Familie var hans Deeltagelse værdig, med et Laan af 500 Spec., der vilde være tilstrækkelig paa ny at fortsætte min Virksomhed, imod at faae samme Capital mod Renter tilbagebetalte inden Forløbet af 16 Maaneder; jeg er villig til først at gjøre Rede for sammes Anvendelse, deponere den for samme tilvendte Eiendom tilligemed mit Jndboe, da jeg ikke mere er Eier af faste Eiendomme. Den Mand, som vil og kan hjælpe paa ovenbemeldte Vilkaar og derved tilvinde sig en ellers ulykkelig Families Taknemmelighed, der ved ethvert glad Øieblik i sit tilkommende Liv vil med de varmeste Følelser erindre sin Lykkes ædle Skaber, behage at nedlægge sin Adresse i AvisExpeditionen, mærket Haab. Jeg erfarede siden, at flere formuende Mænd havde forsikkret, at jeg vilde blive hjulpen; imidlertid meldte sig ingen, og al Hielp udeblev. Jeg var nær ved at fortvivle, da jeg læste i den danske Statstidende en Jndkaldelse, hvoraf jeg troede med fuldkommen Vished at kunne hæve een mig tilfalden Capital, og ilte derfor med stor Opoffrelse herhid, i det glade Haab om at blive reddet; men ogsaa heri blev jeg skuffet, og derved mere ulykkelig end forhen. Adskilt fra en elsket Familie, hvis Liv dependerer af mit, befinder jeg mig i den hielpeløseste Stilling, uden Haab at see den igjen uden ved hastig Hjelp. Jeg har baaret mine egne Lidelser med Taalmodighed, uden at klage; men helligere Pligter tvinge mig for første Gang til at overtænke det Forbigangne, og udtrykke mine Følelser ved sammes Erindring og nærværende Nød. Min Tillid til den alvise Skaber og hans Retfærdighed, der i 33 Aar har tilskikket mig saa mange Legems- og Siels=Lidelser, og Haabet om gode Menneskers Bistand, giver mig Mod til at frembringe min Bøn for den ædle Danske Nation, blandt hvilke saa mange godgjørende Mænd bestræbe sig for at lindre deres lidende Medmenneskers Nød.