Aarhuus Stifts-Tidende, 1834-02-08
J Northampton Courier læses følgende Beretning fra en Reisende, der befandt sig ombord paa Dampskibet New. England, da dets Dampkjedel sprang: "Skibet, som var bestemt til Hartford og havde omtrent 80 Passagerer ombord, forlod New York Kl. 4 om Eftermiddagen, i Følge med to andre Dampskibe. Af den Mængde Mennesker, som havde samlet sig ved Afreisen, kunde Passagererne nok slutte, at der maatte være noget Usædvanlig forbunden dermed, og snart viste det sig ogsaa, at betydelige Væddemaal vare indgaaede om de forskjellige Dampskibes Hurtighed. J flere Timer fulgtes alle 3 Skibe temmelig godt ad, indtil det ved en forvoven Fyring lykkedes New-England at vinde Luven fra sine Rivaler. Da det begyndte at mørkne var det saaledes kommet et Par engelske Mile forud Passagererne begave sig tidlig tilkøis: Damerne i deres Kahyt paa første Dæk, i lige Linie med Damp kjedlerne; Herrerne nedenunder. Jeg havde vel omtrent sovet et Par Timer, da jeg vaktes ved tvende frygtelige Knald, og umiddelbar derpaa fulgte et rædsomt Jammerskrig, der kun altfor tydeligt forkyndte mig, at Kjedlerne maatte være sprungne, og havde udbredt Død og Fordærvelse blandt Passagererne. Saasnart jeg var kommen noget til mig selv efter de bedøvende Explosioner, sprang jeg op fra mit Leie, men fandt det med Topper belagte Kahytsgulv bedækket med gloende Kul og sydende Vand. Jmidlertid lykkedes det mig dog at naae Trappen og komme op paa Dækket. Men, hvilket rædsomt Skuespil viste sig ikke her for mit Blik, Natten var mørk og stormfuld; men ved den endnu ikke slukte Jld saae jeg det tildeels oprevne Dæk belagt med en Masse af forvirret imellem hinanden kastede Stumper. Hjulene, Maskineriet og Damekabytten vare aldeles splintrede. Rundt omkring laae i det mindste 30 forbrændte, lemlæstede og skoldede Mænd, Qvinder og Børn, bedækkede med Blod, og forresten sorte som Negere. Nogle raabte i de ynkeligste Toner om Hielp, medens Andre kjæmpede gispende med Døden. Jngen kunde yde dem nogen Bistand. Klokken var nu omtrent 3 om Morgenen; men da Dagen brød frem blev Skuet endnu langt rædsommere. Explosionen syntes især at have udtømt sin Kraft over Damekahytten. Mange af de Ulykkelige, som befandt sig der, vare saa frygteligt lemlæstede, at der neppe var Spor tilbage hos dem af menneskelig Skabning. Frygtelig var det at see dem i Dødskampen krumme sig paa Dækket. Til Lykke holdt Skibet dog endnu sammen, og saasnart det dagedes blev der draget al mulig Omsorg for at skaffe Hjelp og Lindring til de ulykkelige Offere for et Dampskibs-Væddeløb."J Anledning af at der i Vaudevillen: "Sovekameraterne, som opføres paa Theatrene i Paris, forekommer en fransk Soldat, ved Navn Thibaut, som Forf. lader reise til Stockholm for at besøge sin gamle Krigskammerat, Kong Carl Johann, har en Hr. Thiebaut selv, nuværende Tømmermand i Barle Due, ladet følgende Bekjendtgjørelse indrykke i Aviserne: (Her oversat fra Altona Mercur.) Taknemmelighed gjør mig det til Pligt at berigtige en i flere offentlige Blade omtalt Anecdote, oprindelig af Vaudevillen: de to Sovekammerater. Ja, jeg har havt den Ære, at være den brave Bernadottes Ven og Vaabenbroder. Vi levede, som Grenaderer i eet og samme Regiment, 5 Aar i saa nøie Forbindelse med hverandre, at naar den Ene ingen Penge havde, kunde han frit benytte sig af den Andens. Jeg forlod ham i Lyon, da han endnu kun var Corporal og jeg Soldat. Han er bleven Konge, jeg er endnu kun Tømmermand. Da Marskal Bernadotte engang siden reiste gjennem Barle Du havde han erindret sig sin gamle Kammerat Thiebant og søgt efter mig over hele Byen, men uheldigviis havde jeg været fraværende, som gjorde mig meget ondt. Nogle Aar derefter kom en Sprogmester fra Stockholm, Hr. Tabari, til Moyneville, i Nærheden af Barle Due, for at besøge sin Familie. Da han erfoer, jeg fordum havde tjent tilsammen med Kong Carl Johann, opsøgte han mig i Bar og overtalte mig til at give ham et Brev med til Hans Majestæt, til hvem han egenhændig vilde aflevere det. Jeg gav saameget villigere efter for Opfordringen, da under deslige Omstændigheder Hjertet erstatter hvad Forstanden mangler; jeg følte mig begeistret, ved min oprigtige Hengivenhed, ved hiint gamle Venskab, som Tiden ikke havde udslukket. Jeg anmodede Kongen af Sverrig ikke om Andet, end om et Minde af Grenaderen Bernadotte, og erholdt det. Neppe vare 2 Maaneder forløbne, da Generalkassereren i Maasdepartementet lod mig tilstille 10 Louisdsori Kong Carl Johanns Navn. Altsaa var Carl Thiebauts Navn endnu i Erindring hos hans gamle Vaabenfælle, hvem dog Etikettens Tvang ikke havde tilladt, at svare Tømmermanden. Jeg tilstaaer det, at Foræringen var mig meget smig rende, og kom ret tilpas for mig og min Familie. Aldrig havde den Tanke kunnet opstaae hos mig, at kaste Pengen i Maasfloden. Det havde været baade naragtigt og utaknemmeligt. Vaudevilleskriverens Fortælling er altsaa en blot Opfindelse, og kan ikkun betragtes som en Bagvaskelse, hvormed Historien ikke vil befatte sig. Thiebaut, Tømmermand i Barle Due.