Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-02-02
Da vi gik tilbage til Sancy, fortæller Adolf, kogte Blodet i mine Aarer. Mondon havde været saa nær ved mig, i et Huus, hvilket jeg saa ofte besøgte; han havde derfra fundet Midler til atter at støde til Hæren, Midler, hvilke maaskee aldrig igjen vilde tilbyde sig for mig, og hvilke vare mig saameget desto nødvendigere, da mit Forhold til Therese kunde gjøre mig mistænkt for Bedrageri og Utaknemmelighed. Formedelst den Storm dette vakte i mit Inderste, havde jeg saaledes fortnet mine Skridt, at Therese ej meer kunde komme efter mig. Endeligen blev jeg staaende, og blev vaer, at hun var udmattet. "Du tænker kun paa denne Adolf, sagde hun med Bebreidelse, siden vi gik bort fra Henriette, seer jeg nok, at Du slet ikke bekymrer Dig om mig. Dyrebare Therese!" raabte jeg, Du er saare uretfærdig, Hvor lidet vilde Du beskylde mig for, at foretrække denne Adolf for mig, hvis Du vidste hvo han er, Og maa Du da en omsider lære at kjende ham, Maa Du ei omsider elske ham for Din egen Skyld, efterat Du saalænge var ham, under et andet Navn, god "Det forstaaer jeg slet ikke, sagde Therese uroligt; men det forundrer og ængster mig. Lad mig ej blive i denne Urol den er piinligere end den virkelige Kummer. Therese, Du veed ikke, at min gode Lykke hænger af eet eneste Ord. Jeg kan vinde Alt, tabe Alt, thi mit hele Liv beroer paa Din Kjærlighed – og den vil Du maaskee unddrage mig. Og dette Ord, der afgjør min Skjebne - og jeg maa udtale det, lad saa Din Vrede Din - eller Din Ligegyldighed dræbe mig - jeg skal dog gaae herfra med Din Agtelse - - End do. - Jeg er ikke Antoinette, jeg er Adolf Ved disse Ord sank jeg ned for Thereses Fødder og greb hendes Haand. Hun drog den tilbage, udstødende et højt Skrig og undflyede. Jeg behøver vel ikke at sige, at denne Tilstaaelse øieblikkeligen forandrede alle vore Forhold. Fra denne Stund betragtede Therese mig med Uro, ligesom om hun frygtede for at opdage en Fiende i mig; som om hun satte Mistillid til de Følelser, jeg kunde indgyde hende. Det fordomsfrie, fortrolige Udtryk i hendes Ansigt var blevet alvorligt, ja mørkt, hendes Stemme havde endog forandret sig. Jeg saae nok, at hun elskede mig; men mine Forhold vare overalt usandfærdige. Allerede varede det flere Uger, da Therese en Dag opsøgte mig; hun vilde tale med mig; men Forlegenhed hindrede hende. Hun begyndte flere Gange paa at tale, holdt derpaa inde, og sagde mig endeligen med rørt, skjelvende Stemme, at vi maatte skilles ad. Faderen, der ei havde ophørt at holde mig for Mølleren Ps. Datter, troede nu at have fundet et Middel til at bringe mig til min Familie eller den lille Hob, med hvilken den drog omkring. Han ventede mig i Mans som et Brev meldte, hvilket den samme betroede Mand, der fulgte mig til Sancy, havde overbragt. Therese troede, at burde trøste mig; hun var belavet paa min Fortvivlelse, og da jeg, ej istand til længer at staae opreist, faldt omkuld, omfavnede hun mig med sine Arme og raabte. Adolf! Adolf raadde jeg, er jeg dog Adolf for Dig Adolf, min Adolf!" svarede hun. " elsker mig altsaa. – Hun saae paa mig bestyrtet; hendes Læber vare blege; de bævede; hendes Træk vare ganske forandrede. – Om jeg elsker Dig!" raabte hun. - - Jeg troede min Siel fløi bort – og hvor fød havde Døden været, Men hendes Faders Villie var vor Lov, den følgende Dag var Alt færdigt til min Afreise; vor Afsked skulle være den skjønneste Dag i mit Liv hun fulgte mig lige til hiin Side Bjerget, og skiltes fra mig under de inderligste Forsikkringer om Kierlighed. Jo længere jeg fjernede mig fra Sancy, desto mere følede jeg mine Livs Baand slappede; et efter andet brast; der blev intet tilbage, som endnu havde kunnet holde mig fast; Verden, der for kort siden var forekommet mit Hjerte saa snever, forekom mig nu som en grændseløs Ørk, i hvilken jeg, fra alle Sider, ønede Jntet, uden Eensomhed og Tilintetgjørelse. Jeg forfærdedes over, at jeg uopholdeligen tilskyndet forlod den eneste Punkt, hvor alle mine Ønsker, mine Forhaabninger, mine Sielekræfter vare forenede, forat lystre elendige Overeenskomster, hvilke Menneskene, uden mit Vidende havde sluttet. Jeg saae tilbage efter det elskte Sted, alle mine Tanker vare rettede derhen, jeg forbandede de Pligter, som fængslede mig, som dreve mig maaskee for evig derfra, maaskee uden Nytte for Andres Lykke, uden et velgjørende Øjemed, af Grunde, hvilke Selskabet, ligesom et Lokkemad, havde kastet hen til mig, for at berøve mig mit Livs Sallighed. Selskabet. – – – bittert begyndte jeg at begribe, at man kunde hade det, og at heftige Gemytters Udsvævelser, hvilke nu syntes at bevirke dets Opløsning, uden selv at vide deraf, var intet andet, end Naturmenneskets, i saamange Aarhundreder forhalede, Hevn. Hvor tørstede jeg ikke efter at virke med i deres frygtelige Sendelse! (Sluttes i næste Nr.)