Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-11-22
Nogen stræng videnskabelig Dannelse havde min Fader ikke nydt. Møisomt og suurt havde han, ved Selvstudium, maattet berige sig med Kundskaber, og ved Selvtænken udvikle sin naturlig gode Forstand. De Jndsigter, han havde erhvervet sig, lignede derfor ikke det Støvguld, som endog den lade Neger kan efterhaanden opsamle ved Strandbredderne, men den gedigne, i Jordens Indere indsluttede Erts, som kun den flittige Bjergmand kan faae, ved utrætteligen at gjennembore Gruben. Den Lærde af Profession vil maaskee med Ringeagt see ned paa hans møisomme Stræben, og, med det foragtelige Navn Halvlærd eller Polyhistor nedsætte hans Værd. Men den upartiske, for al Forfængelighed frie Philosoph, eller, som Plato kaldte en saadan, Videnskabsynder, vil saa meget mere hædre og agte denne tunge Aandsudvikling, som den paa Methodens almindelige, banede Kongevei, erhverves langt lettere, og derfor er saa meget mindre fortjenstlig. Men lad Urtekjenderen længe nok beundre den i Drivhuset fremkomne Blomsts sjeldne Farvespil og Vellugt. Naturens Søn glæder sig ogsaa ved Markblomsten, der er opvoxen under Guds frie Himmel. Min Faders Tørst efter Kundskaber var ubeskrivelig, og dens Tilfredsstillelse søgte han paa de forunderligste Veie. Han lærte sig selv med ringe Veivisning Sprog, ja endog Astronomie, Mathematik. De Aftener, som andre Folk af hans Alder pleie at tilbringe i Selskab og med Spil, anvendte han til at berige sin Aand med nyttige Kundskaber. De bleve ham vel ingen Kilde til Rigdom, ikke engang til Ære, thi han elskede Videnskaberne, ligesom Dyden, for deres egen Skyld, og han var aldrig for at prale med fine Jndsigter; men de bleve ham en Kilde til en Aandsnydelse, der erstattede ham Savnet af fand selige Adspredelser. Havde Skjebnen nægtet ham Formue, saa havde Forsynet derimod begavet ham med en Tænkekraft, der lod ham finde i Skabningens Herlighed den sande Sielenydelse, som mangen en Fyrste i sit Purpur maa savne. Hvad min Fødestad angaaer, da lignede den det nu saakaldte Kjøbenhavn hverken i legemlig eller aandig Henseende. Man saae endnu ingen af de Pragtbygninger, som nu prunke saa stolt og kappes med Paladser og Rangen. Palaier havde man vel, for det meste de samme, vi have endnu, men de fleste andre Bygninger vare opførte efter den store Jldebrand 1728 og altsaa ganske i den Tids Smag. Kronprindsens og Kronprindsessegaden vare endnu ikke til, men beplantede med Træer. Som det var i det Udvortes, var det ogsaa i det Jndvortes. En henved halvfjerdsindstyveaarig Fred havde ladet Alting blive i sin gamle, vante Bane. Bygningerne vare, ligesom Sæderne, jevne og ukonstlede. Naar jeg stundom fik Lov til at røre og bevæge mig frit i den fri Natur, saa var ingen gladere, end jeg. Aldrig følte jeg mig lykkeligere, end naar jeg med mine Kammerater kunde lege Skjul, Blindebuk og Krig i Rosenborg Hauge. Den Gang var der Tumlepladser nok her forden uskyldige Barndom, ligesom trygge og tætte Buske for den ensomme Nattergal. Haugen var næsten dobbelt saa stor som nu. Der, hvor nu den indelukkede Exerceerplads er, var den Gang en delig Blomsterhauge med et Springvand i Midten og Gangene besatte med ældgamle Citron, Pommerants=, Laurbær= og Myrtetræer i Baller, der kunde tages ind om Vinteren, og om Sommeren udbredte deres Vellugt rundt omkring og tryllede de Spadserende hen til Jtaliens skjøn neske Egne. Paa de andre Sider af Haugen vare lange Alleer med høje Træer, der maatte fældes, for at skaffe Bygningerne i Kronprindsessegaden Plads. Der manglede altsaa ikke paa Tumleplads for os Børn til at gjøre os saa lystige, som vi vilde. Sieldent bleve vi af den gamle Portner Adam, der bevogtede Jndgangen til dette Paradis, forstyrrede i vore glade Lege. Vor Frygt for denne Adam var ubeskrivelig. Øinede vi ham paa en Afstand af hundrede Skridt, med sin Hasselkjep i Haanden, saa forekom han os som Goliath blandt Philisterne. Den mindske Trudsel med hans Kjær adspredte os som en Spurveflok. Vi kjendte hans stoiske Barskhed, og vidste, at hans høje Alvor ikke yndede vore Optøier. En fornuftig Retirade reddede os saa meget snarere, som vii Fødderne vare ham ligesaa overlegne, som han os i Armene. Jmidlertid forstode vi os dog ogsaa paa Bestikkelseskonsten. Denne underlige Adam, der betjente sig ved hvert andet Ord, han sagde, af det besynderlige Mundheld, guksaasom: Seyd ruhig, Junge, guk, sonst werde ich euch, guk. . . . - havde en Ægtemage - Been af hans Been og Kjød af hans Kjød. Hun havde etableret et Slags Handel med Bakkelser, lige ved Indgangen til Haugen, og man kunde altsaa ikke bedre bane sig Veien til Adams Bevaagenhed, end ved at kjøbe hos hans Eva for nogle Skillinger Kage. Saaledes gik ogsaa her, som ved Ludvig den Fjortendes Hof, Veien til Monarkyndest gjennem Qvindecanaler. Hver Gang vi altsaa agtede at gjøre os ret lystige i Haugen om Formiddagen, naar kun faa Mennesker vare der, kjøbte vi i Forveien for otte Skilling Bakkelse hos dette Paradises Beherskerinde, og vi vare da visse paa, at den gamle Adam trykte det ene Øie til – thi det andet havde Naturen allerede lukket, – og lod Naade gaae for Ret. Hver Gang jeg tænker paa disse Børneoptrin, husker jeg paa Goldsmiths: Dear lovely bowers of innocence and ende, Seats of my Youth, when every sport could please! Hvorledes jeg lærte at læse er jeg ikke istand til at komme ganske nøje ihu, men saa meget erindrer jeg, at een af mine ældre Søstre kjøbte mig en ABc. for 4 s. og at jeg ligesom legende lærte, hvad man i vore Dage stundom anvender saa megen Tid og Anstrængelse paa at lære Børn. Den første Bog, der faldt mig i Hænderne, var adskillige af Holbergs Comoedier, men uden Bind, uden Begyndelse og uden Ende, tilrøgede ligesom de skrevne islandske Sager paa Universitetsbibliotheket. Disse Comedier fandt jeg saa morsomme, at jeg den hele Dag ikke gjorde andet, end læste i Jeppe paa Bjerget, Jacob v. Tybo, Bert Vestphaler. Jeg levede ganske i denne Holbergske Jdeeverden, og Jeppe, Tybo Gert, Vielgeschrey, Leander, Jeronimus, Pernille vare for mig ingen Digterfostere, men virkelige Personer, og deres Selskab var mig saare kjert. Ligesom efter Todes Forsikkring, med Haltefanden, som var den første Bog han læste, den satiriske Aand syntes at være faren i ham, saaledes have Holbergs Lystspil uden Tvivl givet min Sielden første Retning; de lode mig, ligesom leende over de menneskelige Daarligheder, betræde Verdens Skueplads. - Ogsaa det Romantiske og Eventyrlige virkede overordentligen paa mig. Engammel Pige, der tjente hos min Bedstemoder, underholdt mig de lange Vinteraftener med Fortællinger af Tusind og En Nat. Jeg lyttede derefter med en Lyst og Opmærksomhed, der satte den gamle Matrone i Forundring. Mit høieste Ønske var, engang at kunne blive Eier af Tusind og En Nat.