Den Vest-Sjællandske Avis, 1819-02-23
Hr. Clarke Abel, som har udgivet i 1818 en Dagbog over sin Reise i det indre af China i Aarene 1816 og 1817 fortæller: at da han udgav sin Reise levede et af disse Dyr endnu i England, som han havde faaet foræret af Capitain Methuen, som havde bragt det til Java fra Banjarmassing, paa Sydkysten af Borne (det eneste Land i Verden hvor den opholder sig.) De Jndfødte paa Borne havde forsikkret Hr. Methuen om, at dette Dyr var meget sieldent og yderst vanskeligt at bekomme; de havde faaet det af Biergbeboerne i det Jndre af Landet; man ansaae det for en stor Sieldenhed. – Ordet Orang-Outang er Malayisk, og betyder et vildt Menneske. – Dens Størrelse var 1 Alen og 7 Tommer. Haaret er bruunrødt og bedækker Yderdeelene af Legemet, paa Ryggen er det 6 Tommer langt. Ansigtet har ingen Haar, og Skiægget er meget tyndt. Da den kom til England, fik den ogsaa Haar paa Brystet og Bugen, hvoraf man kunde see, at den var kun en UngeHovedfarven paa den nogne Hud er blaaeagtig graae, og Øienbrynene og Mundens Rand ere lyst kobberfarvede, Næsen løber i eet med Ansigtet, og staaer kun lidt frem, der hvor Næsehullerne ere Munden er udestaaende og seer ud som et Qvinde bryst; den danner kun en Rand, og den har ingen Læber. Hagen gaaer ind ad og har en stor Fold i Huden. Ørene ere ligesom Menneskets, Tommeltaaen har ingen Negle. – Da den kom til Batavia, fik den i nogle Dage sin Friehed; men giorde ingen Forsøg paa at løbe bort; da den derimod skulde bringes videre bort i et stort Buur af Bambusrør, saa blev den næsten som rasende. Den søgte først at brække Buret i Stykker; men den mærkede, at den ikke kunde faae Magt med mange Stænger paa eengang, saa søgte den at brække enkelte af dem over, og da den havde fundet een, som var svagere end de andre, saa brød den saalænge paa den, indtil den havde faaet den i Stykker, og slap ud igiennem Aabningen. Paa Skibet. blev den først lagt i en Lænke; men den fik den snart revet løs og løb derpaa sin Vei med den; da den fornam, at det blev den for tungt at slæbe Lænken efter sig, saa lagde den den dobbelt og kastede den over Skulderne, og da den bemærkede, at den ikke vilde blive liggende, saa tog den den i Munden. Endelig blev den sat Friehed, og blev god Kammerad med heele Skibets Mandskab, den kappedes med Matroserne og overgik dem i Behændighed; ofte jagede de den omkring i Tougværket, og gav den Leilighed til at vise sin Færdighed; den søgde da først at redde sig ved Flugten, men blev den bragt i stor Knibe, saa greb den et frithængende Reeb og svang sig saaledes bort, at de ikke kunde naae den. Undertiden syntes den gandske roelig at vente oppe i Masten paa sine Forfølgere, naaede de ham nu, saa lod den sig hurtig glide ned paa Dækket, eller svang sig et andetsteds hen. Ofte rystede Folkene de Toug, hvortil den havde klamret sig fast saa heftig, at man skulde troe, at den maatte falde ned; men den viiste, at den besad en Muskelkraft, som ikke var saa let at faae Bugt med. Var den i god Lune, saa kunde den svinge sig tæt hen til sine Forfølgere, give dem et Smæk, og derpaa skynde sig bort fra dem. – Paa Java beboede den et stort Tamarinde Træe i Nærheden af Hr. Abels Boelig, hvor den byggede sig en Hytte, ved at flette de svagere Grene ind i hinanden, og bedække den med Blade. Heele Dagen laae den gandske stille med Hovedet ud af Reeden, og saae efter hvad der passerede nedenfor. – Saasnart den nu saae nogen komme med Frugter, steeg den ned for at faae noget deraf. Naar Solen gik ned begav den sig til Hvile, og den stod op med den igien, hvorpaa den besøgte dem, af hvilke den pleiede at faae sin Mad. Dens sædvanlige Spise var Mangustan Frugter, ogsaa vilde den gjerne drikke Æg ud, og ledte med Jver efter dem. Vand var dens sædvanlige Drik. Saalænge den var paa Skibet svøbte den sig i et Seildug, for at sove, naar den tilberedte sit Leie, saa var den meget omhyggelig for at skaffe alt det til Side, som kunde giøre det ujevnt, var den dermed færdig, saa bredte den Seilet ud, og trak det over Kroppen. Undertiden tog Hr. Abel dens Leie først i Besiddelse, eller plagede den for at slippe det; men da søgte den altid at trække Seilet fra ham, og holdt ikke op førend Hr. Abel havde givet efter, var Seilet bredt nok til to, saa lagde den sig roelig ved Siden af ham. Vare alle Seil i Brug, saa søgte den at faae en anden Bedækning, og stial da enten en Trøie fra en Matros, eller et Dækken af en Køie. Da den kom til Cap, begyndte den meget at tryse, og søgte da at inde sig omkring een af sine Kammerader paa Skibet. - Saalænge den var paa Skibet drak den gjerne Caffe, Thee og Viin, og naar den kunde komme til dermed, stial den af Captainens Brændeviinsflaske.