Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1791-10-28
Da nu Præsten nogle Aar derefter hørte Dr. Dods imaal. Ulykke, og at han var arresteret, samlede han, al sine Penge sammen, og foretog sig en Reise til Lon dan, skiønt han boede 100 Mile derfra. Han gik til Dr. Dod i Fængielet, og hilsede ham paa følgende Maade: Min Herre, jeg har Dem at takkefor min Lykke i Verden; maaskee De nu selv har Understøttelse nødig. Jeg beklager kun, at jeg ikke har kundet svare mere sammen, men jeg har endnu en gode Hest, og den vil jeg sælge for at komme Dem med Pengene derfor til Hielp, og saa vil jeg vende tilbage at Gods til mit Hiem, hvor mine Taare og Bønner, skal foreene sig med min Kones og mine Børns Taare og Bønner, for at anflye Himmelen om den Trøst og Styrke hvilken De i Deres nærværende sørgelige Forfatning vist nok har nødig. En Tiener fulgte sig adelige Herre ned af Trapperne, og er saa ulykkelig, at han snubler, og i Faldet styrtre sin Herre over Ende, som ogsaa falder og staaer sin Næse til Blod. Tieneren blev forskrækket, og skiønt han ikke kommer til nogen Skade, er han dog saa snedig, i det han vil hielpe Herren op, at give et stort Skrig af sig, og smør sig omkring i Ansigtet med det Blod, der var dryppet af hans Herres Næse Du skriger, og jeg bløder, sagde Herren, see hvorjeg seer ud. Ak! naadige Herre, sagde Tieneren, det er mig, som bløder, og Herren maa være kommet til Skade og smuurt sig med mit Blod. Med Dito Blod! jeg troer Du er gal, sagde Herren: mener Du ikke jeg kiender adeligt Blod fra Pøbelblod, see hvor rødt det er. Ak Herre! sagde Tieneren, jeg vidste ikke at Adelskabet laae i Couleuren af Blodet. Den store Mareskal, Turenne, laae med sin Armee i Tydskland. En neutral Stat troede han vilde marschere giennem dens Grændser, og tilbød ham 100000 Daler for at tage en Omvei. Jeg kan paa min Samvittighed, svarede Turenne, ikke modtage denne Summa, fordi jeg aldrig har havt i Sinde at marschere igiennem denne Stat, En Churfyrste i Saxen, kaldet Johannes den Standhaftige, gav engang mange uvidende Adelsmænd, som forstod intet uden at ride, fegte og jage, den Erindring: "det lærer sig af sig lelv, hvorledes kosedler og Obligationer; ja i et gammelt i Snørliv, man skal kaste Beenet over en Hest, hvorledes man skal værge sig mod Fienden og de vilde Dyr, eller skyde en Hare; sligt kan ogsaa mine Rideknægte. Men hvorledes man skal leve gudfrygtig, regiere christeligt, og priisværdig, forestaae Landenes Folk, dertil behover næst Guds Aand og Naade, baade jeg og mine Sønner lærde Folk og gode Bøger, Hvor skrækkelig er det ei at tænke, at mange Mennesker blive virkelig levende begravede. Man burde derfor aldrig begrave nogen, man holdt for død før nogle guulgrønne Pletter viiste paa Huden, og en Forraadnelse yttrede sig ved Liiglugten. Saaledes fortælles der om en Kone, i Paris, som holdtes for død og blev begravet. Natten derpaa hørte maa i Graven en underjordisk Bulder, som i Førstningen formeentes at være Spøgerie, men da det var vedvarende, lod man Graven opkaste, og hvor forundret blev man ei, da man ved Kistens Aabning fandt Konen vendt i Kisten paa Maven, hvor hun i Smerten havde lefædt næsten alle sine Fingre og var nu virkelig død. En anden blev qvalt i en Kiøbbolle, man hold hende for død, og nedsatte hende i en aaben Begravelse. Om Natten listede en Tyv sig ind i Begravelsen, for at afsile den formeente Døde en kostbar Ring, hun har paa Fingeren, som sadt saa fast, at den ei paa anden Maade kunde komme af: i det han vilde sætte Foden paa Brystet, for desbedre at udføre sit Forsæt, fløi Kiødbøllen hende ud af Halsen. Tyven rettrerede bort af Skræk, efterladende den Døde Lys til at staae op ved.