Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-03-18
J den Stemning, hvori Gemytterne befandt sig, behøvedes at samle, og at forene de forskjellige Partier, som havde deelt Nationen. Claudius Alexander, Greve af Bonneval. Bonneval ustridig En af de mærkværdigste Mænd i det 18de Aarhundred, blev født af en anseelig fransk Familie i Paris 1672. Allerede i sit 16de Aar kom han til Kongens adelige Livgarde, men viste tidligt udsvævende Hang til sandse. lige Fornøielser. Ludvig den 14des Erobre syge gav ham snart Leilighed til at vise sig i Feldten, i Træfningen mellem Landen og Neervinden. 29de Juli 1793) med saa megen Dristighed at man gav ham et Infanterierregiment, hvilket under hans Anførsel snart udmærkede sig i Armeen. Man lærte at kjende ham som en talentfuld og lykkelig Partiegjenger; Enhver fulgte ham gjerne naar han foretog sig et Streiftog; han nød især Marschallen af Luxemburgs Agtelse og vilde snart erholdt en høiere Befordring, hvis denne ei allerede var død 1695. Men nu kom der Bonneval mange hindringer i Veien, og efter Freden til Ryswick blev hans Regiment aftakket, uagtet det var det skjønneste og tapreste. Bonne val overlod sig nu til det meest tøilesløse Liv talte ofte imod Hof og Religion, indvikledes i adskillige Dueller og gjorde sig stedse flere Fjender, der kun ventede paa Leilighed at skade ham. Jmidlertid erholdt han, da den spanske Successionskrig, udbrød, Tilladelse til at hverve et Regiment med hvilket han gik som Oberst til Jtalien og udmærkede sig igjen ved Tapperhed, men tillige ved Udsvævelser. Formedelst de Udsuelser, han af Pengemangel havde tilladt sig, afslog den franske Krigsminister ham videre Befordring; hvorpaa han troede at kunne gjøre retmæssig Fordring, da han nylig var kommet sig af de Saar, han havde erholdt. Han udbrød derfor i heftige yttringer imod Hoffet, Ministeren og den bekjendte Mad. Main, tenon, og søgte om sin Afskeed, da han ved Flugten var undgaaet Fængsel. Omendskjøndt han nu som Meeneder, erklæredes at have forbrudt sin Ære, sine Værdigheder og sine Godser, endog sit Liv, gjorde dette dog ei synderligt Jndtryk paa ham. Han levede ved adskillige tydske Hoffer, og da hans Kasse var, som søgte han keiserlig Tjeneste. Ved Hielp af den keiserlige Gesandt i Rom Tunetti siger Marquis af Prie, og hans Velynder, den berømte Prinds Engen, saae han, sit Ønske opfyldt, og blev i Aaret 1706 ansat som Generalmajor, fægtede under Eugen mod sit Fædreneland, trængte 1708 ind i Kirkestaten og befæstede Commacchio. Ved den til Rastadt sluttede Fred blev den mod Bonneval som Landsforræder begyndte Proces nedlagt og Tilbagegievelsen af hans Godser bevilgedes ham, dog kunde han ei faae dem tilbage fra sin Broder, som besad dem, og med hvem han førte en lang Proces derom. J den ny udbrudte Krig mod Tyrkerne, var Bonneval, som nyelig før var udnævnt til Feldtmarschal=Leutenant, med, bivaanede det blodige Slag ved Peterwardein (5te August 1716) med stor Tapperhed, deeltog siden, i Erobringen af Temeswar og begav sig medens hans Regiment laae i Vinterquarteer, til Wien. Siden gik han til Paris, hvor man modtog ham, med megen Agtelse, og her ægtede han en fransk Frøken, som han dog snart forlod og aldrig saae mere, omendskjøndt han anviste hende en standsmæssig Underholdning af sine Jndkomster og vedligeholdt Brevvexling med hende. Derpaa gik han igjen med Engen til Ungarn og erholdt efter Slaget ved Belgrad og Fæstningens Overgivelse. 50000 Daler af det der gjorte rige Bytte. Efter Freden i Pasarowick (21de Juli 1718) erholdt : Bonneval en Hofkrigsraadsplads i Wien; men Letsindighed, Sandselighed og Lyst til Spot og den tiltagne Frihed at blande sig i Eugens huslige Anliggender, var Aarsag i at denne, for at fjerne ham, fik ham udnævnt til General=FeldtTøimester i Nederlandene. Bonneval reiste vel til Brussel for at tiltræde sin Plads, men var fuld af Hevngierrighed mod Engen. Han yttrede den derved, at han sendte hyppige Klager til Wien over den for nævnte Marquis af Prie, Engens Yndling, som dengang var Understatholder i Rederlandene. Marquien klagede igjen over ham og fik befaling at bemægtige sig hans Person og lade ham sætte paa Citadellet i Antverpen. Derpaa skulle han til Wien og gjøre Regnskab; men han gik imod befaling først over Haag, hvorhan blev næsten en Maaned, corresponderede med Frankerig og holdt Omgang med den spanske og franske Gesandt. Alt dette erfarede man i Wien og Følgen var, at Bonneval, da han endelig tiltraaede sin Reise derhen, blev bragt som Fange til Slottet Spielberg ved Brünn, man anlagde Proces imod ham, Hofkrigsraadet dømte ham fra Livet, hvilken Dom Keiseren forvandlede til et Aars Fængsel paa Spielberg. Efter dette Aars Forløb blev han bragt over Tyrolgrændsen med det Forbud aldrig mere at sætte sin Fod paa tydsk Grund. Han gik til Venedig, og hvor meget han indskrænkede sig, var han dog nær ved virkelig Mangel, da en Vexel af 5000 Gylden - formodentlig fra Engen - reddede ham. Efterat han forgjeves havde søgt venetiansk og russisk gjeneste, tilbød han Porten samme, og gik efter et næsten toaarigt Ophold i Venedig til Constantinopel. Da Rygtet om hans Tapperhed og Fortællingen om hvor menneskekjerlig han havde de handlet de fangne Tyrker gik foran ham, modtog man ham meget gunstigt. For at kunne faae Audienz hos Storsultanen antog han den muhamedanske Religion, fik Underviisning af Mustilod sig omskjere og fik Navn af Achmet Pascha hans aarlige Jndkomst beløb sig til 12000 Daler. Kjed af det ledige Liv søgte han om at blive Commandant i en tyrkisk Fæstning i Servien; men Storveziren hindrede det, og først efter hans Død, blev han ansat som Chef ved Bombadererne og arbeidede her paa at forbedre det tyrkiske Artillerie. Hertil indskrænkedes hans Virksomhed formedelst de mægtige Paschaers Misundelse, Sultanens Ubestemhed og de tyrkiske Troppers Ulyst til europæisk Disciplin. Jmidlertid nød han gandske sin Stillings Behageligheder og døde Natten mellem den 23de og 24de Marts 1747 i en Alder af 76 Aar. Axel Greve af Fersen. Fersen var kongelig svendsk Rigsmarschal, nedstammede fra en gammel svendsk Familie, der var i Besiddelse af mange Godser, fornemmelig i Finland. Han spillede en udmærket Rolle ved Ludvig den 16des Hof, og hans indtagende Skabning gjorde ham til Kongens og Dronningens Yndling. Overalt heed han le beauxer, sen (den smukke Fersen), og det var almindelig Mening, at han nød Dronninges hemmelige Gunst, Da Revolutionens Storm udbrød, fulgte Grev Fersen ei andre Yndlingers Exempel, som forlode den ulykkelige Monark. Den styrtede Kongefamilie troe og hengiven, udkastede han mange Planer til dens Redning. Paa Flugten til Varrennes havde han sin Plads paa Kudskesædet. Samme Jver viste han, da den Kongelig Familie var indsluttet i Temple. Engang søgte han at befrie Marie Antoinette ved at tilsende hende Nelliker, hvori Billetter vare indsluttet. Da alle hans Bestræbelser vare forgjeves, begav han sig til Brüssel, hvor han længe opholdt sig. Den Troskab han havde viist Bourbonnerne erhvervede ham Gustav den 3dies og siden Gustav den 4des Yndest. Denne Sidste ophøiede Fersen til de høieste Hædersposter i sit Fædreneland. Han blev Ridder og Commandeur for en kongelig Orden, Generallieutenant, Kantsler for Akademiet i Upsala og Rigsmarschal. Ved Slutningen af 1797 gik han som Gesandt til Kongressen, i Rastadt, der blev uden Følger. Siden tog han ingen virksom Deel i Sverrigs offentlige Anliggender. Hvad der i Stokholm blev fortalt om hans hemmelige Planer og Virken, beroede paa Rygter, som, uagtet de bleve ubeviste, dog havde de blodigste Følger. Grev Fersen var nær det 60de Aar, da hans Plads som En af Rigets høieste Embedsmænd den 20 Juni 1810 kaldte ham til en Sørgeceremonie, der blev yderst sørgelig for ham selv. Kronprinds Christian Augusts Liig var bragt fra Qvinddinge, hvor han var død den 28 Mai til Lilienholm, og skulde derfra bringes til Residentsen. Anordningen ved dette Liigtog tilkom Grev Fersen som Marschal, hvorfor han befandt sig i en sexspændig Vogn tæt foran Liget, som blev trukken af 8 Heste. Synet af denne Sørgehøitidelighed henrev Folket, som enthusiastisk havde elsket Kronprindsen og af ham ventet Held og Lykke, til lydelige Udbrud af Smerte, hvori blandedes Forbandelser mod de Personer, man ansaae for Aarsag til Prindsens Død. Uden at kunne anføre anden Grund end det Uventede i Begivenheden, talte dunkle Rygter om en voldsom Dødsmaade og nævnte Grev Fersens Navn. Da Toget var kommet til den med Mennesker opfyldte Adolph Frederiks Plads, udraabte Folket med lydelige Trudsler Grev Fersens, og hans Søsters Navne, og Steenkast søndersloge Vinduerne i hans Vogn. Marschallen flygtede ind i et Privathuus, medens Toget bevægede sig fremad; den oprørte Folkemængde omringede Huset og fordrede Kronprindsens Morder frem. Forgjeves søgte de tililende Generaler Adlerereutz og Silbersparre at bilægge Stormen; efter frugtesløse Bestræbelser førte Silbersparre den Ulykkelige selv udaf Huset, men forgjeves forsikkrede han om hans Uskyldighed. Berøvet sin Orden, Kaarde og Kappe blev han Maalet for en almindelig Regn af Steen og Slag. Saaledes kom han til Raadhuset, men før han kunde redde sig derind, blev han greben, slæbt ved Haarene og saalænge mishandlet med Stød og Slag, til han opgav Aanden. Hans nogne Liig blev udstillet til Skue og først sildig lykkedes det at dæmpe Folkets Rasen, der endnu fordrede flere blodige Offere.