Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1774-06-03
Slutningen af No. 21. Om Dyden. Dyden er en oplyst og bestandig fornuftig Kiærlighed til os selv, som giør at vi aldrig lade os forblinde af Skin gode, men stedse søge vort sande Beste, som bestaar i intet andet end i Kiærlighed til og Foreninmed GUD. Heraf flyde: 1) At de ei ere dydige, som søge deres sande Beste i noget andet end i Gud, om det end var i Dyden selv, saasom den uden Gu De kun bliver en tom Skal uden Kiærne. 2) At her ei findes noget fuldkomment dydigt Menneske, saasom aldrig nogen haver bestandig enten fornuftig elsket sig selv, eller alene søgt sit sande Beste i Gud, men ofte handlet tvert, herimod. 3) At det er dog vor Pligt, ja vort eget Vel, af alle Kræfter at tragte efter. denne Dyd, fordi vi ellers ikke fornuftig elske og selv. 4. At ingen kan savne Dyden udenat være ulyksalig, saasom det er altid Ulyksaligt, at være ufornuftig. 5) At de ere dydigst, som mindst have forseet sig imod Dydens her af mig givne Beskrivelse, følgelig yrsøligst, saa at den som fra sin Ungdom af haver kun lidet, eller saa lidet, som vor indskrænkede Natur nu tilladet fornærmet Fornuften, er mest dydig og lyksalig, men derhos ogsaa meget rar. 6) At Dyden er en Videnskab, hvorudi kan giøres alt større og større Fremgang. 2) At den ogsaa er en Ovelse, følgelig kan læres. 8) At den i sig selv kun er en, men faaer adskilte Navne efter de adskillige Ting den har at bestille med. 9) At en Tapper, Godgiørende, Ædelmodig ei fortiener Navn af Dydig, dersom han er ukydsk, saasom det viser, at hans Dyder ei beroe paa den rette Grund, og ci øves af de rette Hensigter, følgelig ere kun Skin=Dyder. 10. At vi aldrig falde uden vor Fornust fordunkles. 11) At det vilde være umuligt at forsee sig, dersom vi bestandig tænkte, fornuftigt, men at vore Passioner nu hugge Fornuften i Søvn. 12) At vil læt kan prøve om vore Gierninger ere virkelig dydige. Styres hi af en sund fornuftig Egen Kiærlighed, saa bør Kiærlighed til Gil De alene drive os; Men nu finder ingen det hos sig følgelig er ingen fuldkommen dydig. 13) At den er mest dydig, som drives fornemmeligst af Kiærlighed til God, og mindst af andre Bi-Aarsager, og efter denne Regel bliver uendelige Grader i Dyden. 14) At den Erkiendelse, at vor Dyd ei er saa fuldkommen, som den burde være, giør os ydmyge, fornedrende op selv for Gud i vore Tanker, og saa at sige, bøder paa vor Dyds Mangel. 15) At denne Erkiendelse dog er ufuldkommen, saasom vi dog aldrig ændre os som vi burde, endskiønt vi indsee vil burde ændre os. 16) At denne nye Jndsigt giør at en der ei kiender Christum indflyer til Guds uendelige Barmhiertighed, og en der er oplært i den christelige Lærindflyer til Christum. 17) At den Uchristen og den Christen, som et gjør dette, er en ret dydig. 18) At alle saadan en tilsyne værende Dyder nytte ham ikke, saasom han handler imod sin Overbeviisning. 19) At den er udydig, lastefuld, som aldeles ikke drives af Kiærlighed til GD. 20) At den ingen Kiærlighed har til Gud, som saaledes tænker paa andre Ting, at han derover glemmer Gud D. og derved viser, at han elsker andre Ting høyere end GD. Heraf flyder, at neppe nogen Hedning har været dydig, thi de beste af den have lært at Dyden bør elskes for Dyden, og om Dyden selv, og hvad den er have de havt mange urigtige Begreb. Plato alene haver lagt Kiærlighed til Gud til Dydens Grund hold. De beste af dem have holdt for at Skiørlevnet, utilladelig haard Omgang med Fanger i Krig, Borne Mord, kunde bestaae med Dyden, ja endeel have endog meent det samme om utilladelig og unaturlig Urydskhed. Og om man end vilde tilstaae, at det var muligt at besidde een Dyd uden at besidde alle, som dog er umuligt, saa er det dog klart, at mange af dem have ei bestandig øvet en Dyd, ja den Dyd, som gemeenlig tillegges dem, som Hoved Character. Hvor vil nægte at Ritias var tapper, naar Tapperhed tages efter de flestes Meening, og beroer alene paa Tapperheds Birkninger, og ei paa dens Grunde. En Soel-Formørkelse, Overtroe, giorde dog Ende paa paa al hans Tapperhed; hvilket viser at den egentlig haver været Ærgiærrighed, Mangel paa Kundskab og Jndsigt om Fare, Ueftertænksomhed. Aleibindes syntes undertiden at elske sit Fæderneland; Dog bekrigede han det ogsaa, og viiste derved at han elskte det saalænge han var den fornemste der. Alexander rørte ei Darii Hustru og Dronning; At det ei var Kydskhed, men Ærgiærrighed og Politique, viise de mange Maitresser han holdt; Ja han svarede intet Kiøn. Augustus blev tilsidst naadig, efter at han saaat Grusomhed ei var mere i Stand at befæste hans Throne, og han var mætted af Blod. Diogenes udvalgte et usselt Levnet for at blive æret og anseet; Men stoltere i sin Tønde end Alexander paa sin Throne. Giærrighed gjorde Crassum tarvelig; Overdaadighed Lucullum godgiørende. De flestes Dyder ere skinnende Laster. Mange ere Hyklere uden selv at vide det. De forestille andre Personer end de selv tænke. Saa tungt er det at tiende sig selv. Saa mange Vraaer og Vinkler ere i vort Hierte; Det er den rette Proteus. De fleste Christne ere herudi ei anderledes end Hedningerne. Dyden er et prægtigt Navn. Neppe nogen tragter efter den, og de som række sig ud efter den gribe ofte Nubem pro Junone, af Mangel paa at kiende, den.