Københavns Adresseavis, 1778-03-11
J Følge Jagttagelser og Forsøg, synes det at være en Naturens Lov i de dyriske Legemer, at Heedens Grad maae staae i Forhold med Livet, naar Livet derfor aftager, fordrer dette Forhold en stor Nøyagtighed; da derimod større Livskræfter ogsaa tilstæde meere Heede. Jeg har faaet Anledning til disse Jagttagelser ved saadanne Personers Cuur, som ere frosne stive. Kuldens Virkning bestaaer i denne Fald deri, at den formindsker Livskraften. Virksomhedens Kræfter ere ligesaa fuldkomne som tilforn, og det mangler ikkun paa Heede at sette disse Kræfter i Bevægelse. Dog maae denne Heede efterhaanden bibringes, og afpasses efter Livskrafteen; men naar Livet tager til igien, saa kan man og lade Heeden tiltage. Naar man ikke tager dette i Agt, og giør Heeden alt for sterk i Førstningen, saa mister Personen eller den stivfrosne Lem Livskraften aldeles. Dette har overalt Sted hos Mennesker. Og jeg er overbeviist om, at det har samme Beskaffenhed med andre Dyr. Naar f. Ex, en Aal bliver bragt i en Grad af Kulde, som er sterk nok til at bedøve ham saaledes, at det endnu øvrige Liv neppe er meer at merke, saa lade man den endnu komme i en Kulde af omtrent 40 Grader, og denne liden Deel af Liv vil temmelig længe blive uden Formindskelse eller Tilvext, men saasnart den bliver bragt i en Heede af omtrent 60 Grader, vil den i Begyndelsen vise store Kiendetegn til et tilbagekommende Liv, men inden faa Minuter døe. Og denne Omstændighed findes ikke blot ved Livets Forringelse formedelst Kulde; thi man mærker det samme ved de Dyr, som har lidt meget af Hunger. Man seer heraf, at Varmen giver større Anledning til Livskræfternes Yttrelse, end Kulden; og at Dyr, i en svagelig Tilstand, kan ved samme blive bragt til at yttre saa megen Virksomhed, som behøves til at øde lægge Kræfterne gandske. Dette samme finder uden Tvivl ogsaa Sted ved fuldkommen Sundhed. Man veed af Forsøg, som ere gjorte i et heedt Kammer, at friske Personer af en stor Grad af Heede er bleven sat i saadan Bevægelse, at derpaa er fulgt Besvimmelse og Svækkelse. Naar Lagenerne lægges saaledes over Patienten, at de neppe røre ved ham, kan man bringe Dampen af flygtigt Alcali eller af varme Balsammer og olieagtige Essenzer ind i hans Legeme saaledes, at det rører ved mange Deele af samme. Det er visselig meget tienligt, naar denne Damp kan bringes ind i Maven, efterdi dette Sæde for den almindelige Sympathie vil derved blive bragt i Gang. Dette lader sig giøre ved en huul Bougle og en Sprøyte. Men man maae anstille denne Operation med al muelig Varsomhed, efterdi Jnstrumentet, naar det bliver længe i Munden, kan foraarsage Qualmer. Nogle pirrende Midler af varm Natur, som giør en umiddelbar Virkning kan ogsaa flydende nedbringes i Maven, saasom: Hiortetal=Spiritus, Peber, Myntvant, Saft af Peberrod og saadant meer, som foraarsager en meere vedholdende Pirren, end Balsammer og Terpentiner, og bringer Pulsen hastigere i Gang paa et frisk Menneske, men Qvantiteten maae være ringe, siden derved ellers meget let kan foraarsages Qvalmer. Disse selvsamme Dampmidler kan man da ogsaa bibringe som Clysterer. Det forhen anpriste Forhold af den første Art maae derhos endnu stedse fortsættes, saa længe det af den anden Art bliver iverksat, thi dette sidste er ikkun en Hielp til det første. Det første kan i mange Tilfælde allene være tilstrekkeligt nok; derimod maadet andet, uden det første, efter min Meening altid mislykkes i saadanne Tilfælde, hvor Livskræfterne ere anseelig svækkede. Bevægelsen kan maaskee have sin Nytte, i det mindste kan man giøre et Forsøg dermed; men da den ikke er saa virksom som et andet af de sædvanlig foreskrevne pirrende Midler, maae den billig være det sidste, som man foretager. Jeg vilde raade den, som besørger Operationen, den selvsamme Omhyggelighed i Henseende til Proportionen af hvert af disse Midler, som jeg forhen har gjort i Henseende til Heeden. Ethvert af dem kan have den Egenskab, gandske at ødelægge den Kraft til Virksomhed, som be har opvakt, naar man bruger dem i alt for stor Mængde. J Stedet for altsaa at forøge, og som sædvanlig skeer, skynde sig meere med disse Midler, saasnart det første Tegn til et igienkommende Liv merkes, ønskede jeg langt heller at man formindskede dem, paa det at man siden efterhaanden kunde forøge dem, og det, saa vidt mueligt var, i Proportion af de tiltagende Kræfter. Naar Hiertet begynder at bevæge sig, vilde jeg lade mindre Luft komme ind i Lungen, og med stor Opmærksomhed passe paa, naar Aandedrættets Muskler begyndte at virke, naar de giøre det, saa kan jeg trygt overlade dem alting. For alting vilde jeg skye Aareladning, som, efter mine Tanker, svækker Livskraften og Livet, og følgelig forringer baade Kraft og Drift til Virksomhed. Jeg vilde heller ikke bringe noget ind i Maven; thi derved bliver gemeenlig foraarsaget Qvalme og Brækning; og dette skulde da være af ligesaadan Følge. Heller vilde jeg ikke da give Patienten Klysterer; thi det kunde foraarsage en Udtømmelse, og hver Udtømmelse, formindsker ligeledes Livskræfterne. Derfor har jeg med Fliid slet intet meldt og Tobaksklysteret, som altid foraarsager Qvalmer eller Purgering, eftersom det bliver bibragt.