Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-07-12
At den i de sidste 30 Aar herskende Tænkemaade, og de frygtelige politiske Omvæltninger, der have ledsaget samme, have havt en særdeles sørgelig Indflydelse paa Religionsvæsenet og den dermed nøie forbundne Geistligheds Kaar, ligger saa tydeligt for Dagen, og er saa almindelig erkjendt og følt, at Forfatteren heraf kan ansee det aldeles ufornødent, nøiere at udvikle samme. Haabet til det Bedre fremstraaler; der for kun endnu nogle bemærkninger i den Henseende, som bedes ikke ugunstigen maatte blive optagne. 1.) Landskatten af Geistlighedens Jorder og Tiender er nu for Juli Qvartal f. A. Geistligheden ved Høikongelig Naade eftergiven; men Rigsbanksrenter af Jorders og Tienders Behæftelse skulle nu derimod erlægges uden Liqvidation eller Eftergivelse af de 3 Dele, som forhen fandt Sted, f. Ex. af et Præstekalds Tiende og Embedsjord paa circa 400 a 500 Tdr. Hartkorn svaredes circa 120 Rbd. i Rigsbankrenter aarlig De 100 Rbd. - , bleve forhen liqviderede i Landskatten, og der svaredes kun 20 Rbd. aarlig, men nu 120 Rbd. uden Liqvidation eller Eftergivelse. Reduceres dette til Byg, a 2 Rbd. Sedler Tden, da udgjør det 60 Tdr. BygEr der til Kaldet een eller flere Annergaarde, saa, da disse ere for Præsten behæftede 3 Gange, paa Grund af, at han deraf nyder alle 3 Tiender, forøges Rigsbankrenten betydeligt. En Embeds jordens Hartkorn større end 6 Tdr. Hartkorn, som omtrent er Middeltal, kommer ogsaa her en Forøgelse af Rigsbankrente til. Ansætter man, at Tienden af circa 400 a 500 Tdr. Hartkorn giver 200 til 250 Tdr. Byg, som Middeltal; endvidere, at der enten er Enkepension : 25 til 32 Tdr. Byg, eller Pension til Formand. - 100 til 200 Tdr. Byg, saa ere Byrderne synlige og følelige, og der vil kun Lidet blive tilovers for den Mand, der arbeider i Kaldet. Skal disse Udgivter udredes i Penge, da er det vist stor Vanskelighed, og som oftest umueligt. Mindre trykkende vilde det blive, om denne Rigsbankhæftelse, hvormed øvrige Embedsmænds Embedsindtægt dog ikke er behæftet, enten ved Salg af noget af Kaldets Embedsjord eller Tiende, kunde udbetales Banken, og saaledes aldeles udgaae af Præstekaldenes Byrder, eller og, hvis dette ikke kan skee, da saa meget af Kaldets visse Indtægter, Jord eller Tiende udlægges Banken, som fornødent gjøres, af hvilket den selv, uden Præstens Mellemkomst, hævede Rigsbankrenten, og følgelig blev Præsten og Præstekaldet aldeles uvedkommende. 2.) Hvad der maa betragtes som gavnligt for Præsten, med Hensyn paa Bankhæftelsen i hans Embedsindtægter, det samme maa ogsaa ansees gavnligt for ham, med Hensyn paa de Kaldene paahvilende Pensioner, der ofte ere meget store, og udgjøre undertiden mere end det Halve af hele Kaldets Jndkomst. Ogsaa heri er ved Høikongelig Naade Geistligheden nogen Lindring forundt. Men desuagtet hviler den endnu meget haardt paa mange Kald. Vil man kun tage i behagelig Betragtning, at Forbedringer i Geistlighedens Embedsindtægter er ikke skeet, siden Frederik den Andens og Tredies, og Christian den Tredies og Fjerdes Tider, -at alle andre Embedsmænds Embedslønninger siden den Tid ere meget forøgede, – at Levemaaden og Klædedragten nu ikke er at ligne mod hine Tider, – at Huusleie eller Vedligeholdelsen af Embedsbolig nu vel koster 10 Gange saa meget som da, – at Præstens Offer og Accidencer, saavel paa Landet, som i Stæderne, neppe er en Tiendedeel af hvad de fordum vare, endelig, at Pengemangelen er saa stor, som den i det mindste i det sidste Aarhundrede ikke har været, saa vil det behageligen indsees, at Kaldene ikke i deres Anlæg og Doteringer ere beregnede paa disse Byrder, og at den Embedmand, der skal leve af den Gage, som han fik for 1,2 a 300 Aar siden, ikke nu længere kan bestaae derved. Pensioner af Embederne fandt da heller ikke Sted, uden i saare sjeldne Tilfælde, og den var da ringe, og ansat i Naturalier, ikke i Penge. Med Hensyn da paa de nuværende og tilkommende Pensioner, som skulle afgives af Præstekaldene, torde det være ønskeligt, at den allernaadigst bevilgede Pension maatte ansættes, ikke i visse Tønder Byg, men i Tienden af visse Tønder Hartkorn, til Pensionistens egen fri Disposition, samt bestemtes, af hvilken Tiende og hvilket Hartkorn den skulde svares, altsaa aldeles fraskilles Kaldet i Pensionstiden, ligesom og at alle Byrder, Skatter, Rigsbankrenter, og Naturalpræstationer, som af det fraskilte Hartkorn skulde tilsvares, svaredes directe af den, som nød Pensionen, uden at falde Kaldet til Last i nogen Maade. At dette vilde være en betydelig Lettelse for de med Pensioner bebyrdede Kald, formenes indlysende. Derved sikkredes den Pensionerede sin Pension, og Successor var uden Ansvar. Begge vare skilte fra hinanden, og de Ubehageligheder hævede, som let reise sig, hvor Fælledskab om Indkomster finde Sted, eller Byrden overgaaer Evnen, som man maa antage at være Tilfældet allevegne, eller og statuere, at der ved Reformationstiden, og siden af fremfarne høilovlige Konger, var tillagt Kal denne mere end tilstrækkeligt var til een Families Underholdning, hvilket man dog neppe kan antage. Det maatte desuden behageligen bemærkes, at naar Pensionen ansættes i visse Tønder Byg, da forudsattes, at Kaldet aarlig har visse Tønder Byg til Indtægt af sin Tiende; men det er bekjendt, at det ikke forholder sig hvert Aar saaledes, men at der kan være Forskjel endog paa en 50 indtil 100 Tønder, ligesom Aarets Frugtbarhed har været større eller mindre; hvilket da gjør en mærkelig Forskjel for den, som skal udrede Pensionen. Naar da Pensionisten saaledes af Kaldet blev udlagt vist Hartkorn eller visse Byers Tiender, og samme blev overgiven til hans egen fri Disposition, bortfaldt ogsaa Betalingen af visse bestemte Tønder Byg i Pension efter Capitelstaxt, hvilken Bestemmelsesmaade ogsaa, saavidt skjønnes, meget forøger Byrden; thi det er sjeldent og vanskeligt at erholde Tiende anordnet efter Capitelstaxten. Yderen selv tør ikke tilstaae denne Priis, fordi han frygter for Pengemangel, naar Forfaldstid kommer, og Handelsmanden vil ikke kjøbe til en Priis, han ikke veed, om han kan sælge efter. Kun Faa ville indlade sig i Kornhandel efter Capitelstaxt, og i Almindelighed maa Præsten sælge tidligt, forat faae Penge, og kan han i Almindelighed sælge 1 Mk. til 24 s. under Capitelskjøbet, saa er vel det det Høieste, han naaer de fleste Steder. Men skal han nu svare Pensionen med f. Ex. 100 Tdr. Byg efter Capitelstaxt, da maa han lægge 100 til 150 Mk. til af andre Jndtægter, om samme haves, og Byrden bliver endnu føleligere og større, end den efter sin Hensigt skulde være. Derfor ansees en Forandring heel ønskelig 3.) En anden betydelig Byrde hviler paa Geistligheden, som det vist var ønskelig, om den kunde enten hæves eller lindres, og det er Fattigskatten, ikke saa meget den directe, som indirecte. Hele Fattigvæsenets Bestyrelse hviler paa ham. Hvor stor den Byrde er, kan kun den bedømme, der i nogenledes store og folkerige Sogne eller i Kjøbstæderne har prøvet det. Jkke allene Bestyrelse, men alt det med hele Districtets Fattigvæsen forbundne Skriveri hviler paa ham, foruden at han maa tillægge Papir, og undertiden Porto af Breve og Pakker i Fattigræsenets Anliggender. Desforuden er ham paalagt Fattigskat, lig med andre i hans Stilling. Overgaaer Bestyrelsen, som undertiden er Tilfældet i de største Stæder, eller i det mindste Skriveriet derved, i verdslig Mands Hænder, saa bliver det undertiden et ikke ringe Levebrød. Der maa da gageres. Denne Skats Eftergivelse synes derfor ønskelig og billig, som en Kiendelse for det Arbeide, Bestyrelsen af Fattigvæsenet og Skriveriet dermed forvolder ham, og som uden ham de allerfleste Steder sandsynligen enten vilde gaae aldeles i Staa, eller og kræve Lønninger, for at vorde bestyret. Præstens indirecte Fattigsskat vil desuagtet ikke blive ringe, thi Enhver, som ved Ansætningen til Fattig- og Skoleskattens Svarelse formener sig at være for høit ansat, og det formener sig sikkerlig de Allerfleste, troer sig berettiget til at afdrage ham det i Offer og Accidentser, hvorved han da, vist ikke faa Steder, kommer til at udrede, skjøndt indirecte, den største Fattigskat. Desuden vil alle frivillige Jndtægter for Præsten stedse aftage, som de offentlige Byrder vorde større, og Evnen til at udrede dem vorder mindre. 4.). Med Hensyn paa Betalingstiden af Landskatter og Rigsbankrenter er det ogsaa som Byrde at ansee, at begge Deele skulle erlægges prænumerando. Tienden f. Ex. for 1822 erlægges først 1823, enten efter sat Capitelstaxt, først i Februar, eller ved Juni Termin. Men Skatter og Rigsbankrenter skulle af samme Tiende erlægges 1822, altsaa Aaret i Forveien. Dette forøgede betydeligen Byrden, og det var Præsten desaarsag mange Gange umueligt, at tilfredsstille Amtstuen, som han saa meget mere maatte frygte, som Execution for Skatter var forbunden med nye og store Bekostninger. Heraf sees endnu tydeligere, hvor stor en Velgierning det vilde være for Geistligheden, dersom Landskatten blev den eftergiven, da den for størstedelen i de senere Aaringer var umuelig at udrede; ligesom det samme endnu sandsynlig mange Steder vil blive Tilfældet med Rigsbankrenten, der, ved Eftergivelse af Landskatten, er voxet 1/2 Deel mere end den før var. Jmidlertid vil hins Eftergivelse stedse bevares i taknemmeligt Minde hos Geistligheden, ligesom og Haab om nogen Moderation i Henseende til Rigsbankrenten opretholde dens Mod under dens i vore Tider iøvrigt vist ikke heldige Kaar. Misceller. Man. ViEn Frioversættelse.