Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-02-20
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Holdelses- Tiende Aargang. No. 15. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Løverdagen den 20 Februarii 1813. Noget i Anledning af Forordningen af 5 Januarii 1813, om vort Pengevæsens Forandring. Af Christian Albrecht Fabricius, Etatsraad. De mange Omveltninger, Forstørrelser og Ødelæggelser, som den Allerhøieste, der raader over Menneskenes Skjebne, har tilladt, at den største Deel af Europa i de senere Aar er bleven hjem søgt med, har, i Ligning med andre Riger og Lande, ved vores vise og retfærdige Regjerings anvendte Bestemmelser, i en langt mindre Grad truffet vort Fædreneland. Dog ere vi ikke ganske gaaet frie. En troeløs Magt overfaldt os, under Venskabs Maske, og berøvede os, uden mindste Brøde paa vor Side, og imod al Forventning, da vi sadde roelige, og i al Tryghed byggede vort Huus. Denne uventede og uforskyldte Medfart maatte nødvendigt, for at frelse vor Ære og at sikkre vor Velfærd, foraarsage en Krig. Det manglede os i meget, som dertil var imodsigeligt fornødent, da vi i den lange Tid af en 80 Aar sadde i største Noc lighed inden vore Grændser, som vi allene søgte at forsvare, og ingen saadan Mishandling paa nogen Maade kunde forudsees. Meget manglede, og meget maatte i en Hast med uhyre Bekostninger anskaffes og indrettes. Jngen anden Udvei til Penge kunde findes, end ved Papiirpenge, der i roeligere Tider kunde indløses ved reellere Mynt. VorPapiirpenges Mængde steeg til en uberegnelig Høide, de tabte deres Credit, og Coursen blev i Udlandet og ligesaa i Jndlandet arbitrair. Det værste blev, at Aagerere, Pugere og Prangere indfandt sig allevegne, der benyttede sig af Coursens Ustadighed til, ved simuleret Handel, og ved alt Slags andre Konster, at opdrive alle Ting, og især de første og allernødvendigste og uundværligste Fornødenheder til Menneskenes Tilværelse og Ophold, som Korn og Kiød, der ere Basis for Alt, og hvorefter Priserne paa alt det øvrige maa stige og falde. Rugen, som er den almindelige Mands daglige og umistelige Fode, gik op til over 100 Rdlr., og i Ligning dermed steeg alt ved anvendte Konster, og ublue Jagen efter Gevinst, hos Alle, der kunde see Leilighed dertil, langt over det Forhold Coursen tilholdt. Stor Nød og kummerfulde Dage bleve derved paaført Mange overalt i Landet. De, som havde Vare og Arbeide at sælge, og uhindrede kunde lægge paa fra Tid til anden, berigede sig, men alle Andre, som ikkun havde noget Vist at tage til, og hvormed de maatte bestride alle deres Fornødenheder af Føde, Klæder, Huuslye, Brændsel og Alt hvad de videre behøvede, maatte føre et hvist beklageligt, og nedslaaende Liv. Naar dette Uvæsen længere skulde have vedvaret, saa maatte disse frygte for deres totale Undergang og Ødelæggelse, som de vare nær ved at friste, naar ikke vor allernaadigste Konge af særdeles Mildhed og Hiertes Godhed, ved betydelige Understøttelser havde lettet deres trange Kaar. Nu kom, i vor største Trang, Forordningen af 5 Jan. 1813. Dette saa udmærket velgjørende Kongebud om Forandring i vort Pengevæsen, gav nyt Liv. Denne saa vidtomfattende, saa vel udtænkte, og paa saa faste Grunde byggede totale Forandring i vort Pengevæsen, har foraarsaget største Glæde hos alle indsigtsfulde og retsindede Undersaattere og sande Fædrenelandsvenner, som derfor velsigne vor dyrebare og mod det Almindelige saa velsindede Konge, samt de oplyste og veltænkende Mænd, som derved ere gaaet ham til Haande. Dog findes en Deel iblant os, der ikke saa aldeles ere fornøiede, nemlig de Aagerkarle, Pugere, Opkiøbere, og alle de, som af Pengevæsenets Ustadighed har benyttet sig, og have funden Leilighed til, at berige sig paa det Almindeliges Bekostning. Disse tabe deres Udsigter at vinde mere, og see med Bedrøvelse deres Planer forrykkede. Men ogsaa for deres Velfærd er ved Forordningen sørget. Deres Tab bliver ikke saa stort, som det kunde have blevet, naar alt skulde gaaet sin egen Gang, og jævnet sig selv. Der findes en anden Klasse af Mennesker, som fortiene mere Opmærksomhed, og Medlidenhed: det er dem, som skulle leve af en ringe Rente, eller en liden Gage, eller Pension; fremdeles de, som have gjort ny Anlæg til Fabriker og Jndustriens Forfremmelse, hvortil maa mange Folk holdes, fødes og lønnes. Disse frygte for, at de første og umistelige Fornødenheder, der hidindtil ere blevne opdrevne til saa høie Priser, ikke ville falde saaledes ned igjen, at de, som i forrige Tider, kunde have deres Udkomme, især da Understøttelser, som Kongen saa mil deligen har meddeelt, herefter skulle ophøre, og ligeledes vaandes vore Fabrikeiere, og Jndustriens Ophielpere, som frygte for, at de ikke ville kunne bestride deres Udgivter, og holde alt vedlige, uden Lettelse af de første Fornødenheder. De ere bange for, at Regieringen nok neppe dertil vil kunne udrette det Udfordrende, formedelst de antagne og udbredte Grundsætninger om Frihed og Lighed, og de, vidtudstrakte Begreber, om Eiendoms-Retten. De forlange et Maximum og Taxter paa de første Fornødenheder, og en almindeligere og alvorligere Bestræbelse for Lovenes Haandhævelse, end i disse Tider kan ventes. Men hvorfor ville vi mistvivle har ikke vores aarvaagne Regjering alt sat Skranker for den ublue Gevinst, som saa Mange, ved forhøiede Priser paa alt, hvad de havde at sælge, søgte, strax da Forordningen blev bekiendtgjort, under det falske Foregivende, at naar de forlangte 10 Rdlr., saa var det kuns 10 Mk. de begierede, som den Eenfoldige fandt sandsynligt, og om hvis Urigtighed Mange nok ikke ville lade sig oplyse, for de see og erfare Virkningen af de nye Penge. Den fornuftige og eftertænksomme kan saaledes ikke tvivle paa, at der ogsaa i Fremtiden, vil blive sørget for, ved alt hvad skee kan, for at afværge hvad der frygtes for. Men alt maa have sin Tid for det kan blive jævnet som det skal være J Henseende til de antagne overdrevne og sværmeriske Grudsætninger og Frihed og Lighed, og Eiendomsretten, som af store Genier, og udmærkede Hoveder i det forrige Aarhundrede ere blevne frembragte, der, uden at see paa sand Verdens- og Menneskekundskab, lode sig lede af Sandsynligheder, som deres Phantasie skabde, og hvoraf de lovede et Himmerig paa Jorden, da have disse Luft systemer, ved den daglige Erfaring, for det meste tabt deres Tiltroe, ved det Anvendelsen deraf har viist en ganske modsat Virkning af det man ventede. Vel er det sandt, og ved alle Tider stadfæstet, at Slaverie fødder Nederdrægtighed, Dovenskab og Vankundighed; Frihed føder Liv, Aand, Oplysning og Sæder. Men det er og ligesaa sandt, at overdreven Frihed, og Tillid til den menneskelige Fornuft, føder Kaadhed, Tøileløshed, Ryggesløshed, Ugudelighed, og allasters Overhaandtagelse. Ligeledes bliver det en urokkelig Sandhed, at ingen Eiendomsret, der er det Almindelige til Fordærv, kan tilstades i nogen Stat, hvor Enhver med sin Eiendom dør bidrage til Almeenhedens Vel, og hvorfor de igjen nyde Sikkerhed, Rolighed, og hvad de savne, ved Andres Hjelp. Dette vil vist nok tages i skjønsomst Betragtning af vor oplyste, og til det almindelige Bedste saa hengivne Regjering. Derpaa kan Jngen tvivle. Saaledes vil der ogsaa vist nok opstaae Taxter og et Maximum paa de fleste Fornødenheder, og det uundværligste til Menneskenes Tilværelse og Ophold, hvoraf vi alt have seet de virksomste Prøver. Hvorfore skulle vi ikke efterfølge vore Forfædre, der saae mere paa, og lode sig meere lede af sand Erfaring, og ved at holde paa Taxter afværgede almindelig Nød, ligesom de ogsaa, ved at holde paa Lovene imod Landprang og Forprang, der saa meget bidrage til at fordyre alle Ting, og hvorved Kjøbstæderne, der ere opkomne, for at befordre en ordentlig og velindrettet Handel og Jndustriens Forfremmelse, ikke kunne bestaae, men maa gaae tilbage. Ved Lov maa Land bygges.