Viborger Samler, 1785-09-19
domme dommeren; End videre sagde han "det er beklage ligt, at Kirkens Lærere selv, under Skin af Embeds Jver, vil gribe saadanne Leiligheder til at forfølg hverandre, og derudi søge Tilfredsstillelse, enten for en længe undertrykt Misundelse, eller uchristelig Trettelyst, i Stedet for de i Kierlighed til Guds Ære og Næstens Opbyggelse burde søge at forenes om de Forandringer og Bestemmelser, som efter Tidernes Omstændigheder kunde ansees nyttige eller nødvendige, uden at falde ligeind i det Anstødelige, og derved give Almuen, for hvis Skyld de skrive, Leilighed til Forargelse og til at ringeagte den Stand, som de burde hædre. Jeg svarede Hr. Hans, at jeg kunde forstaae, han der havde Ret; thi endog saa ved vores Grand Stævne, hvor det da kun angaaer verdslige Ting, er det under Mulct forbudet, enten at tviistes eller klamres, men enhver Bonde har Frihed at sige sin Mening, om hvad der enten til Byens Beste eller Avlingens Drivt kunde være at forbedre i Skikkene, og naar de andre Mænd ikke finde det tienligt, saa forbliver det ved gamle, og saa er den Sag forbi. Den Maade har jeg som Bondefoged, uden at rose mig deraf, indført i Byen, derved have vi mangengang iverksat et og andet nyttigt Anlæg, som vist endnu havde været tilbage, ifald det skulde have biet, indtil vi havde tænkt det alle paa eengang, og jeg vil recommandere Hr. Collega denne nyttige Skik i deres By, som jeg er forsikret, de vil finde sig vel tient med. Da nu Hr. Hans havde sagt, sagt mig dette om Kirkeskikkene, spurgte jeg ham videre, hvad han tænkte da derom, at Præsterne skulde aflægge deres Kiol og Krave, hvortil han svarede: "for min egen Skyld vilde jeg ikke ansee det for noget stort Tab, eller harme mig derover, men dersom jeg formerkede, at det vilde vorde anstødeligt for min Menighed eller opvække Misfornøielse hos dem, og mit Embeds Tieneste desformedelst skulde efterlade mindre Frugt og Nytte iblant den, da vilde jeg nødig miste Kraven og forsvare den af yderste Kræfter, indtil jeg fik bortryddet den Fordom af Veien, som indgav mine Tilhørere den Tanke, at jeg ikke kunde være dem saa nyttig uden, som med Krave." Hr. Collega kan sagte tænke, at jeg studsede meget ved dette Svar; thi jeg kunde forstaae, det ikke var Hr. Hanses Alvor, at han brød sig meget om Kraven, da han ellers ikke lader den mindste Feil gaae ustraffet bort, enten naar Degnen gaaer til Kroen og Skolebørnene forsemmes, eller han faaer at vide een og anden Uskik, som foregaaer i Menigheden; ja han var saa dristig, da den gunstige Hr. Forvalter i forrige Maaned satte min Naboe fra sin Gaard, at sige til ham, som ellers ingen vovede at sige: "At det var Uret at sætte saadan en stræbsom Bonde fra sin Gaard, som kunde været hiulpen med en ringe Forstrækning, hvilken Omgang viist af Herskabet var bleven misbilliget, i Fald det havde været tilstede, eller fik Kundskab derom, da Bondens Armod hverken nedstammede fra Uorden eller ler Forsømmelse, men var foraarsaget blot ved Vanheld paa hans Kreature og derved, at han havde mange smaa Børn at opdrage. Det faldt mig derfore heel besynderligt, om der nu skulde være paafalden Hr. Hans saadan Banghed, at han ikke torde stride for Kraverne, og for den Sags Skyld, sagde jeg, skal min Søn Jesper endog i dette Aar fæste Gaarden og giftes med Maren, inden Faer aflægger sin Krave; thi ellers kunde vi ligesaavel lade Degnen giøre det. Hr. Collega maa ved denne Leilighed vide, at jeg har 3 Sønner, som alle, Gud skee Lov, ere stærke og friske Karle, deraf skulde Jesper have Gaarden, men det var ikke saa got i de forrige Tider, da han først skulde være Soldat. Maren havde gjerne seet, at hans Exammen var overstaaet, men Jesper vilde ikke vel dertil, ikke fordi han er bange; thi jeg skal fortælle Hr. Collega, det skede engang forleden Aar, at han og Sergeantens Søn Jens bleve uenige i min yderste Stue, saa det kom til Haandgreb, og Jesper trængede saa haardt paa Jens og Døren, at begge Hængslerne gik i Stykker, da de tilligemed Døren faldt over i Gaarden, og havde nær dræbt et af mine Sviin, som gjorde Maaltid ved Truget. Siden den Tid har Jesper og Sergeantens Søn ikke været gode Venner, og derfor har Jesper ingen Lyst til at være Soldat; begge hans andre Brødre har den gunstige Hr. Forvalter ligeledes skaanet for at være Soldat, endskiønt jeg ikke har givet ham en Skilling derfor, thi thi dette var imod Forordningen, og Forvalteren, siger, han vil have sin Samvittighed fri, (hvilket Ord jeg ellers ikke har hørt nævne, siden jeg blev examineret af Landsdommeren.) Og dersom vi, Hr. Collega, ikke skulde have nogen Frihed med vore Børn og i andre Maader frem for de andre gemene Bønder, hvorfore skulde vi da tractere Forvalteren og Birkedommeren eller fede Kreature for dem. Fremdeles talede Hr. Hans og jeg adskilligt mere om Præsternes Klædedragt, hvorfore det kom paa Snak om Præsten Aron, som de og har havt fat paa i Samleren, og hvilke pyntelige Klæder, han i sin Tid brugte, som jeg især kunde skiønne af et Kobberstykke i min store Bibel, saa jeg troer, han næsten havde været ligesaa udstafferet, som Birkedommeren og Forvalteren, naar de ere i deres glimrende og forgyldte Klæder. Hr. Hans begyndte at smile herved, men tilsidst sagde han ganske alvorlig: "Arons præstelige Klæder var tilvisse prægtige og kostbare, men denne Dragt var ham udtrykkelig af Gud befalet, og havde sin Hensigt, ligesom Tabernaklet og det herlige Tempel, hvilken Hensigt ikke gielder for os. - Vi ere ikke Præster af Arons Orden; men vi ere Efterfølgere af Christo og hans Apostle; det vides ikke, at de have bundet enten sig selv eller de sildigere Kirkens Lærere til nogen vis og besynderlig Klædedragt - det er og ikke vore Klæder, men vort Embede og Tieneste, der er helliget, og dette bør vi fremdeles i les vedligeholde ubesmittet i sin Reenhed, saaledes som det os er overantvordet." J hvorvel jeg ikke var saa lærd, at jeg kunde modsige Hr. Hans heri, tænkte jeg dog paa hans Formand den gamle Mester Jens, som jeg troer snarere havde opgivet Embedet, end aflagt Kraven. Jeg vil derfore bede, at Hr. Collega i denne tvivlsomme Sag om Kraverne vilde give mig sine Tanker tilkiende, og derom raadføre sig med Præstens Datter i deres By, som Birkedommeren fortalte ogsaa havde skrevet noget lærdt om Kirkeskikkene, men da jeg ingen udenlandsk Brevvexling fører, saa beder jeg tillige, at Hr. Collega vilde tilmelde mig det i Samleren, som jeg endnu holder, skiønt ikke for min egen Skyld; thi det gaaer nu for en stor Deel ud paa Vers, som for det meeste ere saa høitravende, at jeg intet forstaaer deraf, men Degnen og Birkedommeren giør meget af Vers, især Degnen, som har overført nogle af de i Aar udkomne paa Noter, ja han er ret en Mester til at giøre Vers, og har for nogle Aar siden i den Anledning giort en Reise til et Sted udenlands, der kaldes Helicon, hvilken forunderlige Reise endog i et trykt Skrivt omstændeligen er beskreven. Jeg havde vel endnu meget at tilskrive Hr. Collega, men for denne Gang undseer mig derved, da jeg allerede fornemmer at have skreven alt for vidtløftigt. Menjeg kan ikke vel fatte mine Tanker i Korthed, naar man vil være tydelig og fuldstændig, da maa Hoved Materien og dens Grunde tilligemed Blomstændighederne, hederne, som mange regne for ubetydelige Ting, nøie bestemmes; thi ellers blev Fortællingen som en sønderbrudt Kiede, af hvilken nogle Led vare borte. Birkedommeren har ofte sagt, at jeg var for ordrig i min Skriven, og vist nok har han heri et stort Fortrin for mig, da hans Kiendelser i Protokollen sielden ere længere end 1 a 2 Linier, og, siger han, Grundene behøver ikke at anføres, dem veed fornuftige Folk nok desuden. Nu havde jeg nær glemt, at jeg skrev paa det sidste Blad, men saaledes gaaer det mig, den ene Tanke øvler den anden. Dog maa Hr. Collega til Slutning vide, at jeg har ladet Hr. Hans see Brevet, førend det blev afsendt, som, saavidt hans Samtale med mig angik, og for hans egen Deel, ikke havde noget at erindre derimod, men meente, at Brevet i det øvrige kunde have været en heel Hoben kortere; dog sagde han tilsidst: Naar man har meget at skrive om, blive Bre venne lange. Jeg forbliver Høistærede Hr. Collega hans tienstskyldige Tiener. Morten Bondefoged.