Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-02-01
Undertegnede, som i en Levetid af 53 Aar har lært at paaskjønne Dannerkongernes milde Regimente, hører ingenlunde til dem der blindt hen hylde det Nye og forkaste det Gamle. Dette troer han som Landmand noksom at have viist. Men han maatte fornægte sig selv, dersom han ikke aabenhiertig tilstod, at ogsaa han hører til deres Tal som ønske Danmark en friere Forfatning, ligesom han ikke heller kan troe andet, end at Drøftelsen af denne Materie vil være vores nuregjerende allernaadigste Konge behagelig, thi kun Sandheden kan Regjeringen ønske bliver gieldende, har han jo sagt. uden at tiltroe sig Ufeilbarlighed, og beredt til at tage mod Belærelse hvis han feiler, skal Undertegnede derfor tage sig den Frihed her at fremsætte sine Tanker betræffende Hr. As Yttringer, altid med stadigt Hensyn til Fortiden, altsaa støttende sig paa Historien, hvorved han haaber at vise at Hr. As Paastand, nemlig den "at Historien maaskee intet lærer mere, end at næsten Jngen lader sig belære af den, falder tilbage paa ham selv. Ogsaa Undertegnede erkjender med Taknemlighed at Danmark har langt mindre Trang til en Constitution end mange andre Stater, og i denne glædelige Omstændighed ligger upaatvivleligen den sikkreste Borgen for en fredelig Udvikling af vore indre Forhold, eller den stærkeste Modvægt mod saadanne voldsomme Udbrud af Folkemagten som vi have været Vidne til i andre Lande, og for hvilke Fædrelandsvennen maa ønske Danmark forskaanet. Men fordi Trangen er mindre, kan den endnu være stor nok! – Kaste vi et Blik tilbage paa den siden Indførelsen af Enevoldsmagten henvundne Tid, finde vi rigtignok en uhyre Forskiel imellem Tilstanden nu og for 180 Aar siden. Men naar det der er foranstaltet for Videnskaber og Kunster undtages, hvor langsomt er det ikke gaaet med alt hvad der angik Folkets materielle Jnteresser, eller med de Forbedringer der skulde skaffe Landet Midler til at udvikle sine Kræfter. J mere end 120 Aar toges saaledes saa godt som ingen Notice af Bondestandens usle Forfatning, eller foretoges der noget til Bondens Tarv, tilbagekaldtes dette dog snart igjen. Afbetalte den ene Konge Statens Gield, geraadte Landet under hans Efterfølger snart i en saameget større. Søgtes Næringsveiene udvidede, bandtes paa den anden Side kun endmere Hænderne paa den Virksomme, saa at af fødte Brødre Landets Børn ere blevne hinandens Forfølgere og Plageaander." Kort: Bonde og Borger vedbleve at være undertrykkede af den mægtige Herrestand, der sugende Landets Marv, havde beholdt sin gamle Indflydelse. Endelig oprandt dog Danmarks Soel, skjøndt vel kun i afbrudte Glimt, dog altid til stort Held for Fødelandet; og priset være Sjette Frederik med hans ædle*) Vore hyppige Processer og Jndgreb i Næringsveiene. Raadgivere fra hiin Tid, indgribende Foranstaltninger bleve trufne til at hæve Landet af den Letargie hvori samme var sjunket. Kongen bød: Stavnsbaandet skal ophøre, Landboelovene gives Orden og Kraft, at den frie Bonde kan vorde kjæk og oplyst, flittig og god, hæderlig Borger, lykkelig." Men at Kun stakket var Glæden, Hine Ædle vare dødelige Væsener, og snart indtraf en Tilbagegang af et andet Slags. Vi sigte ikke her til den, Aars Krig vort Fødeland maatte udholde, da den er os paaført, men til de frygtelige Catastropher vore Penges Bankerot afstedkom, ligesom til den kun for vitterlige Forøgelse af vor Statsgjæld, midt i den dybeste Fred, hvorved, især det første, Landet leed mere end af selve Krigen. Men da brast ogsaa Sjette Frederiks Taalmodighed, og i retfærdig Harme over et saadant Udfald af sine Bud*), gav han sit Folk Provindsialstænderne. Men hvad hialp det. Flere og det saare vigtige Andragender af Stænderne, ere blevne aldeles uændsede, saa at i det Hele Alt er forblevet ved det Gamle, det vil sige, som ved Stændernes Jndsættelse. Foranførte viser, at befriede end Enevoldmagten is omsider fra Aristokratiets despotiske Aag, har Enevolds magten dog langtfra endnu bragt den Lykke over Fødelandet, som 180 Aars uafbrudte Stræben af velmenende Monarker kunde berettige til. Grunden dertil ligger, som af det Foregaaende ligeledes er klart, i de maad Kongerne have modtaget. Jngen Konge, han være nok saa begavet af Naturen eller nok saa besjellet af Jver for at gavne sit Folk, kan nemlig undvære Raadgivere. Men staae disse umiddelbar om Monarkens Person eller leve de af hans Naade, hvor let faae ikke da Servilitet, Overhaand, og med denne, Ligegyldighed for Sandheden. Komme Ukyndighed eller egoistiske Hensyn til, løber Sandheden endog Fare for at forvanskes. At benægte dette vilde forraade saare lidt Menneskekundskab. – Vil en Konge altsaa have Raadgivere han kan stole paa, gaaer han sikkrest tilværk, ved at lade disse være aldeles uafhængige af sig og deele Magten med dem, hvorved Bekostningerne med et dobbelt Regjeringspersonale tillige undgaaes. Saaledes viste det sig altsaa at Stænder, hvis Stemme indtil et vist Punkt er afgjørende, ere en sand Fornødenhed for Konge og Fødeland, ja at en saadan Forandring i Statsforfatningen, langt fra at være bygget paa Theorie, tvertimod er en nødvendig Følge af de gjorte Erfaringer, og istedetfor at være en Jnconseqvents, det paalideligste Middel Kongen kan vælge for at sætte sine velmenende Hensigter igjennem. Hermed ville vi ingenlunde have en saadan Forfatning anseet for absolut fuldkommen, men hvilket menneskeligt Værk er det. Hvad nu Formen angaaer, da troe vi, at netop i samme ligger en stor Deel af den Jndvirkning Regjeringen udøver paa Folket. Hr. A siger selv at Mange vende Blikket med Længsel mod Sverrig og Norge. Men dette er ikke det værste. Mange, ja Mangfoldige mene endog, at det kan være ligegyldigt Hvem vi have til Konge, eller Hvem vi tilhøre, som det kaldes. Hvoraf kommer dette? Hvoraf kommer denne servile Frygt og bunkenhed, Saamange endnu vise naar noget skal paaankes. Hvoraf denne egistiske Stræben efter at vælte Byt derne fra sig paa Andre. Kort, hvoraf kommer denne Mangel paa Almeenaand, udentvivl deraf, at man føler sig tilbagetrængt til egne Anliggender, istedetfor at see sig betragtet som en Deel af Statsmagten. Erfaring og Historien have længe lært, at jo meere undertrykt en Nation er, des stupidere, følesløsere og egennyttigere er den Nu bevare Gud mig fra at kalde Danmark et undertrykt Land. Men at Mod og Fædrelandskjærlighed trænge til at oplives hos os, synes mig vitterligt nok. Med Hensyn til de Betænkeligheder Hr. A finder i Forholdet til de udenlandske Magter, da har han kun henpeget dertil, men ikke nævnet dem. Der kan altsaa intet være at svare ham herpaa. Jmidlertid skulle vidog have den Ære at sige ham, at bitter Erfaring kun for meget har lært os, ikke at stole paa Nogen, Ven eller Fjende, og at 100,000 fædrelandssindede Forsvarere, som en almindelig Værnepligt nok kan skaffe os, ville sætte os istand at afvise enhver fremmed Jndblanding. Forholdet til Hertugdommen betræffende, da er det mig noget ganske Ubegribeligt hvorledes Slesvig, som Hr. A mener, er den Haand hvormed Holsteen holdes til*) Han havde strax efter den gjenvundne Fred befalet Finantsvæsenet ordnet og Besparelser indførte.