Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1824-06-24
Det er ikke muligt, kjære Evard fløitede en Nattergalstemme, til en temmelig høi, paa eengelst klædt ung Mand, der havde plantet sig henved min Side, jeg vendte Hovedet hen hvor Lyden, kom fra og saae en Engel. Ach kjære, gode Heinrich, seer du denne Bevægelse var det, som skilte mig med min hele Livsroe. Hvad som fortryllede mig et Øieblik før, gad jeg ikke mere see paa, alt omkring mig var ligesom nedsjunken til et Intet; jeg havde kun Øie og Sind for den hulde Naboerske, dette indtagende Ansigt, disse skielmske, mørke, luende Øine, dette glindsende kastaniebrune Haar, denne ranke fine Rymphevext, en Anden kan afmale dig alt dette - jeg, formaaer det ikke, endskjøndt hendes billede, til min Ulykke staaerindpræget i dette Hjerte med undslettelige Farver, og først naar dette falder heni Støv og Aske, vil dit billede Julie udslettes deraf. o. Josephl Joseph, ol Jeg besværger Dig, faldt jeg Fernandeind i Talen, som gjorde Mine til igjen at ville lade et Dusin intetsigende Udraab løbe af Stabelen, jeg beder dig, fortsæt rolig din Fortælling, at jeg kan dømme i Sagen, og selv erfare om din Stilling er saa fortvivlet, som du skriger til. Min Ven druknede den begyndte Klagesang i et Glas Nierensteiner og fortsatte Historiens af brudte Traad saaledes. Den Lille hviskede allehaande uforstaaeligt Tøi til den mig noget fatale: Monsieur Edvard, og den ved Siden af hende, siddende Dame i lyseblaae Kjole. Hvorledes mon han nu ogsaa seer ud, sagde hun og loe høit, Jh, nu ganske menneskelig, svarede det fortrædelige Menneske med et Sideblik paa mig - og Frisningen og Hviskningen begyndte paa nye mig selv halv ubeviist havde jeg hæftet mit Blik, paa det kjære hulde Væsen, intet Træk af det bøielige Ansigt undgik mig, jeg synes ligesom at opsluge hende med Øinene, da traf hendes Flammeblik mig - jeg blev forlegen, meget forlegen, greb efter Flasken som stod foran mig for at fylde mit Glas og - En pludselig Allarm med Stolene vognede mig op af mine Drømme. Damerne sprang nemlig hurtig op fra Deres Sæder, for ikke at drukne i det røde Hav af Viin, som jeg i min Adspredelse, udgjød over hele Bord dugen. Blodet fløi mig op i Kinderne og jeg formaaede ikke at fremstamme et eneste Ord til Undskyldning, hine vare imidlertid leende løbne ud af Salen. Denne Gang stod det ikke, som ellers i min Magt at bortsove min Kjerlighedsruus. Nei den kjære Gud veed jeg lukkede intet Øie; bestandig svævede den Fremmedes hulde Skikkelse for mig. Tilmed tillod ikke mit slette Humeur mig at sove. Jeg skjældte paa mig selv fordi jeg havde baaret mig saa barnagtig og tosset ad. Det første Jndtryk er ofte det mest afgjørende; men hvad maatte hun vel tænke om mig. Jeg grundede paa et Middel til at gjøre mine dumme Stræger god igjen, og sætte mig i et fordeelagtig Lys for Pigen. J en Art af Delirium henvendte jeg mig med hele Samtalen til den Skjønne, hun svarede, Talen tog en ommere Vending - jeg var lykkelig, den gyldne Drøm ville indlulle mig i en fød Slummer, da skrækkede igjen Pigens lydelige Latter mig op, og i fortrukken Maske svævede min Naboes modbydelige Ansigt igjen for mit trætte Øie. Dog hvortil de mange Ord, kjære Heinrich, det var den uroligste Nat i mit Liv. Amor og Morpheus bleve Dødsfiender, kun Hymen formaaer at udsone dem med hinanden.