Aarhuus Stifts-Tidende, 1816-05-07
Lavalette var den 14de Marts lykkeligen arriveret i den nordamerikanske Havn Washington. - Processen, mod hans tre engelske Venner er allerede baade begyndt og endt. Den vedvarede i flere Dage, og Forsamlingen af Nysgierrige var daglig saa stor, at man stod de ikke andet dog at faae. sine Mænd at see, der endogsaa for Retten viste en Raskhed man kun hos Engellænderne kan finde. Blandt de mange Stormænd som ligeledes daglig bivaante Forhandlingerne, nævnes Engellands, Spaniens og Danmarks Gesandtere. General Wilson og begge hans Landsmænd toge Sæde paa en med blaat Klæde overtrukken Bænk, ei heller bleve de som andre Syndere bevogtede af Gensdlarmer, men sad frie ved hinandens Side. Brure var iklædt en blaae Overkiole, Hutchinson har Kavallerieuniform; Wilson, udmærkede sig ved sit alvorlige Physiognomie og ved de mange Ordener han bar. Ogsaa Madame Lavalette fød Beaucharnois, en 27 Aars ung Kone, var fremkaldt. Hun erklærede ene at have optænkt og iværksat Midlerne til at redde sin Mand, og aldrig før havde seer nogen af bemeldte Herrer. Paa Retspræsidentens Spørgsmaal til Bruce, om han havde beviist nogen Deeltagelse for Marskal Ney, svarte denne: Ja min Herre, en levende Deeltagelse, og jeg troer ikke derover at behøve at rødme. Præs. Var de den Første man henvendte sig til for at redde Lavalette Br. Ja, ved en anonym Skrivelse anbetroede man mig under i Hemmelighedens Segl, at Lavalette endnu var i Paris, og at man stolede paa mig for at redde ham. Naar nogen giver sit Liv i mine Hænder, da troer jeg Æren i giør mig det til Pligt, at redde det naar jeg kan. Gierne havde jeg udført det allene, men jeg indsaa Umueligheden. Næste Dag besøgte mig en af mine Venner, som uden Tvivl selv vil nævne sig, hvem jeg anbetræde Hemmeligheden. "Min Gud, raabte han, er Lavelette endnu i Paris; hvilken Ulykke!" Lavalette blev opsøgt og ført til denne min Ven; jeg omfavnede ham, tilkiendegav ham vore Hensigter og forlod ham ved Midnat. Præs. De erklærer altsaa at have seet Lanslette hos Capt. Huschinson, Br. Jeg har ingen nævnt, Hr. Præsident ; (her vendte sig Hutchinson til Brace.) Men da min Ben authoriserer mig dertil, og vel, jeg saae ham der Præs. De har altsaa foreslaaet Capt. Huschinson at modtage den Anklagede Her reiste sig Sir Wilson og sagde: Det var mig Hr. Præsident, som gjorde det; Menneskelighedens Følelse bevægede mig dertil. Præs. til Wilsou. De har tient i Egypten; er det ikke Dem, som allerførst fremsatte Bonapartes vilkaarlige, despotiske Handlinger til Skue i et udgivet Skrift. W.: Jo, min Herre. Jeg var da Adjutant hos en berømt eng. General, Pr.: Kiendte de Lavalette: W.: Nei. Pr. : Vidste De, at L. var dømt til Døden. - W.: Uden Tvivl. Pr. De vidste altsaa, at han var dømt for at have corresponderet med Bonaparte. - W.: Derover ere vi ikke enige. Aldrig har jeg hørt derom, og jeg er end ydermere overbeviist om, at Revolutionen endog vilde paafulgt, uden nogen foregaaende Forestaaelser mellem Napoleon og Frankrige. Ogsaa i politisk Hensigt havde jeg maaskee bidraget til Lavalttes Redning: men nu gav jeg kun efter for Menneskelighedens Folelse. Endnu blev Wilson tilspurgt, om han ikke havde givet Hertuginden af St. Leu Titel af Keiserlig Høihed, hvilket han besvarede med Ja! Paa Spørgsmaalet om det ikke var ham som engang forekasteds Bonaparte, at have ladet forgive de franske Syge i Java, gientog han: Jo, fordi det var sandt - J den sidste Dags Forsamling fremstod Sagføreren Dupin og talte Engellændernes Sag, især drælede han længst ved Wilson, hvis hæderfulde Deeltagelse i Feldtogeni Fladern Holland, Jeland, Egypten, Polen, Portugal, Rusland, Tydskland og Jtalien samt de mange Udmærkelser han derfor havde erhvervet sig af Ruslands, Østerriges og Preusens Monarker, han fremstillede. (Blandt andet, har Wilson engang været i saa heldig at frelse Keiser Frantz af Livsfare.) Sagførerens Tale sluttede saalunde. J Athen fordømte i Arcopagus et ungt Menneske til Døden, fordi han havde overgivet den rovbegierlige Høg en stakkels Due, som i hans Skjød søgte sin Tilflugt, og hos os, i det nittende Aarhundrede, skulde Nogen vorde dømt fordi han havde interesseret sig for en Andens Redning, der lagde sit høieste Gode, sit Liv, i hans Hænder. Wilson talte derpaa selv og blev af hele Forsamlingen ydet bifald. Dommen faldt endeligen saa lund. - Opsynsmanden Eberle tilkiendtes to Aars og Engellænderne Hutchinson, Brute og Wilson tre Maaneders Fængselstraf. Alle de øvrige leve frikiendte. Dagen efter førtes Engellænderne til Fængselet la Force.