Den Vest-Sjællandske Avis, 1820-10-10
Jmedens mit Regiment (No. 8 lette Dragoner, cantonerede i Covmore, lærte jeg at kiende en Classe af halvvilde Hinduer, som ikke have faste Boepæle; men som opholde sig i Ruinerne i Ørke nerne midt iblandt de glubende Dyrs Tilflugtsteder, hvor de leve af de meget usikkre Frugter af de res Jagter, det vil sige af Kiødet af Ulve, Schakaler; Hyæner og selv af Slanger, – To Personer af denne ulykkelige Classe gik mig en Dag forbie, og bare et Bambusrør paa deres Skuldre, hvorpaa der var ophængt en Hyæne, paa hvilken Fødderne og Snuden vare tilbundne. Jeg spurgte dem om hvorledes de havde baaret sig at med at fange og binde saadan et frygteligt Dyr. De forsikkrede mig, at naar jeg var nysgierrig for at see en saadan Jagt, saa vilde de foretage den til min Fornøielse. Jeg modtog Tilbuddet og vi kom overeens om at mødes ved Ruinerne af Jangernore, en Stad, som tilforn har været meget berømt i Jndiens Historie. – Ti eller tolv af vore Officerer, som vare ligesaa nysgierrige for at see en saadan Jagt, forenede sig med mig. Vi toge et Antal Tienere og alt med os, som var fornødent for i Nødsfald at kunne kampere, vi forlode Cantoneringen førend Dagens Frembrud og ved Solens Opgang begyndte vi vor Jagt. Det varede ikke længe saa opdagede vi Opholdsteder for de Dyr, som vi søgte. J Dybheden af en af de talrige Jordrevner, som giennemskiære denne Slette, fandt vi Jndgangen til en Hule eller Grube, som syntes at være beboet af en Hyæne, fordi der vare Spor af den synlige i Sandet og Hierneskallen af Mennesker vare strøede iblandt Beenraderne af store Dyr foran Jndgangen. Da Ganges flød nær derved og Hinduerne have den Sædvane at kaste deres Døde deri, saa finder Hyænen Ligene ved Bredderne, slæber dem til deres Huler foran hvilken da de afgnavede Been blive liggende hvorfor man i Jndien kalder Hyænerne de levende Grave. For at overbevise os om at Hulen var beboet sendte vi en Grævlingehund derind, som snart begyndte at giør i Dybheden; kort efter kom den hylende ud, da den var bleven frygteligt bidt. Begge Hinduerne begyndte nu paa deres Arbeide. Jstedet for alle Vaaben havde de et, en Fod langt tilspidset Stykke Jern, hvilket de i Nødsfald betiente sig af for at udvide Gangen i Hulen. Med dette Jnstrument, et Knippe Reeb og et Stykke Bomuldstøi, som sandsynlig blev kastet over Dyrets Hoved for at forhindre det fra at see, krøb nu en af disse to Hinduer ind i Hulen. Da han, krybende paa Bugen, var kommet i Nærheden af Dyret, hvis funklende Øine forraadte i Mørket, at det var nærværende, slog han efter Aftale mod den Jord, som var over Hovedet paa ham, imedens hans Kammerat oven paa Hulen holdt Øret ned til Jorden. Hulen kunde være omtrent 14 til 15 Fod under Overflade altsaa havde Jorden den samme Tykkelse. Begge Hinduerne sloge nu afvexlende fra Tid til anden imod Jorden, den ene inden fra og den anden uden paa og svarede hinanden saaledes, indtil den, som var udenfor havde fuldkommen overtydet sig om det Sted, hvor hans Kammerat opholdt sig inde i Hulen. Herpaa gravede vore Folk en Gang ned i Dybheden med det Værktøi, som vihavde baaret Omsorg for at tage med. – Den Stakkel som var under Jorden, havde allerede været saalænge under Jorden, at man frygtede for at han var skiult eller opædt af Dyret, flere af mine Kammerater troede at begge Hinduerne vilde misbruge vor Lettroenhed; endelig kom Vovehalsen, igien frem for at trække Veiret; han var i en frygtelig Tilstand; Sveed og Støv havde dannet en Skorpe om ham, som tillukkede Øinene paa ham og næsten ogsaa Munden saa at man maatte rense denne førend han kunde aabne hine. Jmidlertid blev den gravede Gang bragt lige hen til Hulen, den var aabnet omtrent 45 Fod fra Jndgangen til Hulen og under en ret Vinkel. Det samme Menneske steeg nu ned i Huulningen, efterat han først havde ladet nedsynke en stor Steen (Puddingstone) som sandsynlig var bestemt til at blive væltet foran ham, ligge til Hænen, for at hindre denne i at tage Flugten og for at beskytte sig selv. Det varede ikke længe førend man hørte det vilde Dyrs Hylen, og Mennesket raabte sine Kammerater tilhielp; Disse stege ned; men lode blive tilbage ovenpaa en Ende af det Reeb ved hvilket han lod sig nedhidseNogle Øieblikke derefter saae vi ham komme frem, i det han slæbte en ved Munden og ved Fødderne tilbunden Hyæne efter sig; han raabte til os at trække Rebet i Veiret, som vi, der vare ovenpaa, holdt i Enden. Neppe havde vi trukket nogle Fod i Veiret og allerede seet det tilbundne Dyr, førend Rebet pludselig gik itu, og Dyret styrtede igien ned i Hulen. Man maatte begynde Operationen paa nye; Hinduerne syntes at have nogen Modbydelighed derfor, dog foretoge de sig det, og nogle Minutter vare tilstrækkelige til igien at bringe Dyret, som fraadede af Raserie, frem for Dagens Lys. Da den var bragt til den øverste Deel af Gangen gik det Reeb løs, hvormed man havde bundet Munden til paa Hyænen, som satte sig af alle Kræfter til Modværge, den beed nu med en saadan Heftighed i et Jern-Jnstrument, som den kunde naae, at den ene Hiørnetand sprang af, og de andre Tænderaftrykkedes i Jernet; vi bragte den levende til vorCantonering. Denne Jagt foranledigede mange Gisninger over den Maade, hvorpaa Hinduerne gik derved tilværks, men alle Spørgsmaal, som vi giorde vare forgiæves, de iagttoge en haardnakket Taushed og de søgte at udbrede den Troe, at det var en Virkning af et Hexerie og at det samme er Tilfældet, naar de fange og tæmme Slanger. Man kan ikke begribe hvorledes et glubende Dyr, som er forsynet med saadanne Tænder, vil lade sig saaledes binde af nøgne og ubevæbnede Mennesker.