Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-10-21
Lollands Falsters Stift. Tidende. Redigeret, trykt og udgivet af W. F. Laub i Nykjøbing. No 124. Løverdagen den 21. October. Parturiunt montes, et nascitur ridiculus mus. (Sluttet.) Forf. vedbliver derefter, at, dersom det, som han formoder, af de Betænkninger, der indkomme, vil vorde klart, at Huusmændene paa flere Steder ere paalagte saa høie Afgifter, som de ikke kunne svare, uden at falde paa Fattigvæsenet, saa kan Staten ei ansee saadant med Ligegyldighed." Som en blot Formodning har denne Yttring saa meget mindre at betyde, som den Mening vistnok er meget almindelig, at de Klager, der føres over Huusmands Klassens Kaar – Gud skee Lov – ere meget overdrevne, at, hvor de tildeels ere grundede, der ligge Aarsagerne dertil aldeles udenfor Regjeringens især udenfor Lovgivningens Jndflydelse, og – at en heldig Høst, som den iaar, ved at give Huusmændene overalt Beskjæftigelse og Fortjeneste, virker mere til at forbedre deres Kaar, end alle Love, end alle Betænkninger. Forf. kommer dernæst endelig til at berøre det Punkt, som saavel i og for sig som med Hensyn til den Bestemthed, hvormed det paastaaes fra een Side og bestrides fra den anden, er det vigtigste af alle, nemlig Spørgsmaalet og Huses Bortfæstelse paa Livstid. Forf. siger herom, at den Skik, som længe har været i Danmark, at bortfæste Gaarde – og for en Deel ogsaa Huse - for Livstid, har befriet Landet for megen Elendighed, som andre Lande have været udsatte for. Denne Sætning lader han nu vel være aldeles ubeviist, men den er da forstaaelig. Naar han derimod umiddelbar derefter tilføier: man har rigtigt indseet i Danmark, at det kun hialp lidet, at man kunde skyde den gamle Huusmand ud af Huset, da man ikke tillige kunde skyde ham udi "Stranden eller i Graven, og at man hellere "maatte nøies med en mindre Afgift af Huset, medens den Gamle der fandt Ophold ved sin "Søns Arbeide, end tage høiere Afgift af Huset, og fødde dets forrige Beboer af Haanden som Hospitals eller Almisselem –, saa bliver Forf. Tankegang mig aldeles uforstaaelig; thi saa meget er vist, at jeg skulde have havt ondt ved at vælge bedre og meere træffende Udtryk, end de ovenfor udhævede, for at for Beviset for, at Leie=Huusmændene i Virkeligheden ikke ere udsatte for den Vilkaarlighed og de Udsugelser, som Forf. finder Behag i at udmaale med saa grelle Farver, at deres Afhængighed af Huus=Eieren i høi Grad. opveies af dennes Trang til deres Arbeide og hans Jnteresse i at de ei bebyrdes over Evne, og at deres Trældoms=Aag derfor kun existerer i Forfatterens Phantasie, som hans følgende Yttringer og Huusmændsdøttrenes Skjønhed, Skytternes og Skovridernes Altformaaenhed og Grev Almavivas navnkundige Rettigheder viser at være mere end almindeligt levende, hvorfor jeg i denne Retning ikke skal følge ham videre. Forf. anfører blandt Andet til Fordeel for Husenes Bortfæstning for Livstid, at en saadan Trygheds og Sikkerheds-Følelse, en saadan Bevidsthed om, at man er garanteret, er den første betingelse for et stræbsomt og ordentligt Familieliv. Jeg maa aldeles benægte den ubetingede Rigtighed heraf. Jkke at tale om, at Kjøbstædernes Arbeids-Klasse aldeles ingen saadan Garanti har, kan det paa den anden Side ligesaafuldt paastaaes, at en Sikkerheds- og Trygheds-Følelse af den særegne Natur, som vort Fæstesystem afgiver, svækker og slover Lysten til Orden og Stræbsomhed, og kuns er et virksomt Palladium for Ligegyldighed og Dovenskab.