Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1767-07-06
J Henseende til Sine tænker han ligesom for sig selv. Hans Paarørende ere de eneste i Staten, han kiender. Han anseer sin egen Familie som sit Fæderneland. Ved at være ham beslægted er man strax værdig til at beklæde alle Ære, Poster og forestaae alle Æmbeder. Just de Fortienester, som Clienterne tilbede hos ham, erkiende de hos Hans. Med en retfærdig Erkiendtlighed veed han derimod at tiene dem igien, som fortiene saadan Tienestagtighed. Han forstaaer og at befordre dem saaledes, at han deels kand bruge dem til Midler, hvorved han opnaaer sine Hensigter, deels med dem besætte saadanne Poster, som ellers, til hans største Skade, maatte beklædes med Dydige og Velfortiente. Hans nedrige Hierte har aldrig kiendt Retfærdigheds høie Pligter. Han har aldrig følet, hvor stort, hvor vigtigt Dommer=Æmbedet er Han pukker med, at han, i Guds-Sted, sidder paa Dom-Stolen. Men denne store Caracter virker hos ham intet andet end Hovmod. Han er følesløs mod den undertrykkede Uskyldighed, ligegyldig mod Dyden; han har ingen Afskye for Laster; Enkers og Faderløses bedrøvelige Omstændigheder bevæge ham ei til Medynk; At giøre sig selv stor og rig, er det eneste hvorpaa han lægger Vind. Dommer-Æmbedet anseer han altsaa i for andet end et Middel, hvorved han kand naae dette sit uanstændige Øiemærke. Alle hans Kiendelser, alle hans Domme flyder af denne urene Kilde. Det som er ham, hans Paarørende og hans Tilhængere til Fordeel, det er Ret. Det, hvoraf de har Skade, det er Uret. Han bærer ingen Ære=Frygt hverken for Guds eller menneskelige Love. Hans fordærvede og vildfarende Hiertes Begiærligheder og Tilbøieligheder ere hans eneste Love. Disse forgifte end og de retfærdigste og viseste Domme, som udgaae af hans urene Mund. Disse giøre Retfærdighed, selv, ved hans fordømmelige Varkeligelse, til Uretfærdighed. Hans vanartige Hierte har aldrig følet det Store, det Høie, som ligger i Videnskaberne. Han har aldrig læret at ansee Lærdom anderledes end som et Haandverk, som man lærer, for derved at vinde sit Brød. Han kiender den ikke, som en Lære-Mæsterinde, der anfører til Dyd, Retskaffenhed, Redelighed, Bestandighed, gode Sæder, og alle de Kunster, hvorved det menneskelige, Sælskab giøres fuldkommere og lyksaligere. Hans Sind har aldrig indtrænget sig i disse Hemmelig heder. Det han deraf hendelseviis kand have mærket, har kun hos ham oppalt Had til den rette Lærdhed. Dette Had er ligesaa stort som hans Frygt for den falske Lærdom, hvilken, med alle dens farlige Følger, han kiender fra Grunden af, da han ved den naaer alle sine fordærvelige Hensigter. Ligesom han skiælver for de Lærde, der ere ligesaa onde som han, saa hæver han og for den retskafne. Den førstes Ondskab indjager ham ei saa stor Frygt, som den sidstes Dyd Han søger derfor at giøre begge lige mistænkeliHan afmaler den ærværdige ægte Lærde, med ligesaa sorte Farver, som den hæslige unægte Lærde fortiente at afskildres med. Den ene med den anden søger han at forvise af Staten, og for ævig Tid at udelukke fra al Andeel i Regieringen. Den Lærde, (undtagen den, som har svoren under hans Fane, og retteligen veed at krybe for hans Høihed) fortiener ikke den Ære at kaldes en Borger. En Lærd kand intet tænke, uden det forekommer ham mistænkeligt; hver Mening, den yttrer, anseer han ligesom smitsom: Hans Sinde-Lav, (siger han) er ubøieligt; Hans Attraae efter Frihed i Tanker, Tale og Gierninger er utaalelig; Hans Dristighed er høist farlig: Han er i alting anderledes end andre Menneskeer; Han henhører til et andet Element; Han maa altsaa ei fordriste sig til at træde i Samqvem med os andre. Fortsættelsen følger. NB. Heraf udkommer hver Mandag et Blad fra det Bergenske Addresse-Contoir hos Ole Brose