Ribe Stifts Adresseaviser, 1846-12-21
Allerede længere har man i Publikum talt om, at det maatte og skulde komme, hvortil det er kommet idag. Man forlader ikke Stænderforsamlingen, fordi dens Rettigheder ere blevne den fratagne, derimod protesterer jeg, ikke en eneste Rettighed skal fratages den, ntet andet er skeet end at Loven skal opretholdes, og fra denne Paastand skal ingen Modtale, og ingen uparlamentarisk Mine bringe mig. Skulde ogsaa nogensinde Noget bringe mig til at vakle, saa vilde det dog ikke blive dette. Det er af Regertugen bleven sagt, hvad Lovens Betydning er, og at denne Lovens Bestemmelse skal opretholdes. Aldrig har jeg i hele Diæten saameget ønsket ikke at staae her paa dette Sted; dog maae De ikke troe, m. H., og jeg derfor ønsker, ikke at være i denne Sal, nei, ikke for Alt i Verden, men dernede gad jeg være paa de Deputeredes Bænke, for at lægge Dem paa Hjærte, hvad der bevæger mig; man vilde da være mere tilbøielig til at skjænke mine Grunde Gebør og man vilde optage mine Ord med mere Upartiskhed, ikke som det nu skeer fra den ene Side, ledsage dem med et medlidende Smill. Hvad der ogsaa maa skee, naar De følger hiint Opraab og hiint Exempel, altid vil det bevise, hvor nødvendigt det er, saaledes som skeet er, at staae paa Lovens Opretholdelse. De have tilendebragt de Forslag, som vare Dem de kjæreste, De have ladet de landsherrelige Lovudkast ligge og deriblandt er der mange, hvorefter Landet allerede længe har ventet med Længsel, dertil regner jeg navnlig Landkommunal= og Bykommunalanordningen. Naar jeg sad dernede iblandt Dem, m. H., og var besjælet af Jver for en friere Forfatningsform, der vist opliver mangen En af Dem, da vilde jeg med den største Jver have kastet mig over disse Udkast, og derpaa vilde jeg have anvendt alle de Kræfter, der staae til min Raadighed. Der har Regeringen henviist til fremtidige Udviklinger, og der vilde jeg have fundet Veien til det Maal, De stræbe efter. Det er let sagt, en Forfatning med disse eller hine Rettigheder, det er en Smaatting at udkaste et saadant Afrids paa Papiret; men en Forfatning, som ikke er opnaaet ad denne Vei, som ikke er voxet frem med Folket og udaf Folket, der savner enhver solid Basis i Folke samlivet og Folkelivet, er i mine Øine en Paradehest, som Kræfterne svigter ved enhver Anstrængelse, den er i mine Øine ikke andet end en Bordopsats fra en Konditor, som man, naar man finder for godt, brækker itu som Glasskaar og Pibestilke. Havde de med Alvor og Grundighed behandlet disse Statuter og havde de i dem erkjendt deres høie Betydning, saa vilde jeg troe, at de havde gjennemtænkt deres Planer og Ønsker, og at det var deres Hensigt at naae deres Maal ad denne lovmæssige Vei. Men paa denne Maade, som skeet er, at behandle et Forfatningspørgsmaal, bringe en Forfatning paa Papiret, troe De, at en saadan Vei er den rette? Jeg troer det ikke. Naar, saaledes som skeet er, Lovens Skranker overskrides, kan da saadan Adfærd afgive en Maalestok for det bestaaende Jnstituts Godhed, Først følge man Loven og lære deraf at erkjende dens Værd, og da bedømme man hvorvidt den er tilstrækkelig. Det er Veien, og ingen anden fører til et lykkeligt Maal. Vi sees maaskee igjen af Aare. En eller Anden - dog nei jeg haaber, at kun Een vil idag gaae gjennem denne Dør og smile, En eller Anden være vred over Sagen, vred over Kommissarii Person, maaskee endogsaa med god Grund, men ingen af Dem alle har forstaaet og begrebet mig. De gaae deres Vei istedetfor at henvende Dem med en Forestilling til Kongen; man vil af Aare give mig Ret i, at den Vei man har slaaet ind paa ikke var den rigtige.