Københavns Adresseavis, 1780-02-02
Johann Fabre er en Søn af en retskaffen Mand, som var Kiøbmand i Staden Nimes i Frankrig, og af den protestantiske Religion. Hans Fader bestemte ham til Studeringer. Men da han formedelst sin alt for store Flid fik svage Øine, blev intet heraf. Han fik derimod Haab at giøre sin Lykke hos en af sine Paarørende, som var en anseelig Kiøbmand. Men ogsaa dette Haab blev ved en Sygdom, som atter var en Følge af hans overdrevne Arbeidsomhed, til intet gjort. Da han igien var kommen sig, begyndte han først med sin ældre Broder, og da dette mislykkedes, med en Ven, at anlægge en Strømpe=Fabrik. De vare i Førstningen meget lykkelige, men uventede Tilfælde ødelagde ligeledes dette Foretagende. Jmidlertid fik de Mod igien, deres Sager vare allerede paa en temmelig god Fod, og Hr. Fabre var nær ved at indtræde i Ægteskab med et elskværdigt og dydigt Fruentimmer, som var ham beslægtet, som han allerede længe havde baaren Kierlighed for, og som elskede ham igienMen da han nu troede at opnaae sine Ønskers Maal, kom den skrækkelige Dag, som paaførte ham Lidelser, imod hvilke hans hidtil havde Gienvordigheder vare som intet at regne. Den første Dag i Aaret 1756 gik han med sine Venner i den Forsamling langt fra Byen, hvor Protestanterne pleiede hemmelig at holde deres Gudstieneste. Da de havde været her en Times Tid, fik de Efterretning, at et Detachement af Stadens Besætning var paa Veyen, for at forsage dem, og at bringe alle dem i Fængsel, som faldt i deres Hænder. Alle tog Flugten, og Fabre med sine Venner ligeledes. Men denne kierlige Søn erindrede sig sin Faders Alderdom og Svaghed, han forlod trax sine Venner, og sagde at han vilde søge sin Fader. Hvor stor var ikke hans Skræk, da han fandt sin Fader og en af dennes Venner omgivne af Soldaterne. Han løb midt iblandt dem, tog atter Flugten. gik igien tilbage, tog hans Fader ved Armen, stødte. ham bort, og sagde: Her har J mig, lad det være nok, lad min Fader gaae. Faderen vægrede sig at opofre sin Søn for sig, og blev staaende. Soldaterne greb ham igien. Vagtmesteren, som kiendte den unge, Fabre, stod ubevægelig stille, uden Tvivl fordi han var rørt over denne Strid imellem Fader og Søn. Tilsidst bevægede Kabre ham, at han lod Faderen gaae. Officeren, som anførte dem, havde ikke seet, hvad der foregik, men imidlertid givet befaling, at Soldaterne skulde skyde paa nogle Folk, som vilde kaste med Steene til dem. Efterat Fabre ved Vagtmesterens Hielp havde faaet sin Fader fri, løb han hen til Officeren, som blev gandske bestyrtset, og sagde til ham: Lad os gaae, min Herre, hvad giør vi her, Hans Hensigt herved var, at Soldaterne ikke atter maatte gribe hans Fader, og denne blev ogsaa virkelig tilbage. Man forestille sig en om Faders Tilstand, som var over 80 Aar gammel, og som blev tvungen af sin Søn at undflye de Lænker, som ventede paa ham, og som han gjerne allene vilde have baaren. Sønnen blev altsaa indsperret i Castellet i Nismes, uden at Forældre eller Venner kunde hielpe ham det ringeste. Et Haab, som viiste sig til hans Redning, forsvandt igien, og han blev dømt paa Galeierne paa Livstid, hvor han i 7 Aar i de afskyeligste Menneskers Selskab, udstod den største Elendighed. Hans Forældre vare imidlertid nedtrykte af Sorg og Kummer. Han vexlede af og til Breve med sin Kiæreste, men da alt Haab til hans Redning var ude, formanede hendes Paarørende hende til at ægte en anden, siden hun dog aldrig kunde faae Fabre til Mand. Hun lod sig endelig overtale, og blev med en ulykkelige Brudgoms Samtykke forlovet med en ung Mand, som var et godt Partie, men hun kunde ikke bringe over sit Hierte, at forlade den redelige Fadre, og gjorde sig løs igien fra sit Løfte. Da næsten alt Haab var forbi for Fabre, og hans Forældre forgiæves havde anvendt alle muelige Midler til hans Redning, viiste sig endelig en lykkelig Vey dertil. Brødrene Johannot i Frankfurt ved Mayn forskaffede ham saa stærke Recommendationer, at Hertugen af Choiseuil udvirkede Tilladelse hos Kongen at sætte ham i Frihed. Fabre ilede glad til sine ligesaa glade Paarørende, og til sin Kiereste, som han ægtede i Aaret 1764. 1767 blev hans ædle Gierning bekiendt ved Hoffet, og derpaa over heele Europa. Skuespillet over samme blevforfattet. Hele Frankrig blev indtaget af saadant et Exempel af Kiærlighed til en Fader. Mange Store lovede at vilde antage sig denne dydige Søn. Der blev tænkt paa en Subscription for ham, som skulde gaae indtil 100000 Livres, men den gik ikke for sig. To Aar derefter blev han opmuntret at reyse til Paris, i Haab at faae en Belønning, som var hans Dyd værdig, men Hertugens af Choisenil Fald og Parlementernes Ophævelse gjorde den Tid, da han ankom, til den allerabeleiligste for saadant et Forehavende. Den almindelige Bestyrtelse havde indtaget alle Hierter, og den gode Fabre forødede forgiæves endeel Penge i de 8 Maaneder, han var der. Nu er han nødt at ernære sig og sin Familie ved en liden Urtekram. Hans Søn bliver ved Hr. Brigadeer v. Salis ædelmodige Foranstaltning. opfødt i hans Pædagogium i Marschlins.