Viborger Samler, 1840-05-02
Udenlandske Efterretninger. Storbritannien og Jrland. J en Privatskrivelse fra London siges der, at Alle indrømme, at Lord Palmerstons Tale imod Sir James Grahams Motion angaaende de chinesiske Forhold var den bedste, der holdtes om dette Anliggende. Lordens Tale, der varede i to Timer, sprudlede af en ungdommelig Livelighed. Torierne havde klogeligen undgaaet at fordømme Handelen med Opium, at undskylde Chinesernes voldsomme Fremgangsmaade for at undertrykke denne Handel, eller at dadle Regjeringen for dens krigerske Forholdsregler imod China. Af denne Omstændighed forstod Lorden ypperlig at benytte sig, og med Satirens Svøbe tugtede han i Forening med Macauley og Sir J. C. Hobhouse Toriernes Coryphæer: Sir N. Peel og Graham. Af Palmerstons Tale tillader Rummet kun at meddele Følgende. "Det store Hovedspørgsmaal, hvorvidt det er gjørligt eller tilraadeligt for os at indskrænke eller ophæve Handelen med Opium, har Sir James klogelig forbigaaet; han har foretrukket at benytte et Sideangreb for at give os et dygtigt Tøraf, indskrænke vore Midler til at skaffe os Fyldestgiørelse, eller vel endog berøve os Udførelsen af vore Forholdsregler. Nu, Sir, er det sandsynligviis af deel Hjertensgodhed og Medlidenhed, at Herrerne ligeoverfor og vise sig beredvillige til i egen Person at lide det Nederlag, der efter deres Formening ufeilbarligen maa træffe vor Expedition: – omtrent saaledes som høimodige Fiender føle et Slags Venskab for dem, de have bekæmpet i Slaget. Høitagtede, ligeoverfor os siddende Herrer, der i dette Huus saa ofte have maalt deres Klinger med os, ville nu stille sig i Breschen for os, hvilken Høimodighed, (Bifald og Latter fra de Ministerielles Side.) – Dog alvorlig talt, den bevæbnede Demonstration, der ledsager vor Fordring om Erstatning, vil rimeligviis gjøre et ganske andet Jndtryk paa Keiseren i Peking, end hans Commissair Lins slette Raad. Jeg haaber, at Synet af vor Flaade vil for hielpe os til vor Ret, uden at det skal komme til egentlig Krig. Sir, i forrige Aar bestormede Baronetten (Sir R. Peel) mig hver Dag med Begjering om Fremlæggelsen af Papirer ang. de orientalske Anliggender; i Aar under han mig heller ikke Ro, og Skriverne i det udenlandske Departement har han næsten taget af Dage; thi Dag og Nat have de været sysselsatte med at udfærdige de af ham forlangte Actstykker. J Trykkeriet styrtede et Gulv i de under Vægten af Trykningsapparaterne, og da de meget forlangte Papirer endelig laae paa Husets Bord, da gjorde den høitærede Baronet Jntet – slet Jntet; hans af Naturen gode Gemyt, hvori der rigtignok er et Bundfald af Partiaand, – hans gode Gemyt nænnede ikke at foreslaae en Motion, og saaledes skete det da, at han og hans Venner, ihvorvel høist ugjerne, saae sig nødte til at stemme med for et Taksigelsesvotum for vore Tropper, der i Afghanistan havde udført med Tapperhed hvad vi havde udtænkt med Klogskab. (Skingrende Latter og bifaldsyttringer fra de ministerielle Bænke.)Men denne Gang vilde Baronetten ikke gjøre sig skyldig i samme Seendrægtighed, fordi han formodentlig aner, at vort Forehavende mod China let kan vorde kronet om ikke med en lignende glimrende Vaabenhæder, saa dog med et ligesaa lykkeligt Udfald. For Resultatet af denne Debatte er jeg ingenlunde urolig. Hvilke smaalige Midler der end sættes i Virksomhed, troer jeg dog, at Knebene ville vorde frugtesløse. Jeg er forvisset om, at de Herrer, der for føie Tid siden understøttede os med deres Tillidsvotum, ikke nu ville lade os i Stikken, nu, da det gielder og at forkaste et Forslag, der ikke har andet Formaaal end at styrte det bestaaende Ministerium."