Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-03-21
kjøbenhavn. Skilderie angaasengaarSexogtyvende Aargang. No. 23. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Skal man stræbe at vorde elsket uden at være anter, eller omvendt, anvendes J Skilderiet have tvende modsatte Stemmer nylig ladet sig høre, af hvilke den ene paastaaer, at man skal stræbe at vorde agtet, og ikke at vorde elsket, men den anden paastaaer, at man skal stræbe at vorde elsket, og ikke at vorde agtet. – Jeg tager nemlig her Stridsspørgsmaalet ganske i Almindelighed, og vil ikke nærmere indlade mig i Striden selv eller berøre den egentlige Stridsgjenstand, som dog vil være let at afgjøre, naar først Spørgsmaalet i Almindelighed er afgjort. - Hvo af disse Stemmer har Ret? De have vistnok begge Uret, i det de tage Tingen blot fra den ene Side og adskille det, som ikke kan adskilles. Dette skal følgende Betragtning i al Korthed vise. Jeg haaber, at Sagens Vigtighed vil give samme saamegen Interesse, at selv korte og tørre Bemærkninger ville læses med Opmærksomhed. Kjærlighed og Agtelse ere i deres inderste Væsen uadskillelige; thi al sand Kjærlighed er grundet i Agtelse, og al sand Agtelse frembringer Kjærlighed. (Vi tage her Tingen, som den bør være, som den er grundet i Menneskets Natur- og vi tale ikke om det Utilbørlige og Ufornuftige og Unaturlige). Den Kjærlighed, som ikke er grundet i Agtelse, har ingen fast Grund, ingen Løverdagen den 21 Marts 1829. sund Rod. Hvorfor den ogsaa falder af og visner. Eller den flagrer om som et Duun, der let bliver hængende i Smuds. Men den Agtelse, som ikke bliver til Kjærlighed, er ikke egentlig Agtelse, men snarere en Slags Forundring eller Frygt, som gaaer over til Misundelse og Had. Agtelse uden Kjærlighed er en Tjørn uden Rose. Men Agtelsen skal bære Kjærligheden, som Tjørnen bærer Rosen. Hvorfor forholder nu dette sig saaledes: Det ville vi nu noget nøiere betragte. Agtelse er Følelse for en Persons moralske Værd, eller med andre Ord: den er en Følelse, som opstaaer ved Erkjendelsen af et Menneskes sædelige Værd. Eller endnu med andre Ord: Agtelse er Erkjendelse, en levende Erkjendelse af en Persons Retsindighed og Redelighed. – Man tilgive mig disse Gjentagelser. Det er mig magtpaaliggende, her at tale tydeligt og at forstaaes, af alle; men det ene Udtryk forstaaes bedre af den ene, det andet af en anden. - Viagte kun den, som har moralsk Værd, som besidder en vis Grad af sædelig Godhed eller Sædelighed, det er: vi agte kun den, hvis Villie og Tænkemaade er overeensstemmende med Fornuftens Lov eller med Guds Bud. Med andre Ord, vi agte kun den, som vil det Rette og Gode, og som viser denne Villie i Ord og i Gjerning. Det er vi agte kun den Retsindige og Redelige. Hvor denne Agtelse er tilstede, der vil Kjærlighed ogsaa komme tilsyne. Thi hvad er Kjærlighed, Vi tale om Kjærlighed i Almindelighed, om den Kjærlighed, som kan og bør finde Sted imellem alle fornuftige Væsener, altsaa mellem alle Mennesker, indbyrdes. Vi kunne da sige: den sande Kjærlighed er den Glæde og Lyst, som følger med Agtelse, og som opstaaer deraf. Agtelsen er nemlig en Erkjendelse af det Gode hos en Person, og Kjærligheden er Glæden derover og Lysten dertil eller Attraaen efter Deeltagelse deri. Derfor kan Kjærlighed ikke være uden Agtelse, og Agtelse maa lede til Kiærlighed. Naar vi nemlig erkiende en Persons sædelige Værd, naar vi levende ere overbeviste om, at han er retsindig og redelig, altsaa naar vi agte ham da ville vi ogsaa glæde os over hans Værd eller over det Gode som er hos ham; da ville vi ogsaa føle Lyst til at virke for denne Person og at virke med ham til det Godes Fremme, det er: da ville vi ogsaa elske ham. Naar man altsaa spørger i Almindelighed; skal jeg stræbe at vinde Agtelse, eller skal jeg stræbe at vinde Kjærlighed! – da maa Svaret blive: Du skal stræbe at vinde Agtelse; thi der ved vil Du ogsaa vinde Kjærlighed. Men vilDu vinde Kjærlighed uden at fortjene Agtelse, da vil Du gaae glip af begge Deele. Thi da vil Du synes at være god og elskværdig uden at være det. Og da vil det gaae Dig som Hunden hos Æsopus, der slap et Stykke Mad for at gribe efter dets Skygge. Eller Du vil i alt Fald vinde en Kjærlighed, der er saa løs og tom som en Skygge, en Kjærlighed, som let kan omskiftes til Foragt eller Had. Hvad vil det egentlig sige, at blive elsket uden at være agtet? Det kan ikke sige andet, end at man indsmigrer sig eller indynder sig ved noget som ikke er det Rette og det Gode, men som er en eller anden ikke god Henseende behageligt. Men dette er ufornuftigt og foragteligt. En saadan Fremgangsmaade nedbryder altsaa al Agtelse, og dermed undergraver den Kjærligheden. Dette maaman vel bemærke, thi mange fare vild og feile storligen i den Henseende. Plato har allerede bemærket, i Dialogen Gorgias, at Bestræbelse for at bevirke det Behagelige istedetfor det Gode er ikke Dyd, men nedrigt Smigerie og en fordærvelig Handlemaade, som dog er saare almindelig og derfor desto mere farlig og fordærvelig. Derfor skal man ordentlig vogte sig for at blive elsket uden at blive agtet. Det kan ellers let hænde sig, at man kan blive elsket, som en gammel Ost elskes af Muus, eller, for at bruge Platos Liig nelse, som et Lam elskes af en Ulv. Men hvad vil det sige, at være agtet, uden at være elsket? Det vil egentlig sige noget andet, end hvad Ordene sige. Thi den, som er agtet, virkelig agtet, maa ogsaa være eller blive elsket af de Retsindige og Agtværdige. (Og om Retsindige og Agtværdige alene tale vi her, thi de andres Agtelse og Kjærlighed har aldeles ingen Betydning og kommer derfor ikke i Betragtning). Men man kan være frygtet uden at være elsket. Og da nogle forvexle Frygt og Agtelse, saa falde de ogsaa i den Vildfarelse, at Agtelse kan findes uden Kjærlighed. Man kan fremdeles være respekteret uden at være elsket; thi Erkjendelse af eet eller andet Fortrin, eet eller andet fortrinligt Talent, een eller anden udvortes eller personlig Myndighed, opvækker Respekt eller en vis fortrinlig Opmærksomhed og Agtsomhed for eens Person. Men denne Respekt, som staaer paa en vis Maade midt imellem Frygt og Agtelse, maa ingenlunde forvexles med Agtelse. Thi den er aldeles ikke nødvendig forbunden med Agtelse. Den kan endogsaa findes forenet med Foragt. Man kan nemlig være respekteret som en talentfuld Person, som en kundskabsrig Mand, eller som en driftig og myndig Embedmand, og man kan dog tillige være foragtet og forhadt som et slet Menneske, som en kold Egoist, som en lav Vellystling, som en haard Tyran, som en grov Tølver o. s. v. Altsaa maa Respect ikke heller forvexles med Agtelse. Og det er vel aldeles rigtigt at sige: Du skal ikke stræbe at blive respekteret, uden at blive elsket. Men det er aldeles rigtigt at sige: Du skal ikke stræbe at vorde agtet; thi det er det samme som at sige: Du skal ikke stræbe at være agtværdig! Det er at forbyde den bedste Bestræbelse, som indbefatter alle gode Bestræbelser. Vel gives der Tilfælde, hvori Nødvendigheden byder os at nøies med Respekt uden Hensyn til Kjærlighed; ja undertiden maa man lade sig nøie med at være frygtet. Men der er stor Forskjel mellem, hvad man maa lade sig nøie med, og hvad man bør stræbe efter. Naar vi nemlig have med onde eller slettænkende eller sløve Mennesker at bestille, som ingen Følelse have for Dyd eller Sædelighed, og som derfor ikke kunne føle Agtelse og Kjærlighed, da nødes man til at sige med hiin gamle Tyran, oderint, dum metuant,". Men saadanne Tilfælde ere sjeldne; thi saadanne Mennesker ere dog Undtagelser. I Almindelighed vil denne Regel gjælde, naar man beflitter sig paa Retsindighed og Redelighed i sin hele Vandel; naar man giør, hvad der er Ret og Godt, og gjør det af Kjærlighed til Gud og Mennesker, altsaa med Agtelse for Mennesker og af Velvillie mod dem: da vil det vorde erkjendt og paaskjønnet; da vilman vorde baade agtet og elsket. Altsaa vil man blive agtet og elsket, naar man giør, hvad man bør gjøre, det er naar man gjør det, som er det Rette og Gode, eller naar man opfylder sine Pligter af Kjærlighed til Gud og Mennesker. Andre Veie føre til Agtelse og ikke til Kiærlig, hed; men de føre bort fra begge, og ere derfor farlige og fordærvelige Afveie, mod hvilke man ikke for alvorligt kan advare. N. Fogtmann.