Adresseavis for Børn, 1779-03-24
Correspondence. Min kiere lille Broder Hans Jacob, Nu er 14 Dage gaaet siden du kom til Kiøbenhavn, og endnu ikke skrevet din elskelige Søster til. Er det at holde, hvad du lovede, Men saa gaaer det fra Øied, fra Sindet, Dog jeg vil ikke dømme saa haart om en Broder, hvis fromme Hierte jeg kiender; der kan jo være mange Aarsager, som forhindrer dig, som jeg ikke gietter. Maaskee, saa meget jeg nu undrer paa, at du ikke skriver mig til, saa meget vilde jeg undskylde dig, om jeg i dette Øieblik var hos dig og hørte og saae dine Forhindringer. Af lille Broder, dersom vi Mennesker ikke vilde være for hastige i vore Domme, hvor megen meere Kierlighed var der da baade imellem Sødskende og Venner end der er Papa siger saa tidt, at hvorfor der er saa megen Misforstand i Verden, er, fordi Mennesket er saa kortsynet, og nu begriber jeg, hvad han vil sige dermed. Vi kan ikke see ind i Hiertet paa hverandre, og følgelig min Broder, ei heller vide alle de Aarsager, som bevæger vore Medmennesker til at handle saa, og ikke anderledes. Men vi Mennesker, vi er baade for lettroende og for egenkierlige, gjerne vilde vi at andre skal tænke ligesom vi, og naar det ikke gaaer, som vi ønsker, saa giør vi dem ofte Uret, ved at mistroe dem; men fra nu af skal jeg stræbe efter, aldrig at dømme for hastig om noget Menneske, og allermindst om en Broder, hvis Hierte jeg saa nøje kiender. Paa denne Grund, min allerkierligste Broder, tilgiver jeg din Udeblivelse af et Brev, som jeg dog saa inderlig ønskede; men jeg ønsker for Børn. tillige, at enhver Hindring endog til den mindste maae ryddes af Veien for dig, at du ret maatte kunde faae Leilighed til at udtømme dit Hierte paa Papiret, og glæde din Søster. Vi leve alle Vel. Maatte den Lyksalighed blive saa stoer, som jeg ønsker den, saa skulle du ikke bytte med Keisere. Gud være altid hos dig tilbeed ham og frygt ham, elsk Dyden, og vær altid, som hidtil, en oprigtig Broder af en oprigtig Syster Nicoline Johanne. Nyeheder. Det er altid en Ære for et Barn, at han gaaer anstændig paa Gaden enten han saa kommer fra Skolen, eller fra andre Ærender i Byen. Men ligesaa ubehageligt er det at see, naar honette Mænds Børn blander sig i Selskab med de gemeene og uoptrukne Gade=Drenge, eller efteraber deres utugtige Sæder, og enten render, eller rives og slaaes, eller støier og skieldes. Den lille velklædte Nicolai, som stedse er gaaet, som det sømmer sig et tugtig Børn paa Gaden, har paa nogle Dage gandske glemt hvem han er, og kommen i Bekiendskab med nogle ryggesløse Gadepoge, med hvem han nu fuldkommen er bleven Kammerat Jeg saae ham i Løverdags, (og desværre det var ikke den første Gang, at komme uden Hat forbi mine Vinduer, med Pungen i Haanden, gandske forpindsket i Hovedet, Knappene afreven i hans Kioel, Munden gik paa ham lydelig og høit, jeg synes endog jeg hørte ham bande. En gemeen Gade-Dreng havde han under Armen, de tog Veien op af Gaden, og i Steden for at gaae hiem, satte de Coursen af Runde Taarn til. Her galt det kun om hvem der kunde rende hurtigst op og need af Gangen. Udfaldet herpaa blev, som det maatte blive, nemlig: at den lille Monsieur Nicolai snublede og slog sin Næse til Blods. Gadepogen løb og Nicolai skreg. Konen, som sad med Brød Kurven neden til, fik hiulpet ham tilrette, og raadte ham at gaae nu kiønt hiem. Dette ville Nicolai ogsaa, men nu skulle han jo have sine Bøger med sig, disse havde han lagt fra sig i et af Vinduerne, men nu vare de borte, og hvem kunde vel have skilt ham ved dem, uden hans Forfører, den forvildede Gade-Dreng. Nicolai græd og torde ikke komme hiem, men Sorgen var langt større. Avis større hos Forældrene hiemme, som ikke vidste, hvor deres Søn blev af, da han skulle komme hiem Kl. fem og nu var Kl. nesten syv. Begge Pigerne maatte ud og søge ham op, men de kom lige kloge hiem. Msr. Nicolai var ingen Steds at finde; thi hvem kunde troe han stoed ved Runde Taarn og græd for sine Bøger. Forældrene gik imidlertid hiemme og vare bedrøvede for ham. Nu kom han da endelig hiem med forstyrret Haar, blodig Ansigt, uden Hat, uden Bøger, Klæderne fordærvede; hvilket Syn for kierlige Forældre, som havde anvendt saa megen Omhyggelighed for hans Opdragelse, som havde saa elsket ham, der om den lille unge Ryggesløse havde kundet følet sine Forældres inderlige Sorg, og seet, hvor langt han nu stoed neden for det Trin, paa hvilket de havde opelsket ham, dersom han kunde have tænkt Forskiellen paa at være en elsket Yndling af dydige Forældre, ogsaa at være Kammerat til en grov uoptrokken GadeDreng, mon det ikke skulde have rørt ham, Mon han ikke skulle have fortrudt dette gemeene Skridt, nedkasted sig for sine Forældre, og bedet dem med en alvorlig Fortrydelse om Forladelse. – Til Lykke, at den lille Nicolai indsaae sin Forbryde se. Til Lykke at han i tide føelte Frugten af sin Forvildelse, føelte sine Forældres Sorg, saae, hvor meget han vanærede sig selv, og hvor meget han tabte af Fornuftige Folks Yndest; thi dette giorde, at han ikke meere samilierer sig med Gade Drenge, men gaaer nu igien, som et artig og sædelig Barn sømmer paa Gaden.