Berlingske Tidende, 1836-01-02
En af de vigtigste, for Almeenheden deeltageligste Gjenstande er sikkerlig Forhandlingerne for og imod Hoveriets Afskaffelse. Da Redact, havde begyndt med at optage en Afhandling for Sagen, troede han siden ogsaa at maatte indrømme den modsatte Mening Plads her i Bladet. Saaledes fortsættes da Striden. Efter skeet Opfordring maa Redact. i saa Henseende erklære: saalænge de stridende Parter fremføre Grunde mod Grunde, der belyse Sagen og have Deeltagelighed for Almeenheden, saalænge dette skeer i et sømmeligt Sprog og uden Personligheder, skulle de forskjellige Menings-Yttringer, saavel over denne som over enhver almeendeeltagelig Gjenstand, med Fornøjelse vorde optagne i denne Tidende. J modsat Fald maa Forf. ikke fortryde paa, at hans Arbejde henvises til saadanne Blade, der daglig glemme, hvad de skylde Almeenheden og sig selv. Forf. af Nedenstaaende har bedet Redact, at bemærke, at han forlænge siden havde besvaret Hr. Fr.s Afhandling, men har hidindtil været ved Sygdom forhindret. Svar til Hr. Fr. paa hans Replik i den Berlingske politiske og Avertissements-Tidende Nr. 277 og 278, betræffende Hoveriet og Forholdet imellem Godsejer og Bonde. Hvad De, Hr. Fr., behager at tale om Forfatterens Lidenskabelighed og fornemme Vandinger &c., maa De undskylde ej bliver besvaret, da det er Sagen aldeles uvedkommende, og dette jo bedst kan bedømmes af Publicum, hvorfor jeg og strax gaaer over til Sagen. 1) taler Hr. Forfatteren om, at Hoveriet er usurperet, og citerer derfor Mandix-Landvæsensret Pag. 56 til 61; – men her tales kun om Trælle, og kan følgelig ikke anvendes paa Danmarks Bønder under Frederik den Sjette. Det vilde være for vidtløftigt her at oplyse det meget Mere, der i denne Anledning kunde siges mod det Citerede, og desuden er det Godsejernes nuværende Ret til Hoveriet aldeles vedkommende; thi for det Første er det ikke meere de samme Bønder, hvis Arv og Ret skal reclameres, som han formener at have tabt denne og for det Andet er det over Hævds og Alderstid, og endelig for det Tredie besidder dog vel Hans Majestæt Kongen, og har stedse besiddet sine Godser med Hoveri med fuldkommen Ret, og kan følgelig vel ogsaa sælge dem – og de som kjøbe disse Godser af Ham, eller have erholdt dem for Fortjeneste eller i Naadesbeviisning, maa vel som en Følge heraf besidde dem med fuldkommen Ret. Den nuværende Generation af Bønder, kan i alt Fald ikke have større Krav paa Bøndergaardenes formeentligen tabte Hoverifrihed, end Adel og Gejstlige kunne have paa deres Godser og Rettigheder fra Fortiden, eller enhver anden Mand, der kan bevise, at hans Fædre i Oldtiden have besiddet Eiendommen eller andre Rettigheder, som enten ved Forsømmelse eller paa andre Maader ere tabte. 2) Det er en mærkelig Modsigelse hos Hr. Fr., naar han det ene Sted siger, at Hoveriet ei kan bestaae med nuværende Jndretning i Staten, da Bonden ikke kan sidde imellem Nationens meest hædrede Mænd, og frembære Nationens Ønsker for Hs. Majestæt Kongen, og foreslaae Love m.v., og siden forrette Hoveriet, hvor han kan vente Tiltale. Han antager altsaa at Fæstebonden har faaet Rettigheden til at sidde i Stænderforsamlingen paa Grund af hans Cultur, siden det ikke kan være for hans Ejendomme, da han kun er Livsforpagter, og ingen faste Ejendomme har, (Forfatteren indrømmer endogsaa, at Bonden som han er, vistnok kan fortjene Tilsyn og Rettelse). Naar nu Hr. Fr. længer nede ved at tale om Friforpagtning siger: "Vore Bønder maae vel øves lidt mere i at gaae paa egen Haand, inden man kunde være aldeles trygge for at Mængden af dem, længere end det første Aaremaal, udholdt Forpagtningen;" hvorledes kan nu dette rime sig, at den Bonde, der i den ene Henseende antages af Forfatteren, at kunne sidde med Nytte iblandt Landets udmærkede Mænd, og foreslaae Love og give gode Raad, ikke kunde tiltroes, at have nogle gode Raad for sig selv, endog i det Fag hvori han især er opdraget, nemlig Landvæsenet, eller at kunne styre en Forpagtning saaledes, at han ej behøvede strax at gaae fra den, eller at antage han skulde være saa raa, at man kunde vente, at han (værdig til en saa hæderlig Stilling i Stænderforeningen) kunde fortjene Tiltale, naar han mødte ved det af ham frivillig omaccorderede Hoveri, som Forfatteren jo indrømmer i det han siger, at Bonden som han nu er, kan fortjene Tilsyn og Rettelse. Forfatterens Bemærkning at Bonden er underkastet uværdig Tiltale ved Hoveriets Forrettelse, holder ej stik thi en Bonde taaler ikke, og behøver ikke at taale nogen Tiltale, og allermindst uværdig Tiltale, ligesaalidet som enhver anden Stænderdeputeret, eller hver anden nok saa fornem og oplyst eller lærd Mand, der har indgaaet en eller anden Forpligtelse, naar han ei fortjener den. Fortienes Tiltalen, da er Enhver nok pligtig at tage derimod, – og Bonden er, naar han enten ikke opfylder sin indgaaede Hoveriforpligtelse, eller og ej viser sin Huusbonde, dennes Fuldmægtig den Hørighed og Lydighed som dem tilkommer, for at faae Arbejdet udført saaledes som det paavises, og de ere pligtige at forrette det, ikke udsat for anden Tiltale, end den, som skeer ved Lov og Dom, som enhver anden Mand, og det Uværdige for Bonden som for enhver Anden i at lide Tiltale, finder kuns virkelig Sted i det Tilfælde, at de fortiene denne Tiltale. Det er uværdigt for enhver brav Mand, at ville unddrage sig sin frivillig indgaaede Forplegtilse, fordi det kan synes ham fordeelagtigen – og især søge at faae saadanne Fordele ved et Lovbud, ved at fremstille den indgaaede Contract fra en forhadt og usandfærdig Side; – men endnu mere af en Stænderdeputeret, som skal foregaae Andre med Exempel paa Retfærdighed og streng Ærlighed; – det kan derfor vist bedre forenes med at en Deputeret af den hoveri giørende Fæstebondestand, forretter det af ham frivillig indgaaede Hoveri, end paa Godsejernes Bekostning søge at undvige sig sin indgaaede Forpligtelse. Hr. Fr. vil dog vist ikke etablere det Princip, at Jngen af samme Stand hvoraf der er en Deputeret maa være, eller indlade sig i noget Forhold eller paatage sig noget Arbejde eller nogen Forpligtelse, hvorved han bliver tiltalt for Forseelser ved Opfyldelsen heraf, og endnu mindre, at han skulde have det Privilegium, ej at kunne tiltales, hvorved dog hans Medcontrahent kom til at lide formeget. Forfatteren heraf indseer saaledes ikke, at Bonden skulde kunne fritages for at opfylde den af ham frivilligen indgaaede Hoveriforpligtelse, fordi en overilet Godsejer eller dennes Fuldmægtig kunde sige ham noget Upassende og Ufortient, da han jo derfor kan faae Erstatning, og er altsaa ej meer end nogen anden Borger i Staten udsat for en Ærekrænkelse, som ej er fortient, hvorfor Bonden som Enhver kan erholde Revange, og Bonden er desuden endog yderligere sikkre imod Godsejeren med fri Proces. 3) Hvad Hr. Fr. iøvrigt mener med at Jngen kan undgaae at fordre mere Hoveri end han bør, da er dette enten en grov Vildfarelse eller et forsætligt Angreb paa Sandheden; thi Hoveriforeningerne ere meget bestemte, og Bonden kjender disse meget nøje, hvorfor det endog er saameget mere forunderligt at Hr. Fr. er saa uvidende herom, da han dog i alt Fald, som Forfatter, burde kjende det han skriver om, og den Grunds Sandhed, han anfører for en saa indgribende Forandring.