Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-05-08
En Skare muntre Piger helligholdte Auroras Fest med Dandse og Lovsange. Skjønneste, saligste Gudinde, sang de, du i Rosengestalt, i evig Ungdoms Skjønhed. Daglig opvaagner du paa ny, badet i Nydelsens og vederqvægende Blomsters Kilde!" – Saasnart Solen gik op styrede Aurora sit Spænd til dem, og den skjønneste, men ikke den lykkeligste Gudinde stod fordem. Taarer vare i hendes Øine, og Slørets Duft, som hun havde trukken af Jorden, laae som en fugtig Sky for hendes skinnende Rosen ansigt. Børn, sagde hun, J som ære mig med Lovsange, eders Ungdoms Uskyldighed har ført mig herhid, at vise mig for eder som jeg er. Om jeg er skjøn, seer J selv; om jeg er lykkelig, maa disse Taarer, som jeg daglig græder i min Søsters Skjød, sige eder. Ubetænksom i min Ungdom, formælede jeg mig med hin gamle Titon, af hvis Favnetag J hver Dag saa tidlig see mig ile. Til hans og min Straf blev den graa Udødelighed uden Ungdom hans Lod, som tillige berøver mig Glands og Skjønhed, saalænge jeg er hos ham. Derfor iler jeg saa tillig til min korte Forretning, at forjage Skyggerne, og skiuler mig Dagen over i Solens Straaler, indtil jeg, saasnart han igjen faaer Øje paa mig, med Taarer og undseelig Rødme trækkes ned af ham i hans graa Seng. Speiler eder, Piger, i mit Exempel, og troer ikke, at den skjønneste blandt eder tillige maa være den lykkeligste, naar hun ikke tillige er saa viis som skjøn, og vælger sig en hende liig Mage til Lyksalighed. Aurora forsvandt, men hendes Billede glimrede fremdeles for Pigerne i hver Dugtaare. De prisede hende ikke mere som den lykkeligste Gudinde, fordi hun er den smukkeste, og bleve vise ved hendes Exempel. Søvnen. (Efter samme.) Blandt hine Skare af utallige Genier som Jupiter havde skabt for sine Mennesker, for ved dem at lyksaliggjøre og fornøje deres møisommelige korte Livstid, var og den dunkle Søvn. Hvad skal jeg, sagde han, da han saae sin Skikkelse, blandt mine glimrende behagelige Brødre; hvilket bedrøveligt Udseende har jeg i et Chor af Spøg, Glæder og alle Amors Gøglerier, Lad være, at den Ulykkelige, hvis Sorgers Byrde jeg borttager, og qvæger med mild Forglemmelse, ønsker mig. Lad være, at jeg er velkommen forden Trætte, som jeg dog kun styrker til nyt møisommeligt Arbejde. Men for dem, som aldrig trættes, som ikke vide af nogen Elendigheds Sorg, for dem, hvis glade Kreds jeg altid kun forstyr Du feiler, sagde Geniernes og Menneskenes Fader, i din mørke Skikkelse vil du blive hele Verdens kjæreste Genius. Thi troer du ikke, at Spøg og Glæder ogsaa trætte, Tilforladeligt, de trætte snarere end Sorg og Elendighed, og forvandles til den kjedsommeligste Dorskhed for den mætte Lykkelige. Men ogsaa du, blev han ved, skal ikke være uden Fornøielser; ja i dem endog ofte overgaae den hele Hær af dine Brødre. Med disse Ord rækkede han dem de yndige Drømmes sølvgraa Horn. Heraf, sagde han, ryste du dine Slummerkorn, og den lykkelige Verden, saavel som den ulykkelige, vil ønske og elske dig fremfor alle dine Brødre. De Forhaabninger, Spøg og Glæder, som ligge heri, ere med tryllende Haand samlede af dine Søstre, Gratierne paa vore saligste Enge. Den ætheriske Dug, som glimrer paa dem, vil vederqvæge enhver, du tænker at gjøre lykkelig, med vor udødelige Nektar, saa vil deres Vellysts Kraft, være langt yndigere og finere for de Dødelige end alt, hvad Jordens usle Virkelighed skjænke dem. Fra den blomstrende Spøgs og Glæders Chor, vil man glad ile i dine Arme; Digtere ville besynge dig, og i deres Sange beile efter din Kunsts Tryllerie, selv den uskyldige Pige vil ønske dig, og hængende paa hendes Øine bliver du end fød, saliggjørende Guddom. Søvnens Klage forvandledes til triumpherende Tak, og den skjønneste Gratie, Pasithea, blev ham formælet.