Viborger Samler, 1793-04-29
(Jndsendt.) Foraars Sang. Mel. Der var en Tid &c. te Experiar. Tu deinde jubeto certet Amyntes, Det løsnet er - det Baand, den Kuld, som dækker Vor Jord, vor Soel, naar Vandet Vogne bær, Naar Luft og Land og Hav er Eet, og skrækker, Det Baand, som truer Alt - det løsnet er. Som Soelen nu i Vaarens blide Dage Udgaaer af Morgenrødens gyldne Dør, Saa træder Dyden frem, for at behage, Af dunkle Modgangs Skye - meer skjøn, end see, Den muntre Bie nu Klubens Varme glemmer, Hør, hvor den syngende til Arbeid gaaer, Lær, hvilken Hær - eet fælles Bedste fremmer! Og saadan Stat en Dronning forestaaer. O Held hver Stat, hvert Land, hver Bye, hver Boelig, Hvor saadan Flid og Orden elsket er: Hvor alles Vel af alle fremmes troelig: Hvor Pligt og Munterhed opliver hver! Hiint Fuglechor en Sang for Dag har færdig, Og venter paa den Soel, der nærmer sig: Den kom - de sang - Du evig Priis er værdig, Du Gud, vor Gud, hver Glæde er af dig." Kun vi imidlertid paa kjelent Leie Henslumre ved Naturens Yndighed; Vi glemme ham, som alting har i Eie: Og glemme Pligt, og Fryd, og Sundhed med Dog Morgenen den glade Landmand nyder, Naar Fuglen synger, han alt oppe er, Han pløier, harver, saaer, og Landet pryder Med Træer for Tider, naar han er ej meer. Saa saaer hver ædel Menneskets Veileder En Dyds og Kundskabs Sæd for evig Høst, O ynker den, hvis Lære Gift udbreder J Sæderne, og røver Livets Trøst, Kom, hør, og føel, en ægte landlig Glæde! Her slynger sig en yndig, snaksom Bæk Hist - Damon med Selinde tidt tog Sæde, Og talte saa, mens Vandet rasled væk: Selinde, och Saa rask vor Ungdom iler, Vort Liv i yndig Tummel svinder hen: Blandt enkelt Sorg en Bæk af Fryd dog smiller Til mig, mens jeg er din og Dydens Ven." Hvor blev de af, de kolde, korte, Dage? De lange, mørke, Nætter svandt igjen. Du kom, vor Længsel, - Tøv nu at bortdrage Velkommen, muntre Soel, hver Skabnings Ven, See Alt omkring os i en Cirkel ender, Til første Element hver Skabning gaaer, Vor Aand til Gud, til Jorden Støvet vender. Den skjønne Orden ene evig staaer. Naturen sov. Hvem vakte den af Dvale, Nødvendighed! - See høire Tvivler. - Nei, Almægtige, den hørte dig befale: Alt lød. - Kun Mennesket adlød dig ei. O skjønne Aften, alle end forborgen, Da Soelen gaaer bag Høien sidste Gang O glade, store, Tidens sidste Morgen, Da Alt staaer op ved Overengels Sang, Naar Verdner da forgaae og Verdner skabes, Naar Evighedens Foraar aabner sig, Da vaagner jeg til Fryd, der aldrig tabes. - O Tanke! - Døden selv er Held for mig! Anmeldelse af en patriotisk Medaille. Paa Forsiden af denne Medaille seer man Jordkløden, hvoraf Dannemark er en Deel, og hvori Kongens Chiffre staaer. Under samme Magtens, Retfærdighedens, Mildhedens og Fredens Attributer i en Palmegreen, med det citeerte 1ste og 2det Vers af den 72de Psalme: Gud, giv Kongen dine Domme, og Kongens Søn din Retfærdighed, at han kan dømme dit Folk i Retfærdighed. Paa Bagsiden de slyng de Bogstaver F. M., som er D. Kongl. Høih. vores elskede Kronprindses og Kronprindsesses Navne, med Omskrivt af Pl. 89, v. 37. Hans Afkom skal blive evindelig, og hans Throne saa længe som Solen. Neden paa Forsiden seer man Fødselsdagen, og paa Bagsiden Hans Kongl. Høiheds Formælingsdag. Denne patriotiske Medallie er præget til Bedste for fattige Soldaterbørn, og Stemplet forfærdiget af Hofmedailleur Hr. Bauer, Stykket af fiint Sølv til 1 Rdlr. og i Dukat=Guld til 14 Rdlr. D. C.