Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-05-10
Æsthetiske Bemærkninger. I Walter Scotts nyeste Roman Leveril of the Peal læses en Samtale mellem Dr. Driasdust og Eidolon, hvori de Friheder, Forfatteren, tager sig, i det han ikke altid bliver den historiske Sandhed af den i disse Fortællinger skildrede Tid tro. Driasdust siger: "Deres Værker have mueligen givet Mænd af alvorlig Aand Anledning til at anstille Undersøgelser, som de ellers maaskee ikke havde anstillet. Men desuagtet, bliver De dog altid ansvarlig for unge, dorske, letsindige Folks Misledelse, i det De betroer dem Værker, som, saavidt Belæringen synes at fordre, ere tilstrækkelige til ei at ansee den paa deres Gjennemlæsning anvendte Tid for spildt, tilfredsstille disse indskrænkede Hoveder ved ufor arbeidede, uvisse og ofte falske Noticer, der i Overflødighed findes i Deres Romaner." Autor. Det sømmer sig ikke for mig, høistærede Herre, at beskylde en Mand, som De er, for at holde et Slags Jammerpræken; og dog ligger der noget, som ligner en saadan, i den Pathos, hvormed De gjør mig opmærksom paa hine Farer. Jeg paastaaer tvertimod, at jeg, i det jeg henleder unge, virksomme Mennesker til alvorlig Sandhed i et digterisk Gevandt, viser de aandfulde og dygtige iblandt dem en sand Tjeneste; thi Kierlighed til Kundskab behøver kun en Begyndelse, en Anklang; den mindste Gnist tænder sig, naar Midlerne ere vel valgte, og naar Læseren ved digtede Begivenheder, der omfatte en historisk Tid og historisk Characterer, tiltrækkes, saa maa han snart ville lære, hvad der i en Kiendsgierning er Virkelig hed, og hvorvidt Fortælleren har rigtigen fremstillet den. - Men selv da, naar den ubekymrede Læsers Aand lader sig nøie med den flygtige Gjennemlæsning af en digtet Fortælling, vil han lægge Bogen fra sig med et Slags Belæring, som maaskee ikke er ganske rigtig, men dog en saadan, som han paa andre Maader ikke havde forskaffet sig. Dette indskrænker sig ikke til Hverdagsmennesker, som intet kan gjøre Jndtryk paa, men omfatter ogsaa mange Andre af anseelige Talenter, der enten af Mangel paa Tid eller Stadighed sidde ledige, og lade sig nøie med den lette Belæring, som paa denne Maade er at opnaae. Den store Hertug af Malborough f. Ex. havde i en Samtale ikke ganske rigtigt fortalt en Kiendsgierning af den engelske Historie, og skulde nævne sin Hjemmelsmand. Shakespears historiske Skuespil, sagde Seierherren ved Blenheim, den eneste engelske Historie, som jeg i mit hele Liv har læst Naar vi tænke ret efter, ville vi overtydes om, at de fleste blandt os ere bedre bekiendte med hine Dele af den engelske Historie, som den udødelige Barde har bearbeidet, end med nogen anden Afdeling af den brittiske Historie." Dette er altsaa et Forsvar for de historiske Halvomaner, Konstdommerne i Tydskland i saa mange Aar have tordnet imod, som fordærvelige for al sand Kundskab, som forvirrende, misledende og forstyrrende for al virkelig Histories Studium. Man veed, i hvilken Grad Fesslers, Meisners og fleres historiske Romaner, bleve angrebne, netop fordi de sammenblandede Digt med Historie, hvor meget Genialsk end hiin og hvor meget Grundet end denne indeholdt. Hvad hos dem blev til en Brøde, det er hos Walter Scott blevet til en Fortjeneste, endog blandt Konstdommerne selv. Netop hans Sammenblanding af Digt og Sandhed, netop den historiske Baggrund, hvorpaa han opstiller sine Phantasieskabninger, er det, som henrykker den nyere Slægt, og ligge fra Forths Bred til Neva har opvakt Beundring for hans Genie. Vi dadle ikke denne Skrivemaade, og kunne overalt ikke overtale os til at troe, at det skulde være Romanskriveren mindre tilladt, at sammen flette det Digtede med det Sande, end Skuespil- og Tragoediedigteren. Men vi finde det kun besynderligt, at Meningerne i en Tid af tyve til tredive Aar saa ganske have kunnet forandret Dog - hvorfor finde det besynderligt? Hvilken Revolution er der ikke foregaaet i saa mange andre Fags Meningsrige, blot i de sidste otte Aar, Mennesker og Grundsætninger synes jo saa forandrede, at man skulde troe, et moralsk Jordskjelv havde vendt op og ned paa det Hele. "Det skjønne Tydskland, siger Jean Paul i sit nyeste Product: Vermahlung der zwey hoch sten Machte der Erde am Thomastage 1822, (Morgenbl. No. 39, 1823), har nu endeligen, skjøndt sildigen, naaet hiin Blomsterepoche, hvor man henskriver Alting med største Lethed, sine Romaner og sine Vers, uden egentlig Lærdom og Konst eller Hjertekundskab, undtagen den fornødne Rimekundskab. Det er for denne Lethed i at skrive, uden hvilken man hverken kan leve eller reise paa Messen, en sjelden Lykke, at derei dømmes af en skarp critisk Anstalt, men kun af Læseanstalterne. Har man først eengang sin Theemaskine af Skrivetøi fuld og kogende, saa kan man uophørligen skjænke i for den Verden, der sidder omkring, uden at Forfatteren eller endog Forfatterinden behøver at underholde en større Kogeild i Maskinen, end Kjerlighedens tynde Ætherflamme eller noget Overchristendom. Allerede ved blot Ubekjendtskab med alle dramatiske Regler kan en ung Poet skabe de dristigste Scener, ligesom den store Prinds Eugen leverede de kjekkeste Slag for de Ordre fra Wien indløb, der forbød ham Kjekheden. Tidligere, og endnu i Lessings, ja Herders Tid, vanskelig gjorde det, man kaldte Smag, virkeligen Frembringelsen, især af Digte, og Enhver udslettede, hvor han kunde lade staae og fare fort. - Men denne ægyptiske Tienestetid er nu saa heldigen overstaaet, og det saa ganske, at de unge Skrivere, om de end i Begyndelsen i deres første Værker, af Angest for den dem uvante Læseverden, med frygtsomme Buk fremtræde for Smagen, dog, saasnart de vedblive at skrive, og skride frem, stedse blive dristigere og smagfriere eller smagløsere, ordentligen saaledes, at naar ellers Autorerne stedse mere have skrevet sig ind i Smagen, netop omvendt en tydsk Forfatter, ligesom et Folk, begynder med sin Guldalders Smag, og derpaa danner sig ind i Sølv eller Kobber alderen, indtil han kan ophøre med Jernalderen."