Viborger Samler, 1780-09-25
MOREER. MLER. 1000, er, Mandagen den 25 September. Om Spiser og Drikke see No. 48. (forrige Aars Samler.) Aar. (an kan med nogen Ret inddeele Spiser i to Classer, endskiønt jeg ikke ville paastaae, at alle derunder ere indbefattede, efterdi Kryderier, som komme dertil, hvortil jeg og regner Saltet, kunde forandre noget derudi. Men naar saadant ikke er derhos, saa tage de enten en suur eller alcalisk Ret. Skarp. Co Skarphed til sig, i Særdeleshed naar de længe blive liggende i Maven, hvilket ordentligviis skeer, naar man har taget for meget deraf til sig. Spiserne af Planteriget ere i Besynderlighed skikkede til at avle en Syre, hvilken ved den i Maven begyndte Giering beredes af dem, ligesom Ediken. Spiserne af Dyreriget derimod giøre dette ikke, men de begynde at forraadne i en fugtig og varm Luft, og da en alcalisk Salt ved Forraadnelse udvikler sig, saa ere de meere skikkede at frembringe en alcalisk Skarphed, i Blodet, end en suur. Jntet giør dette lettere, end Suppene, som ere kaagte af Kiød. Dog er eet Slags Kiød meere skikket dertil, end et andet, og man bemærker, at Fiske i Særdeleshed, og de Dyr, som leve i Vandet, biebringe vor Safter en stor Forraadnelse. Vi drage heraf den Følge, at man efter Legemets forskellige Beskaffenhed har at udvælge forskiellige Spiser, og at de, hvis Safter ere tilbøielige til Forraadnelse og give Kiendetegn til en alcalisk Skarphed, a) have af Frugter og Spiser, som tages af Planteriget, megen Nytte at forvente; da derimod de Personer, over hvilke Syren har Overhaand, som vitrer sig ved suure Opstigelser og andre Virkninger, b) giøre bedre, naar de udvælge sig Spiser, af Dyreriget. Jeg har i dette Stykke været opmerksom paa Erfaringen, og befundet, at man derved fast a) Folk af sangvinisk Temperament, blodfulde og feede, naar de ikke befinde sig vel, maa henregne sig til denne Classe b) Saasom suure Uddunstninger, Bleghed i Ansigtet, overordentlig stor Appetit til Mad, en alt for hastig Fordøieelse, Bugvrid, Afforringer, som have en gronagtig Farve o. s. v. fast intet videre har fornøden, end blindlings at følge sin Appetit. Man skal finde, at de Folk, som har bevæget sig overordentlig heftig, hvilke falde i hidsige Sygdomme, som i lang Tiid intet har spist uden Kiød, det er, hvis Safter har en Tilbøilighed til Forraadnelse, og til at avle en alcalisk Skarphed, have til intet mindre Appetit, end til Kiød og Fiske, men meget meere forlange syrlige Frugter. Hos dem derimod, i hvis Legemer Syren har Overhaand, skal man finde, at de ingen synderlig Tilbøielighed har til suure Sager, i det mindste faae de saadan en Appetit sielden, og ikke lettelig, uden naar de har fordervet deres Mave med for megen Spise, eller har taget hidsige Drikke til sig. Jomfruerne, som har Jomfrue=Sygdom, æde Kride, Krebsteene, Kalk og deslige, som de Medicinske Historie=Skrivere have anmerket, ikke sielden med stor Fornøielse, og en Hypochondrist i anden Grad, hos hvilken Syren allerede har indsneget sig i Blodet og fordervet det, spiser intet hellere end Kiød og Kiødsuppe, i Særdeleshed finder han Krebs=Suppen lige saa behagelig, som nyttig. Saa meget har Naturen forbundet Menneskers Forlangende med deres Sundhed. Lader os beundre Konstneren, som har gjort dette Baand; men lader os tillige tilstaae, at det meget ofte ved Fornuften sønderrives. Dyrene, som mangle den, eller som meget meere besidde den i en ringere Grad (thi det er kun Philosophernes ufordragelige Hovmod, som har berøvet dem den ganske, hvilke kunde troe, at Saturns Drabantere vare gjorte for deres Skyld, efterdi de enten besadde intet paa Jorden, eller havde ikke nok derudi) disse Dyr følge deres naturlige Drift, det er, deres Følelser, og enten tager jeg meget feil, eller dette er Aarsagen, at de saa sielden ere syge. Spise og Drikke ere noget dyrisk, hvorfor følger man altsaa ikke deres Exempel, hvorfor maa Fornuften blande sig derudi, hvorfor maa den forøde alle Kræfter, for at opfinde behagelige Spiser, og hvorfor stiller man sig alt dette saa levende for, at man finder ingen Smag i det nærværende. Man holder mig vel ikke for nogen Fiende af Fornuften, men man tilstaae mig gierne, at denne Fornuft kan giøre Feiltrin, og at det maa tilskrives den, naar Lægen forordner Spiser, som ikke ere Legemet tienlige, og saa ere gemeenlig de, til hvilke man har ingen Appetit. At Menneskeer kunde leve af bare Markfrugter, beviser Gymnosophisternes Exempel, som er det Slags Philosopher, der vel længst have holdet sig i Verden, og endnu indtil denne Stund opholder sig i Ostindien. Efterdi de have Afskye for at spise alt det, som har havt en Siel, i det de altid befrygte, at deres Forfædres Siele maatte ligge derudi forborgen, og de altsaa begaae et Fader Mord, saa æde de lutter Frugter, som Jorden frembringer. De maa altsaa være overbeviiste, at Planterne have ingen Siel. Dog æde de og ikke engang de Deele af Planterne, som ere under Jorden, i det de udelukke alt fra deres Spise, som Solen ikke har beskinnet. En Drik reen Vandigeleider deres Maaltid, og man forsikrer, at de derved ere sunde og blive gamle, saa at de endelig, naar de blive kiede af Livet, forbrænde sig selv. J det mindste forsikrer man, at Calanus har gjort Alexander saadan et Spectakel, og forbrændt sig selv, da han forlangte ikke længere at leve. Disse Menneskers Fornuft maa have været meget meget stor, at de har kundet resolvere at gjøre sig selv til intet. Men maaskee deres Beslutning er ikke kommet dem suur, efterdi de har viist, at de have kun lidet at miste i Luen. Thi jeg kan ikke lade mig overtale at troe andet, end at et Menneske, som ombringer sig selv, det maa være saa gammel, som det vil, fortiener meere Medlidenhed end Afskye. Dette beviser altid en Forvirring i Forstanden, den maa nu have sin Grund i Sielen, eller Legemet. Og hvor retfærdig er ikke hans Kongel. Preusiske Majestæts befaling, ikke paa nogen Maade, at beskiemme deres Legemer, som have aflivet sig selv. Ofte er Legemets Beskaffenhed Skyld deri, hvilken har forledet dem til et saa forskrækkelig Forsæt. Men om dette ogsaa ikke er, saa er i det mindste en Affect Aarsagen, som forestiller dem et virkelig eller formeent Onde som uovervindelig, og tvinger dem til at fuld fore en Handling, som synes at være imod Naturen. De ere Slaver af deres Sindsbevægelser, deres Handlinger ere altsaa tvungne, og hvorledes kan en Handling bestraffes, som ikke har været frie, i sær da det er en Handling, som strider imod Naturen, og hvis Foretagelse aldrig uden en fuldkommen Berøvelse af Formue til at tænke menneskelig, lader sig forestille. Endskiønt man kunde leve af de Frugter, som Jorden frembringer, uden at tilberede dem, saa har man dog i Europa, Asia og America den Skik, af meelatige Frugter at bage et Slags Brød, og denne er ikke i ringeste Maader at dadle, i det de derved miste de skadelige Egenskaber at avle Vinde, og blive forvandlede til Sliim og Syre. Hvad de øvrige Frugter angaaer, saa søger man at komme dem til Hielp ved Hos Kaagen og Stegen, og man har virkelig den Nytte deraf, at Maven behøver ikke at forrette den Opløsning, som Jlden har gjort. Dog er det ikke raadeligt først at afpresse Saften af saadanne Ting, som man er vant at gjøre med Bruunkaal og Agurker, efterdi man paa denne Maade faaer kun Squelettet af Planten, som mestendeels igjen gaaer bort ved Stoel gangen, da man har bortkastet Saften, som skulle forskaffe Legemet Næring og Styrke, som noget overflødigt. Det er meget bedre at kaage saadanne i deres egne Safter, og kun at give lidt fedt dertil.