Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-06-16
Da Hyder Ali i Aaret 1781 tog Pontanuovo, hvor der var et dansk Factorie, i Besiddelse, viste han Danmark den Opmærksomhed, at midt under Stadens Plyndring, alt hvad der til hørte det danske asiatiske Compagnie, blev skaanet, og at Alt hvad der var betegnet med det danske A. K. blev uforkrænket. Factoren blev vel bortført, men blot fordi han var en Engellænder, hvilket sidste havde givet Anledning til det foruroligende Rygte, at Hyder Ali ogsaa havde angrebet vore Besiddelser paa Coromandelkysten. (S. polit. Journ. 1781. S. 235.) - Skulde man heraf ikke have Grund til at haabe, at de af Compagniets Skibe, der bleve af Engelland, tagne ved Krigens Udbrud 1807, ville blive betragtede som Privateiendom, og følgeligen, efter gjort Paastand, vorde erstattede af samme? Tanker i Anledning af det Forslag, at Bøndergaardes Bortforpagtning paa visse Aar, og efter frie Contracter maatte tillades. (Slutning; see forr. No.)Man sige ikke, at Bonden nok vil vogte sig for at indgaae nogen Forpagtningscontract, som han ikke kan opfylde. Paa en Tid, da der er saa mange Mennesker, der tragte efter at komme i nogen Næringsvei, og da saamange gifte sig paa Lykkens Leilighed, vilde det ikke feile, at der ved enhver til Bortforpagtning ledig Bondegaard vilde være betydelig Concurrence. Den ene vilde drive Prisen op for den anden, og som en Følge heraf, vilde den, der tilsidst erholdt Gaarden i Forpagtning, som oftest modtage den paa overspændte Vilkaar. Den, der sidder med Kone og Børn, som han ikke veed, hvor han skal gjøre af, indgaaer meget, som han maaskee ellers vilde tage i Betænkning at gjøre. Og glad ved at kunne, som man siger, komme ind i Noget, gjør han ikke saa nøie Beregning over, hvorledes han skal komme ud af det, men stoler paa, at Tid vil bringe Raad. Jsærdeleshed vil en Forpagter, hvis Contract er udløben, og som nødigen vil forlade sin Gaard, og udsætte sig for de med Flytning forbundne Besværligheder og Bekostninger, ikke sjelden indgaae nye Forpagtningsvilkaar, som han overtaler sig til at troe, han vil kunne opfylde, men som i Tiden alligevel bliver ødelæggende for ham. Og mon vel Bonden, som ofte kun til Nød kan skrive og læse, og som ifølge sit Kald og sin Bestemmelse hverken kan eller skal være lovkyndig, mon han vel altid rigtigen vil kunne forstaae den Contract, han indgaaer, Kanden ikke, naar det staaer Eieren frit for, at stipulere den, som han finder for godt, medføre Forpligtelser for ham, som han ikke har gjort sig noget rigtigt Begreb om, eller maaskee indeholde svage, tvetydige Bestemmelser, der indvikler ham i Stridigheder og Processer, som under alle Omstændigheder ville blive til Fordærvelse for ham, Sandeligen, de, der saa meget raabe paa, at Bonden ikke længere bør staae under Formynderskab, men at han dog omsider burde kunne handle som myndig Mand, og ifølge heraf have Frihed tilat forpagte sin Gaard paa hvilkesomhelst Vilkaar, han med Vedkommende kunde enes om, ville for hielpe ham til en Ære, der vel turde være ham til saare liden Baade. Til i denne Henseende at være myndig, og, til Gavn for sig selv, at kunne handle som fuldkommen fri Contrahent, udfordres en Kundskab og Jndsigt, som ikke kan antages nogensinde at kunne blive almindelig hos Bonden, og uden hvilken hans uindskrænkede Frihed tidt og ofte vil forvolde hans Ruin. Bedre er det for ham, om Lovene hindre ham i at gjøre, hvad han maaskee for Øieblikket kunde ønske, men naar det var for sildigt, kom til at angre Med det der uden Tvivl først og fremmest vilde indtræde, som følge af Bøndergaardes Forpagtning efter frie Contracter, at nemlig mange Forpagtere forarmedes og kom omsider fra Gaardene, staaer en anden Følge i umiddelbar Forbindelse, nemlig Agerbrugets Tilbagegang og Forringelse paa alle de Steder, hvor hiint var Tilfældet. Vist nok contrasterer denne Paastand betydeligen med Hr. Professor Begtrups og Hr. Etatsraad Zeuthens Mening, som netop anbefaler Bøndergaardes frie Forpagtning som Middel til at hæve Bøndernes Agerbrug til større Kraft og Fuldkommenhed. Jkke desmindre forekommer det mig aldeles indlysende, at disse sanguiniske Forhaabninger i det Mindste ikke der vilde gaae i Opfyldelse, hvor Forpagterne, formedelst alt forsvære Forpligtelser, de ved frie Contracter paatoge sig, forarmedes og kom tilbage, hvilket upaatvivleligen paa mange Steder vilde skee. Til et Agerbrugs Forbedring udfordres dog vel unægteligen først og fremmest, at Brugeren har den fornødne Kraft og Evne til at foretage sig alt det, som udfordres til at sætte Jorderne i bedre Stand, og gjøre dem skikkede til at give en bedre Afgrøde, saasom at han har gode sunde og stærke Heste, at han kan fodre dem saaledes, at de kunne udholde at arbeide, at han kan anskaffe og vedligeholde forsvarlige Agerdyrkningsredskaber, anskaffe godt Sædekorn, bestride det fornødne Arbeide med Vands Afgravning m.m. Man tænke sig nu den ulykkelige Forpagter, som sidder for en Afgivt, han med al sin Flid og Stræbsomhed ikke kan bringe til Veie, og som, for saa længe som mueligt at undgaae Jndførsel og Udkastelse, bliver ved at forringe sin Besætning, og tilsidst faaer Heste, han ikke kan pløie Jorden med, forfaldne og forslidte Redskaber, som han ikke har Raad til at lade istandsætte, ureent og daarligt Sædekorn, som han ikke kan tilforhandle sig noget bedre for, som i sine side og sure Jorder maaskee ikke avler Sæden igjen, fordi han ikke har Evne til at lade dem afgrave, og som, da han seer sin Ruin for Dinene, endog taber Lyst og Mod til at gjøre det tilgavns, han maaskee endda kunde gjøre. Man tænke sig, at deres Tal, som denne Skildring kunde passe paa, vel ikke blev saa ubetydeligt, om Bøndergaardes Forpagtning blev tilladt, og sige da, om der af saadan Forandring var mere at haabe eller at frygte, med Hensyn til vore Bønders Agerbrug, Om endogsaa Bøndergaardes Bortforpagtning ikke saa almindeligen havde Forpagternes Forarmelse til følge, som man med Føie kan antage, den vilde have, saa vilde den dog alligevel i andre Henseender hindre Agerbrugets Fremgang til større Fuldkommenhed. Man maae med Rette undres, at de Herrer, som formene, at Bonden, som har sin Gaard i Fæste paa Livstid, i sin Stilling savner Opmuntring til at anvende Flid paa sine Jorders Forbedring, slet ikke har tænkt paa, at han, som Forpagter paa visse Aar, vilde savne saadan Opmuntring i en endnu langt høiere Grad. De Forbedringer han som Fæster med Vished at beholde sin Gaard i Livstid, ikke vilde tage i Betænkning, saafremt han ellers er en dygtig og drivtig Mand, at begynde paa, fordi han kan haabe at leve saa længe, at han kan oppebære Frugterne af sit Arbeide, disse samme Forbedringer vilde han mueligen, som Forpagter, lade være ugjorte, da hans Contract er udløben. paa den Tid, han skulde have Nytte af dem, og han maa formode, at de, ifald han skulde contra herre paa nye, vil bidrage til at Eieren gjør saa meget des høiere Fordringer. Desuden vilde den hyppige Omflytning og Omskiftning af Brugere. hvis den blev almindelig, i det Hele skade Agerbruget og formindske Productionen. Enhver For flytning fra et Sted til et andet, medfører en Slags Ulempe for Jordbrugeren. Der vil paa ethvert Sted gaae nogen Tid hen, inden han kommer rigtig i Touren og faaer Tingene i deres rette Skik, og det lider neppe Tvivl, at en Jordlod, der i et vist Tidsrum tidt skifter Brugere, i det Hele vil afgive mindre, end naar den i ligelang Tid paa behørig Maade var bleven dreven af en og samme Bruger. Endeligen turde vel ogsaa denne Betragtning ikke være ganske ligegyldig, at en Forandring i vort Landboevæsen, som den omtalte, neppe vilde være uden skadelig Jndflydelse paa Landmandens moralske Characteer. Er det en Sandhed, at Menneskenes Tænke= og Handlemaade i mange Henseender bestemmes ved deres Stilling og Forhold her i Livet, som f. Ex. at hos dem, hvis Stilling ofte tilbyder Leilighed at gjøre sig ulovlige Fordele, Ærlighed sjeldnere findes o. s. v., da vilde Bondens Stilling, som Forpagter paa visse Aar, uden Tvivl medføre meget, som ikke virkede til Fordeel for hans Characteer. Der gives neppe noget Forhold i det borgerlige Samfund, der er frugtbarere paa Chicaner, end Forholdet imellem Eier og Forpagter. En Contract, der forebyggede enhver muelig Anledning til Strid imellem dem, vilde i det Mindste være en stor Sieldenhed. Saa en Forpagter sig ikke i Stand til at opfylde sin Contract, vilde det vist ofte blive Tilfældet, at han ved alle Slags Paafund og Drillerier, hvortil Procuratorers Hielp ikke vilde mangle ham, søgte at gjøre Eieren kjed af det, og at faae ham til, enten reent at lade ham slippe fri, eller at tilstaae ham den Lettelse, han ønskede. Ofte vilde Forpagteren ved svigagtigt Opbud finde Leilighed at bedrage baade Eieren og sine andre Creditorer. Mennesker, hvis Stand og Stilling jevnligen frembød Anledning og Opfordring til saadan eller lignende Fremgangsmaade, troer jeg neppe man i Almindelighed kunde vente meget Godt af. Saameget er i det Ringeste vist, at man med langt mere Grund kan antage, at Forandring af Gaardfæste paa Livstid til Forpagtning paa visse Aar, med Hensyn til Bondens Characteer og Tænkemaade, vilde have skadelige Følger, end hvormed Professor Begtrup paastaaer, at Fæsteindretningen har fordærvet Bondens Characteer, har gjort ham tvær, dorsk, mistænkelig, ligegyldig m.m. Skulde iøvrigt disse Beskyldninger imod Fæstebonden ikke være ganske ugrundede, da gielder vistnok ogsaa her, hvad der i det Foregaaende er anmærket, at man ikke bør lægge Fæsteindretningen i og for sig selv dette til Last, der hidrører fra Noget, der ikke væsentligen er forbundet med samme, og som nu for største Delen er hævet, nemlig Fælledsskabet og det ubestemte Hoverie, hvor dette ikke længer finder Sted, og hvor der i Øvrigt tilbørligen er sørget for de Ældres og Yngres moralske og religiøse Dannelse ved de derhen hørende Anstalter, kan man frit paastaae, at Fæstebondens Stand og Stilling Jntet indeholder, der mere eller mindre nødvendigen maatte have hans moralske Characteers Fordærvelse til Følge.