Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1827-01-23
J Førstningen havde jeg besluttet, at jeg ikke vilde svare paa Fortællerens Kontra-Advar lige Aarsagen, hvorfor den Fortælling, som jeg sel, som vistnok intet Svar fortjener. Det var mig nemlig nok, at Læserne vare henviste til Nyt theologisk Bibliothek, hvor Enhver, som vil, kan see Sagens sande Sammenhæng. Og det Personlige, som den Ubekiendte havde indblandet deri, ikke uden en lille Tilsætning af Bitterhed, anseer jeg for noget Uvedkommende og Ubetydeligt. Fra min Side er Striden aldeles ikke personlig; thi jeg har ingen Person at stride imod Jeg kjender ikke Modstanderen; jeg veed ikke engang hans Navn. J den Henseende kan jeg derfor passende sige med Cicero: De re groviter, queror, de homine nihil dico. Men Sagen selv er klar nok for de Læsere, som ville eftersee det anførte Sted i 10de Bind af Nyt theoloseren dertil. gisk Bibliothek, hvorfor Fortælleren ogsaa hellere har villet citere noget deraf, end henvise Læ Dog da de fleste af Skilderiets Læsere maaskee ville blive staaende ved Fortællerens ufuldstændige Citater, og ikke faae Leilighed til at læse Afhandlingen selv i Nyt theologisk Bibliothek, og da Fortælleren endnu vedbliver at paastaae, at hans snurrige Fortælling har tilstrækkelig Hjemmel deri; og da han endog har søgt at bevise dette ved snildelig at forbigaae alt det, som beviser det Modsatte, og ved at lade sine Citater gjælde og gaae for fuldstændige, saa anseer jeg mig forpligtet til at følge den Opfordring, som jeg har modtaget af en agtværdig og sandhedskjærlig Mand, at jeg nærmere skulde vise, at hiin lille Historie virkelig er en falsk, skjev og fordreiet Fortælling. Dertil føler jeg mig desto mere forpligtet, som een og anden maaskee kunde mene, at min første Advarsel var vel haard og hæftig, hvilket den dog efter Omstændighederne ingenlunde var. Thi endskjøndt den indeholder adskillige stærke Udtryk, som en billig Harme naturlig medfører, saa indeholder den dog ikke et eneste Ord, som er ubilligt eller for haardt. Men jeg forbigaaer alt Sagen uvedkommende, og jeg vil blot vise, at den omtalte lille Historie har ingen Hjemmel i Nyt theologisk Bibliothek, og at Fortællingen er falsk og skjev og fordreiet. 1) En Fortælling kan ikke siges at have Hjemmel, med mindre det egentlige Paafaldende eller Graverende i den har Hjemmel. Og derfor paastaaer jeg, at hiin lille Historie ingen Hjemmel har i det paaberaabte Sted af Nyt theologisk Bibliothek. Dersom "Den, hvis Navn Redactionen veed, blot havde fortalt, at Hrr. Professor Sibbern havde spurgt Hrr. Pastor Tryde ved en mærkelig Anledning og af en vigtig Grund om, hvad han og andre Præster meente om Daabens Nødvendighed og om Helvedstrafsenes Evighed, og at denne havde svaret derpaa, samt hvad han havde svaret derpaa, da havde hans Fortælling havt tilstrækkelig Hjemmel. Men nu, da han har søgt at sætte Sagen i et latterligt Lys, at forestille baade Spørgsmaalene og Svarene saa taabelige og urimelige ved sine tilføiede Forklaringer, som ogsaa høre med tilden lille Historie eller til Fortællingen, har den ingen Hjemmel. Thi det, som skal være det Pikante eller Graverende, som her er Hovedaarsagen, og uden hvilket hiin lille Historie ikke var bleven til, har ikke Hjemmel i det paaberaabte Stykke, som er fremkaldt af, og skrevet med forstandig Alvor og agtværdig Sandhedskjærlighed. En latterlig Karikatur af en alvorlig, anstændig og velskabt Person kunde ligesaa godt kaldes et lignende Portrait, som hiin lille latterlige Hi store kan siges at have sand Liighed med den Sag, som den skal synes at fortælle. Og en saadan latterlig Karikatur kan ligesaa godt siges at have Hjemmel i et smukt og ærbart Ansigt, hvoraf nogle af Grundtrækkene vare tagne, som hiin lille Historie kan siges at have Hjemmel i det paaberaabte Stykke. Og ligesom man, forat bevise en Karikaturs falske Fordreielser, kun behøver at henvise til det virkelige Ansigt, saa behøver jeg for at bevise hiin Karikatur-Fortællings Falskhed, kun at henvise til det ofte omtalte Stykke i Nyt theologisk Bibliothek. 2) En Fortælling maa vel kaldes falsk, naar den er anlagt paa at bibringe Læseren falske Forestillinger om den fortalte Sag. Dette er Tilfældet med hiin lille Historie. Thi den forbigaaer at omtale Anledningen til de fremsatte Spørgsmaale og Hensigten af dem. Men begge Deele ere dog fortalte i Nyt theologisk Bibliothek 10de Bind, S. 232 og 233, og de ere af den Beskaffenhed, at enhver forstandig og redelig Læser vil see, at Spørgsmaalene, saaledes foranledigede og fremsatte, ingenlunde ere urimelige eller latterlige, som Fortælleren har fremstillet dem. Disse Ord, som indeholde Anledningen til og Hensigten af Spørgsmaalene, har Fortælleren snildelig undgaaet af anføre saavel i sin lille Historie som i sit Forsvar for samme, og saaledes har han endog leveret et falskt Citat i Skilderiet No. 4. Thi det var alt for aabenbart, at Fortællingens Falskhed og Skjævhed var beviist, naar Læseren havde seet, i hvilken Anledning og Hensigt Spørgsmaalene vare gjorte af Herr Professor Sibbern. Hovedsagen er nemlig ikke, at disse Spørgsmaale ere gjorte, men hvorledes og hvorfor de ere gjorte, og dette har Fortælleren fremstillet paa en falsk og vildledende Maade, i det han har udrevet dem af den Sammenhæng, hvori de staae, og udelukket de Ord, hvorved de ere motiverede og retfærdiggjorte. 3) Den ærede Læser vil nemlig paa det citerede Sted i Nyt theologisk Bibliothek finde, at disse Spørgsmaale ere gjorte i Anledning af nogle Paastande i Herr Adjunct Lindbergs bekjendte Skrift om, hvad Christendom er i Danmark, og at de ere fremsatte, ikke fordi Spørgeren antog deres Rigtighed eller Vigtighed i og for sig selv, men fordi de ere vigtige ved deres Sammenhæng med den Augsburgske Confession, og endelig, at de ere fremsatte, fordi enhver Præst bør være i det Rene med det, som han har forbundet sig til at lære. Sees Spørgsmaalene fra den Side, da fremstille de sig i et gandske andet Lys end det, Fortælleren har søgt at sætte dem, men fra den Side maae de sees, naar man ikke vil fordreie Synspunktet, som Fortælleren har gjort. At jeg ikke forrige Gang gjorde opmærksom derpaa, var fordi jeg ikke fandt det passende at omtale denne Sag paa dette Sted; men nu var jeg nødt dertil. Hvo tvivler nu paa, at den jo er en falsk Fortæller, som, uden at omtale den bekiendte Anledning og Aarsag, fortæller et vist Faktum, og fremstiller det som urimeligt og latterligt, skjøndt det, naar det fortælles i sin Sammenhæng, er rigtigt og rosværdigt? Sagen er saa aabenbar, at jeg vilde fornærme Læseren, ved at oplyse dette nærmere. 4) Fremdeles er Fortællingen ogsaa bleven skjæv og fordreiet ved Fortællerens egne Tilsætninger. Thi naar han tager af sit Eget, og siger, efterat han har fremsat Professorens Spørgsmaale om Daabens Nødvendighed, saaledes: "Alige: En Philosoph spørger, om det dog ikke monne skulle være muligt, at Sokrates Aristides og Cicero kunne blive salige, skjøndt de ikke høre til en positiv Religion, og skjøndt de følgeligen ikke ere betegnede med den symboliske Handling, hvorved Medlemmerne optages i denne Religion, da er denne Tilsætning og Forklaring en aabenbar Fordreielse af Spørgsmaalet. Thi Professoren havde for det første ikke spurgt, fordi han selv tvivlede eller var i Uvished om Sagen selv, hvilket man efter Fortællerens Forklaring og Tilsætning maatte troe; men han havde spurgt, fordi han vilde for andres Samvittigheds Skyld have Sagen bragt i det Rene. For det andet tales der slet ikke om Hedningenes Salighed, hvilket Spørgsmaal Fortælleren selv har indskudt, men der tales om Daabens Nødvendighed blandt Christne. Dette er altsaa en dobbelt Fordreielse. 6. Ligeledes forholder det sig med Fortællerens Forklaring og Tilsætning om Helvedstraffenes Evighed. Thi Spørgsmaalet er ikke alene, om der gives Forseelser, som ikke kunne tilgives i Evighed; men Spørgsmaalet er ogsaa, om de Onde og Ugudelige, som fremture i deres Ondskab og Ugudelighed, lide Straf i al Evighed, og om saadanne Ugudelige og Onde kunne antages at være til; thi dermed antages ogsaa Straffens Evighed. Dette maa vel bemærkes baade ved Spørgsmaalet og ved Svaret. Men det har Fortælleren forbigaaet. For det andet har han taget Helvedstraffene i en Mening, som han selv har lagt i Ordene, og som hverken Professor Sibberns Spørgsmaal eller Pastor Trydes Svar berettiger ham til at antage; thi ingen af dem har talt om en Svovlpel, eller sagt noget, som kunde lede til denne Forestillingsmaade. Saaledes er ogsaa denne Tilsætning skjev, og Fortællingen derved fordreiet. 7. At Fortælleren ved denne lille Historie meente ret at have fortalt noget paafaldende Taabeligt og Urimeligt baade om Philosophen og om Præsten, det viser det Spørgsmaal, som han ved Enden af sin Fortælling lægger Læseren, i Munden: "Men for Himlens Skyld, hvo er da den Philosoph, og hvo er da den Præst, Thi dette Spørgsmaal sætter han som en umiddelbar følge eller Virkning af sin lille Historie. Men al denne Urimelighed og Taabelighed, som samme lille Historie indeholder, tilhører ene og alene Fortælleren. Thi baade Spørgsmaalene og Svarene ere, betragtede i Sammenhæng og i deres rette Forbindelse, meget rimelige og rigtige. Altsaa er hans Fortælling aabenbar falsk, da han har villet fortælle et rimeligt og rigtigt Factum som et urigtigt og urimeligt. Nu vil jeg ganske rolig og ubekymret lade de forstandige og retsindige Læsere bedømme, hvem der i denne Sag har Ret til at advare mod en falsk Fortæller. 8. Om Fortællerens Person taler jeg ikke. Jeg taler blot om hans Opførsel og Deeltagelse i denne Sag. Jeg vil gjerne troe, at han mener det ikke saa ilde, som han har sagt det. Og jeg vil hellere ansee hans Forhold i den Henseende for en grov Feiltagelse end for en forsætlig Uredelighed. Men af gode Grunde fandt jeg det nødvendigt at advare mod Fortælleren. af hiin lille Historie, og det vilde glæde mig meget, om jeg derved havde bidraget til at vække Mistroe mod deslige Fortællinger, og til at vække Afskye for lignende Forsøg i den fortællende Digtart.