Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-10-31
Af T. M. B. Galskive, Sognepræst til Hyllested, Vændsløb og Holsteinborg. (Slutning.)Man tillade mig at spørge disse Talemænd, Er offentlig Eiendom ikke ligesaa hellig, som den private? Har Regenten ikke ligesaa fuldkommen paataget sig at beskytte den offentlige, som private Eiendom, Kan det ikke billiges, at privat Eiendom krænkes, hvorledes kan det da billiges i Henseende til den offentlige Og mon det ikke gaaer ud over privat Eiendom, naar den offentlige er borte, Dersom man ei havde raadet til det verdslige Godses Salg, Herredsfogders og Skriveres Gaarde, saa havde disse Embedsmænd den Dag i Dag er havt anden Jndtægt af dem end 20 til 30 Rdlr. Maatte Laugmandsgaarden ei bortsælges, hvis det ei er skeet, men forpagtes paa visse Aar, saa vilde Overretten nyde flere Jndtægter, og Jndtægter passeligere med Tiderne end ellers, og det Resterende til slige Embedsmænds anstændige Underhold være mindre trykkende for Regjering og Undersaat. Dersom meget geistligt Gods ei havde været tilraadet at bortsælges eller for Ubetydeligheder at overdrages til Uvedkommende, saa havde det ei sviet til mangt et Kald og Embedsmand uforanderligen. Saaledes blev en Annexgaard paa, saavidt jeg erindrer, 7 til 8 Tønder Hartkorn, ved Colding, solgt i min Ungdom for 400 Rdlr., det er nu aarlig 16 Rdlrs. Afgift til Præsten, kort derefter igjen for 800 Rdlr., og saa videre igjen og igjen, men Præsten faaer kun 16 Rd., evindelig. Hvad Fædrene af en god Villie og ædel Hensigt havde skænket til en vis Bestemmelse burde, efter mine Tanker, aldrig sælges eller afhændes, med mindre det var soleklart, at det hverken nu gjorde, eller i Fremtiden kunde gjøre noget Gavn, men tvertimod virkelig skadede, thi ellers hindres paa eengang ethvert bemidlet Menneske fra at stifte noget Godt for Efterkommerne; der hindres utalligt Gode, som ved Fædrenes Gaver hvert Aar kunde være stiftet, der afstædkommes megen Skade og Tab, som samme Gaver vilde forekommet. Dette er umodsigeligt, med mindre vi allene ere den vise Slægt, som ikke kan tage Feil, den forudvidende Slægt, som kan forudsee alle mødende Tilfælde i Verden, og kjende at Fædrenes Gaver evindelig ingen Nytte vilde gjøre, snarere under hvert Mødende stifte Skade. Saatænker jeg og om Degnejordernes Afhændelse ved Salg. De behøve ikke at sælges for de 100 Slettedalers Skyld, som i Boligerne pleier staae af Enkekassens, dertil er selve Degneboligen tilstrækkelig, og er den det ikke, hvorfor har da Øvrigheden ikke passet bedre paa, Findes Feil i dette Punct, synes mig ved at sælge Jorderne, at man vil dække en Feil ved en større. De formeente overflødige Degnejorder kunde gives en Skole ærer imod færre andre Jndkomster, eller de kunde bortforpagtes, og Jndkomsterne tillægges nogle Kirkesangere, som vare fortiente, eller havde stor Familie, eller vare emeriti, og dog skulde have Opholdet saalænge de levede. Dersom saa de følgende Tider bød nogen nærmere Anvendelse efter Legatorernes Ønsker, saa vare disse Gaver ei borte, men ved Haanden til forønsket Brug. En Vens Gave sælger jeg ikke gjerne, det viser kun liden Agtelse for min Ven. Mig synes, at det er ligesaa uskjønsomt af Efterkommerne at sælge Fædrenes Gaver. Overalt vore Tider har viist, hvilken Forandring Penges Værdie kan modtage. Fædre me have givet i Vare, hvad berettiger Efterkommerne til at forandre dette Solide til den ustadige Cours eller Pengeværdie, Og er saadant ikke i sig selv ufornuftigt. Saa tilsidst, hvormeget vil ikke hver Jordbesidder tabe af Fædrenes Godgiørenhed, dersom vore Jorders Drift kan og vil naae den Fuldkommenhed, som de saa kaldede østerrigske Nederlande. Og hvorfor skulde det ikke ligesaavel være mueligt, formodentligt, ja vist, hos os, som der, Da vi ere Mennesker, som de, Jordernes Natur her og der den samme, Hoveriet er forsvundet eller indskrænket, hver Mand ved Udskiftning er blevet raadig over Sit, Frihed og Eiendom ved Kongens vise Lovgivninger saavidt har udbredet sig. Mig synes allerede, at hertil intet andet fattes end Fred eller arbeidende Hænder og Exempler. Men jeg tilstaaer, uden Exempler kommer vi ingen Vei. Landmanden i Almindelighed vil have Syn for Sagen. Da man fik Syn for Sagen i Henseende til Udflytninger, Kløver, Pileplantning, Vandgrøfter imellem Vintersæd &c., gik Alt med raske Skridt fremad. Kunde forstandige Skolelærere faae frie Dyrkning paa nærliggende Lod, og ved frie Dyrkning fremstille til Skue Jordens overordentlige Frugtbarhed, samt tillige sikkre Afgrøde, naar den bliver vel behandlet, saa forestiller jeg mig som afgjort i Sagernes Stilling, som den nu er hos os, at vort lille Danmark vilde omskabes til et yndigt Paradiis. Men uden disse tre Ting: Sommer=Staldforring, Jordens Nærliggenhed ved Skolen, og Skole jordens frie Dyrkning efter en kyndig Skolelærers Anviisning bliver intet Exempel, men den gamle Slendrian, og det vil vare et Sekel længere, inden Danmark vil naae den Fuldkommenhed, det paa denne Maade kan erholde. Men hertil maatte da og ved hvert Seminarium findes en lignende Indretning. Ved hvert Seminarium skulde være en Jordlod paa 12 Tdr. Land, som paa den foranførte eller anden bedre Maade burde dyrkes med frie Dyrkning af Heste og Folk, men ikke Agerdyrkningsredskaber, som burde være Seminariets egne, paa det Eleverne kunde see og omgaaes med de fortrinligste, og med Tid og Leilighed og Lempe faae dem anbragte, hvorsomhelst de bleve omstrøede. Disse Jorders Afgrøde eller Jndtægter burde naturligviis tilfalde Seminariets Lærere, som rimeligviis da og vilde gjøre sig Umage for at udfinde og anbringe den mest fuldkomne Agerdyrknings methode, skaffe sine Besiddere de rigeste Frugter, og blive et Sted, hvor hver Agerdyrkningens Ven kunde see sin Lyst om Sommeren, og erholde Erfaringskundskaber om mange Meget lovende, men Jntet holdende Projecters Udfald, hvorved megen baade Tid og Bekostning kunde spares, og det pro vede Gode kunde skønnes i alt sit Ynde. Maatte disse Tanker ei miskjendes mod sin gode Hensigt, maatte de opvække til Eftertanke for fortjente Skolelæreres Bedste, ja torde jeg smigre mig med, at de virkelig kunde foranledige nogen Fordeel for Skolelærerne, saa skulde jeg ansee de Dage for nogle mine lykkelige Dage, da jeg tænkde og skrev paa dette. Sang for Kongens Livcorps. Melod. Jeg synger til Ære, til Hæder og Roes a. See, Krigsluen flammer om videne Jord! Hør, frygteligt dundrer dens Torden! Men Verden skal vide, at Heltekraft boer, Som fordum, i Kæmpernes Norden. Derfor, o Athene, til Værge mod Vold Du seer Dine Sønner at gribe Dit Skjold. Mod Niddingers Blik Du Dit Skjold løfter frem, Og Mishaab og Skræk dem forstene. Saa Seiren mod Troløse følger og dem, Som Viisdom med Kiekhed foreene. Den hærdede Kraft, den omskuende Aand Nedlægger Dødslynet i Krigerens Haand. See, Fiende, mod Dannemarks Sletter kun henMed skummelt og rovgjærrigt Øie Du kommer som Nidding, Du mødes af Mænd. De skulle Din Hovmod vel bøie. For Fredrik den Gode, for retfærdig Sag Vi trøstig Dig møde i standende Slag. Samvittigheds Fred lægger Kraft i vor Arm, Staalhærder vort Mod i hver Fare. Vend, sviigfulde Voldmand, Dit Lyn mod vor Barm, Vi skulle Din Torden besvare. Med Blikket mod Himlen vi froe bryde ud Retfærdige Kæmper beskyttes af Gud. Vor Konge, saa glade vi kæmpe for Dig. For Muserne Altre Du bygger, Og midt i den vilde, den stormende Krig; Du Viisdommens Vælde betrygger. Høit lyder fra Elben til Jshavet hen: Hurra for vor Konge, for Viisdommens Ven! O. Horrebow Decanus.