Aalborg Stiftstidende, 1835-04-09
(Af Kiøbenhavnsposten.) Ach, ans Gemeinem ist der Mensch gemacht, Und die Gewohnheit heiset seine Amme. Schiller. Ja, Schiller har Ret, Mennesket er et VanedyrHvorledes skulde det ellers kunne have vedligeholdt de mange afsindige Fordomme og baaret al den af disse avlede Elendighed igjennem Aartusinder, Slendrian er den Jerusalems=Skomager, hvem ingen, ikke engang vor pasrige, Tidsalder affordrer Pas, eller Vandrebog, fordi den modtog sit Herskespiir af Vanens Naade. Dog synes dette Spøgelse især at have udkaaret offentlige Jndretninger til fine Andlingsteder, fordi ældgammel Van fornemlig der stivner Menneskets Sind, ligesom Tiden dets Legeme. Ogsaa hos os findes Beviser nok for denne Paastands Rigtighed. Nøler ikke vor Nationalbank endnu med at yde Udbytte, uagtet dens langt mindre rige Søster: Norges Bank, allerede har fyldestgjort dette billige Krav Har bemeldte vort, med Tusinders Undergang kjøbte, nationale Liggendefæ vel endnu, uagtet gjentagne, velgrundede Opfordringer, søgt at oplive vort hendøende Forretningsliv ved Oprettelsen af Provindsbanker. - Har vort forarmede Fattigvæsen endnu gjort Mine til, at iværksætte det, gjentagne Gange offentligen fremsatte, herlige, Menneskejammer og Penge besparende, Forslag til at lade Ulykkens Børn paatage sig en kortvarende Værnepligt, for derimod at ombytte Kjøbenhavns forpestende Elendighedshuler og forstenende Fængsler med den hæderlige Bondestands sunde Hjem og almeennyttige Sysler: - Men, fremfor Alle, synes dog Bestyrelsen af Assistence huset, i en lang Række af Aar, at have hyldet den old baarne Slendrians nedarvede Enevælde, ja, i de sidste Dage, endog at have overgaaet sig selv, skjøndt netop ved en keitet Afvigelse fra denne Hylding. Næsten skulde man tro, at hiin Svartalf har villet hævne sig, ved at strøe de Afvigende saa megen Aske i Øinene, at de ansaae en Lygtemand for Solen. Dog - uden Billedtale - Sagen er, korteligen, denne: Assistencehusets Laantagere have, i mange Aar, og som oftest i al taalmodig Admyghed, anmodet bemeldte Hjelpestiftelses Bestyrelse om, at lade Auctionerne over de forfaldne Panter afholdes kort efter et Fjerdingaars Begyndelse, fordi de fleste Pantsættere (ikke blot Embedsmænd, men ogsaa disses Tilgodehavere) da have modtaget deres Jndtægter. Jmidlertid synes den ærede Bestyrelse hverken at have Øie, Øre, eller Hjerte for hine Uformuende let bevilgelige Bønner, skjøndt det er udenfor al Tvivl, at enhver Bestyrelse er pligtig, at anvende ethvert lovligt Middel til Almeenvellets Fremme, for saavidt det ikke strider imod det Bestyredes særegne Tarv. Dette Sidste er ikke, og kan naturligviis ei, her være Tilfældet, og derfor er de gientagne Anmodningers Frugtløs hed hvist paafaldende, især i et Land, hvor Kongens Hjerte er aabent for enhver Trængende, hvis gode Sag altsaa Embedsmanden uden Sky tør tale for Landets Fader. Endeligen kundgjordes for nogen Tid siden, at Bønhørelsens Time var kommen - dog, o Forbanselse! Auctionsdagen var bestemt - ikke til den 6te April, men til de Uformuendes næstpengetommeste Fjerdingaarsdag - til den 30te Martsle. Denne Bestemmelse behøver ingen klarere Belysning, hverken for Almeenheden, eller den høivise Bestyrelse; thrhvilken Dansk tør vel tvivle paa, at et Vink fra hans nædle, menneskjærlige Konge vil forjage denne Sky fra Armodens taaresvangre Livshimmel, Kun det Ønske ville vi endnu slutteligen tilføie, at ingen Embedsmand maa glemme, at han er Statens Tjener, ikke dens Herre! Et Par Spørgsmaale, til gunstig Besvarelse.