Aarhuus Stifts-Tidende, 1839-12-14
Fædrelandet. Det er naturligt hedder det i Khvnsp.) at Folket i Særdeleshed lytter med spændt Opmærksomhed, til ethvert af Kongens Ord i hans Giensvar paa de forskjellige Adresser, der i disse Dage overrækkes Majestæten af Hovedstadens og Landets Corporationer og Instituter, og at ethvert saadant kongeligt Ord, der vidner og hans oprigtige Bestræbelse for at befordre Landets Vel, nedlægges i Folkets Hjerter som et kostbart Pant paa Opfyldelsen af de Forhaabninger, der knytte sig til Christian den Ottendes Thronbestigelse. Saaledes ligger der i Kongens Svar til Geistligheden (see Av. No. 201) en høi moralsk Garantie for vor Konges alvorlige Bestræbelser efter at ville udvikle sit Folks Forhold ved at fremkalde friere Jnstitutioners sikkreste Grundvold: Almeenoplysning." Til Søe=Etatens Deputation havde Hs. Maj. yttret, at det skulle være ham en kjær Pligt at sørge for, at Søe=Etatens Officerer erholdt den Leilighed til Øvelse, der er en nødvendig Betingelse for deres Dygtighed og for at de fremdeles kunne hævde Danmarks Hæder paa det Element, der stedse har været de Danskes Vei til Roes og Magt." Paa den mosaiske Menigheds Repræsentanters Lykønskning, ved en Tale af dens Præst, Dr. Wolff, som først tolkede de danske Mosaiters dybe og store Sorg over Tabet af den faderlige Konge som de skylde evig undsigelig Taknemmelighed, fordi han med kgl. Omhu har grundlagt deres nuværende borgerlige Stilling, og dernæst deres Haab paa hans Efterfølger, at han vil bringe et heelt Samfunds statsborgerlige Vel til Fuldendelse, svarte Hs. Maj. Kongen, at de mosaiske Troesforvandte kunne vente samme Omhu som hans forevigede Forgjænger har viist dem. Gud give mig Kraft, sagde Hs. Majestæt - til at opfylde mit store Kald: mit Folks Lykke, hvoriblandt ogsaa de mosaiske Troesbekjendere i mine Stater. Jeg haaber at forbedre deres Stilling i Hertugdømmerne, som ikke er lige med den de nyde i Danmark. Værer forsikkrede som min kongl. Bevaagenhed, Det er et betydningsfuldt Øieblik, naar Folket skifter sin Hersker, (hedder det i Folkebladet) En heel Fremtid udgaaer fra dette Øieblik. Derfor knytte utallige Forhaabninger og Forventninger sig dertil. Og dette saameget mere som Folket, alt længe modnet for en klarere Bevidsthed om Statens Forholde, og i de senere Aar ved afgjørende Jndflydelser henledet til denne Bevidsthed, føler, hvorledes dets Tilstand er knyttet til Herskerens Caracteer, seer, hvad det savner, og veed, hvad det ønsker. Det er den klarere Bevidstheds Tid, hvori vi leve; den Tid er forbi, da man kunde mene, at Folkets Ro og Tilfredshed burde bygges paa halv Kundskab eller tilbagetrængt Eftertanke. Hvor Huset er stærkt og Grundvolden fast, der tør man vel lade Sandheden ind, uden at frygte for, at dens Magt skal sprænge Murene. Saaledes vender Folket et klart og roligt Blik hen paa sin nye Hersker; og Held os, at det finder, hvad vi i lange Tiders Løb have været vante til at finde paa den danske Kongethrone, hvad det derfor er hele den nulevende Slægt medfødt at finde der, et Hjerte, der forstaaer Folket, der føler for det og med det; men tillige en Aand der veed at omfatte dets Jnteresser &c. Det erget i Historien sjeldent, om ikke eneste Tilfælde, at see en Fyrste, som engang har givet et Folk (det norske) den frieste Statsforfatning, bestige Thronen, i en uindskrænket monarkisk Stat, og det kan ikke andet end vække mangehaande Tanker iblandt Folket. J fuldkommen Besiddelse af sin arvede Ret og Magt vil vor nuværende Konge vide at værdige de Ønsker, der fra hans Folk maatte komme ham for Øre. En Overgang i Landets Udviklingshistorie – det vente vi med Tillid – vil blive iblandt de Goder, hvorfor Christian den Ottendes Regjering skal prises." Og sørger da Jngen for den gamle døde Konge(spørges der i Sjællandsposten) Jo! Der sørges over hans Død, som der kan sørges for en elsket Konge, der vel døer, men forynget træder frem paany, for med forøget Kraft at arbeide paa sit Folks Lykke. Der tænkes med Vemod paa hans Liv, paa hans Sorger og kummerfulde Dage, og hans Minde velsignes for den Glæde, han gjorde sit Folk. Endnu om Hundreder, om Tusinder af Aar vil hans Navn erindres, og der skal siges om ham til de sidste Slægter: Han var en god Konge og en brav Mand, og han var med Rette elsket af sit Folk." Men Folkets Sorg over ham er i Raabet: "Kongen er død, Leve, Kongen!" J Kong Christian den Ottende bil ser det danske Folk den klare Frihedsdag, der skal følge paa den Morgenrøde, som Frederik den Sjette tændte.