Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-11-14
Oberst Brock: Det er allerede af den høitagtede kongl. Commissarius udtalt, hvor vigtigt det foreliggende Forslag er, og i Sandhed der er Jntet, som kunde være vigtigere. Staten behøver absolut Enhed, og ethvert Middel, som kan føre dertil, bør prøves. Vel indrømmer jeg, at de stænderske Comiteer muligen kunde bringe til det forønskede Maal, og at nærværende Andragende maaskee kunde behandles under Eet med Propositionen om disse; men efterat Andragendet nu engang er fremkommet, gaaer det ikke an at afvise det, og en saadan Afviisning vilde desuden staae i aabenbar Strid med, hvad Forsamlingen besluttede i forrige Session. At en saadan Forening, som Mange i Hertugdommene attraae, at disse nemlig komme til at udgjøre en særskilt Stat i Staten, ikke kan finde Sted, vil Enhver kunne indsee. Jeg har tidligere i forrige Session udtalt mig om det Ubetimelige i at trænge Kongen med Forestillinger og Gjenstanden for nærværende Andragende; men to Aar ere siden den Tid forløbne. Tiden rinder hen, og jeg kan ikke, saaledes som Proponenten ogsaa har udtalt, tænke mig en Konge paa Danmarks Throne, udrustet med større Evner og større Erfaring end Christian den Ottende. Han staaer i sin Manddoms Kraft, og det hælder mod Aften. Hvad Han vil gjøre, maa Han gjøre snart. Dog – jeg skal, da der for Øieblikket kun er Spørgsmaal og Nedsættelse af en Comitee, ikke gaae videre ind paa Sagen, men kun af mit hele Hjertes Fylde stemme for, at Andragendet tages under Behandling af en Comitee, enten særskilt eller i Forening med Propositionen og de stænderske Comiteer. Sognefoged Jacobsen. Saavel for at modarbeide den muligen udbredte Mening, at der ikke i Bondestanden skulde attraaes, hvad det foreliggende Andragende tilsigter, som for at understøtte dette, maa jeg tillade mig at yttre, at jeg ønsker, at Andragendet tages under grundig Overveielse, og at en Petition derefter indgives i den der antydede Retning, hvilket jeg anseer for at være baade i Regjeringens og i alle Statsborgeres velforstaaede Jnteresse, ligesom det er et Ønske, der deles af en stor Deel af Folket, hvis Tillid vi, ved at tilbagevise Andragendet, for endeel vilde svigte. Proprietair Wandborg: Jeg stemmer for en Comitees Nedsættelse, ikke alene fordi jeg fuldkomment erkjender denne Sags store Betydning, men tillige fordi det ikke har manglet mig paa Leilighed til i min Kreds at komme til Kundskab om Folkets Trang, og fordi jeg anseer det for enhver Deputerets Pligt at bidrage til, at Sandheden kommer for Thronen. Selveier Lydersen: Jeg skal ikke gaae dybt ind paa det oplæste Andragende, da Saadant vilde overstige mine Kundskaber; men naar flere Talere, have yttret, at der i Folket rører sig en Trang til en fri Forfatning, og at Ønsket herom er almindeligt, samt naar de i denne Henseende have henviist til de Petitioner og Skattebevillingsret, som med 4633 Underskrifter indkom til Forsamlingen i 1840, da skylder jeg Sandheden at erklære, at hiin Trang og hiint Ønske ikke finder Sted. Jeg skulde, om det behøvedes, skaffe et ligesaa stort Antal Underskrifter som det nævnte, i en modsat Retning af hine Petitioner, fra Beboerne af det 18de Valgdistrict, som ikke ønske nogen Forandring i Forfatningen, og som elske de souveraine Konger som de res Velgjørere, hvem de have at takke for Frihed og en lykkelig Tilværelse. Havde Bondestanden kunnet blive reist uden af de souveraine Konger, da vilde dette været skeet længe for. Der var, saavidt mig af Historien bekjendt, i Danmark en Tid, da Selveierbonden var ligesaa fri og uafhængig som den fornemste jarlbaarne Herre; men disse naturlige Rettigheder bleve ham berøvede ved flere Omstændigheder. Pavemagtens Vælde steg nemlig mere og mere, og en Forordning af 1134 paabød, at Kloster-Jorder skulde være tiendefrie. Fra Gregor den 7des Tid tiltog Geistlighedens Magt endmere, og med den Adelens. Ogsaa bidrog den store Misvært i Oluf Hungers Tid til, at Bondestanden meget gik tilbage, da Mange maatte sælge deres Eiendomme for nogle faa Skjepper Korn. Under Svend Grathe begyndte Bønderne at blive de Stores Vornede, og fra Valdemar den 1ste kan man vel regne Lehnsmagtens Oprindelse, da Adelen dengang fik saa mange store Forrettigheder, som den ikke tilforn havde havt. Under Valdemar den 4de var Bondestanden allerede sunken saa dybt, at det dengang hed Bonden er Slave, Herremanden Tyran. Længere hen mistede Geistligheden sin Magt ved det store Lys, som opstod i Tydskland, og hvis Straaler udbredte sig til Norden. Men endnu stod Adelens Magt tilbage, og kunde denne været bleven knækket, kunde Bonden været bleven reist, uden af de souveraine Konger, da vilde dette vistnok være skeet under Christian den 2den; men denne Bondens sande Ven formaaede dog ikke, alle Bestræbelser uagtet, at gjengive den fortrykte Stand, Friheden. Præsidenten: Jeg anseer mig forpligtet til at maatte afbryde den ærede Deputerede, da der for Øieblikket kun er Spørgsmaal og en Comitees Nedsættelse, og en saadan historisk Udvikling, hvorpaa han har indladt sig, idetmindste ikke i det Omfang, her er paa sit Sted. Selveier Lydersen. Hvad jeg vilde vise, var kun, at Bonden skylder de souveraine Konger Taknemmelighed for det meget Godt, som de have gjort ham, og at han derfor bør hylde og elske dem. Jeg stemmer af min fulde Overbeviisning imod en Comitee.