Viborger Samler, 1829-07-02
Jmidlertid saae man i August Maaned 1805 to sletklædte Mennesker, der kun medbragte et gammelt Gevær og et elendigt Muuldyr, at drage gjennem Landsbyen Chillecito. Man erfarede siden, at disse Tvende, ved Hjælp af dette eneste Muuldyr, havde tilbagelagt Veien fra Peru, og paa denne lange Reise forskaffet sig deres Underholdning ved deres gamle Flint. De havde arbeidet som Bjergfolk i Cordilleras, og vare dragne fra Peru for at søge deres Lykke i Famatina, hvis traditionelle Rygte var naaet til Perus Gruber. Uden Venner eller Hjælpemidler i det Land, hvor de vilde fæste Bopæl, undersøgte de to Æventyrere, Bjerget med gridske Blik, og overbeviste om, at det, ordret taget, maatte være: en Rigdoms Grube, besluttede de, at sætte sig i Besiddelse af dets Skatte, eller finde deres Død ved Foretagendet. Ved deres Ankomst til Chillecito vare de blottede for Alt, hvad der hørte til at udføre deres forehavende, med Undtagelse af deres urokkelige Villie og den Trang at komme til Maalet, som allerede halvveis er Borgen for, at et Foretagende vil lykkes. De havde hverken medbragt Bjergværksredskaber eller Penge til at kjøbe saadanne for, men det lykkedes dem at formaae Landsbyens Præst, ved Navn Granillo til at forsyne dem med det Nødvendige indtil Beløb af 30 Piastre, under den Betingelse, at de skulde betale ham det dobbelte tilbage, hvis deres Forehavende lykkedes. Da denne Overeenskomst var truffen, begave de sig paa Veien til Bjerget. Til Fods vandrede de den Lykke i Møde, der ventede dem paa Famatina; thi deres gamle Muuldyr var saaledes bepakket med Levnetsmidler og Værktøi, at det næsten laae under for Byrden og vilde ikke have kunne bære dem. I de første 3 eller 4 Dage maatte de lide den største Nød; thi halvnogne, uden Jld og uden Tag, vare de givne til Priis for Storm og Snee; imidlertid lyttedes det dem at indgrave en liden Hulle i Siden paa en Klippe, hvor de om Natten fandt Beskyttelse mod Snee og Regn. Naar de her udhvilede sig efter Dagens Besværlighed, sluttede de sig tæt til hinanden, fordi den dyriske Varme, som de gjensidigen kunde meddele hinanden, var deres eneste Middel til at beskytte sig for at fryse ihiel. De havde intet andet Mundforraad end Skibstvebak og Charqui, tørret Oxekjød, som de maatte fortære raat, fordi de ikke kunde giøre Jld. Men alle disse Besværligheder og Savn kunde ikke nedslaae deres Mod. I den Deel af Bjerget, der hedder Cerro Negro begyndte de deres Operationer, og efterat de havde arbeidet en Tidlang, stødte de paa en liden Aare af gedigent med Sølvsvovl blandet Sølv. De bearbeidede denne Aare en heel Maaned, uden en eneste Dag at forlade Bjerget; derpaa toge de saameget Ærts, som de vare istand til at bringe med sig, og vendte dermed tilbage til Chilecito. Da der ikke var noget Bjergværk i Nærheden, saa vare de i nogen Forlegenhed for at faae deres lille Skat realiseret. For at give den en Form der var lettere at behandle, pulveriserede de den paa en stor flad Steen, næsten paa samme Maade, som Malerne rive deres Farver, og fraskilte derpaa Sølvet ved Hjælp af Qviksølv. Udbyttet af denne første Operation beløb sig omtrent til 100 Piastre, og efterat de deraf havde betalt Præsten de belovede 60, anvendte de Resten til derfor at kjøbe Levnetsmidler, nogle nye Klædningsstykker og nyt Værktøi, hvorpaa de vendte tilbage til Bjerget, og forbleve der i 3 Maaneder, uden at man hørte noget Videre fra dem. Efter denne Tids Forløb kom Een af dem tilbage til Landsbyen og medbragte det fornødne Qvantum Sølværts til at kjøbe endnu tvende Muuldyr, for ved disses Hjælp at transportere det meget vorede Udbytte af deres Arbeider. I de følgende 12 Maaneder forlode de aldrig Bjerget, undtagen naar de skulde hente Levnetsmidler. I dette Tidsrum havde de samlet sig en Sum af 12,000 Piastre og opdaget den rige Grube St. Domingo. De havde nu Fonds nok til at lønne Arbeidere, i Sletten ved Famatina kjøbte de et lidet Jordstrøg, inden hvis Grændser befandt sig et Vandfald af tilstrækkelig Kraft, og den Ene af dem, Juan Leita, som Naturen havde skabt til Mechaniker, byggede nu selv, uden al fremmed Hjælp, en Mølle, for at knue Ærtsen i større Qvantiteter. Da han var den dristigste og kjækkeste af dem, saa vendte han tilbagetil Bjerget for at lede Arbeidet i Gruben, medens Schavaria forblev i Møllen for at føre Overopsigten over Ærtsens Rensning. Saaledes arbeidede de i 10 Aar efter hvis Forløb, de havde erhvervet sig en Capital af 100,000 Piastre. Jmidlertid havde deres Lykke vækket Riojanernes Misundelse, der vare gridske efter den Rigdom som de selv formedelst deres Mangel paa Jndustrie ikke havde kunne erhverve sig. Den nu udbrydende Revolution gav Folkeanførerne Midler i Hænderne til at tilfredsstille deres Gierrighed og Misundelse. Først blev der paalagt begge Grubecierne en Contribution af 1000 Piastre til Statens Tjeneste; men neppe havde de afgjort denne, for der fulgte en anden, tredie, fjerde lignende Anmodning. Schavaria, af en forsigtig og frygtsom Characteer, forudsaae den optrækkende Storm, og trængte levende ind paa Leita, at han skulde følge med ham til Peru, og medtage den Capital, som de havde erhvervet sig; men da Leita ikke vilde beqvemme sig hertil, saa deelte de Udbyttet af deres Arbeider, og den forsigtige Scha var i a reiste bort, efterat han endnu havde nedgravet i Nærheden af Møllen Alt, hvad han ikke kunde bringe med sig. Strax efter Schavarias Flugt udbredte sig det Rygte, at Leita havde opdaget endnu en nye Mine, der var meget rigere end alle de forhen bearbeidede. Denne Efterretning, sand eller falsk, oprakte endnu mere Regjeringens Havesyge, og der afsendtes strax en befaling til Leita, hvorved der paalagdes ham en meget stærkere Contribution end de foregaaende. Da han var forberedt paa denne nye Plage, saa havde han næsten nedgravet alle sine Skatte, og erklærede Regjeringens Afsendinger, at han ikke kunde betale Mere, da man allerede havde taget Alt fra ham. Jmidlertid havde man intet Øre for denne Udflugt; Staden Riojas Cabildo sendte en Milits officier med 20 Mand for at paagribe og fængsle ham under det Paaskud at han var en Spanier og en Fjende af den nye Regjering. Denne Skare traf Leita i hans Hjem i Esca leros, i det Øieblik, da han vilde sætte sig tilbord, Efterat han var paagreben, og hans Fødder belagte med Lænker, vilde man sætte ham paa en Hest og bringe ham bort; men da faldt han paa en List for at frelse sig fra sine Vogtere. I det han anstillede sig, som om han var i det bedste Lune og gandske underkastede sig Regjeringens Befalinger, indbod har Militserne til at tage nogle Forfriskninger og fremsatte i denne Hensigt flere Flasker god Viin, som han havde i sin Kielder. Dette Tilbud behagede Offficiererne, og da Leitas eneste Tjener en Neger, var flygtet strax ved Troppernes Nærmelse, saa maatte Herren selv bære Maden frem, hente Viin o. s. v. Dette gjorde han en Tidlang med den muntreste Mine og til sine Gjæsters Tilfredshed, hvilke, efterhaanden som hans gode Viin stemte dem muntrere, bleve deres Fange meere bevaagne. Nørt af den Jvrighed, hvormed han beflittede sig paa at beværte dem, gar deres Anfører befaling til, at tage Lænkerne af ham, for at han ved sin megen Frem= og Tilbagegaaenbedre kunde bevæge sig. Saaledes befriet fra denne Hindring gik han endnu bestandigen omkring i Huset for at bringe dem Alt, hvad de kunde ønske. Men ved denne Løben frem og tilbage havde han udspeidet de udenfor opstillede Vagters Stilling og Vaaben, og saaledes passede han det rigtige Øieblik til pludseligen at spærre Dørrene til Spiseværelset og efterat han med al den Energie, som hans Plod indgar ham, havde afvæbnet de udstillede Vagter og jaget dem paa Flugten, traad han med en Øxe i Haanden frem for Vinduet i det Værelse hvori de Andre vare forsamlede og erklærede dem at han vilde kløve Hovedet paa den Første, der vilde vove sig til denne Udgang. Medens han her holdt Øie med de Halv berusede, fløitede han efter Negeren, der strax kom tilsyne, og altsaa vel efter sin Herres befaling maa have holdt sig skjult i Nærheden, for efter et aftalTegn at kunne ile ham til Hjælp. Leita befalede ham at hente de to bedste Heste, men at slippe de Øvrige løse ud af Stalden for at hans Fjender ikke skulde benytte dem til at sætte efter ham med. Da dette var skeet, satte de sig begge til Hest, og efter nogle Timers Forløb havde de allerede tilbagelagt en stort Stykke af den Vei, som fører over Andesbjergene til Coquimbo i Chili. Dog havde de endnu ikke naaet Høiderne i Midten af Andesbjergene, da deres Heste styrtede under dem af Mathed og i dette critiske Øieblik saae de deres Forfølgere saa nær, at de maatte frygte for at blive indhentede af dem. Uden dog et Øieblik at blive modløse, forlode de Hestene og fortsatte deres Flugt tilfod, snart forsvindende i Afgrundene, snart igjen synlige paa de høie Klippespidser, hvorhen Militserne fra Rioja ikke vovede sig, og ankom efter nogle Dages Forløb i god Behold til den spanske General Osorios Hovedqvarteer. Leita fortalte Oforide Omstændigheder, der havde tvunget ham til at flygte fra Nioja og tilbød sig tillige at bringe den hele Provinds tilbage under Spamens Herredømme, naar man vilde anbetroe ham 3 til 400 Mand. Herpaa kunde Generalen ikke indlade sig; dog medgavhan ham paa hans indstændige Begjæring Anbefalingsskrivelser til Pejucla, Vicekonge i Peru, der maaskee kunde være tilbøielig til at billige hans Anskuelser og befordre hans Planer. For at kunne aflevere sine Breve, maatte Leita passere et stort Stykke Land i Provindserne Salta og Tucuman med Fare for at falde i Fjendens Hænder. Han forklædte sig derfor som Bjergmand medtog kun een eneste Veiviser, og lod for at afvende al Mistanke, sin Neger blive tilbage. Paa denne Maade naaede han Grændserne af Provindsen Salta. Neppe havde han passeret disse, for han i det Fjerne fik Øie paa en Troupe af 50 Mand hvilket bestemte ham til at skjule sine Penge og sine Papirer i et nærliggende Krat. Da disse Folk, der vare Patriotsoldater, havde naaet ham, gjorde de ham en Mængde Spørgsmaal, som han imidlertid ikke vovede at besvare, at Frygt for, at hans arragoniske Dialeet skulde røbe ham. Da han endelig af deres Trudsler og Slag blev tvungen til at erklære sig, sagde han, at han var en fattig Bjergmand, der søgte Arbeide. Men nu vækkede hans Udtale, som han strax havde frygtet, nye Mistanke og Soldaterne tvang nu Veiviseren ved Prygl til at bekjende, hvem Leita var, dog kunde han ikke opgive dem Formaalet for hans Reise. Nye Mishandlinger bragte ham imidlertid snart til, at vise Stedet, hvor Leita havde skjult sine Penge og Papirer, hvis Gjennemlæsning nu aabenbarede Alt, hvad man vilde vide. Den stakkels Leit a blev fort til Tucuman, stillet for en Militaircommission og efter en summarisk Procedure dømt til Døden, som skyldig i Forstaaelse med Fædrelandets Fjender.