Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-12-30
Hr. Landsdommeren kalder den Skik, at paaminde saadanne Skyldnere offentlig: "en i Dannemark ukjendt og med den Danske godlidende Caracteer maaskee contrasterende Maade at mane sine Debitorer paa. Begge Deele lade sig vanskeligen bevise, thi Maaden er ligesaalidet ukjendt som contrasterende med Nationens godlidende Caracteer. Man læser ofte nok i Provindsialaviser, at uvillige Debitorer manes, og en Mand kan besidde en meget godlidende Caracteer, uagtet han ikke kan beqvemme sig til at tie der, hvor hans lovlige Fordringer, de være store eller smaa, byde ham at tale, eller hvor Søgsmaal enten er for vidtløftigt, eller umueligt. Jeg siger med Flid umueligt, thi dette er Tilfældet, ikke allene med ubetydelige men ogsaa med betydelige Summer, som man f. Ex. har tilgode hos Kjøbstædsbeboere, i Norge og Provindserne, hvor Familieforhold, Embedsforhold, kort sagt, hundrede Slags Forhold, gjøre det umueligt at søge den Paagieldende, uden at foretage en bekostelig Reise, for personligen og ved Lovens Hielp at inddrive sine Penge. Jeg kjender saaledes Mænd, der have betydelige Summer tilgode hos udenbyes Folk, især i Norge, der stole saa meget paa deres Forbindelser, at de ikke engang værdige at svare deres Creditorer et eneste Ord paa deres gjentagne Paamindelser. Nu bliver Spørgsmaalet, om det kan kaldes nogen Ubillighed eller Selvtægt, naar Creditoren, der seer sig sat ud af Stand til, at gjøre sin Ret gieldende, maner en saadan uredelig Betaler i Avisen? At skylde Penge er ingen Skam, og endnu mindre ikke at kunne betale dem, men ikke at ville, uagtet man kan, er egentlig det, som udgjør Forskjellen imellem den uredelige og redelige Skyldner. At en agtet Borgers Stilling, som Stykkets Forfatter anfører, kunde nedværdiges til Tab i den Nytte, han ellers giør, om en Hovedstadens Slagter, Viintapper, Skræder eller anden Haandværksmand vilde mane sit Tilgodehavende i Avisen. - det er vel mueligt, men en agtet Borger bør, for at vedligeholde sin Agtelse, heller ikke opholde sine Creditorer saalænge med Betaling, eller tøve med at tilfredsstille dem paa andre Maader, indtil de see sig nødsagede til at mane ham offentlig: en Ting, som desuden aldrig saa let vil kunde skee, naar begge boe i een By og allermindst i Kjøbenhavn, hvor Gjeldscommissionen er et Tribunal, hvis Retspleie er ligesaa simpel som ubekostelig; det vil kun kunne være Tilfældet, naar den agtede Borger boer udenbyes, og det altsaa er for vidtløftigt at anlægge Sag imod ham. - Den Nytte, Manden ellers kan gjøre, bør ikke komme i Betragtning, thi naar man vilde gaae ud fra den Grundsætning, maatte man antage, hvad man ikke bør, at Staten, vilde høste Nytte af sine Embedsmænd paa deres vindskibelige og arbeidende Medborgeres Bekostning. En agtet Borger, som ikke vil betale sin Slagter a. førend han opfordres dertil i Avisen, maa sandelig kun have liden Selvagtelse for den Agtelse, han staaer i Da Talen i det anførte Stykke just er om Hr. Boghandler Hempel og Avisregningers Betaling, saa ønskede jeg nok at vide, hvad der kan tænkes ubilligere og uforsvarligere, end at subskribere paa en Avis, hvis Redaction altid er forbundet med Uleilighed, Bekostning, Tidsspilde og Umage, at lade sig den tilbringe 10 Gange om Aaret i Regn, Snee og Slud, og naar Aaret er omme, at negte den Mand, der har havt at den Uleilighed, for at gavne og more andre, den usle Betaling, som saadanne Arbeider lønnes med, og med saa stor Ret tilkommer ham, Sandelig, jeg kan ikke tænke mig en større Ubillighed, og den Mand, der ikke af Mangel paa Ævne, men af sand Ulyst til at afgjøre sin Regning, vægrer sig ved at betale en saadan Fordring, bør virkelig endog ansee det for en Høftighed, at en Avisredacteur, ikke nævner hans fulde Navn i sin Avis. Jøvrigt kan dette Tilfælde, som forhen er anført, kun finde Sted der, hvor Skyldneren opholder sig udenfor Byen. – Naar der i de fornemste Kjøbstæder i Dannemark blev oprettet Tribunaler af samme Indretning, som det lille Gjeldscommission, der dømte i Gjeldsse ger, som ikke overstige 10 Rdlr., saa vilde alAvismanen, naar Creditor og Debitor enten boede i een By sammen eller den første saa sig istand til at lade den sidste indkalde ved en Fuldmægtig, ophøre af sig selv. At Provindserne hidtil have savnet saadanne Domstole, bør virkelig ansees for en væsentlig Mangel; i det mindste burde de store Kjøbstæder ikke mangle den. Der er vel neppe nogen Tvivl om, at vor vise Regjering, der har gjort og endnu gjør saa meget, for at haandhæve Retfærdighed, vil foranstalte en saadan Indretning, paa det sikke enhver uvillig Betaler, der boer langt borte, skal kunne betjene sig af sin Fraværelse, og sine Forbindelser paa det Sted, han opholder sig, til at svige sine Creditorer. At dette er Tilfældet kan jeg med Kjendsgierninger bevise, hvilket Øieblik det skulde kræves. Jeg kunde forestaae en Maade, som ved første Øiekast maaskee vilde synes sær og undførlig, men som efter min ringe Mening dog fortjente nogen Opmærksomhed.