Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-02-11
J een af de Danske Smaakjøbstæder havde man ligesom paa saa mange andre Steder i begge Rigerne besluttet, at høitideligholde Kongens Fødselsdag med et Bal, der skulde bestyres af det derværende borgerlige Skarpskyttercorps. Dette lod circulere en Subscriptionsplan, og indbød saavel Byfogden, Stadens Præster, Toldindspecteur og Toldcasserer, som endeel af Omegnens geistlige og militaire Personer, baade ved Armeen og Landværnet, til at tage Deel i Ballet. De tegnede sig alle Ballets Aabning blev bebudet ved Canonernes Løsning. Da man skulde gaae til Bord, skede det ikke efter Numer, men enhver tog den Plads, der var ham nærmest. Byfogden, som maaskee ei var opmærksom paa, betimeligen at tage en med hans Værdighed overeensstemmende Plads, fandt ingen anden ledig end ved Siden af en Landeværnsofficier, der nok ikke var hans bedste Ven Adskillige tilbød ham deres, men han afslog det. Den Plads, han fik, var ikke langt fra Døren. Man saae ham utilfreds herover, og kort derpaa forlod han Selskabet. Ved Strandbredden var der, efter Sigende med hans Tilladelse, plantet Canoner, der skulde affyres, naar man begyndte at synge en i Anledning af denne Høitidelighed trykt Sang. Uagter man otte Dage i Forpeien ved et Bryllup skal have affyret Canoner hele Natten igjennem, blev det dog nu forbudet at affyrre dem, fordi det var over Politietiden. Byfogden sendte først Bud og lod befale, at alle de, der hørte til hans Huus, skulde forføie sig hjem, og da Klokken var slaaet tolv, kom Betientere ind i Dansesalen og befalede, uagtet Selskabet endnu var i fuld Dans, at Stadsmusicanterne skulde holde op at spille. Da man ikke ret vel kan danse uden Musique, saa maatte Selskabet, der bestod af 60 Personer, skilles ad. Man seer af dette Træk, hvilken Smaahedsaand der endnu hersker i Smaakjøbstæderne. Vi mangle en Holberg, der kunde maale, de Optrin, man næsten dagligen oplever der, med Satirens Pensel. Uagtet Borgermester familien af Kotzebue er en Carricatur, saa er den dog blandt alle hans Carricaturer den, der kommer Naturen nærmest. Man behøver kun at kaste et Øie paa vore egne Smaakjøbstæder for at overtydes herom. Presning til Pompning ved Ildsvaader. Et af de besynderligste Tvangsmidler, Forfatteren kjender, er det, at presse Mennesker til at pompe ved Jldsvaader. Det vilde ikke være nogen uværdig Syssel for en kyndig Jurist, at undersøge, hvorvidt dette sære Tvangsmiddel, der anvendes i Flæng, af berettigede og uberettigede Personer, er grundet i vore Love. Da vi ikke leve i nogen Naturstand, saa kan den med enhver Jldsvaade forbundne fælles Nød og Fare vel neppe tjene til Undskyldning for denne ikke billige Tvang. Der er jo Folk, som lønnes, fordi de skulde sørge for Slukningen; hvorfor skal der ikke ogsaa være ansat Folk, som besørge Pompningen, Er den Afgivt, som Stadens Jndbyggere betale til Brandvæsenets Vedligeholdelse, da ikke tilstrækkelig nok hertil, Ubehageligt er det altid, at det skal være overladt til stundom ubehøvlede Brandkarle, at paagribe et uskyldigt Menneske, der maaskee indfinder sig ved en Jldebrand, for at hielpe sin Ven eller Paarørende, som en Forbryder, og tvinge ham til et Arbeide, som han ikke er vant til, og som i en ublid Aarstid kan bidrage til at nedbryde hans Sundhed. Den Maade, at betragte enhver Uvedkommende, der indfinder sig ved en Jldebrand, som en aldeles ørkesløs Tilskuer, der kan tvinges til at pompe, saalænge som et Par Brandkarle finder for godt, synes virkelig ikke at være billig. Der er jo i alle andre Henseender sørget saa meget som mueligt for Brandanstalternes Forbedring, hvorfor skulde de i dette Stykke endnu staae paa samme Punct som for et heelt Aarhundrede siden, Forfatteren har kjendt adskillige Personer, der midt om Natten ilede hen til en Jldsvaade, for at komme de Mennesker til Hjelp, som Jlden truede med Ødelæggelse. Men de bleve grebne, og med Magt førte hen til en Pompe eller ned i en Pram, hvor de maatte arbeide i hele Timer som sande Galeislaver, indtil det behagede de Karle, der grebe dem, af egen Drivt, eller bevægede af udvortes Omstændigheder, at skienke dem deres Frihed. Man bør haabe, at denne Skik, der langtfra ikke gjør vor Hovedstad nogen Ære, vil, som upassende, blive afskaffet.