Jyske Efterretninger, 1767-01-09
Sandhed ventede engang at blive imodtaget med et almindeligt Fryde Skrig, afholdt med en inderlig Kierlighed, hørt med en tilbørlig Lydighed, og indbudet til at udsprede sin Kraft fra et Land til et andet, men den fandt derimod, at, hvorsomhelst den og kom, der maatte den først bane sig Vey, og derudover kom den og meget langsom frem paa de fleste Stæder blev den enten strax haanlig afviist, eller og koldsindig anhørt, allene hos nogle faa blev den kjerlig imodtaget. Aarsagen hertil, meener man, var denne: Menneskene, i hvis Sælskab den søgte at være, og med hvilke den vilde indlade sig i Forening, havde mange Tilskyndelser til at forsage Sandhed. De behøvede ofte at besmykke deres Feyl, de fandt ofte Leylighed til at benytte sig af andres Vankundighed eller Lettroenhed, de saae saa mange nærværende Fordeele og indtagende Forlystelser, de vare omringede af utallige Usandfærdigheds Fristelser, og havde siælden Moed og Lyst til aabenbar at tage og holde Sandheds Partie, hvad Under da at Sandhed og blev saa allene velkommen; Thi som som den var en Datter af Viisdom, og brugte Fornuften, til sin Veyviser, saa kunde hverken Haab, Frygt eller Kierlighed nogensinde overtale den til at slattere og fornedre sig til at forsvare Laster, at smigre for Venner, at fortie det, der burde tales, og fordærve andres Sæder ved hykkelsk Roes; Neyl Sandhed sagde altid reent ud, hvad den meente, og, saasom den gik bestandig lige frem, og aldrig dolgte, hvad den bar Afskye for, saa blev den derfor baade af Høye, og Lave, Gamle og Unge, anseet med en fier Miine, og ombedet ikkuns strax at pakke sig paa Dørren. Vel fandt den hist og her, at de, som opsøgte Naturens forunderlige Virkninger, dens skiulte Kraft, dens Orden og Sammenhæng, gjerne ønskede at udfinde det Visse og Tilforladelige. Den fandt og ligeledes, at de, som lagde sig efter Historien og igiennemsøgte enhver Tids Alder og Merkværdigheder, gjorde sig Umage nok, for at opdage den skiulte og forborgne Sandhed, men den saae tillige, at disse fast alle hver paa sin Maade arbeydede forgiæves, og tilsidst kiædedes ved at samle for Eftertiden det, som de allerede i deres egen Tid saae, at de fleeste enten vragede og foragtede, eller skiulte og forbergede. Ja Sandhed hørte og tillige, at adskillige af alle Stænder raisonnerede saaledes : Hvad er Sandhed, er det og vel Umagen værd at bryde sig med at udfinde Sandheden i det, som vel aldrig bliver funden, men er lige mørkt og forborgen, ihvor længe, og hvor meget man end leder derefter, er det og ikke sikkerst og best at blive i Eenfoldighed og følge den gamle Slendrian, Herudover blev Sandhed meget forskrækket, i sær da den tillige merkede, at dens saa oprigtige Tilhængere, Bekienders og Forfægtere bleve næsten alle slet aflagte, man dømte dem at være Grillenfængere, Misantroper, uroelige Hoveder, der ville føre Krig med al Verden, og hvis Temperament maatte endelig være Melancholisk-Cholerisk; Bedrøvet over deres slette Skjæbne, og fortrydelig paa hines Uskiønsomhed og Utaknemmelighed besluttede Sandhed at ville forlade Jorden, og ikke længer opholde sig blant Menneskene, da disse ikke bedre skiønnede paa, eller benyttede sig af Sandhed. Aldrig blev denne Tidende saa snart bekiendt at der jo strax blev en almindelig Glæde hos alle dem, der læn længe siden havde ønsket at være forskaanede for Sandheds Vidnesbyrd: Den Gierrige, Stolte, Vellystige, Undersundige og alle deres Sælskabs Brødre fornøyede sig over, at der nu herefter intet skulde tales eller høres om deres utilladelige Gierninger, forargelige Sæder, og egennyttige Hensigter, Men til deres store Bedrøvelse, loed Sandhed, sig dog endelig overtale til endnu i nogen Tid at opholde sig blant Menneskene; Thi den vilde heller gjøre de Blinde seende, end lade de faa Seende igien blive blinde. Til den Ende paatog Sandhed sig at give offentlige Underviisninger. men i Steden for at formørke Sandhederne ved Kunst-Ord. og Methoder, søgte den at gjøre dem meere fattelige ved at forestille dem under beqvemme Lignelser, vise deres Overeensstemmelse med den sunde Fornuft, og foredrage dem paa den korteste og tydeligste Maade. Den holdt det for sin Pligt at gjøre Dyden elskværdig, og anvise sine Scholarer de Midler, som tiene til at føre et ordentligt og sædeligt Levnet, den lærte dem at kiende Gud, sig selv og Verden. Med faa Ord sagt: Den beflittede sig paa at vælge slige Ord og Talemaader, der ret kunde udtrykke de Ting, som den vilde foredrage dem, og livagtig forestille Sandheds høye Kraft, hvorledes den dog omsider triumpherer over Logn og Bagtalelser, og hvilke ubesmittede Belønninger Sandheds Elskere baade her og hisset blive aflagte med Og da nu Sandhed er Troens faste Støtte, Haabets rette Grund, Kierligheds og alle sande Dyders reene Kilde, Samvittighedens Roe og Glæde, Sindets Lys og Lygte igiennem Verdens Vildfarelser, ja Siælens Lægedom og Forfriskning i alle Slags Gienvordigheder, saa er den altsaa lyksalig, som har begyndt dette Nye Aar i Sandhed, og fremdeles lader sit Hiertes Meening, sin Munds Tale og sit Levnets Forhold være overeensstemmende med Sandhed. Hvor som derfor har Lyst til at følge og adlyde disse Regler, han maa ikke alleneste lære at tale Sandhed, men han man og ligeledes glæde sig over altid at høre og læse Sandhed: Vort Ønske noget Nyt dig, Læser, burde skiænke Til dette Nye=Aar; Men hvad skulde man vel tænke, At kunde sattes dig til sand Lyksalighed, Naar ikkuns, hvad du har, du ret at bruge veed. Den Den rare Sandhed, som dig dette Blad beskriver, En Lære=Regel for dit Levnets Forhold giver, Giv nøye agt paa den, følg dens Paamindelser, En sand Lyksalighed dig da forvisset er. Søe=Skade.