Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1833-01-01
Aaret 1832. Dog et Sted fandt jeg Kjerlighed og Fred, Hvor Bautastenen staaer ved Søens Bred, Hvor Bøgen voxer, delig uden Lige, Og Danmark kaldte Man det lille Rige. Andersen. Neppe kan der opvises noget Aar, hvori Man i en høiere Grad skuffedes i de Forventninger, Man ved dets Vugge, gjorde sig om Slægtens Fremskridt til borgerlig Lyksalighed, end i det afvigte. Jntet Aar syntes med meere Vished at bebude, at det gjemte Borgerfrihed og Borgeraand i sit Skjød, og at i dets Løb de stridende Partier fredeligen skulde nærme sig hinanden, men ingensinde har Tvedragt, Oprør, Meningsforfølgelse og Yttringstvang meere hørt til Dagens Orden end i samme. Dets Forløber saae næsten overalt Statsborgeren optræde som Voldgiftsmand imellem Anarkie og Despotie, imellem den militaire Magt og Pøbelraseriet. Den Kraft, som ved slige Leiligheder udvikledes, og den Sindighed, som lagdes for Dagen, gave dem et helligt Krav paa de Goder, der ere nødvendige til Menneskehedens høiere Udvikling og til den borgerlige Lyksaligheds Betryggelse. Magten var følgelig koncentreret i Oplysningens Skjød, og en kraftig, imod et ædelt Maal stræbende Aand sporedes i de vigtigste Foretagender. De fleste Statstyrere nærede en saadan Agtelse for denne Aand, at de søgde at tilfredsstille Folkets billige Fordringer. De store Magter opkastede sig af samme Aarsag, til Mæglere i Europas vigtigste Anliggender, og søgde med ængstelig Omhu at slukke enhver Gnist, der kunde tænde Tvedragtens Fakkel. Den Jndflydelse som denne Aand havde paa det almene Vel og de politiske Begivenheder begrundede Haabet om, at det afvigte Aar end meere skulde dannet Overgangen til sand Borgerfrihed, og fra de europæiske Staters Mindreaarigheds= til deres Myndigheds-Tilstand. Dog, dette Haab er i kjendelig Grad skuffet; Partiekampen er udartet til en frygtelig Meningsforfølgelse, og et i Sophisteriets Væv indspundet Magtbud der anseer enhver Yttring af Modpartiet som en Forbrydelse, er traadt istedet for det Maadehold og den Klogskab, hvormed Styrerne i det næstsidste Aar søgde at standse ethvert Udbrud af Misnøien. Alt i længere Tid fandt en udbredt Kamp Sted imellem den lovgrundede Magt og Vilkaarlighedens ubundne Herredømme. Naar Tilhængerne af hiin søgde at ophæve de Jndretninger, som de ansaae skadelige for Landets Tarv, beskyttede disse dem med en fortvivlet Haardnakkenhed, og ansaae ethvert Angreb paa dem som en Brøde, og naar hine støttede, sig paa Pligtfølelsen eller den offentlige Mening, støttede disse sig paa den materielle Magts Overlegenhed. Ved forrige Aar at forseille Midlerne, har Man næret Utilfreds hedens Jld i den Grad, at den blot behøver et Vindpust, forat udbryde i en Alt fortærende Lue. Dog, forinden vi, ved et kort Overblik af Nationernes Tilstand i det hensvundne Aar, søge at bevise Sandheden af det Anførte, ansee vi det rigtigt at veie, hvorvidt begge stridige Principer kunne bestaae for Retfærdighedens Domstoel. Og nægtes kan det da ikke, at de saakaldte Liberale have Ret, forsaavidt de ansee Menneskeheden berettiget, ja forpligtet til virksom Stræben fremad til det Bedre og Fuldkomnere. De have Ret, naar de ville betrygge Borgersamfundets Lykke ved Love, der ere givne i dets Aand og formaae at lyksaliggjøre det. De have fremdeles Ret, naar de bestræbe sig for at bevirke disse Love saaledes haandthævede, at de med lige Kraft værne om Almuemandens som om Stormandens Rettigheder og at de Forrettigheder, som ei begrundes i Fortjenester, og de Jndretninger, der ere skadelige for det Heles Vel, afskaffes Men de have Uret, forsaavidt de overdrive deres Fordringer, hvis de nemlig søge at berøve Andre deres lovmæssige Rettigheder og at omstyrte de bestaaende Indretninger, uden at være overtydede og Staten vil vinde ved at de ophøre eller ikke. De have fremdeles Uret, hvis de ville indføre Forandringer i de bestaaende Forhold, uden at have Vished om deres Gavnlighed; thi fordi en Jndretning stemmer med Tidens Tarv, og kan være velgjørende i eet Land, kan den være skadelig i et andet. Paa den anden Side har Modpartiet Ret, forsaavidt det vil have den borgerlige Orden haandthævet, den fredelige Borger beskyttet og ethvert Foretagende, undertrykt, der truer med at gjøre Jndgreb i Statsborgernes Rettigheder og Landets lovgrundede Konstitution. Mende have Uret, naar de ville have enhver Klage undertrykt og gjøre Undtagelser for Enkelte i Lovens Bud. De have ligeledes Uret, hvis de ansee og behandle Enhver, der paaanken Misbrug, som Oprører, eller ved Magtsprog bringe ham tilat tie, uden at undersøge, om han har Ret eller Uret. Skulle disse Partier nogensinde fredeligen nærme sig hinanden, da udfordres, at de behandle hinanden med gjensidig Agtelse, ikke paadigte hinanden uredelige Hensigter, ikke behandle dem, der befinde sig i Modenhedstilstand, som Børn, og ikke blot høre gjensidige Ankeposter, men tillige overveie, og, hvis de fortjene det, afhielpe dem. Men at en saadan Nærmelse skulde finde Sted, tør Man neppe haabe. Absolutismens Repræsentanter have intet at bortgive og taale intet Jndgreb i deres formeentlige Rettigheder; de Liberale derimod ere enten besjællede af en varm Jver for at haandthæve Menneskehedens helligste Rettigheder, eller ogsaa fremskyndede af Misundelse og Havesyge. Folket er næsten overalt misfornøiet og sukker efter Forandring. Den Umyndigheds- og Uvirksomheds-Tilstand, hvori flere Magthavere, holde deres Undersaatter, kan vel, for en Tid, tilbageholde det vilde Udbrud af en almindelig Misnøie; men om den for stedse formaaer det, er et Spørgsmaal, som Man neppe tør besvare bekræftende. Vi slutte derfor denne Jndledning med det Ønske: at de, som i denne Tidens Hvirvel, føle Kald til at virke paa Menneskeheden, vilde med Jver og Kraft bestræbe sig for at bortfjerne de Uveirskyer, der paa Aarets første Morgen true Nationerne med Ødelæggelse, og at Enhver maatte holde fast ved de af Fornuften hyldede Grundsætninger, og aldrig tabe disse af Syne, at de, hvis Stemme have nogen Vægt, vilde gjøre det til Maalet for deres Stræben, at fremkalde en Forsonligheds- og Samdrægtigheds-Aand, uden hvilken det nærværende Chans bliver end meere indviklet; at de, der træde frem paa Verdens Skueplads, for at gjenvinde Menneskeheden dens tabte, eller haandhæve dens erhvervede Rettigheder, maatte staae fast, selv om Magtens Lyn udslynges imod dem, og at hverken Guld, Rænker eller nogetsomhelst Forhold maatte bringe dem til at vakle, samt at de, i hvis Haand Millioners eller Tusinders Skjebne er lagt, vilde overbevises om, at den ringeste Jordborger ligesaavel seer i den store Uendelige sin Skaber som de, og at Gud ei kan have skabt Millioner til at være Legetøi i Andres Hænder, Efter denne Jndledning ville vi kaste et Blik tilbage paa nogle af de vigtigste Staters Tilstand, og de Tildragelser, som de, i det hensvundne Aar have at opvise. (Fortsættelsen følger.)