Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1847-12-09
(Sidste Artikel.) Efterat vi i det Foregaaende have betragtet de enkelte Hovedpuncter, hvorom Striden for Overretten har dreiet sig med Hensyn til Bøndernes Paastand om ifølge General Classens Testament at erholde frit Arvefæste, staaer nu kun tilbage kortelig at omtale den subsidiaire Paastand: At det saakaldte Forsikkringsbrev af 1810, som vi have meddeelt i vor tredie Artikel, i Fremtiden vedbliver at være uforanderlig Regel ved Gaardenes Bortfæstning, at altsaa Bønderne stedse skulle kunne udvælge deres Eftermænd i Besiddelsen, og at Jndfæstning og Landgilde ikke maae forhøies. Procurator Dahl begynder sine Jndsigelser herimod med at paastaae, at den omtalte Skrivelse ikke er noget Brev fra Directionen til Bønderne, men til Administrationen, hvem det blev paalagt at gjøre samtlige Bønder bekjendte med dets Jndhold, der bestemte de Regler, der skulde følges ved Jndstillinger om Gaardenes Bortfæstning. Han benægter, at den daværende Direction har været berettiget til saaledes at binde sine Eftermænd til evig Tid, hvilket han derfor antager heller ikke har været dens Mening, og lægger især Vægt paa Udtrykket "nærværende Fæstere, som skal vise, at det kun har Hensyn til den første Fæsteforandring ved hver Gaard. J Directionens Navn erklærer han derhos, at Forsikkringsbrevets Bestemmelser virkelig skulle vedblive at respecteres for alle de Fæstere, som have modtaget deres Gaarde for 1810, og altsaa erholdt trykte Exemplarer af dette Document. Som Bilag fremlægger han en Skrivelse af 1814 fra Cancelliet til Amtmanden, hvori Collegiet i Anledning af en Forespørgsel om, hvorvidt de i Forsikkringsbrevet normerede Jndfæstningssummer skulde nedsættes efter det i Rigsbankforordningen fastsatte Omskrivningsforhold, beretter, at Fideicommissets Direction, hvis Erklæring var æsket, har yttret, at den ikke erkjender ved den skete Kundgjørelse at have villet eller kunne binde Fideicommisset som offentlig Stiftelse. Cancelliet tilføier, at Spørgsmaalet om, hvorvidt Forsikkringsbrevet giver Bønderne en formelig Rettighed, henhører under Domstolene, og at Omskrivningsforholdet maa anvendes, dersom det befindes, at Directionen er bunden ved Bestemmelserne i hiint Brev. Christensen svarer hertil, at Forsikkringsbrevet selv er et Vidnesbyrd om, at Directionen endnu i 1810 erkjendte Bøndernes Ret til Arvefæste efter Testamentet, erkjendte, at den var forpligtet til at følge Excutorernes Forskrifter med Hensyn til Gaardenes Bortfæstning, hvoraf atter følger, at den ogsaa var berettiget til at foretage et saadant for al Fremtid bindende Skridt. At Brevet ikke skulde være bestemt til Bønderne, modsiges ligefrem af Or denne deri, at et Exemplar skal meddeles hver Bonde, til Efterretning for sig og Sine, ligesom det hele Skridt uden en saadan Bestemmelse vilde være meeningsløst. Dahl havde for at svække Brevets Betydning omtalt den vage og ubestemte Tone, hvori det er affattet. Her siger Christensen - har Vederparten vistnok Ret, at det er skrevet i en saa tvetydig diplomatisk Stiil, at man næsten skulde troe, at det var beregnet paa, at berolige Bønderne og deres nidkjære Beskytter, Frederik den Sjette, paa den ene Side, medens det paa den anden Side ikke skulde lægge noget Baand paa Directionen uuder andre Omstændigheder og til en anden Tid. Men det er dog af Directionen om end imod dens Villie udtalt, at den afdøde Fæsters Slægt kan forlange Gaarden, naar Jntet lovligt er til Hinder og han betaler en vis bestemt Jndfæstning, det staaer der klart og bestemt, og det skal Brevets øvrige Ubestemthed og Tvetydighed nok lade staae urygget. Paa den Paastand, at Tilsagnet kun skulde være givet de daværende Fæstere, svarer Christensen, at ForsikkringsbrevetsBetydning er betinget af Testators Bud. Directionen kunde hverken give en Ret, som laae uden for hans Villie, eller betage Nogen en dem ved Testamentet given. Jeg har siger han, vistnok tilstrækkelig godtgjort, at Testator ingenlunde indskrænkede sin Velvillie og Godgjørenhed til den dalevende Slægt, at hans Mening var at omskabe Fæsteforholdet paa hans Godser til det selvstændige, frie Arvefæste, ikke blot at gjøre nogle ham for Størstedelen, ubekjendte Jndevider en Present; og saaledes som den her omhandlede Declaration støtter sig paa Executorernes Bestemmelser, og begge igjen paa Testamentets Forskrivter, saaledes maa den ogsaa angaae de Samme, til hvem Testamentet udstrækker sin kjærlige Forsorg. Blandt andre Grunde, som tale for denne Fortolkning, lægger han især Vægt paa, at Ordet nærværende gaaer paa Stedet, og altsaa kan betyde de foromhandlede Fæstere", og at det udtrykkelig modsættes nuværende Fæstere", til hvilke det hedder at Exemplarer skulle meddeles, samt at Ordet Afkom ingenlunde indskrænker sig til at betegne Børn i første Grad. Om de i Cancelliskrivelsen af 1814 omtalte Yttringer af Directionen, som skulle berøve Forsikkringsbrevet al Betydning, siger han: Denne yderst characteristiske Erklæring, der, afgivet 4 Aar efter Forsikkringsbrevets Udstedelse, just ikke er skikket til at modarbeide en saadan Anskuelse om Hensigten, med dettes Tilbliven, som jeg ovenfor tillod mig at antyde, gaaer ud paa, at Directionen ikke kan erkjende, at Samme, ved den i 1810 skete Bekjendtgjørelse har villet eller kunnet binde Fideicommisset, saaledes at den nærmeste Slægt ligefrem kunde gjøre Paastand paa at erholde den fæsteledige Gaard, imod at erlægge den angivne Jndfæstning. Denne Erklæring vilde imidlertid bevise for Meget, og beviser derfor slet Jntet. Den indeholder nemlig, at Directionen aldeles ikke ansaae sig bunden ved Brevet af 1810, altsaa heller ikke i Forhold til de Fæstere, der ifølge Directionens egen Foranstaltning modtog Forsikkringsbrevettil Efterretning for sig og Sine", men det er dog aabenbart, at Brevet og dets Omdelelse til Bønderne vilde være aldeles, uden nogensomhelst Betydning, dersom det ikke engang skulde være bindende for Directionen ved den første Fæsteforandring efter 1810, og om end Directionen, der udstedte bemeldte Brev, gjerne havde seet, at det blev aldeles betydningsløst, saa stod det dog ligesaalidet i dens Magt at bevirke dette, som i enhver Andens, der, efter at have givet et skriftligt Tilsagn, maatte finde det meest tjenligt at erklære det uden Betydning og forbindende Kraft for sig. Det vil ogsaa af Cancelli-Skrivelsens Jndhold erfares, at Collegiet, i hvilket dengang Geheimeraad Kaas præsiderede, der tillige var Medlem af Directionen for Fideicommisset, ingenlunde fandt sig foranlediget til at gaae ind paa Directionens Anskuelser i denne Henseende, men overlod det til Bønderne at søge Domstolenes Afgjørelse af det Spørgsmaal, om de virkelig maatte have erhvervet en lovlig Ret i den omspurgte Henseende. Sagen kom imidlertid ikke for Domstolene, fordi Directionen fra den Tid bestandig ved Jndfæstningernes Bestemmelse fulgte Omskrivningsforholdet eller en i Overeensstemmelse dermed nedsat Classification, hvilket dog aabenbart godtgø, at Directionen i Virkeligheden selv ansaae sig bunden ved Tilsagnet i Brevet af 2den Juli 1810. Endelig anfører Christensen en Række af Actstykker, navnlig de offentliggjorte Jndberetninger til Kongen, Directionsskrivelser og de forhen omtalte Auctionsconditioner fra 1838, hvor det overalt omtales uden nogen Jndskrænkning eller betingelse, og et enkelt Sted med udtrykkeligt Hensyn til saadanne, som have fæstet efter 1810, at Gaardene gaae som Eiendom i Arv efter Fæsternes Valg, hvilket ogsaa ligge til 1840 er lagttaget selv med saadanne Gaarde, som efter Forsikkringsbrevets Udstedelte flere Gange have skiftet Besidder. – Tvende af disse Actstykker troe vi at burde meddele fuldstændig, da de ikke alene efter Hr. Christensens Paastand indeholde et ligefremt Beviis for, hvorledes 2 af Directeurerne ligge tilden allerseneste Tid have forstaaet General Classens Villie, Executorernes Bestemmelse og Forsikkringsbrevets Jndhold, men tillige ere høist characteristiske for en Direction, som paastaaer, at Fideicommisset har Hævd paa at eie Godset, som simpelt Fæstegods. De lyde saaledes: 1) Paa Opfordring af Fæstegaardmand Hans Bentzen i Bregninge By paa Corselitze Gods her paa Falster, meddeles herved følgende ordrette afskrevne Brudstykke af et Brev til Undertegnede fra Hr. Kammerjunker, Directeur Classen, dateret: Kjøbenhavn, den 20de Februar 1838. "Desværre glemme Bønderne saavelsom flere i denne Anledning aldeles: at Fideicommissets Godser staae i en ganske anden Cathegorie, end alle andre; derved nemlig, at Bønderne ere et Slags Arvefæstere. Ved Dødsfald er Directionen nødt til at give Bønderne nyt Fæste paa de gamle Vilkaar, og imod en eengang for alle bestemt Jndfæstning; om end meget meere kunde erholdes af Andre." – At denne Afskrivt er aldeles ordret uddraget af bemeldte Hr. Kammerjunkerens Skrivelse, bevidnes herved under Haand og Segl; hvorhos dog bemærkes, at Hr. Kammerjunker Classen sildigere saavel mundtlig som skrivtlig flere Gange for mig har erklæret: at baade han selv og Fideicommissets Direction in pleno i den senere Tid har faaet andre Anskuelser med Hensyn til bemeldte Bøndernes eller Godsernes Cathegorie. - Horbeløv Præstegaard, den 27de Marts 1843. Elers Koch, Præst. - - 2) "Under en Samtale om Hoveriets Afskaffelse har Undertegnede hørt Hr. Kammerherre, Grev Moltke, Ridder af Dr., yttre, at Directionen for det classenske Fideicommis kunde ikke afstaae Hoveriet in natura til de hoverigjørende Bønder for saa billig en Godtgjørelse, som Tilfældet kan være paa andre Godser, hvor vedkommende Besiddere kunne søge Erstatning ved Forhøielse i Indfæstning og Landgilde. Hvilket herved attesteres under Haand og Segl, samt Eeds Tilbud. - Kirkeby, den 26de Marts 1843. Heiberg Jürgensen, Provst for Falsters Provsti, samt Sognepræst for Kirkeby og Alsløv Menigheder. Overretten giver i dette Punct i det Væsentlige Dahl. Medhold, og siger, efterat have meddeelt hele Forsikkringsbrevet: "Det vil af Brevets herrefererede Jndhold indlyse: at det i ethvert Fald intet Krav vil kunne hjemle de Fæstere, der ere tiltraadte Fæstebesiddelsen efter 2den Juli 1810, og i hvis med Fideicommisset afsluttede Fæste contracter Jntet er fastsat om, at dets Bestemmelser skulle komme dem tilgode, og Citanternes paa bemeldte Brev grundede aldeles in subsidium nedlagte Paastand vil, om end den daværende Direction kunde ansees berettiget til at give et Tilsagn, som det Forsikkringsbrevet maa antages at indeholde, ikke kunne tages tilfølge, da tidtnævnte Document ikke hjemler den paastaaede Ret, navnligen til uforandrede Afgifter, men alene gaaer ud paa at sikkre daværende Fæsteres nærmeste Slægt Gaarden, naar den Tiltrædende erlægger den fastsatte Jndfæstning, og som Følge af alt Foranførte ville de Jndstævnte under Sagen blive at tillægge Frifindelse, Naar vort Uddrag af denne Sags Acter langt har overskredet de Grændser, som Bladets Størrelse ellers noder os til at sætte for saadanne Anmeldelser, saa haabe vi, at dette tilstrækkelig retfærdiggjøres ved Sagens Vigtighed, eftersom den ikke alene bidrager til at belyse et af vor Tids vigtigste sociale Spørgsmaal, men navnlig herpaa Falster maa have en høi Grad af Jnteresse, da 162 falsterske Gaardmandsfamiliers Velfærd beroer paa dens Udfald. Da vi imidlertid maae forudsætte, at en Deel af vore Læsere ikkun i ringe Grad deele denne Jnteresse, have vi med Forsæt ladet nogle Dage hengaae mellem de enkelte Artikler, for ikke at optage Pladsen for andre Meddelelser, og have derhos bestræbt os for, at hvert Stykke, saavidt muligt, har kunne udgjøre et afrundet Heelt, som kunde læses og forstaaes, uden at man havde det Foregaaende ved Haanden. Vi ville ikke med et andet Blad sige, at endog en endelig Frifindelse ved Høiesteret vil være at betragte som et moralsk Nederlag for Directionen, men vi haabe, at Sagen selv og Procedurens Offentliggjørelse vil gjøre det til en moralsk Nødvendighed for Fideicommissets Bestyrelse at tilbyde virkeligt Arvefæste paa taalelige Vilkaar, og vi grunde fornemmelig dette Haab paa Hs. Maj. Kongens Cabinetssecretair, Hr. Kammerherre Tillisch's Optagelse i Directionen.