Corsaren, 1844-03-22
Hvortil Tolden anvendes. (J Nr. 158 optoge vi efter Børne en Forelæsning om, hvorledes Tolden og Consumtionen er opstaaet". Slutningen, der omhandler, hvortil Pengene anvendes, turde mulig heller ikke være uden Jnteresse.) Hvortil? Det have J jo selv seet forleden Fredag *). Havde Eders elskede Landsherre dengang ikke havt Soldater, saa havde han heller ikke kunnet bringe Eder til Fornuft. Nu ville J maaskee indvende: "Men, havde der ikke været Told, saa vare vi blevne rolige, naar vi ere rolige, behøves der ingen Soldater; har *) I Hessen havde man stormet og ødelagt Toldbygningerne. man ingen Soldater, behøver man heller ikke vore Penge; behøver man ikke vore Penge, er Tolden unødvendig." I det, J der sige, er der nogen Forstand, og jeg seer, at J ikke ere saa dumme, som man skulde troe. Men, kjære Børn, der er andre Ting, som J maae lægge Mærke til. Vor allernaadigste Landsfader behøver ikke alene sine Soldater imod Eder, men ogsaa imod Fremmede, imod udvortes Fjender. Spørge J. "Hvem er hans Fjender, hvem vil gjøre ham Fortræd?" saa maa jeg oprigtig svare Eder: Jngen Moders Sjæl tænker derpaa. Men vor allernaadigste Landsherre har en stor Familie, som han ogsaa maa sørge for. Alle Keisere, Konger, Storhertuger og Fyrster ere hans nære Slægt, som han staaer bi i Nøden. Det er Christenpligt. Desuden: den ene Haand vadsker den anden. Keiseren af Rusland er hans Broder, Keiseren af Østerrig er ogsaa hans Broder, Kongen af Preussen er ikke mindre hans Broder. See nu: Keiser Nicolaus vil have Polen, Keiser Frantz vil have Jtalien, Kong Frederik Wilhelm veed selv ikke, hvad han vil have; han har Nok at skaffe med det, han har. Men nu ligger hist det mægtige Frankrig. Kongen der er ogsaa deres Broder; men han kan ikke handle, som han selv vil; hans Folk er nu engang saa underligt. Nu sige Franskmændene: Alle Folk ere beslægtede med os. Polakkerne ere vore Brødre, Jtalienerne ere vore Fættere, og Tydskerne ere vore kjære Naboer. - De skulle have det ligesaa godt som vi, og ogsaa være underlige mod deres kjære Landsherrer. Det kunne de kjære Landsherrer for deres Død ikke lide. Derfor holder vor allernaadigste Fyrste altid sine Soldater i Beredskab, nemlig for at laane Keiseren og Kongen dem, naar Franskmændene engang skulle komme, og derfor maae J betale Told. Og de Soldater, man vil sende mod Franskmændene, det er Eders egne Sønner og Brødre, og for at gjøre dem ivrige paa at slaaes med Franskmændene siger man, at disse ere Eders Fjender. Men det skulle J ikke troe. Franskmændene ere Eders bedste Venner, og naar de komme til Eder, bør J modtage dem godt og strax føre dem til Kroen. Men lukker Eders Fruentimmer inde, indtil de igjen ere borte. Nu har jeg forklaret Eder, hvad Tolden har at betyde; gaaer nu hen og værer fornuftige og river ikke Toldbygningerne ned. Det bliver dog Eder selv, der komme til at bygge dem op paany. Og hvorledes ville J kunne forsvare det for Eders Samvittighed, naar J sætte Eder op mod Eders Landfader og tvinge ham til at sende Soldater imod Eder, hvilke jo Alle ere Eders Brødre og Sønner, og som, naar de skyde Eder, blive Fader- og Brodermordere? Gaaer og betaler Tolden og alle Eders andre Afgifter, baade til den offenlige Kasse, og til Fyrstens Kasse, til hans Chatolkasse, til hans private Kasse, og til alle de andre Kasser. J kunne da nok vide, at Kasserne ere til, for at J skulle betale. Hvortil skulde man ellers bruge Kasserne? Men, naar Soldaterne igjen komme, saa værer idet mindste ikke saadanne Æsler, at J lade Eder skyde ihiel. Bliver ikke staaende langtfra Soldaterne, saa at de have Mod til at skyde paa Eder. Gaaer dem lige paa Livet og tager Eders Døttre med. Den lille Lise derhenne har bestemt en Skat ved Jægerne - Du behøver ikke at blive rød, Lise, vi vare Alle unge engang - og naar hun nu siger: Men, Peter, vil Du da skyde Din Lise? Eller naar J sige: Hans, min Søn, vil Du skyde Din Fader? Kjender Du ikke Din Moder, see, her er hun, vil Du skyder Din Moder, Hans? – saa vædder jeg, at Peter og Hans ikke have Hjerte til at skyde, men lade Geværet falde og begynde at græde. Og nu gaaer hjem og forholder Eder rolige. Hvem der. ikke har forstaaet mig, er en Æsel. Amen! Da vi udgave Nytaarsgaven for Aaret 1843, troede Folk, det var Spog, at den var saa slet; des- værre, det var ramme Alvor. Men det har ikke helbredet Folk; de troe endnu, at vi altid spøge. Saaledes med Opfordringen til at gaae fra Boghandlerne til os. Medens vi sidde og vente paa Abonnenterne, sidde endnu mange af disse og gruble over, hvad Vittigt der er i Annoncen. Dersom vi virkelig vare vittige, saa lede vi jo nu samme Straf som Kong Midas, der udbad sig den Naade af Guderne, at det, han rorte ved, maatte forvandles til Guld. See, da forvandledes endog den Spise og Drikke, han vilde nyde, til Guld. Vittigheden, hvis vi have den, er vort Guld, Abonnenterne vor Spise, Vittigheden maa gjerne forvandle sig til Abonnenter, men vi kunne ikke være tjente med, at Abonnenterne forvandle sig til Vittighed. Altsaa, for ramme Alvor: De ærede Abonnenter i Kjøbenhavn og nærmeste Omegn, der hidtil have modtaget "Corsaren" fra dHrr. Hoft og Steen, bedes at indsende Opgivelsen af Navn og Bopæl til Forlæggeren, Cand. M. Goldschmidt, Halmtorvet Nr. 68, 2. Sal, saafremt de ønske at modtage Bladet i næste Qvartal. Med de Abonnenter, som ikke ville holde Bladet meer, er det en anden Sag. Deres Taushed er en Opsigelse. Det er dog, ved Gud, at gjøre Opsigelsen nem nok.