Ribe Stifts Adresseaviser, 1842-05-09
(Jndsendt). Det titchenske Skuespillerselskab vedbliver at give Forestillinger i Ribe, og Publicum her vedbliver i det Hele taget at være ret tilfreds med dets Præstationer. Hr. Titchens Valg af saadanne Stykker, som andre Steder have gjort Lykke, Skuespillernes Liv og Samspil og den Fasthed, som de Fleste af dem lægge for Dagen i deres Roller, afgiver tilstrækkelige Beviser for, at Selskabet har Jnteresse for sit Fag og Agtelse for Publicum. Men det gode Huus, for hvilket Forestillingerne i Almindelighed gives, og de Bifaldsyttringer, hvormed Skuespillerne jevnligt lønnes, er paa den anden Side Selskabet Borgen for, at Publicum paaskjønner dets Bestræbelser. Det er derfor, at Jndsenderen af efterstaaende Linier har troet, at han ikke behøver at befrygte nogen Misforstaaelse fra Selskabets Side, naar han atter henleder dets Opmærksomhed paa, og noget nærmere omtaler en Feil, som allerede for er bleven berørt i dette Blad, en Feil, som ingenlunde endnu er bleven udryddet, endskjøndt dette tilvisse skulde blive Selskabet til megen Nytte og Publicum til ikke liden Glæde. Denne Feil er den omtalte forunderlige Forkjærlighed for Pronomerne og den deraf følgende stærke Betoning af disse. Men, medens det i hiint Nummer kun er de personlige Pronomer, der blive anførte som Selskabets Anstødsteen, saa maa Jndsenderen i denne Henseende tage Selskabets Parti og tilstaae det, at det lader alle mulige Pronomer i Sproget vederfares den samme Ret; der vises de ubestemte Pronomer den samme Agtelse som enhver af de øvrige 5 Classer, og, naar det fremdeles hedder, at det kun er Damerne, som begaae denne Feil, da maa vist Enhver, som saae Familien Mazarin, indrømme, at neppe nogen af Damerne saa let skal stikke Hr. Adam ud i denne Kunst. Men Selskabet gjør Synd imod sig selv ved ikke at rette denne Feil; thi, medens Pluraliteten af dets Personale virkeligt, i det Mindste i de Stykker, som ikke overstige dets Kræfter, ret vakkert opfatter og gjengiver deres Roller, saa er det ikke sjeldent, at den omtalte Feil ikke alene tilintetgjør eller forvandsker Meningen, men endogsaa meget hyppigt latterliggjør de smukkeste Steder. Jmidlertid staaer denne Feil naturligviis ingenlunde isoleret, men maa søges i en dybere liggende Grund, nemlig den overhovedet uheldige Declamation, som characteriserer saa godt som det hele Personale med Undtagelse af Mad. Christiani og Hr. Søborg. Nu er det naturligviis ingenlunde Jndsenderens Mening, at man her skulde kunne fordre Declamationskunstens egentlige Finesser, at Skuespillere, paa de Nærværendes Standpunkt, skulde kunne tilegne sig den Magt over Sproget, Stemmen og deres hele Person, og udøve det magiske Herredømme over Tilhørerne, som en virkelig, sand Declamator formaaer, men hvad der staaer i ethvert Menneskes Magt, det er at undgaae Declamationens Hovedfeil, nemlig den, at fremhæve saadanne Ord, som paa det paagjeldende Sted ingen Betydning have og derimod tilsidesætte dem, hvorpaa hele Tankegangens Vægt falder; thi hertil behøves intet Andet, end sund Menneskeforstand, Flid og Opmærksomhed paa Rollen. Den simple Ting, simpelt og naturligt at kunne fremsige en simpel Sætning, det er Noget af det aller Nødvendigste; men den Færdighed erhverves let ved flittige Læseprøver, og i Særdeleshed vilde det i saa Henseende være et udmærket Hjælpemiddel, om Selskabet valgte sig En ud af dets Midte, til hvem det kunde have Tillid, og der da, som et Slags Jnstructeur, kunde gjøre opmærksom paa de ovenanførte Feil; thi, medens det som bekjendt er meget vanskeligt at see sine egne Feil, saa er det tilvisse endnu vanskeligere at høre disse. Skulde det herved Tilsigtede saaledes blive opnaaet, da vilde Dette være en stor Gevinst for Selskabet, idet det da vilde see sig istand til betydeligt at udvide sit Repertoire, nemlig ved Optagelsen af de saa moderne sine Conversations- og Salon stykker, for hvilke Selskabet for Tiden i det Hele taget neppe er modent, ligesom det da ogsaa vilde blive det muligt for længere Tid at fængsle det samme Publicums Jnteresse. Endskjøndt Jnds. her kun har villet holde sig til disse almindelige Bemærkninger, kan jeg dog ikke slutte disse Linier uden at opmuntre Hr. Søborg til ved vedholdende Flid at bestræbe sig for at vedligeholde og videre udvikle den Livlighed, Friskhed og uugdommelige Lethed, som han hidtil har lagt for Dagen i saa godt som alle sine Roller; men paa den anden Side kan jeg ikke undlade at give Jomfru Andersen det velmeente Raad, at lægge Vind paa en langt større Rolighed og Besindighed paa Scenen, at gjøre Alt for at undgaae de hæslige Skrig, hvormed hun stadigt forfærder Publicum, og i det Hele taget at udvise, om jeg saa tør udtrykke mig, en større Beskedenhed i hendes hele Fremtrædelse.