Jyllandsposten, 1841-06-08
CaFlanos, Udgivet af et Selskab. 4de Aarg. Tirsdag d. 8. Juni 1841. No 42. Demokratie. Kun i de forenede Stater er Demokratiet gyldig og levende Forfatnings- og Forvaltningsform. J Europa, den frie nordamerikanske Befolknings Moderland, har Monarchismen udelukkende Herredømmet inde og vil beholde det, saalænge ingen uforudseete Begivenheder pludseligt afbryde den europæiske Menneskeheds fornuftmæssige Udvikling, eller saalænge Monarchismen forstaaer at læse Nationernes Cifferblad. Men ihvor af gjort Europa's monarchiske Forfatning end er, saa staae dog, i alle Nutidens Stater, to Partier med to væsentligt forskjellige politiske Systemer ligeoverfor hinanden, bekæmpende hinanden, i aabenbar eller lønlig Krig, med Underfundighedens og Modets, med Sophistikens og Sandhedens Vaaben. Og Statsverdenen er ei den eneste Skueplads for denne Partikamp; i Historien, i Kunsten, i Religionen, i Videnskaben, i Jndustrien, alle den menneskelige Virksomheds Grene, see vi det samme Skuespil, den samme Forskjellighed i Grundanskuelserne, den samme Meningskamp. Det ene af hine Systemer er Folke-Herredømmet, hvis Grundsætning lære, at al Magt, ifølge en medfødt og ufortabelig Menneskeret, befinder sig hos Jndbegrebet af alle Statssamfundets stemmeberettigede Medlemmer; det andet System er Folke Beherskningen, efter hvis Grundsætning Fyrsten eller Adelen, i Kraft af egen Ret, regjerer i den Betydning, at Denne eller Hiin hverken har et formeligt Valg af Folket at takke for sin Magt, ei heller er Folket selv ansvarlig for den Brug, som gjøres af Magten. Hiint er det demokratiske, dette det aristokratiske Princip; hiint kan man charakterisere som Bevægelsens og Bevægelig hedens, dette som Bestandighedens og Stabilitetens. Ligesom Havet bevæges af Stormen, saaledes bevæges Mængden af Lidenskaber; hos den er Øieblikkets eller den stedse vexlende Majoritets Jnteresse afgjørende. Derimod danne sig, i den aristokratiske Forfatning, hvoraf Monarchiet kun er en Underafdeling, visse staaende Regjeringsmaximer; her virker Corporationsaanden med en Stadighed, som er fremmed for Demokratiet. Begge Principer have fra Arildstid rivaliseret med hinanden, og det er yderst interessant at see, hvilke Midler, hvilke Vendinger og Retninger den ene eller den anden Deel har valgt, for at forskaffe sig Seiren. Den franske Revolutions blodige Drama var et verdenshistorisk Forsøg paa at ophæve Tvedragten mellem Liv og Videnskab, mellem Praxis og Theori, mellem Folk og Fyrste, mellem Demokratie og Aristokratie, mellem det Gamle, som vilde hævde sig, og det Nye, som vilde arbeide sig op. Udgydes der end ikke Strømme af Borgerblod, som i de første Aar af Revolutionen, saa hviler denne dog ikke siden 1789, men vedvarer endnu stedse under omskiftningsrige Retninger og i de meest forskjelligartede Gestalter, og jo aandigere de Midler vorde, som gribes af det demokratiske Parti, desto vissere vil dette staae sig mod Fortidens Aristokratismus og mod alle Forsøg af det Parti, som gjerne vilde tvinge Nutidens Livsfylde tilbage i en udlevet Forgangenheds døde Former. Det vil være en Umulighed, at vende tilbage til den gamle Stabilitet. Thi i næsten alle europæiske Stater ere Kundskaber og Jndsigter i den Grad bleven Almeeneiendom, at Folkets Tillid til sin egen Dom med hver Dag gjør nye Fremskridt, saa det, for det uindskrænkede som for det indskrænkede Monarchi - der overhovedet staaer fastest, naar det støtter sig paa Herskerens aandige Overvægt, eller paa Undersaatternes Overbeviisning om en saadan Overvægt - stedse vorder mindre let, at regjere og herske. Mod den politiske Folkeoplysnings Piller bryder sig den absolute Aristokratismes Vælde og den blinde Lydighed opløser sig i fri Aands Selvstændighed. Mennesket er født til Frihed; hans Hjerte slaaer for Friheden; han har Anlæg i Aanden og Villien, som gjøre ham skikket derfor, Civilisationen er intet Andet, end en voxende Udvikling af alle Nationens aandige Kræfter, intet Andet, end Borgersamfundets Fremskriden til Frihed, og denne Frihed vil seire, hvor stor end den Magt er, som stiller sig derimod, thi dens Sag er Guds Sag, som ingen Frygt kjender. Til at befæste denne Frihed skulle Skolerne bidrage. J Forbindelse med Nationalunderviisningen virker Journalvæsenet, som i sin nuværende Blomstring, skjøndt skarpt bevogtet ovenfra, bringer en Masse af de meest mangfoldigartede Jndsigter ud blandt Folket, og derved indirect gjøre det mindre let for dem, som Tilfældet har stillet paa den høieste Spidse af det borgerlige Selskab, at herske, regjere og forvalte. Just det er et Tab for det saakaldte Hancien regime, at den absolute Herskers Embed nuomstunder er langt sværere, end for halvtredsindstyve Aar siden. Troen paa den saakaldte guddommelige Ret er falden eller rystet. Thi Troen svækkes i samme Forhold, som Erkjendelsen voxer. J mere Folket oplyses, jo inderligere Videnskaben forbinder sig med Livet, desto stærkere rokkes den gamle Basis for den absolute Royalismus, saavidt denne foregiver at have sin Rod i Troen paa den guddommelige Ret, og den Modsigelse lader sig høre, at naar Troen paa den guddommelige Herskerret er nødvendig for Varigheden af den absolute Royalismus, saa er dette en Jndrømmelse af den Paastand, at selv Absolutismen beroer paa Folketroen.