Viborger Samler, 1829-12-14
Paa Selskabets private Theater havde Dillettantere af det dramatiske Selskab forenet sig om at give flere udvalgte Scener af Hr. Professor og Ridder Dhlenschlagers nye Sørgespil: Carl den Store, Umiddelbart til disse Scener og til den høitidelige Stemning, de havde valt hos det talrige af reneste Borgersind besjælede Samfund, knyttede Epilogen sig i følgende Stropher: Ei falsk er den Undseelse hvormed For denne ædle Kreds i dette Nu, Jeg, dertil kaldet, vover at fremtræde, For der at prøve paa : at give Ord: Til Følelser, der fylde Alles Bryst, I dette Nu, da Alles Hjerter banke Tredobbelt varmt for Frederik Eiegod, Tredobelt varmt for Dig Maria Dannebod Tredobbelt varmt for hele Skjoldungslægten, Ei falsk er den Undseelse, Thi inderligen jeg erkjender, At Bønnens, Takkens, Ønskets, Haabets Følelse, Fra min uvante Læbe hæver: Jkkun i malmløs Efterklang, Af det, som høit her Alles Hjerter hæver, En Skygge af en alt forlængst hensvunden, Tid, Ved Digtekonstens Trylleslag nys svæved -J blanke Konstnerfarver vores Blik forbi, Og er det sandt, at ikke blot til Lyst, Thalia, smillende bag Masken, Melpomene, med Dolken, stræng, alvorlig, Paa Brædderne og blandt de malte Skjærme Fremtryller Smiil og Taarer, Kjærlighed og Had, Og Fortids billeder, og Fremtids Haab, Er dette sandt, og hvo betvivler det Saa lad hiint billed om forsvunden Tid Der gøglende nys svæved vore Blit forbi, Med meer end flygtig Lyst og flygtig Gysen, Afpræge sig i vore Sjæles Jndre. Og lad et Øieblik endnu os dvæle ved Hvad her vi saae. Hvorledes at en sjelden kraftig Aand. Det gamle Chavs stræbte at adskille i Hvorledes Vantroe kjæmpede mod Overtroe, Hvorledes Tiden, saa at sige, stred sin egen Strid Med Mørke Lyset Kjærlighed med Had Og Slethed fjendtlig med den rene Villie, Og dybt beundrende erkjende vi, At denne Kamp, at hine Kræfters Strid, Fremtaldte Gnisten, hvorved Fatten tændtes, Der efter meer end tusind Aar, End viser Vei til Sandheds, over Jordens Støv, Opreiste Borg; Det dybt beundrende erkjende vi Og bøie os for vor Beundrings første Grund. Men anderledes, meere jordisk vel, Men netop derfor maaskee meere varmt tillige J Barmeens Jndre vore Hjerter slaae Naar han, den gamle Kjempekonge, kuns som Fader for os staaer. Og kjærligen værner med Kjærligheds Skjold, Om udkaarne Sønner om Døttrene hold. - Da føle vi, nu er vi hjemme, Nu er vi der hvor vores egen Vugge stod Og, over Faderen, vi selve Kongen glemme Og prise Skialden, der os saa ham stue lod Og dvæle gjerne ved den brave Konges Ord: Om Mændene Gud Kongens Døttre monne skjænke, Og lægge Spaadom i de Kongelige Ord; Vel vidende at ogsaa Skjoldungætten Aldrig Fædres Kjærlighed vil krænke! See derfor blander sig vort Jubelraab Med Kongeborgens høie Faderglæde; Nu vi, om Fædrelandet, i dets Fremtids Haab, Paa nye see slynget Kjærlighedens Blomsterkjæde, Og dvælende trygt ved vort sikkre Haab Til Ham der over Throner byder, Af fulde Hjerte i forenet Jubelraad For Dig ol Caroline! vi udbryde: Hil Dig, Du herlige Møe. Du Rose i Dannemarks Have, Hil Dig, Du Datter saa hold, Du Perle i Faderens Sale, Hil Dig Du Dannemarks Haab, Hil Dig - dog tie minCamoene, Thi vilde Du hilse med hvert et Navn, Caroline fortjener, Fattig vist blev du paa Ord; thi omendskjønt du kan male. Selv hvad ei Øiet har seet, hvad Aanden kun gisnende aner, Hende dog hilser du ei med hvert et Navn hun fortjener, Heende, den Dattet saa hold, den Perle i Dankongens Sale. Kun Ønsker derfor stille hæve Sig høit fra dybt opfyldte Bryst, Med Frederik Ferdinand Du svæve Let hen af Livets Blomsterkyst, Ei Thronets Rystelser Dig ramme, Ei Hyttens Graad Dig komme nær Og Folkekjærlighedens Flamme, Dit Lys Din Soel Din Himmel vær! Og Dannebod engang det blive Som nu Din Moders, saa Dit Navn, En ærlig Skjald engang henskrive Blandt Danmarks Ædelstes Dit Navn, Saa stige inderlig Bøn for Ferdinand for CarolioSom fra det inderste Bryst for Skjoldungstammen den stiger Bedende: sig den o Gud, den gamle, den elskede Stamme, Hvortil, fra umindelig Tid, vi alle saa fast ere bundne. Sign den, at længe den maa over Børn og Børnebørn skygge Som i Aarhundreder den over Danmart alt har henstygget. Ja! sign Skjoldungstammen, Vort elskte Danmarks Værn! Siig til vort Ønske Amen, Hver Storm langtfra den fjern! Og til dens milde Skygge. End sene Slægter tye For der som vi, at bygge I Kjærlighedens Lye!!De sidste & Stropher bleve af Parterret eenstemmigen afsjungen til Melodien: Vift høit paa CodanBølge o. s. v., og den almene Stemning var Festens Anledning værdig. Undsendte Stykker.)At tage til Gjenmale ved Ord der ligne eller end- og overgaae de Kraftudtryk som de ere min Modstander i o. 149 af Samleren har betjent sig af, holdet jeg for anstændigere at forskaane et dannet Publicum - hvoraf dog en stor Deel af Samlerens Læsere bestaae - for. Jeg forlader derfor en Kampplads. paa hvilken en saa drabelig Kjæmpe fægter med saa plumpe Vaaben, indtil jeg, maaskee engang igjen fremtræder paa beleilig Tid. Dog neppe vil jeg være utlog not til at nævne mit sande Navn, men vedblive at iagttage min - ikke Anonymitet, som mit Modstander urigtigen kalder det, men - Plendonymitet. Jens Sarcasticus. Striden mellem Jens Sarcasticus, og - som man nu erfarer - Hr. Sommer, seer ud til at blive alvorlig. Uden at blande sig videre i denne Affaire. tillader Jndsenderen sig heraf, at forelægge Hr. Sommer følgende Spørgsmaale: Kan det ikke med Føi kaldes Lubørt, enhver ædel Sjæl oprørende, Handlemaade naar en Døende i sine sidste Aandedræt formaaes til at giøre Testamente, og ikke not dermed; men naar Enkelte, ikke tilfredse med det dem allerede tillagte, vedblive at anmode den paa Sygeleiet Lidende, om en Kaabe, Kjole eller noget Lignende, og vedbliver endog saalænge, at den Syge, maaskee af Smerte eller Ærgrelse, bortgiver mere end hun var Eier af: At dette skal have været Tilfældet, er destoværre et almindeligt Rygte. Gid de var falskt, gid det ikke har mindste Præg af Sandhed; det vilde sikkert glæde enhver god Christen, og naar De - som skal have været overværende ved de formeentlige Testamente - i denne Tidende ertlærer det Modsatte, vil sikkert Jngen drage deres Ord Tvivl, og Monsteur Jens Sarcasticus har da været vel overilet med sin bidende Spot, og fortjent sit Prædicat. Punctum.