Den Vest-Sjællandske Avis, 1818-09-01
En Hottentet forsøgte nogen Tid forgiæves paa at drive sin Herres Qvæg ned i en Sump imellem to Klipper, da han endelig faae en uhyre Løve ligge midt deri, forstrækket over dette uventede Syn af dette Dyr, som syntes at stirre paa ham, tog han øieblikkelig Flugten, og overlod Hiorden til sin Skjebne. Han havde Aandsnærværelse nok til at løbe midt igiennem Hiorden i det han gjorde den Slutning, at dersom Løven vilde forfølge ham saa vilde den vel lade sig nøie med det første Dør den stødte paa; men han tog Feil. Løven brød igiennem Hiorden lige løs paa Hottentotten, som, da han faae Uhyret opsøgte ham, klattrede aandeløs oppaa et Aloctræe, i hvis Stamme lykkeligviis vare huggede nogle Trin for lettere at kunne naae de Fuglereder, som vare i det. J det samme Øieblik sprang Løven efter ham, men naaede ham ikke og faldt paa Jorden. Med en stolt Roelighed gik den rundt omkring Træet og kastede af og til et frygteligt Blik paa Hottenlotten, som havde skiult sig bag ved nogle Finkereder. J denne Deel af Afrika gives der nemlig en liden Art Loxia, hvilke Fugle leve i Selskab med hinanden, og bygge en heel Mængde Reder sammen i en Hob. Hver Rede har imidlertid en egen Indgang, og staae i ingen Forbindelse med de, som ere ved Siden af. Ofte har disse Rede Hobe ti Fod i Bredden og indeholde flere Hundrede Beboere, da Aloe-Dichotoma er den eneste Plante, som i disse Egne opnaaer Størrelsen af et Træe (naar man undtager Mimosa som voxer ved Bredderne af de periodiske Floder) saa er det ford vanlig det Sted, hvor paa Træefuglene bygge deres Reder. – Bag ved en af disse Bygninger skiulte Hottentotten sig for Løvens Øiekast. Efterat han havde holdet sig der en lang Tid ganske ubevæget vovede han paa at see ud over Reden, da han haabede at Løven var gaaet sin Vel, men til hans store Skræk saae han Dyrets Øine, som syntes efter hans Udtryk at spye Jld paa ham. Strax derpaa lagde Løven sig ned ved Faden af Træet og rørte sig ikke i 24 Timer fra Stedet. Endelig vendte den tilbage til Kilden for at slukke sin Tørst, og imidlertid steeg Hottentotten ned af Træet, og løb i største Hurtighed til et Huus, som laae en Fierdingvei derfra. Løvens Haardnakkenhed var saa stor, at den, efter at den var vendt tilbage til Træet, forfulgte Hottentotten indtil 300 Skridt fra Huuset. – Beboerne af Sneeberg, (siger Forfatteren paa et andet Sted) lide meget af Løvernes hyppige Anfald, fornemmelig paa Hestene; i hvis Kiød de finde en særdeles Smag. Bønderne have en Art Hunde, som uden al Frygt anfalde Løven, og to af dem skulle kunne tvinge en Løve. Dette Slags er saa stor, men ikke af saa stærk en Bygning som de Nyefoundlandske Hunde, de ere mørkegraae af Farve med sorte og guulagtige Striber, og have lang og lige Hale, og hængende Ører. – (Den Reisende Sparrmann fortæller ogsaa: at 1216 ikke meget store Gaardhunde ere istand til paa engang at dræbe en Løve. Naar de komme den nær, saa flygter den ikke for dem, da den føler sin Styrke, men sætter sig ned. Hundene forsamler sig omkring den, for pludselig at sønderrive den med forenet Kraft. Sielden give de den saa megen Tid, at den kan uddeele 2 til 3 Slag, men som ogsaa for Enhver af de Angribende, som de træffe, ere ufeilbarligen dræbende.) – J et Engelsk Tidsskrift fra Aaret 1816 fortælles følgende Begivenhed: Hr. addington, Capitain paa et Ostindisk Koffardie skib kiøbte i Aaret 1815 paa det gode Haabs Forbierg en ung Løvinde, som var otte Dage gammel. Han fodrede den med Meik og Brød, og lod den løbe omkring i sin Forstue. Nogle Dage tilforn havde en Grævlingetæve i det samme Huus faaet Hvalpe, men som ikke forbleve i Live. Engang fandt Hr. Waddingtons Tiener, Tæven beskiæftiget med at give den unge Løvinde Die. Han underretede flere Personer om dette besynderlige Skuespil og en Mængde Mennesker strømmede til, for at see det. Man besluttede ikke at ophæve denne kiærlige Forbindelse imellem begge disse Dyr; der blev gjort et beqvemt Forvaringsted til dem, og de bleve bragte ombord paa Skibet som afseilede til England. Jmedens Overreisen varede, tog deres giensidige Venskab daglig til. Løvinden voxede overordentligt stærkt, men syntes ikke at være sig sin overlegne Styrke bevidst, eller at ville giøre Br g af den imod sin anden Moder, denne tiltog sig meget meere bestandig end afgjort Magt over sit Pleiebarn. Naar de bleve fordrede kunde den ikke lide at Løvinden rørte et Bid, førend den selv var bleven mæt, og giorde hiin det mindste Forsøg til Modstand, saa beed den den heftig, og drev den ind i et andet Hjørne af Buret, kort sagt den holdt Løvinden, som imidlertid var bleven stor og stærk, i en bestandig Lydighed. – Capitain Waddington skiænkede ved sin Ankomst til England begge Dyrene til Hr. Cros, den saakyndige Eier af Menageriet i Exeter-Change, hvor endnu i dette Øieblik begge Dyrene opholde sig i det samme Buur, og give Londons Beboere dette af alle som en Sieldenhed beundrede Exempel paa qvindeligt Venskab. (Slutning.)