Berlingske Tidende, 1833-03-16
De forskjellige offentlige Meninger ere ikke længere saa talrige som forhen; Partierne lade sig nu tælle, eller i det Mindste have flere af dem tabt saa mange Tilhængere, at man ikke mere behøver at ændse dem i en almindelig Oversigt. J efter staaende Meningsstatistik, udelades derfor frem for Alt Bonapartisterne, thi hvo kan vel for Alvor troe, at Joseph Bonaparte vil være heldig i sine Bestræbelser, St. Simoni sterne ville heller ikke vorde omtalte, fordi de have beregne deres Jdeer meere paa en udenfor Horizonten liggende Fremtid end paa den nærværende Tid, og desuden have fundet saa liden Sympathie baade blandt Mængden og de dannede Classer, Om Anarchisterne kan Talen aldeles ikke være, meget Faa ere Tilhængere af dette Partie. Om mangfoldige Fractioner, som de Tydske Blade anføre, har man ingen Leilighed til at erfare noget i Paris. Med et Ord, her skulle ikkun de existerende Partier vorde charakteriserede, som under visse Omstændigheder kunne giøre større eller mindre Regning paa et heldigt Udfald. Disse ere nu 1) Tilhængerne af Status quo 2) Juliprogrammets Tilhængere. 3. Republikanerne, og endelig 4 Legitimisterne. Jmellem disse deles Nationen, Kamrene og Pressen. Forholdet imellem deres Antal i Kamrene og Pressen er bekjendt, og tildeels ligegyldigt nye Valg, enkelte Blades Salg, kunne gjøre store Forandringer heri. Hovedsagen er, hvorledes Nationen er deelt. Derat i Særdeleshed maa jo ogsaa Forholdet i Kamrene og Pressen, tidligere eller sildigere være afhængigt. - Tilhængerne af Status quo ere i ethvert Land de talrigste, følgelig ogsaa i Frankrige. De bestaae af de roelige, arbeidsomme Borgere, som allerhelst paa ingen Maade give sig af med Politiken, men kun til Tidsfordriv, eller for ikke ved forefaldende Leiligheder at staae som Tosser, engang imellem tage de offentlige Blade i Haanden, til Nød discourere lidet derom, og derpaa atter med megen Travlhed besørge deres Forretninger. Dertil høre ogsaa de Rige, og de, som i deres Ansigts Sveed ernære deres Familie, thi disse have meest at tabe ved enhver politisk Forandring. Denne talrige Classe er i Frankrige, som i ethvert andet Land, Tilhænger, af Status quo; det vare de for Revolutionen, det ere de endnu Havde dette Partie i Begyndelsen af Juli 1830 anet, hvad den skeete i Slutningen af Maaneden, saa havde det maaskee ved Bønskrifter og Knæfald bevæget Carl den Tiende til at tilbagekalde Ordonnantserne. Læseren forhauses maaskee ved at høre, at denne Classe er ligesaa talrig i Frankrige som i andre Lande, men det er endnu ikke nok, man kan gaae endnu videre og forsikkre, at der i intet Land gives saa mange ivrige Tilhængere af Status que, som i Frankrige. Thi Alt i Frankrige drives med Jver, endog Moderationen, og saaledes har det stedse været; under Revolutionen af 1789 og i Republikens Dage gaves der Frasende Moderate", saaledes er det nu igjen. En af de nuværende Ministre, der har tilraadet Beleringstilstanden, betegnes som Typus for denne Art; men hvo der lever i Paris, finder slige Tyver i Tusindtal. Man skulde troe, at en Mand af Status quo vilde være tilfreds, naar man ikke krummede et Haar paa hans Hoved, ikke antastede Regjeringen og den offentlige Rolighed. Men det er ham ingenlunde nok. Han finder i sit Jndre Kald til at forebygge enhver Uroelighed, som engang i Tiden kunde forefalde. Naar der om Morgenen slaaes Rappel for Linieposten paa Gaadehjørnet, saa troer han strax, at der er Larm paa Færde, og at det er høi Tid at gjøre Ende paa Mytteriet; han spænder sin Sabel paa sig, griber sin Flint, sætter sig i en Omnihus, kjører hen til Forsamlingspladsen, og gaaer, dersom han ingen finder - hjem igjen. Og skeer nu et virkeligt Mytterie, eller der holdes Revne, hvorved oven i Kjøbet Kong Ludvig Philipp, dette Symbol paa Status que, er tilstede, da bliver Enthusiasmen endnu ganske anderledes. Enten det sneer eller hagler, saa drager dog Nationalgardisten, naar Ordren kommer, ud, i hvide Pantalons, venter hele Timer paa Forsamlings pladsen, hele Timer paa Boulevarderne, raaber Vivat indtil han bliver ganske hæs, og om det er fornødent, bivouakerer han under aaben Himmel. Man maa ingenlunde troe, at al Følelse af Frihed og Nationalhæder er uddød i hans Hjerte, tvertimod, naar Revnen er tilende, og han har faaet Glasset i Haanden, taler han ikke ugjerne om Bastillens Erobring, om Lafayette, om Keiseren og om Polakkerne, men under een Betingelse, at det skal tilhøre Historien. Det er Ungdomslæder, til hvis Nydelse man nu er for gammel. Saaledes forholder det sig med den første Classe af de Franske Partier, med Tilhængerne af Status quo. Der ere flere Millioner af dem. (Slutningen følger.)