Københavns Adresseavis, 1783-04-09
En Pige paa 18 Aar falder af en Terrasse need en sterk rindende Aar; Strømmen driver hende 150 Skridt bort under Husene; der bliver hun med sit Skiørt hængende ved en Pæl; længere end to Timer havde hendes Moder selv anden søgt hende; hun blev endelig optaget og bragt hiem. Hr. du Mollin kommer af en Hændelse i Huset, og finder hende ganske stiv udstrakt for en Jld, med aaben Mund, blyfarvet og svollen Ansigt og Legeme. Denne lykkelige Mand fordrer varm Aske, fylder et Sengested dermed, og putter den Druknede ganske nogen deri, om Hovedet og Halsen blev bundet en Hue og en Klud ligeledes opfyldt med Aske. Varme og de smaa Saltdele i Asken trængte sig paa engang igjennem Legemets utallige aabne Svedehuller, og foraarsagede en Jeritation, der strakte sig til Hiertet og gav det sin Bevægelse igien; neppe var en halv Time forbi, for man merkede Pulsen; kort derpaa siger hun: jeg fryser; man gav hende en Skeefuld Aqvavit, og efter 8 Timer stod den Druknede op- og var fuldkommen vel; hun blev derefter gift og har bragt tre Børn til Verden. Hvilken Følelse kan være behageligere og meere værd at bemøye sig for, end den, at have skienket sit Medmenneske Livet, sit Fædreneland en Borger, sin Konge en Undersaat og i den mange paa følgende, og hvo vilde ikke gjerne være en du Molin, Jeg haaber nu tydeligen at have hævet den saa farlige Fordom, at ansee de Druknede for virkelige døde, hos enhver, som ikke vil fornægte sin Forstand og sine Medmenneskers Erfarenhed, men følger ikke heraf denne saa fornedrende Sandhed, at man hos mange Druknede ved den Maade, som man omgaaes dem paa, har udslukt det lidet Liv, som var tilovers, og aldeles dræbt den, der kunde ved en anden Omgang, hielpes. Naar man finder en Druknet, binder man ham ved en Pæl, lader ham der hænge i 12, 24 og flere Timer i det kolde Vand og i de vaade Klæder, men forgieves; ingen tør røre ved ham, eller antage sig ham, før Øvrigheden har ladet ham besigtige, og hvor lang Tid varer det ikke, inden Øvrigheden foranstalter denne Besigtigelse; er det i store Stæder, anvender man Dagen paa at blive enige hvilken Øvrig, hed det tilkommer, og hvor man skal indbringe denne Ulykkelige; er det paa Landet, varer det vel endnu længere, bedrøvelige Exempler, som Menneskeligheden, blues ved at erindre sig; J Steden for at enhver burde med aabne Armee tage imod en saadan ulykkelig Broder, for at give sit Hierte Leylighed at udøve en Gierning, der vil glæde det, saa til den erindres, indlegger man ham paa vanærende Steder, og med Møye undes ham en Plads i Jorden; Exempler ere alt for ubehagelige at anføre, langt heller vilde jeg kunde fortælle: Niels Pedersen fandt et druknet Menneske, tog ham strax af Vandet, afdrog ham sine vaade Klæder, lagde ham i sin Seng, geed hans Legeme med varme Klude eller med Salt, holdte for hans Næse huller og indaandede ham sin varme Aande, og havde den Glæde at see sin Medbroder leve op igien. Eller: Rasmus Hansen saae sin Kammerat falde i Stranden, og drukne, og, da han intet andet havde ved Haanden, tildekkede han ham med det Sand, som laae ved Stranden og var varme af Solen, satte ved Hielp af en Pibestilk, igjennem hvilken han drev den varme Tobaks og bag fra ind i hans Tarme, de indvendige Dele i Bevægelse; og snart trak den Druknede sin Aande, og lever nu for at takke sin Velgiører. Disse Exempler ere langt behageligere, og det stod jo til eder, mine Brødre, at forskaffe os slige, troe ikke at en Druknet er død, for han fiinker; dette er det eneste fire og visse Kiendetegn paa Døden; og værer modige til at gjøre en Gierning, der vil glæde eder, saa længe J. leve; Hoved=Midlerne ere bekiendtgjorte og altid ved Haanden; hvor mange havde ikke havt sit Barn, sin Fader eller sin Ven levende, hvis de havde været dem devidst; Fortal det nu til hverandre, og sig tillige, at den, som efter den Erindring hielper en Druknet til Live, og kan stille lovligt Beviis, at intet Tegn til Liv fandtes hos samme, skal foruden den Glæde hans gode Gierning giver ham, bekomme en Belønning paa Adresse=Contoiret, som en Ubekiendt der har udsat, nemlig 5 Dukater for den første, som gyldig beviser, at en for død anseet Druknet ved hans Hielp er bragt til Livet; 4 for den anden, 3 for den tredie, og 2 for de følgende. Af No. 193. Med en ligesaa natuelig som billig Bedrøvelse, da vi alle ere underkastede menneskelige Hændelser, og ikke vide i hvilke uventede Tilfælde vi kan behøve vores Næstes Hielp, har man erfaret, at den igientagne opmuntrende Erindring og Druknedes Tillivebringelse ikke har havt den ønskte Virkning, siden selv her i Hovedstaden nogle ere anmeldte at være druknede, uden at man haver forsøgt at bringe disse Ulykkelige til Live igien, da dog ingen, som enten seer disse Elendige, eller hører om dem, jo ønsker og forlanger, at enhver vilde giøre sig al Umage for hans Redning, hvis han selv saale des blev rykket af Verden. Forsikret, at dog nogle, ved at kiende Midlerne, vil ved given Leylighed betiene sig af dem, vil vi endnu anføre følgende som uden for Dannemark have meere end engang beviist deres Godhed. Brækning udvirkes ved at kilde den Druknede i Halsen med en Pennesteder. J Mangel af Tobakspiber kan man betiene sig af en Knivskede, naar Enden afskieres i en Ting, som enhver dog gjerne bær hos sig. At blæse Luft i den Druknedes Lunge igjennem Munden, ved at tilholde Næseborene, er meget nyttigt til at frembringe Aandedragelsen og Hiertets Bevægelse. Paa denne Maade har man opvakt en Griis tre gange efter hinanden. Man har endog Exempel paa, at et Barn, som af Ammen var lagt til Døde, er kommet til Live igien ved Jnd aanden af Tobaksrog og stærk lugtende Spiritus. En sagte og naturlig Varme giør sin gode Virkning, her til tiener de hosværende varme Klæder, varm men ikke heed Asket Salt eller Sand nogle Fingre tyk paa det bare Legeme, eller man indvikler den Druknede i varme uldene Tepper, i hvilke man kan vedligeholde. Varmen med hede Stene eller Tinkar, hvori er hedt Vand. Disse Kar kan man og sætte under Fødderne, Hofterne og Axlerne, dog at Varmen ikke er for stærk. Man gjor og vel at gnie den Ulykkelige med varme og med Brændeviin bestænkte Salveter, eller Filt og Flonel, i sær fra Nakten ned af Rygbenet, i Siderne, paa Hovedet og i Tindingen. Nysekend reven i Næsen har og sin Nytte. Et Glas god varm Viin er hiertestyrkende, og skulde den Syge ikke kunde synke, saa kan dog den Kildren, som Vinen giør i Munden, hielpe til Livsaandernes Opvækkelse. Man maa ikke lade Legemet ligge paa Ryggen, mør bevæge det paa foranderlige Maader. Et nogen Feldskiær tilstæde, haver Aareladen paa Vena jugularis sin store Nytte. Endog en Mand, som af et Fald havde lagt 6 Timer som død, er ved Aareladen og at mindelige Midler reddet. Saa snart man merker mindste Tegn til Livet, maaman forsøge med en Skeefuld lunket Vand, om den Ulykkelige kan svælge, og da enten give ham et Brækmiddel, eller hver halve Time en Theeskee fuld af Kam ser=Spiritus med Salmiak=Spiritus. For alting maa man ikke tade Modet, hvis en Deel af disse Midler ikke strax slaae an, mange have først efter nogen Tidsforløb fundet Virkningen af deres Veidæderes utrættelige Vedblivende. Forraadnelsens Stank allene er det tilforladelige Kiendetegn, at Liver er borte, uden at kunne tilbagekaldes. Endnu vil jeg tilføye denne nye Erfaring: En Matros faldt den 9 Maji 1773 om Formiddagen Klokk. 9 i Vandet; et Qvarteers Tid derefter drog man ham op. Han gav ikke mindste Tegn til Livet, og i Ansigtet var han sort, bruun og blaa, næsten som et Menneste, der har været død et Par Dage, da han ikke kunde svømme, var han strax blevet qvalt, og Strømmen drev ham snart over snart under Vandet, som død og uden Bevægelse. Da man tog ham af Vandet, skreegen, man skulde sætte ham paa Hovedet, at Vandet kunde løbe ud af ham. Men en fornuftig Mand, som til hans Lykke strax var løbet til denne Allarm, forbød det, og befalede, at man ikkun skulde nedlægge ham plat paa Ryggen, og lod ham bringe til Hr. Marforeel, som strax aabnede sin Stue og sin Seng til den Druknedes Beste. Her drog man alle hans Klæder af ham saa hastig man kunde. Man gniede hans Legeme med varme Salveter, som man havde dyppet i Spiritus. Man gav ham en varm Skjorte paa, holdte Hovedvand til Næsen, og gned hans Tinding dermed. Det varede længe, inden man kom med Piber og Tobak, hvorefter man havde skikket; imidlertid rusked man ham i Sengen. Saa art Piber og Tobak ankom, stoppede een af hans Kammerader dem, og blæste Røg i Gatboret, i Munden og i Næsehullerne, og det adskillige gange. Ved den anden Pibe, og ungefær, 3 Qvarteer efter at han var draget op at Vandet, gav han et Tegn til Livet fra sig; thi ham overkom et Slags Rallen, liig et Menneske, som røres af Slag eller Død. Ved den tredie Pibe bevægede han sig stærk med sit hele Legeme, saa at tre Mennesker, neppe kunde holde ham, og her begyndte han tillige at hyle. Man holdte lugtende Vand til hans Næse, og gned dermed hans Tinding og Læber. Man vedblev at blæse Tobaksrog i Gathøret, saasom han endnu ikke var hos sig selv, allene at han kastede sig nogle gange, og sagde, at han havde stor Lyst til at sove. Nu lodman koge 6 Qvintin Rulletobak i et Pund Vand, og gav ham det halve i en Klisteer; herved syntes han atter at komme til sig selv, og at føle nogle Anfald til Brækning. Man gav ham nogle Skaaler Thee, og nu gav han meget fra sig, først fra neden og siden fra oven. Man maa vel merke, at han intet flydende opkastede, end ungefær det Theevand, han havde drukket, det øvrige var halv fordøyet Brød, og dette beviser, tydeligen, at ikke Vandet, men Luftens Hemmelse dræber de Druknede. Denne Hemmelse allene kan foraarsage Døden, naar man ikke betænksom kommer disse lykkelige til Hielp. Da han befandt sig lidt bedre, bragte man ham i en Portechaise til en Kiøbmand ved Havnen, hvor han viste megen Tilbøyelighed til at sove. Man bad Folkene ikke tillade ham at falde i Søvn, fordi man frygtede for en Sovesyge. Endnu samme Dag spadserede han i Havnen, og om Aftenen lod han sig bringe om Bord i sit Fartøy. Saaledes er i en Tid af tre Aar, nemlig fra 1767. da et Selskab i Amsterdam udlovede Belønninger fordem, som hialp de Druknede til Live igien, og til 1770, allene i de forenede Nederlande 109 Druknede bragte til Live, og nu paa tiende Aar, thi 1765 udgav jeg den første Erindring i Adresse=Avisen, om at hiepe Druknede til Live i Danmark og Norge, saa vidt jeg veed, ikkun tvende. Vi vil ikke indlade os i Aarsagerne til denne Forskiellighed. Et vil jeg allene nævne, at visse Brøderskaber i de sydlige Lande giøre sig en Fortieneste af strax at befordre den Druknede til sit Hvilested, og saaledes begrave ham levende; at i de nordlige Lande ved paakommende Sygdomme manges største Bekom ring er i en Hast at faae tørre Bord, og at Undseelse, for at lægge den første Haand paa en Druknet, maa skee holder mine Landsmænd tilbage. Hvor stærk er Vanens Magt paa det fornuftige Menneske, endog Christne behøve Mod til at giøre en ædel og dydig Handling, saa snart den ikke er almindelig.