Berlingske Tidende, 1788-04-01
Fortsættelse af den for nyelig i Rom afdøde Prætendent til Kronerne Storbrittannien, Frankrige, og Jrland, Carl Edvards Liv og Levnet, Skiebne og Eventyr. (See disse Tid. for Martii Maaned S. 223.) Havde han nu, som hans Venner raadde ham, marcheret e lige til Engeland og for London, havde han kunne blive farlig for Engelands Frihed. Forskrækkelsen efter Slaget ved Preston Pans var ubeskrivelig. J London var man saa frygtsom, at enhver vilde have sine Penge ud af Banquen, som i 2de Dage var i Fare for at spille Banquerot. Mange rige private Personer og Lorder reddede dens Credit ved at sende alle deres Penge ind i Banqven, og deponere deres Guld, Sølv og endelig deres Gods, for at fyldestgiøre de paa samme heftende Fordringer af rede Penge. Enhver, som vilde bære Navn af Patriot, rustede sig nu af alle Kræfter til Krig imod Edvard. Mange Rige og Fornemme oprettede Compagnier paa deres egen Bekostning. Fra Kramboderne kom Kiøbmandskarle, fra Domstolene Advocater og fra Theaterne Skuespillere løbende, for at fegte imod Prætendenten. Og dog trøstede man sig ikke til at lade Landmilitientrykke ud imod ham. Men hvor voxte ikke Urolig heden i London, da man fik at vide, at Prinds Edvard var den 26de November allerede rykket ind i Engeland indtil Carlisle, som efter 3 Dages Beleiring overgav sig til ham. Her fandt han et betydeligt Forraad af Vaaben, og nu lod han sin Fader udraabe for Konge og sig selv for Regent af Engeland. Han lod en Besætning tilbage i Carlisle og rykte videre frem indtil Manchester, hvor han opslog sit Hovedqvarteer. Her stødte nogle hundrede Engelændere til ham og marcherte videre frem indtil 20 Mile fra London. Havde han endnu marcheret lige mod London, saa skulle han have bemægtiget sig Staden; da han i samme havde mange Venner, som kun ventede paa hans Komme, og Forskrækkelsen var sammesteds almindelig og stor. Men da et Corps Engelske Tropper imidlertid var marcheret til Skotland og havde indtaget Edinborg, saa frygtede man for, at Prindsen skulde blive udelukket fra samme, hvorfore man gav ham det Raad, at vende tilbage. Dette var Veien til hans Ulykke, endskiønt han endnu tilfegtede sig en herlig Seier. Saasnart han fik at vide, at Fienden nærmede sig og stod nær ved Falkirke, ilede han for at angribe den. Dette skede den 28de Januarii. Han havde omtrent 8000 Mand. Engelænderne vare dobbelt saa stærke. Men hans Skotlændere, begunstigede af en stærk Regn, som slog Engelænderne lige i Ansigtet, stormede med saadan Heftighed og Tapperhed ind paa Fienden, at Seieren blev snart vundet. Engelænderne flygtede til deres Leir, som var forskandset og rundtomkring omgivet med Moradser. Seiervinderen, Prinds Edvard, var i dette Tilfælde en stor Feldtherre. Han benyttede sig af Skrækken og besluttede at bestorme Leiren, omendskiønt Uveiret blev stærkere. Midt i den mørke og stormende Nattrang han med Kaarden i Haanden ind i den Engelske Leir, der kom i en saadan Forvirring, at hver Mand løb derfra og til Edinburg. Telte, Bagage, kort, den hele Leir blev Overvinderen til Bytte. Engelænderne havde henimod 7000 Døde og endnu flere Saarede. Helten Edvards Roes blev ved denne Leilighed fuldkommen. Men han indsaae selv hvad der manglede ham, for at giøre hans Roman til en Konge=Historie. "Havde jeg kun, sagde han, 4000 Mand regulaire Tropper og 20 Kanoner, saa skulde jeg snart have Engelands Krone i Hænderne." Dette manglede ham. Og nu kom Tiden, da han enten maatte have samme eller give tabt.