Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-07-26
Dannemarks Louise Augusta Om Denmarks Lund den høje Sommer bredes Sit blomstersvangre, festlig skiønne Slør, Med Haabets Grønt den atter Skoven klæder, Hvor Savnet af dens Himmel hersked før Mit Fædreland er Hiem for Borger-Glæder, Med Roser smykkes Altartemplets Dør; Og Fredens Smil i skyefrie Morgenrøde, De Danskes Blik gienstraaler lys i Møde De brødes kjækt, de uroesvangre Pile Som truede den blomsterkranste Kyst, Jeg Huldgudinder seer til Templet ile Hvor Dannemark skal kronet see sin Lyst, Ja - Nordens Freya selv jeg seer giensmile Paa Stedet, hvor det hulde, ømme Bryst Sig hævede for første Gang, - og Norden Ved Hende saae sig elskelig paa Jorden. Tirsdagen den 26 Juli 1816. Ja, atter Hun i vore Tempe trædet Som Gratiernes Moder, vi igien Os mindende den svundne Fortids Glæder, Louise see at ile til os herSom Moder til den Brud, hvis Ynde leden Den ædleste, den skiønne Fyrstesøn, Til Jordens bedste Fryd - Augusta stiges Paa Kysten af Skioldungens Fædreriger. Velkommen her, Dug Nordens Huldgudinde. Du, som vor Christian gav sin favre Viv Du hilses glad af mangt et saligt Minde, Din Vaardags Smiil ledsager Danskes Liv, O, Kongedatter, See den Krands, vi binde Din Gienkomst Stund, er, som Naturens BlivsDen vækker Fryd, og tolker for Dit Hieres Erindringsblid hver Følelse, vi nærke. 8, hav den kiær, som fordum, naar Du smilet, Og smilte Vaaren ned til Codans Bred; Som fordum, da ved Danmarks Bryst Du hvile, Og hver dens Fryd var Din Lyksalighed Dit Foraar bort i Rosenpurpur ikke, En hellig Sommer lyser nu Dit Fied; Men i vor Krands en Eviggrøn sig slynger, Som stedse Dig for Dannemark forynger. B. S... Maskeradeballet paa Parnasset. Jeg havde i min Afkrog i Odsherred hørt saameget tale om Maskeraderne i Kjøbenhavn, og min Kone og ældste Datter havde saa længe bestormet mig med deres Bønner, at jeg omsider besluttede at reise til Hovedstaden med min Familie, for at faae en beskuelig Jdee om denne saa berømte offentlige Forlystelse. Neppe var jeg kommet hjem fra den ene Maskerade her paa Jorden, førend jeg - det forstaaer sig i Søvne - saae mig forflyttet til en Maskerade i Himlen. Det forekom mig nemlig som jeg befandt mig i et umaaleligt overjordisk Rum, som ikke var oplyst med Lysekroner, men med Stjerner og Maaner. Det Gulv, man dansede paa, saae ud som det var sammensat af lutter Sophirer, og i Midten svævede en Soel, der udbredte sine Straaler over det Hele. Blandt Musicanterne i Orchestret blev jeg den gamle Orpheus vaer. En stor Deel Masker sadde ved Spilleborde af Smagraader, indlagte med Carfunkler. En ubekjendt Maske nærmede sig mig, og tilbød mig særdeles venskabeligen at ville giøre mig bekjendt med de vigtigste Personer i denne store Forsamling, som den Ubekiendte foregav at kjende meget nøie. - Hvem troer De vel, begyndte min Veileder, at denne ærværdige Olding med en Giorie om Hovedet og saa megen Alvor i Ansigtet egentligen er?" - Maaskee Fader Jov selv," sagde jeg. - "Jngenlunde - det er Spottegjogen Momus. For lidt siden kunde De have seet ham som en Harleqvin med en Briks i Haanden, løbe alle Folk med største Kaadhed paa Ærmet. Nu er han kjed af at spille denne Rolle, og agerer Helgen. Om nogle Øieblikke vil De maaskee faae ham at see i en anden Dragt. Det er den sjette Rolle han har spillet i Aften. - Hvad syntes Dem om den Maske, der klædt i en Domino med lutter Sommerfugle, spiller hist paa en Mundharpe? Skulde De troe at det er Apoll selv," Jeg yttrede min Forundring over, at han ikke havde sin Guldharpe med. "Saa kjender De heller ikke Historien med denne Guldharpe. Veed De ikke at Apoll engang har laant den til den gamle Homer; at denne af lutter Nød og Fattigdom har feiet den ud efter at han havde brugt den til sin Jlinde og Okyssee, og at Apoll siden den Tid aldrig har kunnet faae sin rette Harpe igjen, Han har vel ladet gjøre en anden af caldarisk Erts hos Smeden Vulcan, men Klangen svarer til Arbeidet, og han har derpaa indsat den paa een af de Auctioner, som aarligen holdes her over gamle Gudeattributter, Digterkroner, Udødelighedsdiplommer, Laurbæbkrandse &c." – J det vi saaledes talede sammen kom en Vild farende løs paa os; i den ene Haand holdt han en antændt Brand og i den anden den blodige Huus af et scalptret Hoved. "Det er Mars, hviskede min Veileder mig i Øret: "Bæstet er allerede ganske beskjænket, lader og see at vi komme heelskindet bort fra ham. - Da vi kom lidt videre stødte vi paa en Bissekræmmer, der havde sin hele Krambod bestaaende af Kroner, Steptere, Commandostaver, Pergaments ruller, Nøgler o. s. v. paa Nakken. Snart vilde den ene og snart den anden Maske rive noget bort fra ham, og hvert Øieblik nappedes han, nu ved Foden, nu ved Haaret. "Det er Atlas", sagde min Veileder. "Den gamle Nar, som nu i adskillige Tusinde Aar har slæbt denne Krambod overalt omkring med sig paa Nakken, burde dog endeligen være kjed af al den Slid og Slæb og dette evige Drillerie. Lige fra Alexander den Stores Tid indtil 1812, har man stridt med ham, for at fravriste ham Kramkisten, men Pokkeren kommer efter den gamle Skjelm; han har holdt paa den som en Karl, og jeg undres meget over at Ryggen endnu er heel paa ham. - Seer De den Bajas som vripper hist omkring? Det er saa mæn Minerva. Den stakkels Gudinde tør nu ikke meere lade sig see i sin virkelige Skikkelse, uden at udsætte sig for at faae Stene og Hestepærer i Hovedet. Under denne Forklædning taaler man hende endnu; men den gamle Ugle som hun altid har holdt saa meget af, har hin maattet sælge til en Fuglehandler, som nogle paastaae af virkelig Pengetrang. Man vil vide, at Momus har anskaffet sig denne Ugle, og at han, naar han ret vil drille Apoll, slipper den løs paa Parnasset, hvor den da døver alle Øren med sit Skrig." En Vægter med en lang Morgenstjerne i den ene Haand og i den anden en Gjøg, der bestandig istemte sit eenstonige Kuku, som ingen besvarede, uden den selv, raabte i eet væk, hvis J vil Tiden vide, Hoskonde, Pige og Dreng, o. s.v., for at gjøre Opsigt, men han stod der som en Nar, og da ingen brød sig om hans Vræl, blev han kjed af at caabe, og gik sin Vei. Jeg var meget nysgjerrig efter at erfare hvem denne Vægter egentlig var, men min Veileder vilde ikke sige mig det. Han førte, efter min ubekiendte Vens Forsikkring, et meget fornemt Navn, som efter al Rimelighed, var falskt. Det var en Person, meente han, som det ikke var værd at give sig af med, eftersom han, naar han havde faaet en Taar for meget, hvilket ikke hørte til de sjeldneste Tilfælde, slog Folk ligefor Panden med sin Morgenstierne, og, naar han ikke kunde ramme dem med den, slængte med Ko casser og Hestepærer, hvoraf han altid førte en skjønne Mængde med sig, og hvilke om just ikke overbeviste, saa dog oversolede hans Modstandere.