Den Vest-Sjællandske Avis, 1836-11-26
Norges Konstitution bestaaer af et Parlament eller Storthing, som bliver valgt hvert 3die Aar og holder sine Møder omtrent i en Tid af tre Maaneder. Er Parlamentet valgt saa deler det sig i to Huse. En Fierdedeel af Medlemmerne udgiøre Lag thinget eller Overhuset, og de tre øvrige Fierdedele Oddelsthinget eller Underhuset. Storthinget besidder en Rettighed, som ikke findes i nogen anden europæisk Statsforfatning, den: at naar et Lovudkast er antaget af begge Huse, saa udkræves vel Kongens Samtykke for at giøre det til en Lov, men nægter Kongen dette, saa faaer det lige fuldt Lovskraft, naar det er tre Gange antaget af begge Huse thi man antager, at naar Nationens Repræsentan, ter have tre Gange erklæret en Forholdsregel for gavnlig, imedens Ministerne antage det modsatte, saa have disse Uret. (Derfor er vel ogsaa den norske Statsforfatning den meest demokratiske af alle konstitutionelle monarkiske.) Om hvorledes Eiendommenes Fordeling virker paa Folkets Velstand bemærker Forfatteren følgende: Jeg saae Avlsgaarde af forskiellig Størrelse, nogle saa anseelige, at man maatte, som der er brugelig i Skotland, kalde Folkene til og fra Arbeidet ved en Klokke, andre ere saa smaae, at der hørte kun til dem et Par smaae Korn- eller Kartoffelmarker; de ligge hist og her adspredte under Træer, disse smaaJordeiere giøre tillige Dagsarbeide paa de større Gaarde. Husene ere meget godt byggede, indeholde fir Værelser og have Glasvinduer. Lysningen kommer altsaa ingenlunde igiennem Kaminen eller et Hul Muren, som man om Natten stopper til med en gammel Hat eller et Par gamle Buxer, som i nogle Bønderhytter ved Edinborg. Naar en Mand døer saa fordeles hans Jorder imellem hans Arvinger, en gammel Jndretning i Landet, men hvorved dog ikke Eiendommene ere blevne saa smaae, at et Menneske ikke kan leve af dem. Jeg har seet Avlsgaarde med 25 til 40 Køer, som er ikke saa lidet, naar man betænker at Qvæget maae under dette Klima i det mindste holdes 7 Maaneder paa Stald Eiendommene blive vel deelte ved Arv, men de bringes ogsaa sammen ved Dødsfald og Giftermaal. Der gives i Norge en Lov, som ikke findes i noget andet Land, og som skriver sig fra de ældste Tider, den at Dommeren er ansvarlig for hvad han kiender for Ret. Bliver Dommen appelleret til en høiere Jnstans, saa maa han forsvare den, og er den uretfærdig, saa dømmes han til Skadeserstatning. Dette Princip strider imod al Theorie og Praxis ved vore Domstole, hvor ingen Dommer er ansvarlig for sin urigtige Dom, sin Mangel paa Kundskab om Lovene, eller selv for sin Skiødesløshed, Partiskhed og Fordomme. Døer Dommeren imedens Sagen appellares, saa gaaer Ansvaret over til hans Arvinger; dog mildnes Ansvarligheden derved, at man nu ikke kan erfare hvad Dommeren, kunde hav havt at sig til sit Forsvar. Sorenskriveren eller Underdommeren maa med to af de Eedsvorne forsvare Sagen for Overretten. Dette Princip er ingenlunde et dødt Bogstav, jeg læste nyelig i de offentlige Blade, at Stiftamtmanden for Provinsen Christiania var bleven dømt til af høieste Ret at betate 60 Dollars (Specier) fordi han havde dømt urigtigt i en Sag, hvori der var appelleret fra Sorenskriverens Dom. Bliver en Dommers Kiendelser tre Gange kasserede, saa mister han sin Post. Han maa ikke heller nøle for længe med sine Domme.