Aalborg Stiftstidende, 1837-02-11
J Anledning af den sørgelige og oprørende Hændelse paa Toldbod Viinhuset i Kjøbenhavn, have baade Dagen og Kjøbenhavnsposten nogle senere Meddelelser og bemærkninger. Man seer, at Hundene ere komne igjennem en Lem paa Plankeværket, der enten af Uforsigtighed har været aabnet, eller maaske saa raadden, at den har givet efter for deres Anløb. Begge Hundene skulle strax være blevne skudte. Retfærdighed synes ikke at have kunnet gjøre Krav herpaa, thi Hundene vare vel formelig dresserede til hvad de have gjort og paa en saa fiin Instinet, at de strax skulde kunne, skjelne, paa hvad Territorium de befandt sig, kunde man dog ikke med billighed giøre Fordring. Det er ikke første Gang, siger Dagen, at glubende Vagthunde i Kjøbenhavn have anrettet en saadan Ulykke, ved et Folk, som vel have været Uvedkommende, men dog aldeles ikke have havt til Hensigt at stiæle, tilfældigviis ere komne paa deres Gebeet, Et Forbud imod at lade slige Hunde gaae løse, hvor og paa hvad Tid det end er, synes derfor at kunne have godt Grund, og at burde gives, da ingen bør have Ret til, for sin Eiendom at sætte et Værn, der kan blive uskyldige Mennesker, som ved et Tilfælde nærme sig dem (undertiden til Eierens Tarv, som f. Ex. ved Jldebrand) til Død eller Lemlæstelse. Desuden ere saadanne Hunde ikke sielden nær meest Beskyttere af Nattevagtens rolige Søvn, istedetfor at de kun skulle være hans Hjælpere imod Tyve, hvilket vel i de fleste Tilfælde kan opnaaes, ved at de staae lænkede og da først slaaes løs, naar han, der som oftest er vel bevæbnet, blev overbeviist om, at der var Fare paa Færde. Da der gives et Lovbud mod glubende Dyrs Jndførelse i Landet, synes det ogsaa at burde være formeent at opdrætte eller holde Huusdyr, der ere glubende og endogsaa at lade dem gaae løse." Saavidt Dagen" Et saadant ulykkeligt Tilfælde som det her omtalte, synes iøvrigt ligefrem at opfordre til at vende Blikket did, hvor lignende Fare kunde være at befrygte. Vi have saaledes heri Aalborg et Par Tømmerpladse, ligeledes kun adskilte fra Gade og Naboer ved Plankeværker og den Forbigaaende maa om Natten lovprise disses Styrke, naar de indenfor værende: løse glubende Hunde styrte imod dem og upaatvivlelig vilde gjøre det af med ham, hvis et Brædt gav efter. Men farligst forekommer den Foranstaltning os at være, som vi hvert Aar om Sommeren see averteret i Aviserne af Byens Blegmand, at nemlig Enhver advares for at komme paa Blegdammen om Natten efter Solens Nedgang, da Hundene i den Tid ere slagne løse. Blegdammen, tæt uden for Byen er aldeles uden Hegn, ligger umiddelbart, ved en Vei, der befares om Dagen, og det kunde da let hænde, at en Fremmed, der var ubekjendt med hiin Advarsel i Avisen, kunde komme til at betræde Blegdammens Gebeet efter Solens Nedgang en Sommeraften, og da uskyldigviis være udsat for en lignende gruelig Mishandling. Der vil neppe, behøves mere end dette Vink, for at see denne Fare afvendt." Mod en glubende Hund gives der neppe noget andet virksomt Værge, end et ladt Skydevaaben, og selv dette kunde det være vanskeligt nok til alle Tider at anvende med Held. 1 Den lille nydelige Vaudeville Fruentimmerhaderen er afdet Titchenske Selskab allerede flere Gange givet og hører, blandt dette Selskabs saare heldige Præstationer. Stykket, er gammelt og spilledes allerede for mere end 30 Aar siden af den saakaldte dramatiske Skole paa Hoftheatret i Kbhvn. Det kom siden paa det kgl. Theaters Repertoire og vandt, skjøndt det blev givet saa hyppigt, at man vel hos Publicum kunde befrygte Overmættelse, dog stedse, selv under deel meest afvexlende Rollebesætninger, stort bifald. Her er dette af dette Selskab allerede givet 3 Gange, og vil vistnok gjerne kunne gaae engang endnu over Scenen; idet mindste vil det more den Deel af Publicum, der mindre seer Comedie for at see Udfaldet, end for at nyde den virkelig kunstneriske Fremstilling af Caractererne. Denne er i Fruentimmerhaderen særdeles at rose. Baronesse Ronsbergs Rolleld blev af Jfr. Olsen givet med al den Livlighed og Anstand og alt det Skielmeri, hvormed Forf. har tegnet den. Hendes hele Spil vidnede baade i Baronessens og Perettes Partier, om, at denne Skuespillerinde kan være hjemme i begge Sphæfofter. Dog vil det vist ikke have undgaaet hendes egen Op er mærksomhed, at hun ikke sjeldent taler for hurtigt i sine Roleller, og derved giør baade Diction og Declamation mindre behagelige for Tilhørerne, end de, ved hendes vakkre, bøielige er Organ, ellers kunde og vilde være. Marcels Rolle blev af Hr. Nielsen givet med indtagende Lune, baade med Batronesen og Perette gik Scenerne fortræffeligt; Scenen med i Obersteen, hvor Marcel forbereder Perettes Komme, lod Jntet g tilbage at ønske. Saint Enest (Hr. Orlamundt) blev givet med Udtryk og Følelse, og bidrog heelt igjennem til alat hæve det ypperlige Sammenspil, der caracteriserede hele denne Forestilling. Stykkets Sangnummere foredroges smukt, rog det er Anmelderen behageligt at kunne bemærke, at den Nydelse, de smukke Sangsstemmer, som røbe Skole og Routine, ydede, ikke gik paa Spillets Bekostning, hvilket saa softe er Tilfældet. Denne Anke kunde man ingenlunde føre over Baronesse Ronsberg og Marcel, ligesaalidet som over Perette.