Viborger Samler, 1777-03-31
Fem Aar. Mandagen den 31 Martii. gang. Archytas af Tarent. En af Agathons lykkeligste Timer var den, da han gjorde Bekiendtskab med Archytas. Denne ærværdige Graae havde Naturen og en Tarvelighed, som fra hans Ungdom af havde været et udmærkende Træk i hans Charakter, at takke for en Munterhed i alle Kræfter, som vel er noget siældent i hans Alder, men som dog langt fra ikke var saa var hos de gamle Græker, som hos de fleeste Europæiske Folk i vor Tid. Saa afkolet end vor Heltes Jndbildingskraft var, saa kunde han dog ikke andet end føle noget idealisk den Blanding af Majestæt og Livsalighed, som udbredte. bredte sig over denne elskværdig Gamles ganske Person, og føle det desto stærkere, jo større det Afstand, var, som dette Øieblik gjorde imellem alt det hvortil hans Øine i saa lang Tid havde maattet venne sig. Og hvorfor kunde han ikke andet, Aarsagen er kun en eneste, fordi dette idealiske laae ikke i hans egen Hierne men i Gienstanden selv. Forestiller eder en stor prægtig Mand, hvis Udseende ved første Øiekast forkynder, at han er skabt til at regiere andre, og som uagtet hans forsølvede Haar, har en Mine, som om han var en meget smuk Mand paa 50 Aar. - Udentvil erindrer J eder nok at have seet saadan een; men denne er det dog ikke. - Forestiller eder, at denne Mand i sit heele Livs Løb har været en dydig Mand, at en lang Række af Aar har modnet hans Dyd til Viisdom; at hans Aands ubetaagede Munterhed, hans Hiertes Redelighed, det almindelige gode, hvoraf han var bestælet, den stille Bevisthed om et uskyldigt Liv fyldt med gode Gierninger, havde malet sig i hans Øine og i hans heele Ansigts Dannelse med en Livagtighed og et Udtryk af stille Storhed og Værdighed, hvis Magt man maae føle, enten man vil eller ikke. - Dette er det, som J maaskee endnu ikke har seet, dette er det idealiske, jeg meener, og hvoraf Agathon, var saa stærk rørt. Han behøvede ikke mere, end at see denne gamle Mand, for at blive overbeviist om, at han endlig havde fundet det, som han saa ofte havde ønsket, men som han dog aldrig havde. de havde ventet at finde, fordi han hidentil ikke paa en eller anden Maade var bleven overbeviist om sin Vildfarelse. - En virkelig viis Mand; en Mand der ikke vilde synes at være, uden hvad han virkelig var, og paa hvilken det meest grandseende Øie ikke kunde opdage noget, som man maatte ønske anderledes. Naturen syntes at have foresat sig at vise paa ham, at Viisdom er ligesaavel en Gave fra den som Genige, og at, ligesom det ikke er umueligt for Konsten at forbedre et slet Naturel, ja endog af en Silen at giøre en Socrates, saa tilkommer det derimod allene Naturen, at frembringe den lykkelige Cemperatur af Menneskelighedens Element, som under en Sammen flod af ligesaa lykkelige Omstændigheder endelig kan blive ophøiet til den fuldkomne Harmonie i alle Maneskets Kræfter og Bevægelser, hvori Viisdom og Dyd flyder tilsammen. Archytas havde aldrig havt enten en heed Jndbildningskraft eller heftige Lidenskaber. En vis Styrke, som karaktariserede hans Hoveds og Hiertes Mechanismus, havde fra hans Ungdom af formildet Gienstændernes Virkning paa hans Siæll. De Jndtryk, som han fik af dem, vare tydelige og stærke nok til at fylde hans Forstand med fande Billeder, og forhindre den Forvirring, som pleier at herske i deres Hierner, hvis alt for slappe Fibrefaaer kun svage og matte Jndtryk af Gienstænderne. Men de vare ikke, saa levende, eller ledsaget af saa stærke Rystninger, som hos dem, der formedelst deres res finere Sandser og følsommere Sind, ere af Muserne bestemte til de Enthusiastiske Konster, og som dyrt nok maae betale det tvetydige Fortrin af en fortryllende Indbildingskraft og et uendelig emfindeligt Hierte. Archytas havde Manglen af dette vel glimrende men lidet misundelsesværdige Fortrin at takke for, at han havde liden Hvile for at faae Roe og Orden i sin indvortes Forfatning; det er, i steden for at blive behersket af sine Jdeer og Følelser, var han altid Mester over dem; og den Aands og Hiertes Forvirring, som den svermerske Hob af Helte Digtere og Virtuoser kan tale om af egen Erfaring kiendte han kun af fremmed Erfaring. Hertil kom og, at den Pythagoriske Philosophie, i hvis Grundsetninger han var opdraget, - Just den Philosophie, som i saa mange andre Hierner er bleven en vanskabt Blanding af Sandhed og Drømme, - udbildede sig ved Eftertanke og Erfaring i hans til et System af lige saa simple som frugtbare og praktiske Begreber; Til et System, som syntes at komme Sandheden nærmere, end alle andres, som forædlede den menneskelige Natur uden at opblæse den, og aabnede dem Udsigter i bedre Verdener, uden at gjøre dem fremmede og ubrugbare i den nærværende. Et System, som ved det høieste og beste, af hvad vor Siæl er i stand til at tænke om Gud, om Verden, og om sin egen Natur og Bestemmelse, renseer deres Lidenskaber, forskiønner deres Tilbøieligheder, og det som er det vigtigste, befriev dem fra det tyranniske Herredomme af de pøbelagtige Begreber, som vanskaber Siælen, gjør den liden, nederdrægtig, frygtsom, falsk og Slavisk, og afskrækker og qvæler enhver æ deel Drift, enhver stor Tanke.