Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-09-27
Fru Juno siger meget mildt: Her Fætter tør jeg bede, at J vil lade Stormen vildt *) Tantæ molis erat, Romanam condere gentem. L. 1 v. 33. Et Tordenveir berede; Jeg haver det trojanske Pak Og lover Jer ti Tusind Tak Hvis I det svømme lærer. Jag deres Flaade strax paa Flugt Til hver en Jordens Zone; Min Kammerterne skal i Tugt Jer Daad med Kysse krone, Slip alle Eders Storme fri Bland Eders Torden vel deri; Min Hr. Gemal skal lyne. Jeg gjerne gaf min Lilievand! Jert Bud, Jer Attraa følge, Men ei jeg dertil er istand, Hvi skulde jeg det dølge? Min Østen dræber Tæring snart, Min Eurus er paa Vandringsfart, Og tjener Journalister." Min Nordvind, som i dette Brag Med største Grund J venter, Er netop nu i Slæng og Lag Med Dagens Recensenter, Til Hecticus de gjør den Klods Og vil om ei med islandsk Mos Med Æselmelk ham læge. Endog Zephiren rante mig En Sværm af Digtersvende: Dog skal hiin Snekkeflok ei sig Uhevnet fra os vende; Pas kun paa Jer Pariser Hat, Og glem ei saa i næste Nat At holde kjønt Jert Løvte. Nu aabned flux Wol sin Sæk, For Pokker, hvilken Bragen! Man hørte Vinde støje fræk, Med Hylen, Hujen, Knagen. Den ene blæste Skyer ned, Den anden tæt ved Havets Bred Paa Maven laae og tuded. Som Vand i Kog paa Lueild Var Havet i sit Bækken; Paa Fod sig intet holde vil J hele Skiberækken; Jens Baadsmand bander plumpt og drøit, Frants Skriver skrifter ganske høit, Hans Styrmand gaaer til Roret. De Snækker flyve hid og did, Det knak i Toug og Stænger, For Himlen, som heel nys var blid, Et kulsort Tæppe hænger; Midt i den største Regn og Slud Man Himmellyset blæste ud; Ei seer nu En den Anden. Hvert Øjeblik tog Stormen til, Og Lynet søndersplitter Paa langs og tvers, i rædsomt SpilDe sorte Skyers Gitter; Og Tordenen hyler fra hver Kant Snart dybt i Bas, snart i Discant, Mens Vinden intonerer. Æneas skre, og hvert et Lem Paa Heltens Legem rysted: Hvi holdt jeg mig ei til mit Hjem, Og døde hvor jeg lysted? Hvi skal jeg mod al Ridderbrug, Nedsjunken i Makrelens Bug, Min Heltebane slutte? O, kunde jeg min Sarpedon. Til dig i Himlen fare, Saa vilde jeg, som Skibspatron, At døe hernede spare; Og efter mange slige Ord Han loved, naar han kom fra Bord, At vandre til Loretto. Mens Stormene udstødte Brøl Var Flaaden miserabel; Det ene Skib var sprængt i Kjøl det andet uden Snabel; Ved hvert et Pust man saae paa Stand, Endog Æneas Orlogsmand, Paa Bølgespidser danse. En Deel af Flaaden Skibbrud led, Og spiddet laae paa Klinter; Den anden brat af Bølgeskred Blev knust i tusind Splinter; Her drev en Hose, hist en Sok, Her holdt en Svømmer ved en Blok Sig fast med begge Arme. Nu kom Neptun dog hiint Spilop, Endskjøndt lidt seent, for Øre, Og vred han lod i en Galop. De Vinde for sig føre; J Kieltringpak, saa raabte han, Det Puds betale skal den Mand, Som sig Jer Herre kalder; Formeld den gamle Vindsak kun, At han skal holde inde, Hvis ei jeg laer i denne Stund, Hans Yngel Munden binde; Saa sandt jeg er af brittisk Æt, Jeg sans pardon skal gjøre det! J Bølgehunde stille! Derpaa han ind i Grotten treen Og glat reolte Havet *),Mens Dagens Konning ei var seen Og havde Solskin lavet: Nu blev Æneas meget fro, Og gik i dulei ubillo, J Lybien for Anker. De Helte gik da flux i LandFast ganske puddelvaade; De tændte Jld ved Havets Strand, Hvor brudte Bølger fraade; *) Atque rotis summes levibus porlabitur undas. II. L. v. 147. Saa hyggeligt de Alting traf, At hver af dem trak Skjorten af, Og hængte den ved Jlden. Derpaa Æneas gik paa Jagt Og skjød to Snese Harer *), Den Fangst med Jubel hjem blev bragt Og lavet for hans Skarer; J bløde Græs der blev servert; Der spiste nu heel ugenert, En Hasenfus den anden. Men inden Taflet var forbi, En Mængde Punsch blev drukken; Man muntre Viser stemte i, Før Bollen var udstukken: Høit leve hvert et Heltelag, Og Skaal for den, som har i Dag Sin Tørst i Havet dæmpet!"Hr. Zevs sad salva venia Paa lønligt Sted ophøiet; Han fri for Sorg og Kummer da Til Jorden vendte Øiet; Thi det sædvanlig var den Tid, Hvor helst han pønsed ret med Flid Paa Menneskenes Lykke. Fru Venus kom og gjorde nu Opvartning hos sin Fader; Hun vidste, at i slig en Hu Han sig besnakke lader: Ak, raabte hun, min kjære Faer! Hvad mon min Søn da syndet har, At J saa slemt ham plager Han til sit Rom, det seer jeg jo Skal komme ingenlunde, Skjøndt J ham loved paa Jer Tro Triregnum der at grunde; Mens I her sidder ganske kold, Jer Hustru med sit Avindskjold, Min stakkels Dreng forfølger. *) Tres littore cerros Prospicit errantes etc. L. 1 r. 184 seg. Den gamle grinte som en Buk Og klapped hendes Kinder: Du spare kan hvert Hiertesuk, Din Yndling Rom nok finder; Hvis han ei bliver Grandpapa Til Curia, Daturia *), Du kalde mig en Lømmel. Saa kommer Romulus, ham skal En grum Ulvinde patte, Derfor han snart tit Røverkald En mægtig Lyst vil fatte; En Karl han bliver for sin Hat, Som vinder hele Verden brat, Og Romerne den giver. Et Rige siden vil opstaae, Hvor man ei seer en Qvinde; Men at det ei kan let forgaae, Det alle Folk vil finde, Ja, hvad som fast utroligt er, Det vil, som Himlens Stiernehær, Med Tiden sig formere. Men dette stolte Rige er Af Herskelyst bedaaret; En Romer blev, det veed Enhver, Til Hersker født og kaaret; At holde Verden i sin HaandOg føre den i Ledebaand, Parbleul Det ei er ilde!