Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-11-09
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. Trettende Aargang. No. 90. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Løverdagen den 9 November 1816. Forslag til et Selskab for det danske Sprog. Et Folks første Hæder, siger S. Johnson, har sit Udspring fra dets Forfattere". Og hvor meget maa man ikke sande hans Ord, Rom og Grækenland med alle deres Stordaad, havde upaatvivleligen tildeels nu været halv glemte, ligesaavel som Persien, Syrien og flere af Oldtidens meest glimrende Stater, om de ikke havde havt Philosopher, Digtere og Talere, der forevigede deres Minde hos Efterverdenen. Den Regent, der altsaa søger at befordre Videnskaberne og hævde Landets Sprog i sine Stater, opreiser sig Triumphbuer, varigere end de, blodige Seive og cararisk Marmor kunne forskaffe ham. Hellas og Romas Mindemærker har Tiden ødelagt, og de ere, som Ruiner, kun endnu Gienstande for Konst kjenderes Beundring; men endnu leve hine videnskabelige Monumenter, som begge disse Staters store Mænd, have efterladt sig, endnu i Aartusinder ville de leve, som Vidnesbyrd om græsk og romersk Aandsdannelse H. - Nøglen til dette *) Det Gode, siger den udødelige Franz Bacon, som den menneskelige Natur fremfor Alt attraaer, er Udødelighed og Epighed; thi dertil sigte Efterkommeres Frembringelse, Bygningerne, Stiftelserne, Mindemærkene, Eftermælet, og endeligen de Dødeliges høieste Ønsker. Men nu see vi, hvor meget længere Geniets og Lærdommens Udødelighedstempel er Sproget, og dette bør derfor vaages over, som et helligt Palladium. Forenere, jo selvstændigere det er, des Mindemærker i Skrifter vare, end de, der ere blevne oprettede ved Haandværksanstalter. Have ikke Homers Digte faaet en Tilværelse af fem og tyve (nu syv og tyve) Aarhundreder og derover, uden at et Bogstav eller en Stavelse er gaaet under! Da i samme Tidsrække dog stedse saa mange Palladser, Templer, Slotte, Stæder, ere faldne sammen, og blevne ødelagt, Cyrus's, Alexanders, Cæsars, ja Kongernes og Fyrsternes Malerier og billedstøtter fra den nyere Tid, ere paa ingen Maade at overkomme; thi Originalerne ere allerede længe fortærede af Alderen, og Copierne tabe med Tidens Længde aldeles deres Lighed. Men Tankebillederne blive i Skrifterne stedse hele; de ere ikke udsatte for de Uleiligheder, der ere følger af Tiden, da de kunne modtage bestandige Fornyelser; ogsaa kunne de ikke ved kaldes Billeder, da de, saa at sige, bestandigen avle og udstrøe deres Sæd i Menneskenes Siel, og bringe og forplante uendelig mange Handlinger og Meninger til efterfølgende Tider. Naar Skibsfartens Opfindelse med Rette, betragtes som en fortræffelig og beundringsværdig Ting, da man derved fører Gods og Varer hid og did, og forener de fjerneste Verdensdele ved Frugternes og Fordelenes gjensidige Meddelelse, hvor meget større Roes fortjene da ikke Videnskaberne, der, ligesom Skibe, gjennemkrydse Tidens Occan, og ved Opfindelsernes Meddelelse og Aandsfrugternes Fremlæggelse, bringe de fjerneste Aarhundreder til at nærme sig hverandre?" mere vidner det om Dannelsen af de Slægter, der bragte det til denne Reenhed, til denne Sølvstændighed, og som vare utrættelige i at bevare dem. Men skal Modersmaalet bringes til en vis Grad. af Reenhed og Selvstændighed, saa maa det ren sees for alle fremmede overflødige og vanheldende Udværter. Det maa gjøres uafhængigt af hvert fremmed Herredømme; dets uundersøgte Gruber maa aabnes og gjennemspeides, og af Sprogets eget, ædle Malm bør vi danne Ord og Udtryk, der kunne træde i de os paatvungne fremmedes Sted. Men det bør skee med Kundskab om Sprogets sande Aand. Til Pøbelforfattere overlade man det, at spotte de Mænd, der, efter bedste Ævne, ville luge Sprogets store Blomsterhed, og glemme aldrig, at der gaves intet Stort, intet Herligt, som jo engang er blevet af Daarer haanet; man bære Agtelse for Enhver, som Sprogets Reenhed ligger paa Hjertet. Alt hvad der er gammelt, har eengang været nyt, og, som Nyt, maaskee ogsaa blevet beleet. Men hvor mangfoldige, nu almindeligt brugelige danske Ord havde man maattet undvære, dersom vore Fædre havde, af Frygt for Daarers Spot, ikke villet give Slip paa fremmede, som man enten af Magelighed, eller Utilbøielighed for det Nye, tilkiendte en saakaldt Borgerret, der, som Fremmede i Modersmaalets Rige, som Klinte paa dets store Ager, aldrig kunde, aldrig burde forundes dem – Man prøve engang at skrive alle de fremmede Ord, som saa mange endnu i dansk Stiil betjene sig af, med latinske Bogstaver, ligesom i Holbergs Tid, og man vil snart erfare, hvor broget, hvor fremmed en saadan Stiil seer ud. Fædrenelandsvennen raader os til at bruge indenlandske Konstflidsfrembringelser, for at ophielpe vor egen Konstflid, men ligegyldigt er det Mængden, om de Ord, hvormed vi udtrykke vore Tanker, ere myntede af vort Sprogs eget Malm. Vi klage, og det med Rette, over den modesyge Taabe, der fra Top til Taa, klæder sig i udenlandske Frembringelser, blot fordi de ere udenlandske; men vi bekymre os intet om, at det Ædleste et Folk eier, det eneste, der kan vidne om, at det har været et Folk, endog længe efter at det har ophørt at være det, ligesom en Narrekappe, sammensættes af utallige brogede og forskjellige Stumper. Skal et Sprog opnaae Reenhed og Selvstændighed, saa bør man ikke frygte for at gjen optage forældede og indføre nye Ord. Et Ord er en Frugt, der i sit Kjernehuus gjemmer Spirerne til flere ligeartede Frugter; kun kommer det an paa, at den, som vil danne nye Ord, besidder Smag og Skarpsindighed nok til at danne dem, overeenstemmende med Sprogets Aand. Lad end være, at de nye Udtryk i Begyndelsen klinge lidt besynderligt; er Øret først vant til at høre dem, og have Mænd af Anseelse begyndt at bruge dem, vil det Besynderlige snart forsvinde af sig selv. Overalt er det dog altid bedre, at betjene sig af et dansk, noget besynderligt klingende Ord, end af et fremmed, som den mindre Kyndige enten aldeles ikke forstaaer, eller, hvad som endnu er værre, forbinder et falsk Begreb med. Men saa ønskeligt, som det er, at give vort Modersmaal al den Reenhed, vi ere istand til at forskaffe det, og at søge dets Berigelse i dets egne uudtømmelige Sproggruber, ligesaa urigtigt er det, at forme alle dets Ordsammenføielsesmaader efter ældre, ja endog de ældste, Forfattere, hvorved Sproget faaer en raa Form, der vel kan passe sig for Arbeider, hvori man med Flid søger at efterligne de Gamles, men, som aldeles ei er skikket for det almindelige Foredrag. Man maatte antage, at et Sprog, ikke som hver Konst og Videnskab, gaaer frem i Uddannelse, dersom man vilde vælge And. Sørensen Wedel, eller nogen anden, for nogle Aarhundreder siden, mesterlig Sprogdyrker, til Mønster for det nuværende Foredrag. Vi bør saa meget mindre gjøre det, som det er bevisligt, at mangfoldige Constructioner i vort Modersmaal ere dannede efter det Latinske *), og hvorfor skulle vi latinisere det mere end det allerede virkeligen er, Disse Betragtninger lede til det Ønske, at der maatte opstaae hos os et Selskab for det 7) Hvo som vil overtyde sig herom, læse T. Baden Jac. fl. Roma danica, harmoniam at, affinitatem linguæ danicæ cum lingua romana exhibens, Hafn. 1699. - Ved denne Leilighed kan man ikke undlade at anmærke, at i mere end et heelt Aarhundrede, er Lærdom gaaet i Arv fra Fader til Søn, i den badenske Slægt.