Berlingske Tidende, 1828-05-12
Nu forkyndte den Tyrkiske Regjering i sine Proclamationer den Hensigt at bryde sine Tractater med Rusland, idet den ved sine Handlinger tilintetgjorde dem; nu spaaede den Krig for en fjern Fremtid, idet den i Virkeligheden allerede havde begyndt den imod Ruslands Undersaater og Handel. Der, hvor Krigsflammer, nylig var slukt, tændte den den paany. Rusland vil ikke længere dvæle ved de Grunde, som bevæge det til ikke at taale saa aabenbar fiendtlige Handlinger. Naar en Stat kunde forsage sine dyrebareste Jnteresser, opoffre sin Ære og opgive Transactioner, som kun ere den Mindemærker om Berømmelse og Pan for dens Velfærd, saa vilde den gjøre sig til Forræder imod sig selv, og ved Forsømmelse af sine Rettigheder tillige blive skyldig i Forsømmelse af sine Pligter. Saadanne Rettigheder, saadanne Pligter fremtræde endnu bestemtere, naar de følge paa det aabenbareste Maadehold og de mest afgjørende Beviser paa fredeligt Sindelag. De Offre, som Rusland siden den evig mindesværdige Tidspunct, der fældede paa een Gang Militair=Despotismen og Revolutionsaanden, har paalagt sig i den Hensigt at sikre Verden, en varig Fred, disse, af den mest frisindede Politik indgivne, ligesaa frivillige, som talrige Offre - kjender Verden; de sidste Aars Historie bevidner dem, og selve Tyrkiet, skjøndt utilbøieligt til rigtig at vurdere dem, og ingenlunde berettiget til at gjøre Paastand paa dem - selve Tyrkiet har følt de velgjørende Resultatet deraf. Desuagtet har det ikke ophørt at miskjende Fordelene af dets Stipulationer med Petersborger-Cabinettet, Grundtractaterne til Kainardshi, Jassy og Bucharest, som ved at stille Portens Existents og dens Grændsers Jntegritet under den offentlige Rets Beskyttelse maatte paa en let begribelig Maade bidrage til dens Riges Varighed. Neppe var Freden i 1812 undertegnet, før den troede ustraffet at kunne benytte sig af de vanskelige, men følgerige, Omstændigheder, i hvilke Rusland da befandt sig, for i dobbelt Maal at bryde de Forpligtelser, den havde indgaaet Servierne havde faaet Løvte om Amnestie; i Stedet for denne fulgte en Jnvasion og et frygteligt Blodbad. Moldau og Wallachiet vare garanterede deres Friheder; men et Plyndrings-System fuldendte disse ulykkelige Provindsers Ruin. Ved Portens Omsorg skulde Jndfald forebygges af de Folkestammer, som beboe Kubans venstre Bred; men i Stedet for at dette skulde skee, bleve de lydelig opfordrede dertil, og Tyrkiet, ikke nøiet med at fremkomme med Fordringer paa flere til at sikre vore Asiatiske Besiddelser nødvendige Fæstninger, uagtet den selv i Conventionen til Akierman havde erkjendt disse Fordringers ringe Gehalt, gjorde dem dobbelt utaalelige ved at understøtte Slavehandel, Røveri og alle Slags Uordener paa Bredderne af det Sorte Hav og lige til vort Nabolav. Ja hvad endnu mere er dengang, som nu, bleve de Skibe, paa hvilke det Russiske Flag vaede, anholdte i Bosphoros, deres Ladninger belagte med Beslag, og Stipulationerne i Handels-Tractaten af 1783. offentlig krænkede. Dette skeete i samme Øieblik, da den reneste Berømmelse og den forønskede Seier i en hellig Sag kronede Vaabnene for Hs. Majestæt Keiser Alexander, udødelig Jhukommelse. Jntet hindrede ham i at vende sin Magt, imod den Ottomanske Port. Men som en fredelskende og over alt Nag ophøiet Seierherre, benyttede denne Monarch sig end ikke at den retfærdigste Anledning til at hævne sig over de ham tilføiede Krænkelser, og vilde ikke strax bryde Freden, der ved ædle Anstrængelser og i ædel Hensigt var gjengivet Europa. Hans Stilling frembød ham umaalelige Fordeele; men han opgav dem, for i Aaret 1816 at knytte en Underhandling med den Tyrkiske Regjering, som beroede paa den Grundsætning og det Ønske, alene ved Udjevning i Mindelighed at erholde Borgen for Roligheden og en tro Fastholden ved de bestaaende Tractater, samt for Opretholdelsen af de giensidige fredelige Forholde, Borgen, som Keiserens seierrige Haand havde kunnet aftvinge Porten, der ikke var i Stand til at gjøre ham Modstand. Men et saa stort Maadehold vidste man ikke at vurdere. en Tid af fem Aar var Divanet utilgængeligt for Keiser Alexanders forsonende Meddelelser, og lagde kun an paa at trætte hans Langmodighed, gjøre ham hans Rettigheder stridige, drage hans gode Sindelag i Tvivl, trodse Ruslands Overvægt, som ene og alene saae sig fængslet ved det Ønske, at vedligeholde den almindelige Rolighed, og drive dets Taalmodighed til det Yderste, Og dog vilde en Krig med Tyrkiet ingenlunde have bragt nogen Forvilling i Ruslands Forhold til dets øvrige Allierede. Jngen garanterende Forening, ingen politisk Forpligtelse knyttede det Ottomanske Riges Skjebne til de forsonende Stipulationer i Aarene 1814 og 1815, under hvis Skyts det civiliserte og Christne Europa udhvilte efter sin lange Tvedragt, og saae Regjeringerne forbundne ved Erindringen om en fælleds Berømmelse og ved en lykkelig Overeensstemmelse i Grundsætninger og Hensigter. Efter femaarige, i god Hensigt foretagne, og af Ruslands Repræsentant understøttede, Bestræbelser, efter lige saa langvarige Udflugter og Forhalinger fra Portens Side, og efterat flere Puncter af den angaaende Bucharester-Tractatens Udførelse knyttede Underhandling allerede syntes at være fastsatte, opvakte en almindelig Opstand paa Morea og det fiendtlige Jndfald af en, sin Pligt svigtende, Parti Chef hos den Tyrkiske Regjering og Nation alle Bevægelserne af et blindt Had mod de den skatskyldige Christne, uden Forskiel paa Skyldige og skyldige. Rusland tog ikke eet Øieblik i Betænkning at tilkjendegive sin retmæssige Misbilligelse af Fyrst Ypstlantis Foretagende. Som Beskytter at begge Fyrstendømmerne, billigede det de af Divanet anordnede retmæssige Forsvars= og Undertrykkelses=Anstalter, idet det dog forestillede Porten Nødvendigheden af ikke at forvexle den uskyldige Deel af Befolkningen med Urostifterne, som man havde at afvæbne og straffe. Disse Raad bleve viste tilbage, Hs. Keiserlige Majestæts Repræsentant blev beskæmmet i sin egen Vaaning, og de Fornemste af den Græske Geistlighed, med Patriarchen, som deres Overhoved, i Spidsen, maatte midt under vor hellige Religions Høitideligheder lide en skammelig Dødstraf. Alle Christne af nogen Distinction bleve grebne, og uden Dom nedhuggede; Resten tog Flugten. Oprørsilden, langt fra at slukkes, udbredte sig imidlertid til alle Kanter. Forgjeves søgte den Russiske Gesandt at vise Preten endnu een Tjeneste. Forgieves betegnede han det ved sin Note af 6te Juli 1827 Naadens og Forsonningens Vei. Efter at have protesteret imod de forøvede, i Historien mageløse, Forbrydelser og Udbrud af Raseri, saae han sig nødsaget til at adlyde sin Souverains befalinger, og forlade Constantinopel. Paa denne Tid var det, at de med Rusland venskabelig forbundne Magter, hvis Jnteresse i lige Maal fordrede den almindelige Freds Vedligeholdelse, skyndte sig med at tilbyde og virkelig anvende deres bona officia i det Øiemed at aflede det Uveir, som truede med at bryde løs over den forblindede Tyrkiske Regjering. Rusland paa sin Side opsatte at raade Bod paa sine kun alt for retmæssige Besværinger, i det Haab, at det vilde lykkes det at forene sin Pligt imod sig selv med den Skaansel, som Europas Stilling og dets No. som mere end een Gang var sat i Fare, da syntes at fordre. Men hvor store disse Offre end vare, bleve de dog frugtesløse. Alle Keiserens Allieredes Bestræbelser strandede efterhaanden paa Portens Haardnakkenhed, der maaskee var i Vildfarelse om Grundenne til vort Forhold, ligesom om Omfanget af dens egne Hjelpemidler, og vedblev med Udførelsen af sin Plan at tilintetgjøre alle under dens Magt staaende Christne Folkeslag. Krigen mod Grækerne blev uagtet de Jntercessioner, som dengang havde Grækenlands Pacification til Gjenstand, fortsat med fordoblet i Forbittrelse. (Slutningen følger).