Tronhiems Adresse-Contoirs Efterretninger, 1774-12-30
Den omhyggelige Moder havde en Dag opsnappet denne korte Samtale:Ach min Herre, min Moder taler langt anderledes. Deres Moder har sine Grunde til at optrække dem i denne Vankundighed. Troer de smukke Simple, at hun har Ret: Spørg. deres Hierte, det er en meget sundere, Raadgivere. "Ach, mit Hierte. Ja det kunde man dog troe. - Her abrød Moderens Raab Simple, som strax gandske bestyrtet forlod Celadon, og ilede ind. Neppe var hun kommen ind, strax mødte hende et forbittret Øyekast, og denne Torden=Stemme: Vig fra mig. du Uverdige! Drister du dig endnu at see paa mig, Frækhed sidder i hendes Ansigt. Men allerkiæreste Moder! Hvad Ondt har jeg da gjort, Spørger du uforskammede, hvad Ondt? Et artigt Spormaal! Er det ikke nok at din Nærværelse bebreyder mig den Ulyksalighed, at have fød saadan en Vanskabning? Er dette Frugten af al min Flid, Flid, af al min Omhue, af alle mine Formaninger, En Jomfrue; Ach Himmel, en Jomfrue, at snakke om Kiærlighed. Din Ære er allerede borte. Men søde Moder, han var saa artig, skal jeg da handle imod mit Hierte. Der har vi det, imod mit Hierte, hillemænd, hvor ærlig, imod dit Hierte, Ney vest ikke. Velan, lyd din egen Daarlighed. Løb i Ulykken. Han var saa artig. Hvori bestaar denne Artighed, Saadanne ere alle de, som kan snakke os efter Munden; men denne Herre er saa artig imod alle Fruentimmere, og Enden paa denne Artighed er, at han iblandt sit eget Kiøn opregner alle disse Damer og forlyster sig med deres Taabelighed. Er det ikke en vakker Artighed? Om du fik at høre disse Ord: Nu, min Broder, nu skal jeg fortælle dig Løyer, der var jeg i Selskab med en Gaas, du kiender jo Jomfrue Simple, det er den reene Uskyldighed. Hal ha hal den Giær, hun troede ret at jeg elskede hende og - men den forbandede Kiærling, som skulde raabe paa hende, ellers havde jeg endnu faaet flere Løyer; ville du da og sige han var artig? Ach, min Moder hvor er det mueligt, at noget Menneske kunde være saa uforskammet, saa uforskammet, saa uforskammede ere de alle: du kiender dem ikke. Hvorfor skulle en Spraddebasse have kastet mig, havde det ikke været for at lee af din Daarlighed. Hvad skulle bevæge mig til at sætte mig imod din Fornøyelse, naar den var sømmelig. Skulle jeg fortryde paa at man elskede dig? Men velan, forsøg, følg din Lyst. Du er ikke værd, at jeg skal bekom re mig mere om dig. Du bør ikke see paa en Mandsperson, meget mindre hore paa saadan ublue Sladder. Nu, min Herre, var det ikke en om, en dydig og fornuftig Moder; men hendes Omsorg blev ikke staaende derved. Hun kunde synes partiisk. Hun udvalgte til Hovmesterinde for Simple, et Fruentimmer, som et Par ulykkelige Forsøg havde gjort til en aabenbare Helgen. Jngen fattes Veltalenhed til at hævne sig. De kan forestille sig, min Herre, med hvad Krast, med hvad Fynd denne aldrende Skiønhed prækede imod vort Kiøn, som til al Ulykke sielden søger at forandre disse Domme. Simple var en Elskerinde af Læsning, deels af Naturen, deels af Nødvendighed. Lesbia føyede denne Tilbøyelighed, hun forsynede hende med Bøger, og at disse vare udvalgte, er vel ingen Tvil paa, da de vare udkaarne af hendes Hovmesterinde og andre ærværdige Matroner. Men vil de sige, en Dame som Les dig maatte dog leve glimrende, og følgelig maatte hendes Levemaade imodsige hendes Lærdomme. Ney, min Herre, dette følger ikke; Thi vel levede Lesbia glimrende, men dog saaledes, at Simple ikke kunde støde sig derover, thi hun holdte altid Mandspersonerne saaledes i Ave, at deres Møye var forgiæves for at komme til Simple, og desuden var denne saaledes opdragen, at hun med sin naturlige Skiønhed allene kunde betragtes som en smuk Støtte. Og dersom nogen af disse Herrer vendte deres Tale til Datteren, blev han af hende besvaret med en Rødme, et Par nedslagne Øyne, og et: Jeg forstaar dem ikke. Men Moderen begiegnede ham strax med en Præ Prædiken, om hans Kiøns Letsindighed, med saadan en Veltalenhed, at faae dristede sig til at igientage samme. Tilstaae nu, min Herre, at lagen kunde være skarpsindigere end min Lesbig. Hun vedligeholdt og sin Anseelse bedre end hendes Kiøn gemeenligen pleyer i den tiltagende Alder: en frie utvungen Alvorlighed erstattede den spillende Ungdoms Liflighed, og hun vidste altid offentlig saaledes at opføre sig mod Simple, at denne sidstes frygtsomme Jngetogenhed meere syntes en Virkning af en uovervindelig Dumhed, end af nogen utilbørlig Tvang. Men Simple var jo dog ikke naturlig dum, kunde hun da ikke indsee dette Bedragerie, Naturen og lidt Overveielse førte hende vel til Forestilling. af en ubillig Ave. Men disse vare endnu forvirrede Begrebe, dog stærke nok til at søge en bedre Oplysning. Hun fik den, med Uskyldigheds Tab. Og Lesbig! - Lesbig havde før triumseret over sine Pligter: Der fattedes at triumphere over sin Datters Ære, til at giøre hendes Seyer fuldkommen. Tiden tør forandre hendes Tanker, men aldrig den Hengivenhed med hvilken jeg er etc.