JohanHeinsen/ENO huggingface dataset:
Adresseavis for Børn, 1780-01-26
Bekiendtgiørelse. Du ønskede vel gjerne at høre noget mere min Søn, om Negernes ulykkelige Skjebne? – Ja dersom det var min Fader beleiligt, saa ønskede jeg det gjerne. - Ja disse Mennesker ere saa meget mere at beklage, da de af Naturen ere muntre, men naar de har tilbragt nogen Tid i Slaveriet, saa tabe de baade Mod og Munterhed, og falde i en dyb Melankolie, Kierligheden allene synes endnu at forføde deres Elendighed; de giør alt det som er muelig, for at faae en Kone, og naar Valget bliver dem overladt, foretrækker de en, som har overstaaet de første Ungdoms Aar; de siger: Denne laver en bedre Suppe, og saa skienker de hende alt hvad de har. Boer deres Kiereste i en anden Plantage, saa løber de mange Gange om Natten for Børn. 3 eller 4 Miil igiennem de sletteste Veie, for at see hende. De skyer naar de er forelsked hverken Arbeide eller Straf. Ofte stevner de hverandre midt om Natten paa et vist Sted, her dandser de, bag en Busk, efter den traurige Klang, som en med Erter fyldt Kurveflaske giver, thi dette er det eneste Jnstrument de kiender. Men en af de hvides Nærværelse eller en Hunds Bieffen, adsprede paa Øieblikket disse nattelige Forsamlinger. De haver ogsaa Hunde med sig; og det er bekiendt at disse Dyr, ikke allene veed i Mørke at giøre Forskiel paa de Hvide, men endog paa de Hvides Hunde; de yttrer Frygt og Afskye imod dem, og hyler ved deres Annærmelse. De holde sig blot til de Sorte og deres Kammerater, som de aldrig forraader. De Hvides Hunde, derimod har paataget deres Herres Tænkemaader, de behøver kundet ringeste Tegn saa anfalder de dræbende Slaverne. Bliver de arme Negers Skjebne dem endelig for svær, saa overlader de sig til Fortvivlelse. Nogle hænger sig, andre tager Gift ind, andre sætter sig i en Peroqve, (et Slags Fartøier, som de selv giøre sig) og uden Seil, uden Proviant og Kompas, vover de en Reise paa 200 Mile, for at vende tilbage til Madagascar. Man har Exempler at nogle ere ankomne, bleven grebne og igien udleverede til deres Herre, De pleie sædvanlig at flygte i Skove, hvor man med en Kommando af Soldater, Slaver og Hunde anstiller en Jagt for at opsøge dem. Den gives Jndvaanere, hos hvilke, slig en Jagt hører til deres Fornøielser. De bliver ligesom vilde Dyr fremdrevet, og naar nogen vil undløbe, saa skyder man dem, hugger Hovedet af dem, som bliver sat paa en Stang, og ført i Triumph til Staden. Saadanne Scener, foregaae næsten hver Uge. Naar man fanger en flygtende Neger, saa bliver først hans ene Øre afskaaret, derefter bliver han pidsked. Diserterer han anden Gang, saa bliver han igien pidsket, man overskiærer ham en Knæesene, og paalegger ham Lænken. Flygter han tredie Gang, saa bliver han hængt. Jeg har seet nogle er bleven hængt, og nogle levende radbrækket. De gaae med Glæde til deres Død, og staae den ud, uden at røbe et Suk Jeg har været Vidne, at en Kone selv styrtede sig Avis af Stigen. De troer at et lykkeligere Liv venter paa dem i en anden Verden. - En anden Gang skal jeg fortælle dig mere om disse ulykkelige Menneskers Skjebne.
Adresseavis for Børn, 1780-01-26
Bøger. Frue Dorvell. Hvad er der for en Bog du læser i Antonette:
Adresseavis for Børn, 1780-02-02
Numer Aar Anden. Aargang. om Onsdagen. Børn. den 2 Februarii. Om Forsteninger. Førsteninger, som man og kalder Petrificater, og Petrificationer, ere visse Deele af Dyr eller Vexter, som findes imellem Jordlagene paa sine Steder, og ere ikke andet, end Substantser af Dyre= eller Vext-Riget, som ere blevne steenagtige enten paa Havbunden, i Sandbanker eller anden fugtig Jordsmon. Saadanne Forsteninger skee hastigere i visse Vande, end i andre. Rindende Vande kan vel sætte Skorpe paa adskillige derudi kastede Legemer, men ikke vel forandre dem til Steen. Hvor langsomt saadan Førstening gaaer for sig, kan man slutte deraf, at da en af de Pæle blev optraft, som Keyser Trajan havde ladet nedramme i Donaustrømmen i Servien under den derover slagne Broe, saa befandtes denne Pæls Førstening ikke at være gaaet videre end til trefjerdedeel Tomme i femtenhundrede Aar. De meest almindelige Forsteninger er af Fiske- og Sor LegemerKorrespondence.
Adresseavis for Børn, 1780-02-02
Den lille Sølvester havde faaet en prægtig Kjephest til Nye Aar af sin Fader, og hans C. for Børn. ster Fikke en af de nymodens Nyrnberger Dukker af sin Moder. Disse to Børn fornøyede sig en Dag, da de vare allene, med dette deres Legetøy. Jeg holder mere af min Dukke, sagde fikke, end jeg holder af hele Verden. - Og jeg, sagde Sylvester, er mere glad over min Kjephest, end overalt, hvad jeg hidindtil har seet. Fikke. Od deylige søde Dukke. – Sylvester. Odu lille forgyldte smukke Hest. – Fikke. Dig fik jeg af min søde Mama. – Sylvester. Min søde Pa paa gav mig dig. – Derpaa sagde de begge: O hvilke gode og kjerlige Forældre har vi. Vi holde dog mere af dem, end af disse Gaver, som de har givet os. Vort Hjerte kan ey elske nogen Ting saa høyt, som det elsker dem. - Hvilke fromme Børn,
Adresseavis for Børn, 1780-02-09
Numer Aar. Anden. Aargang. for Onsdagen. Børn. den 9 Februarii. Misundelses Ukrud, bør Dydige temme. Hos artige Børn har saadant ey hjemme.
Adresseavis for Børn, 1780-02-09
Om Faarekyllinger.
Adresseavis for Børn, 1780-02-09
Faarekyllinger eller Siritser ere et Slags, smaa Jnsekter, som opholde sig ved vore Jld steder eller Skorstene, og i Veggene derved. De ere kastaniebrune og har nogen Lighed i Skabningen med Græshopper. De synge stedse, fornemmelig om Aftenen og om Natten, undtagen naar det er meget koldt. De ere ikke bange, og forskrek, kes ey lettelig af nogen Allarm eller Støyen; men de flye for Lyset og lade sig ikke gjerne see. Nogle har den Jndbildning, at disse Smaakreer føre Lykke med sig, hvor de indfinde sig. De æde Brød Meel, Kjød, Frugter og alt, hvad de finde Smag Korrespondence.
Adresseavis for Børn, 1780-02-09
Min elskelige C. J. oprigtige gode Ven! Dit Brev om Pakan og Spitser fornøyede mig meget. Jeg sendte det strax til Avise=Contoiret, og du har vel allerede seet det trykt i No. 5 af Børne-Avisen. For at giengielde Din artige Beretning, vil jeg og lade Dig vide, at vor Vens Kjøbmandens smukke Pudelhund ligeleds er død. Men du vil forundre dig, naar jeg tillige mælder, at han er skudt ihiel af sin egen Herre. Han var sin Herre en troe Hund, og det er i Troskab at Hunde udmerke sig især fremfor alle andre Dyr Det er en sørgelig Beretning om denne Hund, og jeg kan næsten ikke bare mig for at fælde Taarer, ved at fortælle dig hans Endeligt og Anledningen dertil. Kjøbmanden reed ud for at indkræve nogle Penge, og hans troe Hund fulgde med ham til Fods. Han fik Pengene, pakkede dem i sin Vadsæk, og red fornøyet tilbage. Men paa Veyen faldt Vadsækken af Hesten, fordi den ikke var bundet fast nok. Kjøbmanden sad i Tanker og merkede det ikke, men hans troe Hund merkede det. Dette troe Beest forsøgde, om han kunde løfte Vadsækken op med Tænderne, og bære den efter sin Herre, men den var ham for tung. Han løb altsaa hen til sin Herre, sprang op af Hesten, og gøede saa høyt og saa uophørligt, at Kjøbmanden, ikke vidste, hvad han skulde tænke om den. Han bød ham at tie, men forgjeves. Det troe Stakkel blev ved at gøe og tude, og springe op af Hesten, ligesom han vilde med Magt rive sin Herre ned. Og da Kjøbmanden gav ham adskillige Slag, af Pidsken, saa anfaldt han Hesten med Gøen og Biden, for at ville give den at forstaae, at den skulde vende tilbage igjen. Kjøbmanden blev derover gandske forskrekket, og troede at Hunden var bleven Avis bleven gal. Han elskede Hunden, og det gjorde ham ondt, at han nu saae sig sat i den Nødvendighed, at han maatte skyde den ihiel Han gjorde sig længe Umag for at formilde den ved adskillig venlig Tiltale. Men da det altsammen intet vilde hielpe, saa greb han endelig fat paa sin LommePuffert, holdt den imod Hunden, som beed i den, og skjød den af med bortvendt Ansigt. Den gode Puddelhund styrtede, men kom sig dog saa meget igjen, at han krøb hylende nærmer hen til sin Herre. Kjøbmanden kunde ikke taale, at see paa den, gav derfor Hesten af Sporene og jagede afsted. Lidet derefter kunde han alligevel ikke bare sig fra at see tilbage, om det arme Kree endnu levede. Men i det han dreiede sig om paa Hesten, merkede han, at Vadsækken var borte. Det faldt ham da pludseligt ligesom en Steen paa Hjertet, at det var vist nok Aarsagen, hvorfor Hunden havde gøet saa sterkt. "O jeg Grusomme!" raabde han, og jagede i fuld Galop tilbage, meere bekymret for sin stakkels Pudel, end over sine Penge. Han fandt ham ikke meere paa det Sted, hvor han havde skudt ham, men saae af de blodige Spor, at han maatte være krøbet længer tilbage. Og, og hvor bedrøvet blev han, da han fandt det arme Dyr liggende ved Vadsækken, til hvilken han var krøben hen. Han stigede ned af Hesten, for at see, om han endnu stod til at redde. Men ach den døende Hund slikkede meget venlig hans Haand- og døde. Ere Dyr saa erkjendtlige mod deres Velgjørere, hvor meget mere bør da Mennesker være det Jeg forbliver &c.F. H. Priis=Materier.
Adresseavis for Børn, 1780-02-09
Den fromme Moder udsatte en Priis af et stort rødt Æble for den af hendes Børn, som opbyggede det netteste Korthuus, da deres Læsetimmer, vare forbi om Aftenen. Kom Frits, sagde den lille blaaøyede Wilhelm, og hielp mig, at bygge mit Huus op, saa vil jeg siden hielpe dig igjen. Hvad kommer mig dit Huus ved, svarede Frits, jeg bygger mit eget, see du til, hvorledes du faaer dit færdigt. for Børn. Wilhelm bygde. Men da disse to Brødre arbeydede begge ved eet Bord, saa faldt stedse noget ned igjen af Bygningen. O stød dog ikke saaledes paa Bordet, sagde Frits fortredelig: Hvorledes skal jeg da bære mig ad, svarede Wilhelm; har jeg ikke sagt dig, at vi skulde ikkun først bygge eet Huus, saa gik det bedre, Nu faaer du see til, hvorledes du kommer afsted. Gemytterne bleve meere oprømte, Arbeydet hæftigere, og Bordet vaklede mere. Pludselig faldt Wilhelm meest færdige Huus ned. Han vilde gribe til, og afværge Faldet, men stødte derover til Bordet, og i samme Øyeblik faldt Fritses Huus ogsaa ned. Pigerne, deres Systre, sadde i et Hjørne ved Thebordet og loe. Ere J dog ikke nogle Narre, sagde de. Nu har vi vundet Æblet. Moderen kom. Hendes to Døttre sagde: Vi ere særdige Mama, fordi den ene af os hialp den anden at bygge; men vore Brødre har ikke kundet faae deres Huus i Stand, fordi de har ikke kundet blive enige om at ville hielpe hinanden.
Adresseavis for Børn, 1780-02-09
Nyeheder. Redelig og Trofast, to meget fortroelige Venner, reyede udenlands for at see sig om i Verden og lære noget, hvorved de kunde blive klogere og bedre. De kom endelig ogsaa til Mequene; som er Keiserens af Marokke Residentsstad. Deres Forsæt var, at de vilde reyse derfra endda længer ind i Landet, og besee de Egne i Afrika, hvor Europæerne hidindtil endnu ikke have været. Men Trofast blev noget syg, og saae sig derover nødt til, at blive tilbage i Staden, imedens hans Ven allene tiltraadde den besluttede Reyse. Jmidlertid kom Trofastes Tjener i Bekjendtskab med nogle Folk, som han ansaae for ærlige Mennesker, men om hvilke det siden kom op, at de vare Spidsbuber. Disse Folk leverede ham visse Ting i Forvaring, som de havde stiaalet, uden at han vidste deraf, at det var Tyvekoster. Af en Hændelse bleve disse Sager opdagete i Trofastes Værelser; og man holdt ham derfor selv for at være Røveren, og satte ham i Arrest. Alle Forsikringer om hans Uskyldighed vare forgjeves. Allerede i nogle Maane Avis Maaneder havde den arme uskyldige Mand maattet sukke i et dybt Fængsel, da hans Ven Redelig kom tilbage fra sin Reyse. Neppe fik han sin Vens Ulykke at vide, førend han, ligesom ude af sig selv for Skrek og Angest, skyndte sig hen til Fængselet.
Adresseavis for Børn, 1780-02-09
Ulykkelige Hændelser. En gammel og en ung Muus løbe længe omkring en Musefælde af Staaltraad, og lugtede det stegte Flesk. Den gamle Muus forsøgde længe at komme til Flesket, uden at krybe ned i Muse fælden; thi det syntes, som den frygtede for nogen Fare derved. Men da det ikke gik an, saa løb den videre fort. Den unge Muns derimod betænkte sig ikke længe, men krøb ind i Fælden, da den fandt en Aabning oventil, og aad Flesket op med stor Begierlighed. Da den var mæt, vilde den Avis. den søge sin Frihed igjen, men den var tabt, og Musen var fangen. Det er Aarene og Alderen, som medbringer Erfarenhed og Forsigtighed; og dristig Nysgierrighed med Uerfarenhed er en sædvanlig Følge med Ungdoms Aarene. Enhver som er ung, skulde derfor billig sætte en Mistillid til sine egne Jndsigter, og ikke tiltroe sig saa meget, at han kunde regiere sig selv. - Hvilken en Lykke er det for de Unge, at de ved Underviisning og Lærdom blive advarede for Farer. – Hvo som lader sig advare, kan altid vente at blive sikker, men den, som foragter Lærdom og Advarsel, staaer lettelig Fare for at komme til Skade og mødes af ulykkelige Hændelser.
Adresseavis for Børn, 1780-02-09
Undvigte. Franz og hans Broder Gotlieb bade deres Fader forleden Sommer, at han vilde tillade dem, at gaae ud i Haven og lege. – Ja, J kan gaae, sagde Faderen, men J maae blive i Haven og ikke gaae ud af den. - De gik altsaa ud i Haven, og legde en Tidlang meget fornøyete. - Endelig saae Franz, at Bagdøren i Haven stod aaben, og da bad han sin Broder, at gaae derud igjennem med ham. - "Men vor Fader sagde jo, at vi skulde blive i Haven, svarede Broderen." O, sagde Franz, han meente vel ikkun, at vi ey skulde gaae uden for den store Haveport og løbe og springe paa Kjøreveien; men at gaae her ud iblandt Buskene, kan dog ikke skade os. Kom kun, lille Gotlieb, see, hvor smukt her er, og i det han sagde dette, saa gik de begge ud. De løbe længe omkring hist og her imellem Buskene indtil de paa engang merkede at det blev mørkt. for Børn. Nu vilde de vende om igien, men ingen af dem vidste at finde Veyen tilbage. Da begyndte de jammerlig at græde og skrige. Til Lykke for dem horde Faderen deres Skrigen, som gik efter Skriget og opsøgde dem. Seer J, sagde han, da han fandt dem, saaledes gaaer det dem, som ikke bryde sig om forstandige Folkes Raad. Jeg vidste vel, at J bleve vildfarende, saasnart J kom uden for Haven, og derfor sagde jeg til eder, at J skulle blive derudi. Nu tør jeg en anden gang ikke lade eder komme ud i Haven igjen, fordi jeg ikke kan være sikker paa, at J ey atter skulle løbe ud og undvige af den.
Adresseavis for Børn, 1780-02-09
Fundne Sager. De to Brødre Claus og Frits vare ulige i deres Tænkemaade og Opførsel. Claus var letsindig og uagtsom, men Frits var eftertænksom og gav Agt paa alle Ting Engang gik Claus fra Staden, for at gaae hjem til sin Bondebye; og en Tidlang derefter kom Frits samme Vey. Da fandt Frits en deylig Ring. Uden for Byen laae Claus under et Træe og sov. Frits valde ham op, og fortælde ham sin Lykke. Da gneed Claus sine Øyne, gabede og sagde: Den havde jeg og kundet finde; thi der har gandske vist ingen anden tabt den, end den Herre, som mødte mig uden for Staden." – Hvorfor har du da ikke fundet den, spurgde Frits. - "O, sagde Claus, hvo kan give saa nøye Agt paa alle Ting." Frits gjorde det bekjendt, at han havde fundet Ringen, og fik 10 Rdlr. i Foræring af den Herre, som samme Ring tilhørde. – Agtsomhed og Stadighed er nyttig for alle. Mange har derved gjort sin Lykke, Subskribenternes Navne. Msr. Johan Christian Hey. Jomfr. Caroline Saabye.
Adresseavis for Børn, 1780-02-16
Aar. Numer Anden Aargang. Onsdagen. Børn. den 16 Februarii. Naar Dyden dit Hjerte i Tide beklæder, Saa bør du og vise det i dine Sæder.
Adresseavis for Børn, 1780-02-16
Korrespondence. Min bedste, uforglemmelige Ven Johan Jacob, Du elskede altid min lille Syster Wilhelmine paa saa om en Maade, at Du ikke kunde taale, nogen af os andre vilde lege, naar hun satte sig til at læse, og Du sagde stedse, at vi ikke maatte forstyrre hendes Andagt. Jeg forstod mig ikke meget paa, hvad det var at læse med Andagt, den gang Du brugde den Talemaade til os; men jeg og de andre adlød Dig dog, fordi du var ældre end vi. Nu derimod har jeg ved en egen lykkelig Leylighed lært at læse selv med Andagt, naar jeg især læser Guds Ord og Bibelen. Jeg er viis paa, Du vil elske Wilhelmine dobbelt saa meget som Du har gjort, naar jeg siger Dig, at Hun har lært mig det. Nu skal Du høre. Jeg kom med Mama i Søndags Eftermiddag ind i Sovekammeret. Der sad Wilhelmine allene, og græd over en Bog. Det var Bibelen. - Jeg maae fortælle Dig Mamas og hendes Samtale. Mara. Hvorfor græder du WilhelmeWilhelmine Ach, Mama, jeg græder over det, jeg har læst her i Bibelen, Mama. Hvorfor græder du derover, Hvad er det da Fortæl mig det, mit Barn, Wilhelmine. Ach Mama. Her staaer, at de forsfæstede Jesum Christum – de slemme Folk, og han, som var saadan hjertens god Mand, han bad for dem. - Ja, han bad endog paa Korset for dem – og dog forhaanede de ham. - OHerre Gud! – den kjere Mand, den søde Frelsere, den Allerbedste. - Han bad alligevel for disse slemme Folk, førend han døde. – See her staaer hans Bøn. – Fader, forlad dem, thi de vide ikke, hvad de gjøre, Mama. Synes du saa godt derom, mit Barn, at Christus beder endog for sine Fiender, Wilhelmine. Oja, Mama. Hvor glad maae Gud Fader være bleven derover. - Jeg troer sikkert, at han virkelig har tilgivet disse Folk. Mama. Du er en brav Pige, Wilhelmine. Lad mig see, at Du altid bliver ved, at elske din Frelser, og læse Guds Ord med Andagt, saa skal du heller ikke blive veed paa nogen, om dig end skeer Uret. - Men erindrer du i Forgaars, mit Barn, hvor vred du blev paa din lille Broder Carl, for han kom til Skade og brekkede den ene Arm af din Træedukke, som du kaldte din Amagerpige. Hvad synes dig nu derom, Var det ret gjort af dig? – Avis Jeg kan aldrig sige Dig, min bedste Ven! hvor skamfuld den arme stakkels Wilhelmine blev. Jeg kunde see paa hende, at det angrede hende ret hjertelig, at hun var bleven vred paa sin lille Broder. Hun skjulede i en Hast sit Ansigt med begge sine Hænder, trykde sit Hoved ned i Mamas Skjød, og græd bitterlig. - Jeg kunde selv ikke bare mig for at græde med hende. Jeg erindrede ret levende Dine Ord til os, som jeg for skrev, og det blev saa tydeligt for mig, at jeg ikke kan beskrive Dig det, at Vilhelmine havde læst med Andagt, med Eftertanke efter sin Alder, og med Følelse efter sin Barndom. Hun har visselig et godt Hjerte, et blødt Hjerte. Hvilken Angergivenhed! Elsker Du hende ikke nu mere – Skriv mig dog snart til, og lad mig vide, hvorledes Du hover det, at være Kræmmerdreng. Jeg forbliver Din oprigtigste Ven til Døden. Jsaac Friederich. Nyeheder.
Adresseavis for Børn, 1780-02-16
Følgende merkelige og lærerige Tildragelse vil vist være ikke allene en behagelig Nyehed for alle velartede Børn, men endog en besynderlig Trøst, og Opmuntring for alle saadanne Børn, som ere saa ulykkelige, at de har vænnet sig til en eller anden ond Vane, og de ville her lære, at det er muligt man kan forbedre sine Feyl, naar man ikkun selv ret alvorlig vil. Den lille Mette, som var saadant et elskværdigt Barn indtil hendes sjette Aar, og i al den Tid var hendes Forældres største Glæde, hun havde siden vænnet sig til en Udyd, i hvor hun og havde lært den, som ellers ikkun pleyer at være egen hos de Hunde, man gemeenlig kalder arrige og bidske. Naar man lastede en eller anden Feyl, som hun begik, saa hængde hun med Hovedet og skulede. Men naar nogen ikkun rørde ved hendes Dukketøy og Sager, saa sprang hun op og fløy imod dem, som hun vilde vide dem. Blev der hende noget befalet, som hun ikke havde Lyst til at gjøre, eller der blev hende noget nægtet og afslaaet, som hun gjerne gad have havt, saa brummede og mumlede hun for sig selv, eller og hun gik ud og slog Døren haardt i efter sig.
Adresseavis for Børn, 1780-02-16
Handels Beretninger. Figener ere til kjøbs hos alle Urtekræmmere: og disse Handelsvare ere ikke ubekiendte for de Unge. De tørre Figener, som man faaer at kjøbe, holdes for at være gode for Brystet formedelst det Slags Honning, som de indeholde. De voxe paa lavstammede Træer, som udskyde en Mængde Skud neden fra, og blive aldrig meget tykke; men sidde ikke paa de yderste Qviste, som Frugterne paa andre Træer, men paa de store Grene, hvilket man kan see paa de Figentræer, som opelskes paa adskillige Steder i disse Lande Her komme de dog ikke til den Fuldkommenhed, som i de varme Lande, hvorfra vore Handlende forskrive dem. Jtalien og Frankerig har Forraad af dem. Paa Øerne i Archipelage ere tørre Figener Indbyggernes fornemste Fødde, hvor de spises med lidt Bygbrød. Naar Figenerne ere modne og plukkes af Træerne, ere de en af de bedste Frugten, som man kan spise, ja endog en af de fundeste, naar man ikke spiser for meget af dem. Figentræets Blade ere de største af alle Frugttræers Blade; de ere stive, og har en sterk grøn Farve. Træerne i sig selv ere hvide i Veeden, blode og marvagtige. De ere meget kjelne, og have ondt ved at udholde Vinterkulden i vore Egne, og omendskjønt man konserverer dem nok saa godt, gaae dog gemeenlig nogle Grene ud, og de nye, som skyde ud, kunne ikke give Frugt førend i det tredie Aar. De kunne vel komme fort i alle Slags Jordmon, og i al Slags Stilling, men de trives dog bedst i lette Jordarter, og naar de plantes og sættes op til Mure, hvor de ere mindst udsatte for Storm og ondt Veyr.
Adresseavis for Børn, 1780-02-23
Aar. Numer Anden. Avi Aargang. Onsdagen. Børn. den 23 Februarii. Hevngierrighed bør man at jage paa Døren, Den sømmer sig ikke for dydige Børn. Brede og Hevngjerrighed ere meget skadelige saa vel for os selv, som for andre. Vore Miner og Geberder vanzires derved, vort Blod bliver ophidset, vi legge dermed Hindring i Veyen for vore egne Forsætters Opfyldelse, og gjøre os ofte meere lastværdige end de ere, paa hvilke vi blive vrede og ville hævne os. Troer ikke, J Unge at Vrede og Hevngierrighed klæder eder godt, eller at eders Anseelse forhøyes derved, omendskiønt J undertiden see fornemme Folk og eders Foresatte at lade sig over rumple deraf. J kunne let merke, naar J se andre blive brede, at Vreden fortjener at kaldes et kort Raserie. Hvorledes skulde den da kunne give os nogen virkelig Anseelse: Strenghed uden Vrede forbedrer langt mere, og foraarsager meget mindre Ondt end den Lidenskab, som et bredagtigt Menneske plages af. - Og at see et ungt afmægtigt Menneske overvundet af Brede, er det samme som at see et Esel i en Løvehud. Naar J ville vogte eder for disse Laster eller overvinde dem, saa maae J ofte overveye og betænke følgende Sandheder. Det er tungt og besværlige for Mennesker, at lade sig overbevise om deres Feyl af een, som selv synes at være rasende. De, som fornærme os, ønske egentlig aldrig vor Ulykke; de vilde gjerne ikke fornærme os, dersom de kun troede, at de paa nogen anden Maade kunde naae deres Hensigter. O I Unge, hvor ofte fornærme andre af Uvidenhed, Vildfarelse og Uforsigtighed, Ja, hvor ofte gjøre ikke de Gamle det samme Er det altsaa ikke troeligt, at andre ikkun af samme Aarsager fornærme leder igjen, De fleste Mennesker blive saa slet opdragne, og faae saa slette Exempler til Efterfølgelse, at man maae falde i Forundring over, de ikke oftere blive Fornærmere imod andre. Een Vrede føder end anden Vrede af sig; og een Hevngierrighed bliver Moder til en nye Hevngierrighed. Legger Merke til, hvad J tænke om eders Vrede, naar den er forbi, Og tænker det samme om den, naar den nærmer sig. Da nu Vrede og Hevngierrighed ere skadelige og utilladelige, og da Menneskekierlighed er en almindelig Lov, saa maae J ogsaa elske eders Fiender eller dem, som fornærme eder, og denne eders Menneskekjerlighed maae være oprigtig. J maae handle saaledes med og imod eders Fiender, at det kan stemme overeens med Menneskenes almindelige Bedste. Modværge og Straf, Mistillid og Afsondrelse ere vel ofte fornødne. Men uden Hen Avis. sigt til Menneskenes almindelige Bedste maae manikke legge et Halmstraa i Veyen for sin arrigste Fiende, eller forsømme at bevise sig tjenstvillig imod ham, hvori man uden Dydens Fornærmelse kan gjøre det.