Jyllandsposten, 1840-06-23
Over denne kostbare Prydelse har H. M. sin Kongelige lange Kjortel. Derefter indgik Deres K. M. i sit eget Kammer, men kom strax i sin fulde Kongelige Prydelse bærende Cronen paa Hovedet, Scepteret i den høyre og Guld Æblet i den venstre Haand, ud i sin Audience=Sal. Hvorefter Deres K. M. satte dennen paa een, af sterk forgyldt Sølv- udarbeidet Lehnestoel, over hvilken saaes en forgyldt Krone, samt een Himmel, hvorefter Lyk-Ynskninger bleve imodtagne." Nu beskrives Toget til Kirken og hvorledes man her placeredes, Det hedder endvidere. For samt paa Siderne af Thronen (i Kirken) saaes trende støbte Sølv=Løver hvis Man vare forgyldede, men Løverne selv, af samme Størrelse, som rætte levende Løver. Da den første Motette, samt dens Slutning var udsjunget, nedbøiede sig alle TreBiskoper, i allerdybeste Underdanighed, for Deres Majesteter, men Biskopen over Siellands Stift Christen Worm, begyndte sin allerunderdanigste JndgangsTale, hvoraf her nogle Uddrag meddeles til Beviis paa hvilke Talemaader dentid Landets første Geistlige betjente sig af Stormægtigste, Allernaadigste Arve Konge og Herre! En største Ære haver gjerne den største Byrde i Følge med sig. Den største Byrde udkræver de sterkeste Skuldre, om den skal bæres rætteligen, men hvad skrøbelig Menniskes svage Skuldre ere stærke nok, til at bære, endog een maadelig Byrde, med mindre den ævige Guds ævige Arme selv bære baade Byrden, og Hannem. - Og hvad ere vi, her forsamlede, uden som een Haandfuld, at regne, mod Begge Deres Kongelige Majestets Rigers, Deres Fyrstendommers og Grevskabers mangfoldige, ja fast utallige Undersaatter, hvilke alle, med een Mund, sige, til Deres Majestet, Jfrails Ord til David: Du er eene, ligesom TiTusinde af os, og hvilke Alle, i Fald Fornødenheden sligt skulde udkræve, ere ikke allerne skyldige, men endog villige at udlægge indtil den sidste Blodsdraabe, til D. K. M. Tjeneste. Naar D. K. M. behager at eftertænke alt saadant, da skjønne De lætteligen, hvad Hæder og Herlighed det har behaget den høie og hel ige Gud, at tillegge Deres Høie og Hellige Person. Haand, der har opløftet Dem saa høit, over saa u-tallige Mennisker. Haand, der deeler sin Ære med Dem, og kalder Dem een Gud paa Jorden. Dertil kommer, at den Throne, De nu beklæde, har Himmelen selv opløftet Dem paa. Den Crone, De bære, har Himmelens Herre, af Ævighed, tillavet for Dennem. Det Scepter, De føre i Haanden, lagte Gud, endog ved Deres Vugge, da De først hilsede Verden. Thronen er ypperlig, Scepteret er smukt, Cronen er herlig, men det gjør saadan Herlighed endnu meget herligere, at De, for samme, have aldeles ingen at takke, uden Herlighedens Herre, uden den cronede Ævigheds Konge, for hvis Stoel og Fødder endog de Cronede Hoveder, i Himmelen (?) nedkaste deres Croner. Saa at D. K. M. kjender ingen Overmand, paa Jorden, og er ingens Undermand, enten i Himmelen, eller paa Jorden, uden hans allerne, som er Gud over alle, der har gjort D. K. M. saa overmaade Stor, at det er u-muligt, nogen - i denne Dødelighed, kand være større. - Konger, som Herrens Salvede, kand, i Særdeleshed, leve og døe, forsikkrede om Himmelens Bistand, og Varetægt. Den Throne De sidde paa, er Herrens Stoel, skulde Herren ikke stadfæste sin egen Stoel, og haandthæve dem hand har sadt paa Stolen, Han sætter Kongerne, der elske ham, saaledes paa deres Stole, at de skal sidde der ævindeligen; thi ingen, og intet kand løfte dem af Sædet, men, naar de, efter Guds Villie, stige ned af Stolen, da omvexlede een Throne med een anden, den Herligste, paa Jorden, med den Herligste i Himmelen. Jmidlertid, efterdi de ere Guder, de ere allesammen den Høiestes Børn, saa siger Fornuften og Erfarenhed os, at Gud, paa een synderlig og særdeles Maade, holder sig til disse Guder, frem for andre, at den høieste Værger, raadfører, styrker og bemander dem, som sine, iblandt mange, særdeles elskte Børn, hand gaaer for sine Salvede, som een Soel, at bestraale dem, midt i de Viderværdig heder, Fortrædeligheder og Bekymringer, som Regjeringen fører med sig; hand værger og skjuler over dem, som et Skjold, hvilket intet Sværd kand sønderhugge, ingen Piil kand igjennemtrænge, hand skienker dem Naade til alt hvad de skal forrætte, hand under dem Ære for alt hvad de har forrættet, hand vegrer dem intet Got, og vegrer dem derfor ikke det beste, blandt alt got, hans Nærværelse, hans Ledsagelse og Undsætning. Vi sige, Konger have lange Hænder, jeg kand lægge tilde have sterke Hænder; thi, som de have mere, hvori at tage Hænderne, end andre, saa behøve de dem og sterkere, end andre, ifald deres Hænder, undertiden, som Mosis Haand, trættes og sjunke, naar de ere, ved meget og mange Slags Arbeide, udmattede, de samle dog strax Kræfterne igjen, og deres Hænders Arme styrke dem af den mægtige Guds Hænder. Denne alting formaaende Herre vil gaae ind, vil gaae ud, med Deres Kongelige Majestet, i Alle Deres Høie og Kongelige Embedes Forretninger. De kand, sikkerligen, deele Regjeringens Byrde med ham, det er hans Scepter De bære, hans Folk De styre, hans Sværd De føre, hand glemmer aldrig, at styrke Deres Majestets Hænder, til at bære Scepteret, og føre Sværdet, at fylde Deres Hjerne med sin Viisdom, Deres Hjerte med sin Frygt, til at styre Folket. Jeg tilstaaer, Deres Majestet finde ikke Rigerne i den blomstrende Tilstand, som endeel af Deres Høisalige Forfædre fandt dem. Deres, af Branden, saa godt som endnu ryggende Hoved Stad, ved een langvarig Krig, og jeg veed ei hvad for Plager udhungrede Lande, tale nok om Guds Haand, der har været svar paa os. - Men det er ikke mueligt, De kand see alle de vældige Guds Engle, som denne Time svæbe og svinge sig om Deres Høie Person, færdige, hver Dag, at bære Deres Kongelige Majestet paa Hænderne, at De ei skulde støde Deres Fod paa nogen Steen, som maatte ligge Dem i Veien, paa Deres Veye. Det er endnu mindre mueligt, at D. K. M., med legemlige Øine, kand see den usynlige Gud, som dog er tilstæde, ikke alleeniste, denne Dag, at velsigne D. K. M., som Guds Statholderes og hans saa dyrekjøbte Kirkes Foster=Faders Høie og Hellige Salvings Forretning, men endog alle D. K. Ms. Lifs og Regjerings=Dage, at ledsage Dem til alle Deres Høystvigtige Forretninger, med sit Himliske Raad, ge Ære." indtil hand omsider annammer Dem til sin ævi Efterat nu endeel Taler vare holdte og Psalmer afsjungne, hedder det: "Alle trende Biskoperne bøyede sig allerunderdanigst trende Gange, for Deres K. M. Hvorpaa det allernaadigst behagede D. K. M., i Deres ganske Kongelige Prydelse, at stige ned af den Kongelige Throne, og forføie sig hen til Guds Altare. D. K. M. nedknællede strax for Herrens Altare, De toege Selv Cronen af Deres Hoved, og nedlagde samme, tilligemed Scepteret og Guld Æblet paa et, ved den høyre Side af Altar Foden, værende baldyret rødt Fløyels Hynde. Mand saae da Danmark og Norges Enevolds Herre, knælende, af een Hellig Ydmyghed, for sin eeniste Over-Herre. Mand læste, i D. K. M. Øyne, den himliske Andagt, med hvilken Hand tilbad den store Kongernes Konge. Crone, Scepter, Æble nedlagde hand, for sin allerelskeligste Guds Fødder. Da D. K. M. nærmede sig, tog Biskopen over Siellands Stift Salve-Oliens Buddike af Altaren, leverede samme til Biskopen over Agerhuus Stift, men overantvordede Biskopen af Aalborg Logget til den. Biskopen over Sjellands Stift dyppede derpaa det ydderste af tvende Fingre, i den, tilforn, af ham, med hjertelig Andagt, og inderlig, endskjøndt lønlig, Guds Paakaldelse, velsignede Olie, og da D. K. M. Selv havde taget Hansken af Sin høyre Haand, samt ladet Sin Kongelig Troye opknæppe, nærmede sig Biskopen D. K. M., og, med een hellig Undseelse, saa vel for Gud i Himmelen, der salvede, som for den Gud paa Jorden, Hans allernaadigste Konge, der skulde salves, salvede D. K. M., Kaarsviis, først paa D. M. Hoved, siden paa Deres M. Bryst, og endeligen paa D. M. høire Haandled, i Navn Gud Faders, Gud Søns og Gud den Hellig Aands. Ved Dronningens Salvelse hedder det: "Biskopen af Sielland, dyppede det Yderste af sine tvende Fingre i Salve Olien, og med inderlig Andagt, skjønt underdanig Ydmyghed, salvede Hendes Majestet, kaarsviis, paa H. M. Pande, og oven for Hs. M. Bryst."Et Par bemærkninger Anledning af Hr. Justitsraad Fielstrups: "Ogsaa et Ord om Alhede-Plantagen", i dette Blads Nr. 13. Naar Hr. Justitsraaden i benævnte Nr. udlader sig: J Jyllandsposten Nr. 2 d. A. har Redactionen optaget et Stykke af en Annonym, angaaende Pastor Carstens's Skrift om Alheden og Alhedens Plantager, og ledsaget Stykket med nogle i samme Aand skrevne Jndledningsord og en Slutningsanmærkning. Det er i langt fra, at jeg vil yttre mig specielt om Pastor Carstens's Skrift. Han vil, om han ellers finder det passende, at indlade sig med den, som ei vil være sit Navn bekjendt, selv vide, at forsvare samme – saa kan jeg ikke troe, at han virkeligen skulde misbillige, om Nogen tog til Gjenmæle mod Hr. Carstens, endog i en mindre ufiin Tone, end den, hvori han tillod sig et saa heftigt Anfald paa alle Dem, der ingenlunde kunde være af Mening med ham, enten hvad bemeldte Plantagers Tilstand eller den med dem brugte Omgang angaaer. Efterat jeg for en halv Snees Aar siden havde i Randers Avis udtalet min Overbeviisning om disse Anlægs Mislighed, fremtraadte for kort siden Hr. Carstens ei alene med sit Forsvarsskrift for samme, men viser sig derhos i dette Skrift saa bydende, saa lidet skaanende, for ikke at sige, næsten grov, at han, som jeg i det af Hr. Justitsraaden paaankede Stykke har erindret, paabyrder alle Dem, der ikke deele hans Anskuelser, en elendig Uvidenhed, som vil give sin Skilling med i Laget, som bilder sig ind at kunne dømme, hvor den Jntet forstaaer, og snakker med, hvor den gjorde bedst i at tie, men en Bagtalelsessyge, der i en lang Række af Aar har arbeidet paa, at sætte disse Plantager i et ligesaa ufortjent, som skammeligt Vanrygte, hvilke Plantager han saa gjerne ønskede at give Opreisning, ved, som han siger, at holde dem den fortjente Lovtalet – udlader sig om, hvorlunde Somme muligen blot komme did, for at see løgnagtige slette Rygter, bekræftede. Og nu maatte jeg dog nok vide, om nogen upartisk Læser kunde tykkes, at vi ei alene skulde have ladet hans efter vor fulde Overbeviisning, ufortjente Lovtaler over Plantagerne uændsede passere, men og ligesaa roligt fundet os i de uforskyldte haanlige Fortolkninger, han gjør over vore modsatte Anskuelser. At det heller skulde være Hr. Justitsraadens Mening, vil jeg ligesaalidet troe, og antager derfor, at naar han siger: "Pastor Carstens vil nok vide at forsvare sit Skrift, om han ellers – – sigter dermed til hans blotte egentlige Forsvar for hine Anlæg, men ikke til hans Udladelser mod Vedkommende. Dette antager jeg saameget heller, som Justitsraaden i Alt, hvad han selv har skrevet til Fordeel for Anlæggene, stedse har talt i en anden, ja i en moderat og human Tone. Ogsaa vilde jeg nødig gjøre Hr. Justitsraaden oftere Uret; thi jeg skal ikke nægte, at jeg jo, som han paaanker, har gjort det eengang, idet jeg, ved en Feiltagelse, har sagt, at han ei alene antog med afdøde Justitsraad Brüel, at Grannen, men endog Egen kunde lykkes, hvor Alen laae i en Dybde af 1 a 2 Qvarteer. Jmidlertid maa han forlade mig, at jeg dog tvivler høiligen paa, at Grannen, end sige Egen vil kunne lykkes i den af ham virkeligen angivne Dybde af 3 Qv. a 1 Al. til nogenlunde Fuldkommenhed; thi jeg har oftere ladet ældre Granner opgrave med Rødder, og endnu i sidste Vinter nogle, der havde en Alder af 38 Aar, som altsaa ikke havde opnaaet deres halve Levetid, og dog laae disses nederste Rødder henved 1 a 1 1/4 Al. dybt i Jorden, imens der igjen fra disse stundom gik ganske smalle og tynde Rødder, liig Pidskesnore, lodret dybt ned i Jorden. Hvor, der har Lyst, kan jo, som jeg har sagt i det af Hr. Justitsraaden paaankede Stykke, selv overbevise sig om Sandheden heraf. De første og ældste Granner jeg har plantet, ere nu 53 Aar gamle, holde i Gjennemsnit henimod 1 Al. ved Roden. De ere endnu i bedste Flor, og have jo ikke nær naaet deres fulde Væxt, men mon de vare komne saa vidt, som de ere komne, hvis Planterigets dødelige Fjende Alen havde en Dybde af 3/4 a 1 Al. Dybde ligget og luret paa deres Komme? Men for igjen at komme til Justitsraadens Yttring, ifølge hvilken "Past. C. vilde nok vide at forsvare sit Skrift, hvis han ellers fandt det passende at indlade sig med den, der ei vil være sit Navn bekjendt, da hvis det skulde være Tilfældet, at denne intet Andet behøvede for at formaaes til dette Forsvar, end at faae mit Navn at vide, er jeg dermed til Tjeneste, ved at nævne det her nedenunder. Men Hr. Justitsraaden maa forlade mig, at Hr. C., endog al hans Dadel og alle hans Lovtaler, over hvilke tilsammen han faaer at slaae en reen Streg, fraregnede, vil, hvis han skal igjendrive enhver af mine Ankeposter, den ene med den anden, komme slet derfra. Og da jeg har sagt, at Jngen vilde engang til Gavn modtage de 3 store og herlige Kongelige Plantager, som han S. 34 og 44 benævner dem, der dog allerede paabegyndtes for et Halvtaarhundrede, naar han skulde forpligte sig til at bekoste deres Vedligeholdelse. De 2 Kompedals Plantager, baade den nye og den gamle, der ere langt uslere end Ulvedals og Houerdals, ja saa mislykkede som muligt, vil jeg nu ikke tale om – men nok, hvis jeg ikke her og iøvrigt har sagt hvad sandt er, hvi opfordrer man saa ikke, da Sagen, hvorom der disputeres, ei er af Ubetydenhed, Alle og Enhver til at overtyde sig herom, der maatte have Lyst og Leilighed - opfordrer dem frit og uforbeholdent til, saavidt muligt, at tage det Hele, og altsaa ei blot Steendalgaards, men og de 4 øvrige Plantager i Øiesyn med. Ja, hvad end Mere er, hvi erklærer man saa ikke heller høit og lydeligt: "Lad kun den paaberaabte Commission komme, og det jo før jo heller, ja lad hele Verden komme, for ved den og med den endeligen engang at overtyde sig om, at det jo dog ikke var Andet, end Bagtalelsessyge og Uvidenhed, der satte de mange Tunger og Penne i Bevægelse mod disse Anlæg."H. Bierregaard. Hvad Steendalgaards Plantage angaaer, da har jeg ikke nægtet, at jo Grannerne i en stor Deel af samme staae ret godt, forsaavidt de endnu ere komne. Jeg siger, forsaavidt osv., thi man sige, hvad man vil, saa findes alene, eller, som Hr. C. vil at den skal kaldes, en meget steenrig Jordart, 1–2 Qvarteer under Overfladen, der vanskeligen gjennemtrænges af Vandet, og endnu mindre af Planterødderne, saavel i denne som øvrige Plantager, om ikke overalt saa nær Overfladen. Saaledes øvrer den sig jo, som jeg har sagt, i den vestre Side mere og meere henimod Skive Landevei, hvor den ligger næsten oven i Jorden, og af en ganske anden Tykkelse, end Hr. C. har angivet. Ogsaa i den nordre og østre Side skjuler den sig neppe 23 Qvarteer dybt.