Berlingske Tidende, 1831-08-04
Det var den i Slesiner Skoven tildeels forsprængte Polske Landstorm, som i Gaar paa sit Tilbagetog til Slupce udbredte Skræk, fra den kom de Skud, der hørtes paa Grændsen, men ikke syntes at være nogen fjendtlig Demonstration. Jmidlertid udbredte sig som følge deraf det Rygte, at Kosakkerne var rykkede ind i Slupe; hvilket dog ikke i Dag er bekræftet. Man mangler ogsaa paa dette Sted, som er forladt af alle Autoriteter, endog af de ringere, f. Ex. af Borgemesteren, aldeles nogenlunde tilforladelig Underretning om den russiske Armees Stilling. Saa vel i Kolo som i Konin ere Broerne over Warthe nedbrudte, Maaskee har ingen tabt saa meget ved Feldtmarskal Diebitschs Død, som Holakkerne selv; thi neppe ville faae en ædlere, menneskekjerligere, retfærdigere Modstander end han var, en Modstander, som var bestemt til, med venlig Forsynlighed række den Haanden, og ved en mild, retviis Administration at udslette det sidste bittre Minde hos dem om mangehaande vel ei aldeles ubeføiede, Besværinger. - Nu er han ikke meere paa Jorden. -Men alt for meget af det ædelste Blod er udgydet, og hvorfor, Polakkerne ville gjøre sig aldeles uafhængige. Troe de da at kunne haandhæve en saadan Uafhængighed, med fire Millioner Mennesker, midt imellem tre af de mægtigste Riger, Vilde de ikke ved ethvert Sammenstød med disse, tvinges til at følge snart den ene, snart den andens Magts Faner, og vilde da ikke netop Polen vorde en Skueplads for alskens Kamp, Sand Uafhængighed berver ene og allene paa Overmagt, men hvorledes kan den forudsættes hos fire Millioner Mennesker, naar tre store Stater med et Mennesketal af meer end 400 Millioner Menneske omringe dem. Thi Polakkerne haabe dog vel ikke, at fravriste Russerne de Litthaurske Provindser, For vilde enhver Russen udgyde sin sidste Blodsdraabe, end finde sig i en saa krænkende Yomyggelse. Hiine Provindser vare den russiske Stats Stam lande, der indeholdt dets meest blomstrende Fyrstendommer ; ikkun efterat utallige Delinger havde svækket Polen og Tartarernes Jernhaand, havde smeddet det i Lænker, - ikkun da lykkedes det de Litthauske Fyrster at rive disse Provindser fra Moderlandet, som siden gjenerobrede dem, thi en forbittret Kamp forudgik enhver af Polens tre Deelinger. Russerne tilbageerobrode kun deres fordums Eiendom, fra hvilken en overmodig Adel, indtil denne Dag, ikke mægtede at fortrænge Russernes Sprog, Vedtægter, Religion. - Man skuffe sig dog ikke i Henseende til oprørte Bevægelser i enkelte russisk-polske Provindser; ingenlunde fra Pluraliteten af Folket udgik de, men blot fra polske dumme Adelsmænd, hvis alt Borgersind haanende Overmod Rusland, retfærdigen erkjendende Middelstandens Jntellectualitet, vilde ydmyge; disse rovlystne Adelsmænd forledte deres Bønder eller tvang dem med Vold til at gribe til Vaaber, imod deres retmæssige Souverain. Med dem gjorde nogle halvstuderede Røvere af Studenter fælleds Sag, der paa udenlandske Universiteter havde hørt uforstaaete Ord og Theorier. - Efter denne Digression vende vi tilbage til den afdøde Feldtmarskal Diebitsch. Aarsagen til at han ikke undertvang Polakkerne, er især, at det var umuligt for hans menneskekjerlige Characteer, at tillade sig nogensomhelst haard Forholdsregel. Anderledes tænkte Suwarow. Han var overbeviist om, at man ikkun med gloende Jern kan standse Koldbrand, naar den har angrebet et eneste Le mod; Rebellerne, sagde han, maa man ved overraskende Midler bringe til Raison; en Storm imod Praga - sagde han - afværger tre Aars Blodsudgydelse. - J denne Modsigelse imellem sin personlige Charakteer og det ham overdragne Hverv, overraskedes Diebitsch af Døden. Ogsaa Harme over Anliggendernes Gang over de Bagvaskelser, som hans Fjender satte i Omløb, fremskyndte hans Død. Hans rene Sjæl følte sig dybt krænket af hiin Uretfærdighed. Hertil kom Tusinde Hindringer, der forhalede Operationerne; - omsider gav det skrækkelige Veir, der varede i 14 Dage, hans Helbred Banesaaret. - Uforglemmeligt er for alle Russere hvad han virkede for deres Fæderneland. Thi har var den, hvis forrige Virksomhed, i Forening med Dauprais sindige Klogskab og Wittgensteins glimrende Tapperhed, i det mærkværdige Aar 1812, gjorde den sidstnævntes Corps til Petersborgs uovervindelige Værn. Jkke lidet bidrog han til at Preussen erklærede sig for den Europæiske Sag; thi han kastede sig dristigen med en ubetydelig Troppeafdeling imellem York og Macdonald, og formaaede hiin til at forlade Franskmændenes Partie. Ved Dresden, hvor han fægtede med udmærket Tapperhed, blev han saaret; desuagtet har han ved det Raad, han gav, stor Deel i det Vandammeske Corpses Tilintetgjørelse, hvorved Franskmændenne hindredes fra at trænge ind i Bøhmen. Med hvad der geraaden ham til uforgængelig Hæder er, at han i det Krigsraad, som Keiser Alexander holdt, stemte for Marschen til Paris, hvilket energiske Skridt fremskyndte den Korsiske Koloss's Fald, og derefter hiint hæderfulde Feldttog mod Tyrkerne, under hvilken han førte den russiske Øen over Balkan lige indtil den stolte Stambuls Port; ingenlunde Fiendens Sabel, blot hans Monarchs prifelige Maadehold hindrede ham fra at drage ind i Constantinopel Jassy, den 11te Juli. Vor Tilstand har naaet Elændighedens høieste Grad; vor øde Bye ligner en stor Kirkegaard. Vi tale her ikke om den Jldsvaade eller Pest, der hjemsøgte os. De ere - skrækkeligt. - kun af liden Betydenhed i Sammenligning med den asiatiske Cholera, der truer med aldeles at ødelægge os. Til Pesten, denne sørgelige Tilgift til det Tyrkiske Herredømme, hvorunder vi saa længe levede, havde vi til forskjellige Tider vænnet os; nu har det langt mildere Russiske bragt os en langt frygteligere Fjende- Cholera. Pesten begyndte langsomt, hver Gang den viste sig. angreb den sædvanligen kun Jndividuer af den lavere Klasse; hensigtsmæssig Diæt og ombyggelig Opsyn beskyttede mod dens Smitte; dens Offeres Antal stig blandt en Folkemængde af 30,000 Indbyggere, selv under dens største Heftighed, ikke til over 86 om Dagen, naar den havde naaet denne Høide, saa faldt den snart igjen og forsvandt; men denne ny Smitsoet, der er uundgaaeligere og frygteligere, end Pesten, svæver nu i fem Uger med samme gyselige Magt over vore Hoveder. Snart steg Tallet paa dens Offere til 100 om Dagen og varierer nu imellem 200 og 800. Jngen Stand, ingen Alder, intet Kjøn forskaanes, næsten alle vore Læger, næsten alle Hovederne for Bojarsamilierne, især de ældre, ere ligeledes bortrevne. Rængden af Fattige og Trængende, og Aarstidens Hede, synes at forøge dens Raserie. Hertil lægge man endnu Mangelen paa Pleie og den end utilgiveligere Skiødesløshed i Anvendelsen af Forebyggelsesmidler, og i Henseende til de Dødes Begravelse. Øvrigheden tog jo endog selv sin Tilflugt til det daarlige Middel, at belæsse Landmændennes Vogne, der bringe Levnetsmidler til Byen med Liig, og tvinge deres Eiermænd til at føre dette forpestede Læs ud af Byen og begrave det. Det var naturligt, at disse Ulykkelige skilte sig ved deres skrækkelige Fragt, saasnart de ikke nødtes til at føre den længere, og slængte Ligene paa Gaderne, hvorved Smitten uundgaaeligt udbredtes over det flade Land og til Armodens Hytter. Denne Ødelæggelse er derved saa rodfæstet i vort Land, at vi ingen Ende see derpaa, uden i vor fuldkomne Udryddelse, dersom Guds Barmhiertighed ikke kommer os umiddelbart til Hjelp.