Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-08-01
Blandt alle Udyder gives der neppe nogen, der strider saa ganske mod vor Bestemmelse, undergraver saa ganske de Grundstøtter, hvorpaa vore gjensidige Pligter hvile, fornedrer saa ganske vort sande Menneskeværd, som Paaholdenhed. Efter Naturens evige Love bidrage alle skabte Væsener i en uafbrudt Kjæde til hinandens Tarv og Ophold. Lige fra Solen, der udbreder sine velgjørende Straaler over det hele Universum indtil det mindste Blomster, som aabner sit Honningbæger for Bien, virker Alting af en naturlig, dybt indplantet Delvt, til dette store Maal. Mennesket allene kan ved Misbrugen af sin fri Villie unddrage sig denne uforanderlige Naturlov, og negte sin Broden hvad det mindste Blomster ikke negter Bien. En Enier er derfor det foragteligste Væsen i hele Skabningens Række. Han drager sin Haand tilbage, der hvor en medfødt Følelse siger ham, at han bør række sin trængende Broder den; han tilegner sig en anbetroet Skat, som kun blev ham givet i den Hensigt, at han skulde gjøre den frugtbringende. Men ingen Udyd medfører ogsaa en større Straf end Paaholdenhed. Gnieren føier aldrig den himmelske Glæde, at have bidraget til andre Menneskers Lykke, hans Hjerte er han for Laknemmelighedens fødeste Jndtryk, han foragtet af enhver Retsindig, og alle Gode skye hans Omgang. Men beklageligt er det, at de fleste Mennesker heri, som i saa mange andre Tilfælde, ere alt for overilede i deres Domme. Dyder og Udyder bedømmes i vore Dage næsten altid kun efter det udvortes Skin. Den, som forstaaer den Konst, at sætte en smuk Farve paa sine Handlinger, kan saare let skuffe Mængden Under Gavmildhedens Maske skjule alt for ofte Egennytte, Gimresyge, Forfængelighed og Lei sindighed sig. Han, som kjender enhver lønlig Praa af det menneskelige Hjerte, kan ene bedømme Menneskenes Gavmildhed og den sande Hensigt. For svage til at see ind i disse Vraaer burde vi vogte os vel for, ubetinget at kaste Ringeagt paa dem af vare Medmennesker, som Rygtet tillægger Paaholdenhed, eller ubetinget at prise dens Hjerte, hvis Gan mildhed vi bestandig høre omtale, og derfor forfeiles Hensigten af Godgiørenhed ved saa mangfoldige Leiligheder. Mange ere almindelig bekjendte for deres Gavmildhed, blot fordi de altid sørge for, at den ikke bliver skjult. Andre udskriges for store Gniere, blot fordi de enten ikke forstaae eller ønske, at gjøre hele Verden, bekjendt med de Velgierninger, de udøve, og atter Andre gjøre Alt hvad deres Ævne tillader, uagtet Mængden dog bestandig troer, at de burde gjøre mere. Den store Hob forstaaer intet bedre, end at beregne Folks Formue. Den gives Mennesker, som vilde paatage sig at vurdere deres Medborgere paa Marker og Skillinger nær. Hænder det sig uheldigviis, at den Mand, hvis Gavmildhed de vilde bedømme, staaer anskreven i deres Bog for dobbelt saa rig som han virkelig er, og efter deres Beregning altsaa burde være endnu en Gang saa gavmild, saa udraabe de ham strax for en Harpagen og en Udarmhiertig. Vil man være retfærdig, saa vogte man sig vel for, at istemme saadanne Menneskers Raab, som saa mange, for at have Skin af Ædelmodighed, ere saa redebon til at erklære for uomstødelig Sandhed. Mangen en saakaldt ædelmodig Mand er ofte en aagrende Guier, som stedse beregner sine Velgierninger efter den Berømmelse, han kan hoste derved, men som er haard og ubarmhiertig, naar han skal gjøre Godt i Løndom; mangen en tilsyneladende Gnier er ofte meget gavmildere end vi troe. (Fortsættes)