Københavns Adresseavis, 1778-01-21
Begravelse. i Frederichs tydske Kirkes Kapel den 22 Januarii. Af Johannes Ewald. Chor. See da, tag da Offeret, Strænge Gud, som du begierte. Styrk os, lær os bringe det, Med et ugienstridigt Hierte, Tag vor Fryd, Almægtige! Ak, det var vor Eneste. - Sol o. Abraham adlød din Dom, Mamre hørte Saras Klage! Og du smilte; og han kom Ved sin Jsaaks Arm tilbage; Ak for os var Naaden døv! -Al vor Lyst - vort Haab er Støv Tutti. Langsomt gaae vi, hver for sig, Jsserne med Støv bestrøde, Angstfuld, vild, med bittre Skrig, Seer os Moderen i Møde - Ak min Søn, min Søn, jeg seer Aldrig dig! - ak. - aldrig meer! - Aria. Det sidste Glimt af Haab berøvet, Forlade vi vor Ven i Støvet; Og mørk, og eensom er vor Veil - Den Gud, hvorpaa vi turde haabe, Bød ingen kiærlig Engel raabe, Død, skaan dem - skaan dem! - dræb ham ei Recitativ. Skiønt var vort Haab - og stort - og trygt, Thi Glæder qvalte hver en Frygt Vor Fredrik, at Du vante. Vort Hierte kunn til himmelsk Vellyst! Fortrolige med den, med alt hvad Dyden spaaer Saae vi den modne Frugt - den, som Du skulde bære: Din Kredses Held, og Lyst - Dit Lands - Din Alders ere Og lydigste, hvad Himlen spaaer Din Løn, Dit Vel, Dit sølvgraa Haar, - O Gud: Dit Blomster saae vi kun - og hastig gik det ud Enhver, som saae det, græd Hver Ven af Cimbrer græde Hver Muses Graad fortolkte Tab og Smerter, Men bange Fader! - Moder! - knuuste Hierter, O skiænk dem, Gud, o skiænk dem salig Graad! - O smelt det stirrende - det matte mørke Øie Viis dem der Fredrik i din Glæde! Viis dem hans Fryd! - at der beklemte Bryst, Selv, naar de see hans Grav, maa føle Væmods Lyst Aria. Svøbt i Glands af Din Forsoner, Elskte, skiult i Svælg af Fryd; Mærker Du blant Glædens Toner, Ei vor Jammers hæse Lyd! Nyd Din Lyst! - vor Graad skal væde Graven, Asken af vor Glæde; Og hvert Fodsvor af Din Dyd! - Thoral. Knæl, og tilbed. Hans Miskundhed, Hvis Domme vi tilbede! Frelste Siæl, Dig gav han Fred; Os kun traf hans Vrede! - Priis glade Aand. Din Frelsers Haand, Som gav Dig Livets Krone. Evig frie for Støvets Baand, Knæl for Naadens Throne, Dig har hans Røst Lægt og forløst! Os fængsler den og saarer; Vi beholdt kun til vor Trøst, Disse heede Taarer! In tumulum. eximiæ spei juvenis UERII TRIDERICI S UHM. Te rogo, qui properas, gressum modo siste, viator, Et lacrimis reple marmora seulpta tuis. Unicus hoe tumuld S U HMI concluditur hæres, Raptus ab amplexu mater amata, tuo. Nec minus ipse dolet genitor, saa gandia, natum, Et quo plus dolens, unicus ille suit. Florens spes Phoebi, spes regni, clauditur urnaExigna, at nostra spe mod magnus erat. Hic sepelit cum denato saa gandia nato SUIMUs urbis honer, SUIIMus orbis amer. L. M. C. P. Exempler af Mallings store og gode Handlinger af Danske, Norske og Holstener. Oddur Gottschackson, en ung Islænder, reiste ned til Dannemark, og siden ud i Tydskland, for at studere Sprog og Videnskaber. Religionens Lærdomme, vare ikke de, han agtede mindst betydelige, han søgte fornemmelig at erhverve sig Jndsigt og grundig Jndsigt i dem. Det var paa den Tid, da Luther havde begyndt at ivre mod Pavens selvtagne Myndighed og den almindelige Vildfarelse i Christenheden. Luther talede høit mod Paven, og Paven udraabte ham igien som Kietter. Denne Strid giorde megen Opsigt. Den unge Jslænder blev ogsaa opmærksom, ei, som de fleeste i den Tid, af blot Nysgierrighed for Personerne. men af Høiagtelse for Tingene, der tvistedes om, og Længsel efter at vide, hvad der var det rette. Han randsagede, sammenlignede Grundene paa begge Sider, og tænkte saavidt han kunde. Men hans unge Siæl var endnu for uøvet til at oversee saa viiden Plan i en Hast. Han standsede i sine Undersøgninger, og vidste ei meer hvorhen. Dette gjorde ham uroelig i Sindet, saa han grublede baade Nætter og Dage. Somhan en Nat laae i disse sine sædvanlige Betragtninger og begyndte at ængstes meget, sprang han op af Sengen, bad inderlig til Gud, at han selv vilde oplade hans Øyne, at han vilde lede ham til Sandheds saliggiørende Kundskab, og velsigne hans Bestræbelser i saa vigtigen Sag. Derefter fortsatte han sine Eftergrandsk ninger med meere Sinds Rolighed. Han naaede sit Ønske, da han snart blev overbeviist om, at Luthers Lærdomme vare grundede i Biblen, og altsaa de rette. Efterat han havde fuldendt sine Studeringer, reiste han tilbage til Jsland. Ham blev der tilbudet et Præste-Embede, men da den catholske Religion herskede der endnu i fuld Drift, og han saae det ei endnu var den beqvemme Tid at tale derimod, undskyldte han sig for Lærre-Embede, for ei at tale mod Samvittighed og Overbeviisning. Han tiente som Famulus hos Bispen i Skalholt, dyrkede imidlertid i Hemmelighed sin Gud efter den Oplysning, han erhvervede sig ved at læse Bibelen, og stial sig til at oversætte det nye Testamente paa islandsk, paa det at naar Luthers Lærdom ogsaa engang naaede der til Øen, man da strax kunde læse Biblen i Landets Sprog. Siden Europæerne bleve mægtige i America og paa Kysten af Africa, have begge disse Landes Jndbyggere kun alt for jevnlig maattet føle ei allene et Aag, men endog et dybt nedtrykkende Aag. Man har vant sig til at ansee Mennesker som Slaver, og Slaver som umælende Dyr. Man har kjøbt dem og solgt dem, og overalt behandlet dem med en Haardhed, der giør de slebne Europæer kun liden Ære. Vore danske Handlende kan vel i Almindelighed ei fritages, fra at have taget Deel i disse Voldsomheder. En Deel have troet, at de henhørte til Handelen, og derfor ey gjort sig Betænkning om at følge Mængdens Exempler. Dog kunne vi og rose os af at have havt Mænd, der have vedligeholdt Sindstyrke nok til at modstaae de almindelige Vaner, og Følsomhed nok til at ynkes over Slaver. En saadan Mand var Christen Cornelisen (eller Nielsen), som ti Aar efter at de Danske havde fæstet Fod paa Guinea, blev der sat som Overkiøbmand for Handels=Selskabet. Denne brave Mand vidste at drive Handel og bruge Overmagt, uden at fornærme Menneskeligheden. J al den Tid han opholdt sig der i Selskabets Tieneste, omgikkes han Negerne, baade dem, som vare hans Slaver, og andre, med en besynderlig Venlighed, og viiste sig overalt meer som Ven og Fader end som Kiøbmand og Herre. Negerne, som ikke vare vante til saadan Medfart, skiønnede og derpaa; de ærede ham, elskede ham, ja vare ham saa hengivne, at endog de reddede hans Liv mod nedrige Avindsmænd, der lurede paa at dræbe ham. Efter sex Aars troe Tieneste blev han kaldet tilbage til Fædrenelandet. Da han skulde forlade Kysten, blev den en almindelig Sorg. Negerne fuldte ham Flokkeviis, til Strandbredden; en af Naboe=Kongerne kom selv, geleidet af et stort Følge saa langt ned til Søekanten, som han endnu aldrig havde været, allene for at bevidne ham sin Høiagtelse; og da han ei selv formedelst Landets Skik maatte gaae lige til Stranden, lod han sit ganske Følge gaae i sit Sted, for at bevise ham alden Hæder, han kunde udtænke. Efter hans Afreise blev hans Minde endnu saa høit agtet paa Kysten, at mange af de Sørte, for at erindre hans Navn, lode deres Børn kalde Cornelist. Jngen Under da, at han i sin Tid kunde give Handelen paa Guinea Liv, og befæste Christiansborg der paa Kysten med Mure. Den ædelmodige Mand er altid søgt, og driver sit Verk ved villige Arbeidere, naar Menneskeplageren langsom fremtvinger sit ved modtvillige Trælle. Nyheder.