Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-07-02
Man har i nyere Tider søgt ved Præmier at belønne, endog de Mennesker, der enten ikke gjøre andet end fremme deres eget Gavn, eller opfylde deres simple Pligt. Haandværksdrengen og Svenden, der til sit eget Bedste flittigen besøger Søndagsskolen; Bonden, der planter levende Gjærder, og Bondekonen, der spinder flittigen; Alle nyde de opmuntrende Belønninger for deres Flid, hvor meget den end maa betragtes som Frugten af Stræden efter at fremme eget Gavn. Embedsmanden, der i en Række af Aar har tjent Staten tro og virksomt, faaer, naar han bliver aldrende, eller udygtig til Arbeide, en passende Pension, og for hans Enke er der ligeledes sørget. Men ene Tjenestepigen og Tjenestekarlen blive, naar Svaghed og Alderdom indtræffe, ubelønnede for et heele Livs tunge og redelige Stræben. Tjenestepigen især, som ikke er bleven gift, har den mørkeste Udsigt for Øjne, naar Skrøbelighed forbyder hende at arbeide. De, i hvis Tieneste hun har været, ere i Almindelighed fremmede for hende fra det Øieblik af, hun forlader Pladsen, og sjeldent have hendes Slægtninger saa meget til Bedste, at de kunne understøtte hende. Er dette Udsigter, der kunne opmuntre en Pige til at tjene tro og virksomt, Kan man vel vente, at i en Tidsalder, hvor retskaffen Tjeneste saa ilde lønnes, synderlig mange ville følt Drivt til at udmærke sig ved tro Opførsel, – En afdød Medborger har rigtig nok for en Deel Aar siden, blandt andre Legater ogsaa udsat et for Tjenestetyender, der i en Tid af 10 Aar have opført sig vel i deres Tjeneste; men deels bestaaer den hele Belønning kun af 150 Rd.; deels kan den kun falde i Enkeltes Lod. Men blandt alle vore Legater finde vi iøvrigt, saavidt jeg mindes, ikke et eneste, der belønner Tyendets tro Tjeneste, og blandt alle vore Stiftelser ikke een, hvor aldrende og svage Tjenestepiger, i Be Betragtning af deres gode Opførsel, pligtmæssigen optages. Enhver, som indseer Vigtigheden af gode Tjenestefolk saavel for hver enkelt Mand isærdeleshed, som for Staten i Almindelighed; enhver som føler, hvilken Erkjendtlighed vi skylde det Menneske, der i en Række af Aar har tjent og tro- og skikkeligen, vil istemme det Ønske, at der maatte oprettes en egen Stiftelse for Tjenestepiger, der i endeel Aar have opført sig vel i deres Tjeneste, og hvis Kræfter ikke tillade dem at tjene længer. Ved at sætte større Værd paa Tyendets Tjenesteiver; ved at belønne den med klækkelige Præmier, tilveiebragte ved patriotiske Medborgeres og Medborgerinders frivillige Sammenskud, vilde man meget kunne bidrage til at gjøre troe Tjeneste og anstændig Opførsel, mere almindelige blandt vort Tiende. Men saalænge dets gode Sider saalidet paaskjønnes, ja endog lønnes med Utaknemmelighed, nytter det kun lidet at undersøge Aarsagerne til dets ufordeelagtige Sider eller forestaae Midler til dets Forbedring. Om Markfred. Ten af de Landvæsensgjenstande, som i denne Tid sysselsætte mange Penne, er Markfreden. Hvad der har givet nærmest Anledning dertil er Landhuusholdnings Selskabets Forslag til Rentekamret om hiint vigtige Formaals Opnaaelse, og Rentekamrets Forespørgsler i den Anledning til Amtmændene. Gienstanden i sig selv er ikke blot vigtig for Landmanden, men ogsaa for Kjøbstæds manden; thi, saa længe Marken savner Fred, kan man ikke vente at Agerdyrkningen, den første Grundstøtte for Landets Vel, vil kunne blomstre. Mangel paa Fred vil altid have en skadelig Tilbagevirkning paa Kjøbstædsmanden, der trænger til Jordens Frembringelser. Endog den drivtigste Landmand har mange Fiender at kjæmpe imod, snart ødelægge de rodende Sviin hans Ager, snart hoppe Faarene over Hegn og Grøfter og søndergave hans frodige Planter, nu flyve hans Naboers Gjæs, og nu løbe deres forsulte Heste over til hans Jordlodder. Fra den ene Dag til den anden kan han see Frugterne af sine Forhaabninger og Maalet for sine Ønsker aldeles tilintetgjorte. Hvor tungt dette er, skjønner og føler enhver.