Almuevennen, 1844-09-04
Auditeur Roulund Uagtet jeg meer end een Gang paa given Anledning har talt over Sagen, maa jeg dog atter gjentage, at da Rigets Stænder overdrog Frederik den Tredie Arvesuccessionen og kasserede Haandfæstningen, skete det under det udtrykkelige Vilkaar, at han i en skriftlig Revers skulde tilforsikkre Stænderne, at Hensigten med denne Forandring alene skulde være, at fremme Rigets Vel og opretholde Alles Rettigheder og Privilegier. Med andre Ord, at Kongen skulde udfærdige et Charte eller hvad helst man vil kalde det, og Stænderne gik i deres Troskyldighed saa vidt, at de antoge, at Kongen kunde udføre dette Hverv bedre end de selv; men istedetfor et Charte efterlod Frederikden Tredie sig en Kongelov. – Hvad siger da denne Kongelov, den siger iblandt Andet i den 3die § "at Kongen kan undtage hvad og hvem han lyster ud af Lovens almindelige befaling. – Jo oftere og nøiere jeg overveier disse Ord, desto klarere bliver det mig, at i Kraft heraf er Kongen den eneste virkelige Eier af det ganske Land og det ganske Folk. Og den gamle Adelsmand, hvis Forfædre sad i Danmarks Riges Raad paa den Tid Adel havde Noget at betyde, den store Jorddrot med sine udstrakte Eiendomme og den penge mægtige Kjøbstædmand, enhver især, hans Selvindbildskhed og Selvbedrag være nok saa stor, er dog, naar Alt kommer til Alt, i statsborgerlig Forstand ikke Andet end et Rul, for ikke at bruge et hadeligere Udtryk, Og man indvende ikke, at vi, som bygge og boe her i Landet, vide bedre, hvorledes det i Gierningen forholder sig; at vi have gode Love og gode Jnstitutioner, og at Magtsprog i den senere Tid ere uhørte, og at selv den Omstændighed, at jeg staaer her og taler saaledes, vidner for det Modsatte. Alt det indrømmer jeg, men jeg paastaaer derhos, at det ikkun er en Følge af Kongens Naade, og ikke, som sig hørte og burde, en Følge af Landets Ret; thi Kongen kan undtage hvad og hvem han lyster ud af Lovens almindelige befaling. At fremmede Nationer ogsaa betragte Sagen fra denne Side er bekjendt nok, og heraf lader sig forklare, at i den Periode, som indtraf under Frederik den Sjette, da Eiendomme her i Landet vare sunkne fast til ingen Værdi, paa samme Tid udvandrede mange Landbofamilier fra Skotland med en Formue af indtil 10,000 st., fordi de ikke troede med en saadan Sum at kunne udrette noget Tilstrækkeligt i deres Hjem. Hvorfor tyede de da ikke til Jylland, hvor en saadan Capital paa een Gang kunde have gjort dem til Matadorer, Var det maaskee, fordi de vare kjede af den gamle Verden; jeg troer det ikke; thi jeg har aldrig hørt, at nogen Europæer for stedse har forladt denne Verdenspart uden med kummerfuldt Sind og aldrig stillet Længsel, – eller var det fordi de oversaae de Farer og Fataliteter, som ere forbundne med en Nedsættelse i øde Egne hin Side Verdenshavet; jeg tvivler derpaa; thi dertil vare de altfor oplyste og altfor vel underrettede. Eller var det fordi Jyllands Jordbund og Clima frembød uovervindelige Vanskeligheder. Ingenlund, thi Jyllands Jordbund og Clima har netop meget tilfælles med Skotland. Hvad var da Grunden, Jeg troer, at det rigtige Svar maa søges i Refrainet paa en gammel engelsk Sang, der gaaer ud paa, at fribaarne Britter aldrig ville være Slaver. Saaledes staae vi altsaa i Verdens Omdømme, og jeg formoder, at det er for ikke at see det, at Nationen i saa mange Aar har lukket Øinene i, men nu mener jeg, at det er den høie Tid at slaae Øinene op. Da Preusserne 1813 reiste sig for med Kæmpekræfter at gjenvinde den tabte Selvstændighed, befriede de med det samme deres Fyrste fra den Undertrykkelse, hvori han blev holdt af Frankrigs mægtige Behersker, og da omsider alle franske Hære vare tilbagetrængte hiinsides Rhinen, da viste de tydske Fyrster sig taknemmelige i Ord, og Tiden overstrømmede af faare Tallemaader og store Forsættelser. Men hvad fik Preussen for saa uhørte Anstrængelser – almindelig Cosscription, Provindsialstænder og stænderiske Comiteer. Fik de da ikke mere Jo, den dyrtkjøbte Erfaring, at naar et enigt, kraftigt og begeistret Folk reiser sig, formaaer det hvad det vil. Da den franske Revolution udbrød i 1830, reiste ogsaa Polen sig, og medens Sagens Udfald endnu var uafgjort, og Warschau endnu var ubeseiret, erholdt Danmark sine Provindsialstænder. De stænderske Comiteer have været os tilbudte, og Conscriptionen ligger paa Bordet. Forsaavidt ere vi altsaa næsten lige saa langt fremme som Preusserne, uagtet vi selv Jntet have gjort, men om Preussen bestandig vil gaae fremad, og om det bestandig vil trække os med sig maa jeg overlade Andre at bedømme, men det tør jeg mene, at under alle Omstændigheder er det hæderligst, næst Guds Hjælp, at kunne takke sig selv for sin Lykke Hermed har jeg for denne Gang udtalt mig over Sagen, men forinden jeg sætter mig, vil jeg anbefale mit Fædreland til det Væsen, som styrer Verdens Skjæbne, og jeg vil bønfalde om, at Kongens Hjerte maa vendes derhen, at siden man dog paastaaer, at Landet i mange Deele regjeres efter liberale Grundsætninger, at Forfatningen da ogsaa maa blive fuldstændig liberal, saa at den kan kjendes værdig for en oplyst Tidsalder, en cultiveret Ration og en høirdannet Konge, Endnu et Ord, jeg har reist mig saa tidligt, forat Enhver, der misbilliger mine Anskuelser eller Udladelser, kan faae Tid og Leilighed til at udtale sig, men jeg maa sige som Christus, har jeg talt ilde, saa overbeviis mig, men har jeg talt ret, hvi slaae J mig da. Paa dertil fra Præsidenten given Anledning erklærede Auditeur Roulund at forsaavidt han havde brugt Ordet "Slave, da havde han derved tænkt sig den Maade, paa hvilken fremmede Nationer kunne betragte den danske Nation, som manglende garanterede Rettigheder. (Forts.)