Aalborg Stiftstidende, 1843-01-10
Ved i Aalborg Stiftstidende for Torsdagen den 29de i M. at referere Forhandlingerne i den jydske Stænderforsamling i det første Møde den 19de f. M. og derundehvad der passerede i Anledning af de 2de Deputerede, Legationssecretair Hvass's og Godseier Nyholms Udtrædelse af Forsamlingen, har De dertil knyttet nogle bemærkninger om dette de nævnte Deputeredes Forhold, og Dehar misbilliget det, idet De har yttret, at hverken Vælgerne eller Publicum kunde være tilfredse dermed og at de nævnte Deputerede derved have handlet imod deres Pligt Denne Dom har De støttet derpaa, at den kongelige Commissarii Forbud imod, at Forhandlingerne om den af Forsamlingen indgivne Addresse bleve optagne i Stændertidenden, – hvilket som bekjendt foranledigede de nævnte Deputeredes Udtrædelse – kun er en Yttring af den Commissarius hjemlede Myndighed, og at de nævnte Deputerede derfor maatte være beredte paa, at Sligt kunde indtræffe og maatte underkaste sig en saadan Bestemmelse som hjemlet i Loven, da denne maa respecteres, saalænge den bestaaer, hvorhos De tillige har sammenlignet de nævnte Deputeredes Forhold med den Deputerede Lorenzens Forhold den slesvigske Forsamling. Jeg kan ikke betragte d'Hrr. Hvass's og Nyholms Forhold paa denne Maade, men maa ganske billige det og finder, at de have erhvervet sig Krav saavel paa deres Vælgeres som Publicums Erkjendtlighed. At den kongelige Commissarius har været berettiget til det af ham gjorte Skridt, er vel rigtigt, men naar De deraf slukter, at en Deputeret skal finde sig deri og vedblive sin Function, hvorledes end den kongelige Commissarius finder sig foranlediget til at bruge sin Myndighed, da kan jeg ikke være enig med Dem deri. At de nævnte Deputerede ikke ere udtraadte af Forsamlingen fordi den kongelige Commissarius er tildeelt en saadan Myndighed, fremgaaer tydeligen af deres Foredrag, men dette viser ogsaa, at de ere udtraadte, kun fordi Commissarius i det givne Tilfælde udøvede sin Myndighed, og jeg veed ikke, paa hvilken anden Maade de, saaledes som Omstændighederne vare, skulde kunne have forholdt sig, naar de følte Vigtigheden og Værdigheden af deres Kald. Det maa vel erindres, at den holsteenske og slesvigske Stændertidende har berettet, hvorledes Forholdet til Danmark der er omtalt og hvorledes det Danske der er behandlet; den jydske Forsamling vilde nu tage til Gjenmæle derimod, men kun selve Adressen maatte almindeligen bekjendtgjøres; det Udkast, hvorfra den er udgaaet og de Discussioner, hvorigjennem den er tilbleven, maatte derimod ikke komme fremDen jydske Forsamling staaer saaledes – for at bruge Hvass's egne Ord med Hensyn til Offentliggjørelsen, af Discussionerne under en strængere Control end de flesvigske og holsteenske Stænderforsamlinger, At enhver samvittighedsfuld Deputeret maa beklage saadant, kan vel ikke nægtes, og at det ikke er nok at udtale sin Beklagelse, men rigtigere og værdigere at vise den i Handling end i Ord, kan vel heller ikke nægtes. Stænderforhandlingerne have saa liden Offentlighed, at de vanskeligen, naar Forsamlingen skal være meer end et blot Collegium til at give Regjeringen Raad, men ogsaa vinde Folkets Anerkjendelse og styrke Almeenaanden, kunne taale mindre. Enhver Deputeret maa derfor vogte paa Stændertidendens Fuldstændighed og Troskab, som paa Jnstitutionens Grundpille, og det maa derfor stedse være en af den Deputeredes helligste Pligter: af al Evne at bidrage til, at Commissarii Censur myndighed saa sjeldent som muligt kommer til Udøvelse. Der var i det omhandlede Tilfælde saa meget mere Opfordring for den Deputerede til at handle, som Udeladelsen af Forhandlingerne maatte opvække Forestilling om, at der, som Commissarius siger, saavel i Udkastet til Adressen som under de derved foranledigede Discussioner, er forefaldet adskillige skarpe Udtryk, og der i Stændertidendens Taushed herom er aabnet en viid Mark for Rygtet og den privare Meddelelse. Lad Udtrykkenne være saa skarpe, som de ville, saa er det dog bedre, at de kjendes, og at det viser sig, at hvad der maaskee kun har været en Enkelts Yttringer, er blevet bestridt og ikke antaget af Forsamlingen, der i Adressen har udtalt sig vistnok saa moderat, som den Forsigtigste kan ønske. Det var saaledes af flere Grunde beklageligt, at Commissarius fandt sig foranlediget til at gjøre Brug af sin Myndighed, og denne Beklagelse maatte den Deputerede være forpligtet til at vise i Gierningen. At Omstændighederne nu vare saadanne, at der ikke stod anden Udvei hertil aaben, end den af dHrr. Hvass og Nyholm valgte, synes mig klart. Commissarius siger nemlig selv, at for hans private Vedkommende kunde intet være ham kjærere end at Forhandlingerne meddeeltes i Tidenden", og lægger man hertil, hvad Commissarius i samme Foredrag har anført om, at man i Hertugdømmerne søger at standse Udbredelsen af Yttringer, som kunne være anstødelige for Danmark og at det Danske Cancelli har udstedt et Circulaire i lignende Øiemed, kan man neppe betvivle, at Commissarius har handlet efter Regjeringens Anskuelser. Det kunde derfor intet Resultat bringe, om Hvass, saaledes som Commissarius foreslog ham, var indgaaet med en Klage over Commissarii Forhold, da det ikke var over Commissarius personlig, men over Regjeringens igjennem Commissarius udtalte Anskuelser, at han fandt Grund til at beklage sig. Skulde der derfor gjøres Noget, og at Sagen var for vigtig til at gaae upaaagtet hen, troer jeg i det Foregaaende at have viist, var det Rigtigste, at Forsamlingen indgik med et Andragende til Hans Majestæt om, at den ikke kunde billige Regjeringens Anskuelser og om Forandring i den tagne Beslutning, men som bekjendt var det Dagen førend Forhandlingens Slutning, at den omhandlede Begivenhed passerede, og et saadant Andragende, som det antydede, kunde derfor ikke, under Jagttagelse af de lovbestemte Former, blive indgivet. Den Deputerede, som vilde, at Regjeringen skulde erfare, hvorledes han betragtede den ved Commissarius tagne Forholdsregel, havde derfor ingen anden Udvei end at udtale sin Beklagelse deraf og forlade Forsamlingen. Dette var den eneste Maade, hvorpaa det stod ham aabent, at lade sin Beklagelse gaae over til Gierning, og, da dette maatte være den Deputeredes Pligt, følger det heraf, at der ikke kan være Spørgsmaal om, at han derved skulde paadrage sig Ansvar, end sige et stort Ansvar. Havde flere Deputerede fulgt det givne Exempel, saaat Forsamlingen af den Grund var bleven opløst, da var Ansvaret faldet ikke paa de Deputerede, men paa den, der gav Aarsag til et saadant Skridt. Som et Beviis paa den af Dem udtalte Misbilligelse af de nævnte Deputeredes Forhold, har De og saa anført, at deres Exempel ikke blev efterfulgt af noget Parti i Forsamlingen, men dette viser kun, at der har været flere Deputerede, som ikke have betragtet Sagen paa den Maade, som Dhrr. Hvass og Nyholm og det indeholder ingen Grund for, at disses Forhold er urigtigt, hvorimod det just heraf viser sig, at de ere selvstændige Mænd, der med Tilsidesættelse af alle Hensyn og uden ydre Paavirkning handle efter deres Overbeviisning. Det maa derhos erindres, at det var under samme Møde, at Commissarius tilkjendegav sit Forbud og at de nævnte Deputerede toge deres Beslutning, saaat der ikke var lang Tid til Betænkning, og jeg skulde næsten antage, at en længere Overveielse havde ført flere Deputerede til det samme Skridt. "Det Anførte viser ogsaa det Urigtige i at bedømme de Deputerede Hvass og Nyholm efter samme Anskuelse som den Deputerede Lorenzen, thi han havde at beklage sig ikke over en i Overeensstemmelse med Regjeringens Anskuelser af Commissarius tagen Beslutning, men over Commissarius og Præsidenten personlig, og han kunde derhos afvente Regjeringens Afgjørelse inden Forsamlingens Ophør, men dette kunde Dhrr. Hvass og Nyholm ikke. "Jeg skal kun endnu tilføie, at Thrr. Hvass's og Ny holms Forhold stiller sig for mig kun som en Tilkjendegivelse af deres Utilfredshed med den enkelte tagne Beslutning og ikke som en Tilkiendegivelse af Utilfredshed med den Commissarius tillagte Censormyndighed, og Conseqventsen medfører derfor ikke, at de udeblive fra de fremtidige Forsamlinger; thi det staaer dem da aabent paa en anden Maade at remonstrere mod en Fremgangsmaade, som de nu ikke paa anden Maade kunde bestride, men jeg maa meget beklage, om de skulde finde sig foranledigede til fremtidigen at udeblive, da de Begge have viist sig som fuldtværdige til deres Plads og at de vide med Værdighed og Selvstændighed at hævde den. Denne min Skrivelse beder jeg Dem at optage i Deres Blad og forbliver Deres ærbødige V., den 7de Januar 1833. Idet vi hensætte ovenstaaende, fra den af os yttrede, forskjellige Anskuelse om de tvende Deputeredes Udtrædelse af Forsamlingen, troe vi ikke, at nogen yderligere Motivering af vor fremsatte Mening derved er gjort fornøden og skulle vi kun indskrænke os til nogle bemærkninger om den omhandlede Gjenstand. At det af flere Grunde var beklageligt, at Commissarius fandt sig foranlediget til at gjøre Brug af sin Censor=Myndighed, have vi allerede i vort Foregaaende tilstrækkeligen udtalt, og at den Deputerede maatte være forpligtet til at vise sin Beklagelse i Gierningen, finde vi ligesaa sin Orden. En Demonstration maatte og burde fremtræde, men en Demonstration i en legal Form og som ikke traadte i Collision med andre Pligter; det er altsaa ikke og Beføielsen til en Tilkjendegivelse, men omTilkjendegivelsesmaaden her strides. At ingen anden Udvei end den at forlade Forsamlingen, skulde staae den Deputerede aaben, kunne vi med den ærede Brevskriver ingenlunde være enig i. Skjøndt Tiden var knap, maatte det dog staae til den Deputerede, enten alene, eller forenet med flere, at fremtræde og indgaae med en djærv Klage over Rødkridts brugen, og mener man selv, at en saadan Klage endog her ikke saameget maatte gjælde Commissarius, som Regjeringens formodede Villie, saa vilde en kraftig Besværing til Kongen, ledsaget af en Erklæring til Vælgerne, dog ikke have forfeilet sin Virken og vistnok fremkaldt et heldigere Fremtids-Resultat, end det der ved at gaae bort fra Forsamlingen kan være vundet. Man vilde saaledes efter Sandsynlighed ikke blot have udrettet det Samme, men Meer, i en legal Form, og Forhandlingerne vilde ikke have lidt noget Afbræk, eller Afsavn af Deputerede, eller den totale Forstyrrelse, som de ved flere Deputeredes Bortgang udsattes for. At den anvendte Adfærd heller ikke fandt bifald i den øvrige Forsamling viser sig ikke blot deraf, at ikke flere tiltraadte, men at ogsaa flere af de djærveste frisindede Deputerede, saasom With og Oliem. Schytte, paa det Bestemteste erklærede sig herimod Hvorledes Publicum og Vælgerne tænke herom, maae disse nu selv afgjøre. At de tvende agtede Deputerede skulde finde Anledning til ikke oftere at møde, have vi heller ingenlunde tænkt os. Strænge Herrer regjere kun kort. Den Barskhed, hvormed Aaret begyndte, er ogsaa allerede gaaet til Ende.