Aalborgs Stifts Adresseavis, 1824-02-04
Capitelstaxt paa 1823 Aars Afgrøde. For Tiborg Stift: Rug 2 Rbd., Byg 1 Rbd. 28 s., Havre 4 Mk. 8 s. pr. Tønde. Alt i Sølv. Prolog, fremsagt paa Hans Majestæt Kongens Fødselsfest, den 28de Januar 1824. Paa festlig Dag jeg for Dit Blik fremtræder til hellig Fryd, orædle Dannerfolk! At sjunge Danmarks Fryd og høie Glæder, kun frygtsom vover jeg som Scenens Tolk. Ja var mig givet Baldurs Skiald, din Aand, til Pindi steile Tind mig op at svinge! O! høitidsfuld min Harpe skulde klinge, og frit jeg Strængen slaae med uvant Haand. Da skulde jeg, o Cimbrig! Dig synge et Qvad, som Leireskovens Digter sang. Hvidlokket Skjald sig skulde da for unge, ret som han hørte Evalds Harpeklang. Høit skulde Ekko over oprørt Strand til Herthas Øe og Arelstad sig svinge, og Ægir skulde paa sin Sølvervinger med Æolsharpen tone vidt om Dan. Men af Med Skjælven blot jeg Strængen rører; thi uvant Skiald har Harpen i sin Haand. - Dog blid Begeistring Harpespillet fører, og fro sig svinger lænkebundne Aand. Thi, ton, min Harpe, Ton med himmelsk Lyd! Og Cimbrers glade Jublen Du besjunge! Høit lad dit Ekko over Codan runge, for elsket Drot, til Dannerfolkets Fryd. Den glade Dag, vi, Cimbrer, atter skue, der Danmark gav sin fredegode Drot. Høit tone Sange; Festens Glæder lue paa Hav og Land, i Hytte, Borg og Slot. Thi Frederik er elsket høit i Nord. Han stedse Danmark var den Fredegade. Høit elsker han sit Folk, som Oltids Frode og er som Helge, Rurik, viis og stor. Fro sidder han paa Tronen; huld han smiller til sin Maria, der saa englemild sig støtter til ham; Haand i hendes hviler; og i hans Øie blusser Ungdomsild. Blid taler han: "Hvor er min Lykke stor, "Mig elsker Dannerfolket, o saa saare! "Mit Tempel kan jeg i Dets Hjerte kaar, "hvor idel Kjærlighed og Troskab boer. "Som Yngling faae det mig for Land at stride, "da Albion forstyrred Danmarks Fred. "Som Mand det saae mig stille Sorg at lide, "da Danmarks Stolthed bort paa Bølgen gleed. "Som Drot det skuede mit Kummersvæld, "da jeg til Himlen hede Taare sendte. "Du, min Maria, Du det Offerskjendte, " som jeg med Veemod gav for Danmarks Held. "Ja! - Sielden idel Glæde til mig smilled, "Af Sorg omringet jeg Guldkronen bar. " Selv da i Fredens Skjød Danriget hvilede, "Af Sorg omringet jeg Guldkronen bar. " Selv da i Fredens Skjød Danriget hviled, jeg Folket mangen Taare offret har. "Gud, Danmark sign, Maaske snart ned min Livsfol daler under Vestens Bølger, -"Det skee, naar mig kun stedse følger, " som min for Landet, Folkets Kjærlighed." Han tang. - En haabfuld Taare venlig lyste i Øiet blid. - Han til Maria saae. Med Bemodstanken fremmed, let hun gyste; for Himlen knælende hun bønlig laae. Hun bad: "Gud skjænke Fædrelandet Fred! Lad Fredrik længe Danmarks Krone bære. Umiskjendt altid lad hans Hæder være Danfolkets Kjærlighed! Det skee! Det skee!" Og Ekko gjenlød høit om Danmarks Strande for Fredriks Held og Folkets Kjærlighed. Gid længe han med Kongekronen stande: Og himmelsk Held hans sildig Alder fred! Held Kongehuus. Og Held hver Dannemand, Som elsker Drot og fremmer Landets Ære. Vor Fesidagsglæde høitidsfuld skal være! Held Konge, Kongehuus. Held Fædreland, Bigum. En lille Nød at knække for ormstukne Tænder.