Aarhuus Stifts-Tidende, 1834-10-11
En Reisende, der nylig har været i Persien, var i Teheran Vidne til en eiendommelig rædsom Henrettelse. Det var en af Haremets Qvinder, der var dømt til Døden. Paa Pladsen udenfor Haremet var paa en dertil opkastet Jordhøi opstillet en stor Mør ser, hvorved en Artillerist stod med en brændende Lunte. Deelinqventinden var fra Jsse til Fod indhyllet i et sort Slør, som ikke tilstædte at see hendes Ansigt. Med faste Skridt og en i Sandhed majestætisk Holdning gik hun sin skrækkelige Død imøde. Man førte hende foran den fordærvelige Maskine, og opfordrede hende til at knæle ned og stille sit Bryst foran Skytsets Munding; hvilket hun ogsaa uden Vægring gjorde. Man udstrakte nu hendes Arme og bandt hendes Hænder til tvende Pæle, der vare nedrammede til høire og venstre Side af Mørserens Munding. Efterat dette var skeet lagde hun Hovedet paa Skytset og ventede sin Skjebne med et Heltemod, der vilde have gjort den meest uforfærdede Krige Ære. Endelig blev Tegnet givet, Lunten hævedes iveiret og sank langsomt ned paa Fænghullet; Fængkrudtet blussede op, men meddeelte sig ikke til Krudtkammeret. Den Ulykkelige hævede nu Hovedet iveiret, for at see hvad der var foregaaet; en Straale af Haab sneg sig ind i Tilskuernes Bryst; men denne Vildfarelse varede kun kort, Kanoneren dryssede frisk Krudt paa Fænghullet, Lunten hævede sig paany, Deliqventinden lagde atter sit Hoved ned paa Mørseren, denne Gang ikke uden et dybt Suk, og i samme Øieblik tordnede Skytset og indhyllede den hele Rædselscene i en tyk Krudtdamp. Da denne fordeelte sig, saae man begge Armene hænge ved Pælene, hvortil de vare bundne; i nogen Frastand laae en Fod, og længere borte nogle Stumper, af Sløret; Resten var aldeles forsvunden. Jmidlertid styrtede to Qvinder ud af Haremet, løsnede de ved Pælene hængende Arme, og tilte med dem, som blodige Beviser paa at Retfærdigheden havde havt sin Gang, tilbage til Haremet. Et levende Billede paa Krigen i de baskiske Provindser giver Oberst Caradacs Fortællinger: En at de største Fornøielser for Rodils Tropper er den for Spog saakaldte Præstejagt. Saasnart Dronningens Tropper have fæstet Fod i en Landsby, seer man hyppigt sorte Skikkelser snige sig bort bag Husene, ud paa fri Mark. Det er Stedets Geistlige, som, for deres carlistiske Forbindelser, trues af Fordærvelse ved Regjeringstroppernes Ankomst. Engang var Oberst Caradoc den Første, der saae den flygtende Præst. Strax udstødte han Jagtraabet: "Hurra. Efter ham!" hvorpaa Rodil befalte sin Adjutant at sætte efter Præsten; men Denne, en ung, behændig Mand, skjørtede sin Præstekjole op og løb saa hurtigt, at hans Forfølger maatte sætte sin Hest i Gallop; han var endda maaskee undkommen, dersom han ikke, ved at springe over en Grøvt, var gledet ud og faldet i Vandet. Nu havde Adjutanten kun ringe Møie, han steeg af Hesten, trak Præsten op af Vandet og førte ham til Rodil, som strax stak ham under sine Soldater, og lod ham i flere Dage marschere med. Zumalacarrequy har organiseret en talrig Skare, der bestaaer at lutter Præster og Munke, som Alle ere fortræffelige Skytter, og især sigte efter Regjeringstroppernes Officerer. Som Modsætning til denne sorte Bande har Jaurequi dannet et Corps af omtrent 6 til 700 Kirkesangere, kaldte saaledes, fordi de bære røde Huer. Det er lutter unge, muntre og ligeledes fortræffelige Skytter. Det var dem, som lagde det prægtige Kloster Aranzazu i Aske, en Beskjæftigelse, som de med Glæde fuldførte, fordi de bære et fortrinligt Had til Munkene. Den Maade hvorpaa General Rodil udrense de Klosteret Aranzazu i Rocenvaldalen er for mærkelig til at forbigaaes: Det var beboet af 100 Franziskanere, der levede her i en Forfatning som var det Modsatte af deres Fattigdoms-Løvte, nemlig omgivne af alle Livets Yppigheder. Men her var ogsaa et Centrum for Rebellionen, hvor der blev uddeelt Viin og Fødevare til Jnsurgenterne, hvor der blev opdynget Krudtforraad, smeddet Vaaben og holdt Krigsraad. Omtrent 70 af de Rørigste havde endog forenet sig med Carlisterne, imedens 30 af de Ældre vare blevne tilbage, at bede for den gode Sag. Alle disse bleve drevne ud af Klostret, som laae høist romantisk oppe imellem Bjergene. De Udvandrende medtoge vasasacra og Jomfru Marias Billedstøtte, som de slæbte bort paa deres Skuldre; derpaa blev Klostret antændt, og brændte hele Natten. Soldaterne rullede Viinfadenne ud af Kielderne, og qvægede sig ved de fromme Fædres Viin, medens disse nær derved paa en Høisang Sørgehymner med tørre Munde. J en underjordisk Hvælving fandt man en til Beenrad udtæret Munk, som havde for sit Frisind maattet vansmægte der paa 11te Aar. - Om Don Carlos fortælles, at han kommer aldrig saasnart til en Bye hvor derer et Kloster, førend han strax stiger af Hesten, iler til Kirken og kaster sig ned for Jomfru Marias Billede. Nylig var han bleven forfulgt saaledes af Dronningens Tropper, at han var styrtet med Hesten og havde saaret sig stærkt, men alligevel havde han samme Dag ladet holde Messe for sig paa en Bjergtop midt i en Skov. At denne gudsfrygtige Fyrste har to unge og smukke Damer med i sit Følge, er dog vist Bagtalelse!