Corsaren, 1841-09-24
Kjøbenhavnsk Stridbarhed og Føielighed. B. "Advocatens Datter." Vi fortsætte idag Artiklerne under denne Rubrik med - Theaterdirectionen. At denne har været stridbar eller, om man vil, stridig imod Publicum i saare lang Tid (hvilken Tids Længde man bedst kan beregne ved at eftersee, hvad Dag Directionen traadte i Virksomhed) er bekjendt; men nu har den pludselig viist sin kjøbenhavnske Godmodighed ved uden Grund at slaae om og blive føielig. - Uden Grund?" - Ja; thi det var jo slet ikke nødvendig, da det Princip først var blevet gjennemført og anerkjendt, at Publicum maa rette sig efter Directionen, istedetfor. Directionen efter Publicum. Derfor er der egentlig ogsaa en lille Frygt hos os for, at selve denne Føielighed er en Stridighed. Directionen har seet, at Publicum begynder at finde sig i dens Stridighed og synes godt om den - nu vil Directionen til Trods være føielig og - lader opføre et godt Stykke. For Fremtiden ville vi lade, som om vi slet ikke kunne lide denne Afvigelse fra Regelen, saa, tænke vi, vil man netop vedblive denne. "Advocatens Datter" er virkeligt et godt Stykke. Sujettet er ikke en af de sædvanlige fade Kjærlighedshistorier, hvis Slutning man veed, saasnart man blot har læst Placaten (vide "Enten elskes eller døe", "For Evig eller Medicin mod en Elskovsruus", "Jndquarteringen" o. s. v., o. s. v.); det er heller ikke et af dem, ved hvilke man erhverver sig Publicums Klap ved at pirre dets Nerver, ved at bringe Mændene eller Mandfolkene til at gyse og Damerne til at græde og falde i Besvimelse (vide "Emigrantens Reisevogn"), eller som maae udpyntes med Jldebrand eller brændende Spaakvinder for at gjøre Effect (vide "Jngolf og Valgerd"); det indvikles ikke kunstigt og opløses dog pikant, og det uagtet det kun dreier sig om en Mands Kraft og Retskaffenhed. To unge Mennesker ere flygtede til Gretnagreen, hvor de hos salig Smeden have ladet sig vie men ved deres Tilbagekomst kalder den unge Mands Fader, en Baron af den gamle Skole, Domstolene til Hjælp, for at faae sin Søns Mesalliance med en simpel borgerlig Pige kjendt ugyldig. Han overdrager Sagen til en af de berømteste Advocater i Paris, der da, et Øieblik for han skal plaidere Sagen i Retten, erfarer, at den unge Kone, som han skal overgive til Vanære, er - hans egen Datter, som han har ladet opdrage i Bretagne. Det staaer i hans Magt at lade Baronen tabe Sagen; men hans Pligt som Sagfører, som Borger og som Mand kalder ham, og han følger den Dommen erklærer Ægteskabet ugyldigt. Den stolte Baron erfarer først dette, da Sagen er vunden og han er kommen for at tilbyde et rigeligt Salair. Faderens og Datterens Sjælsstorhed gjør Jndtryk selv paa ham, og han anholder nu om Datterens Haand for sin Søn. Hovedrollerne i Stykket (Faderens og Datterens) gaves af Hr. Nielsen og Jfr. Ryge. Hr. Nielsen var den gamle Nielsen; følgelig kunne vi kun rose ham, Noget, hvortil vi ikke have megen Evne, og derfor lade vi det være. - Jfr. Ryge - ja, ligesom der i Himlen er mere Glæde over een Synder der omvender sig, end over ti Retfærdige, saaledes er der i "Corsarens" Barm mere Glæde over een talentfuld Kunstner eller Kunstnerinde, der overvinder Hindringerne og spiller talentfuldt, end over ti daarlige Spillere, der give Anledning til en lang Critik. Derfor ere vi altsaa særdeles glade ved at tænke paa Jfr. Ryge fra i Tirsdags Aftes. En tredie Spillende var Hr. Bruus. Da vi paa Placaten læste, at Hr. B. skulde spille Elskeren, og derpaa under Stykket saae, at han endog skulde spille Ægtemand, begyndte vi at tænke ilde i Hjertet om Theaterdirectionen (hvortil vort Hjerte iøvrigt har den Skrøbelighed at være noget genegent); men vi gjorde den senere ærligt Afbigt, da vi saae, at Hr. B. dog egentlig ingen Rolle havde. Med Undtagelse, at han engang gjør et mislykket Forsøg paa at overtræde det fjerde Bud, er han kun tilstede for at vise, at Clemence virkelig er gift, samt for i 1ste Act at give hendes forrige Gouvernante en Stol. En saadan Rolle er meget ubehagelig især for en Begynder og gjør ham let forlegen, hvorfor ogsaa Hr. Bis meste Mimik bestod i afvexlende at sætte venstre Haand paa Vesten og høire Haand i Siden, høire Haand paa Vesten og venstre Haand i Siden, eller baade høire, og venstre Haand i Siden. Til Afvexling tyggedes engang imellem paa Neglene. Ved Hjælp af vore hemmelige Forbindelser i Theaterdirectionen have vi om den fjerde Spillende erfaret, at, da der var Spørgsmaal om, hvorledes en fransk Barons Rolle skulde gives, og Svaret lød, at en saadan Mand burde være stolt og stiv, valgte man den Stiveste ved Theatret, Hr. Hvid. Han er stiv ligefra Hoved til Fod og er dog ikke stiv i sin Kunst. Men han er en skikkelig Mand og fordærvede ikke Rollen mere end høist nødvendigt.