Viborger Samler, 1846-07-20
J vore Landboforhold er en mærkelig Bevægelse fremtraadt i de senere Aar, og det er blevet Regjeringens Pligt at modvirke denne Bevægelse, forsaavidt den stiller sig som Opgave at fremme enkelte Classers Fordeel ved Tilsidesættelsen af Andres velerhvervede Rettigheder, men derimod at agte paa de Ønsker, som ligge til Grund for denne Bevægelse, forsaavidt de have deres Rod i den Sandhed, at der ikke staaer Lidet tilbage, som bør søges tilveiebragt, for at fremme en heldig Udvikling af disse Forhold, paa hvilke det Heles Velvære saa væsentligen beroer. Denne ærede Forsamling har allerede heri understøttet Hans Majestæt Kongens Regjering. Jdet den har tilbageviist uretmæssige Andragender, har den selv bragt et vigtigt Ønske for Thronen, om Udjevning af den Ulighed mellem Hartkornet, som i de communale Forhold ere lidet naturlige og som fører til Modsætning mellem Samfunds classer, der ei alene burde bestaae samdrægtigen ved Siden af hinanden, men ogsaa samlede virke for deres i Sandhed fælleds Jnteresser; og hertil har Forsamlingen knyttet andre Forslag sigtende til Selveiendoms Fremme. Vel har nu Kongen troet, ei at burde tage nogen endelig Bestemmelse om den første i de bestaaende Retsforhold saa dybt indgribende Foranstaltning, forinden det har viist sig, hvad der i denne Henseende muligen maatte blive andraget af Nørrejyllands Provindsialstænder; men det paa denne Forsamlings Petition meddeelte Svar viser dog, at Regjeringen ei er utilbøielig til at gaae ind paa dens Ønske, og de herom foregaaede Forhandlinger mellem de vedkommende Regjeringscollegier, som efter Hans Majestæts Villie skulle bringes til almindelig Kundskab, og med det Første ville blive meddeelte i Collegialtidenden, ville yderligere bekræfte dette. Det øvrige Jndhold af Forsamlingens Petition er bifaldet. Det er udtalt som almindelig Regel, at det fideicommissariske Baand paa Stamhuse og Lehn ei blot for de fremtidigen oprettede, men ogsaa for de nærværende Familie-Fideicommissers Vedkommende, ikke skal være til Hinder for det til samme hørende Bøndergodses Overgang til Arvefæste og Selveiendom under de af Forsamlingen anbefalede naturlige og retlige Vilkaar med Hensyn til vedkommende Familiers Tarv. Bortarvefæstningen af Bøndergaardene paa de kongelige Domainer er foreskrevet som ufravigelig Regel under saadanne billige og humane Vilkaar, som Kongens Omhu for Fæsternes Familie maatte fordre. Der vil endeligen blive Forsamlingen forelagt et Lovudkast, sigtende til, saavidt det ved Lovforskrifter er gjørligt, at sikkre og forbedre Arbeids classens Kaar paa Landet. Kongen har troet, at der herfor kunde gjøres noget Mere, end der under denne Forsamlings Forhandlinger om samme Gjenstand i 1842 blev antaget, og imødeseer, hvorvidt hans tro Provindsialstænder ville finde, at de i saa Henseende kunne tiltræde Regjeringens Anskuelser. Ved samtlige disse Beslutninger har Hs. Maj. givet det bedste Svar paa den Sigtelse, at hans Regjering havde taget en tilbageskridende Retning i Henseende til Kongerigets Landboforhold. Men fremfor Alt har i de sidste Aar Folkets Tanke, dets Haa og dets Frygt i Kongeriget som i Hertugdømmerne, været henvendte paa Forholdet mellem det samlede Monarchies forskjellige Dele, og der aabenbarede sig i Aaret 1844 en sørgelig Modsætning mellem de Anskuelser, som bragtes for Hs. Majestæts Throne. Den vigtige Foranstaltning, Kongen i disse Dage har truffet i det Øiemeed at befæste det samlede Monarchie, som Gud har undergivet hans Scepter, er Dem Alle bekjendt. Han har aabent og tillidsfuldt henvendt sig umiddelbart til sit Folk, og forelagt det, paa hvilket Standpunct det for samme saa saare vigtige Anliggende befinder sig. Men det har derhos været en uafvigelig Nødvendighed for Fremtiden med Hensyn til disse Forhold at haandhæve Grændserne for den enhver af Stænderforsamlingerne anviste Virkekreds, at ei nogen af den skal gaae ud over denne, til Fornærmelse for de andre Forsamlinger og de ved dem repræsenterede Landsdele, derved indvirke forstyrrende paa Kongens Bestræbelser for at sikkre Monarchiets Jntegritet en fuldstændig Anerkjendelse, og fremkalde en bitter, ja tilsidst vel endog en fjendtlig, Stemning mellem de forskjellige Landsdele. Vi skulle mindes, at intet nok saa stærkt Ønske om et Gode, vi attraae, kan give os Beføielse til at sætte Retten tilside, og at det Rige, som bliver neens med sig selv, ei kan bestaae. Forinden Kongens Budskab om denne Gjenstand bragtes de beslægtede Folkestammer, som leve under hans Regjering, syntes imidlertid den for tvende Aar siden saa skarpt fremtrædende Misstemning ikke lidet at have tabt sig; og jeg vil ei hengive mig til den sørgelige Tanke, at netop de nu sammentrædende Stænderforsamlinger skulde ville oplive den fordærvelige Strid. Derimod haaber jeg, at megen Misnøie vil fjernes ved en i det Væsentlige i Overeensstemmelse med den ærede Forsamlings Andragende udarbeidet almindelig Anordning om den i Hertugdømmerne saaindstændigen ønskede Forandring af Myntinddelingen, som nu vil blive alle Stænderforsamlingerne forelagt til Betænkning, og at Regjeringens udforlige, grundige og saavidt jeg skjønner imodsigelige Fremstilling af Forholdet mellem de gjensidige Skattebyrder, der vil blive medddeelt Hertugdommernes Stænderforsamlinger, vil overbevise alle Forstandige i disse om, at Kongeriget bære sin fulde Deel, og at det dervid vil blive Kongen mindre vanskeligt at fjerne de Hindringer, som staae i Veien for en for den hele Stat heldbringende fri og gjensidig Udvikling af de fælles Kræfter, som Naturen har nedlagt i disse for største Delen rigt begavede Landes Skjød. - Med Hensyn til den sidste Sessions øvrige Forhandlinger tillader jeg mig at henvise til den allern. Kundgjørelse. Kun skal jeg tilføie den ene bemærkning, at jeg har Grund til at antage, at den nye Anordning om Vands Afledning og Benyttelse, der foreligger Hs. Maj. Kongen til Afgjørelse og om ganske kort Tid vil udkomme, vil anvise de communale Auctoriteter en ny, vigtig og udstrakt Virkekreds, og dermed understøtte det i Kongeriget i det Hele paa en glædelig Maade fremadskridende communale Liv. – Ærede Medborgere, Hvad der endnu i denne Time bør bevæge alle her Tilstedeværendes Sind, det er det kjærlige, det taknemmelige Minde om den Mand, der hidtil har indtaget den Plads, hvorpaa jeg nu staaer. Her er en Sted og Tid til at fremstille Geheimestatsminister Ørsteds Fortjenester, der forlængst have sikkret ham et uforgængeligt Navn blandt Fædrelandets største Mænd. Men det er mig Hjertets Trang, som det er min Pligt, her at udtale, hvorledes han har elsket og meere end nogen Mand fremmet den Jnstitution, ved hvis Grundlæggelse det er bekjendt, at den forevigede Konge i høi Grad benyttede hans Understøttelse. Hans rige Kundskaber stode altid den hele Forsamling som ethvert af dens Medlemmer tilrede til Sagernes Oplysning, og hans ægte Humanitet og Liberalitet lod aldrig under Sagernes Behandling Nogen føle, hvormeget vi alle heri støde under ham. Den lever ikke i Danmark, og det er sandsynligt, at der i mange Slægter ei vil findes den Mand som i denne Henseende vil kunne erstatte ham. Derfor skal Anders Sand, Ørsteds Navn bevares i taknemmelig Erindring af enhver fremtidig dansk Stænderforsamling, men fremfor alle skulle vi, der have levet de betydningsfulde Afsnit af vort offentlige Liv sammen med denne Mand, der have modtaget hans Bistand og glædet os ved hans Færd, taknemmeligen erindre dette, og bede til Gud, at han vil fjerne den Bekymring, som hans for nogen Tid siden vaklende Helbred fremkaldte, at han vil styrke og bevare ham i hans fulde Kraft, til Glæde for Kongen og Folket.