Adresseavis for Børn, 1780-05-24
Skuespil. De omsindete Børn. Et Familie-Skuespil. Moderen med hendes fire Børn. Jacob, Carl, Anneke og Lisette Moderen og Anneke spinde, Lisette strikker, og Carl læser. Poderen. Anneke! du faaer vel at hente Aftensmaden ind Jacob kommer nok snart hjem fra Haugen. Han er altid hjertelig sulten og træt Carl. Ja, lille Anneke! hent den kun ind; jeg er og ligesaa hjertelig hungrig, som Jacob. Anneke. Du lille Dagdriver, du kunde nok bie; thi du bestiller dog slet intet; men den stakkels Jacob Carl. Lad mig ikke høre det, Anneke, at jeg endnu ikke kan arbeyde som Jacob, Lad mig kun først blive større, saa skal jeg nok være flittigere, end du nu er. Anneke. Det ville vi faae at see. Carl. Men saa maae du og give mig noget at spise, at jeg kan blive stor og sterk. Moderen. Ja, min kjere Søn, du skal faae, at spise. Din Syster spøger kun med dig; hun vilde vist ikke lade dig sulte, om hun endog med sine egne Hænder skulde fortjene Føden til dig. Carl. Vilde du det, min lille Syster, Anneke. Ja, jeg vilde, min Gulddreng, Kom hid, jeg maae kysse dig. Saa længe jeg endnu kan røre en Finger, skal du ikke lide nogen Sult. - Søde Moder, hvorfor græder hun Lisette Søde Moder, hvorfor græder du Carl. Søde Moder, græd ikke, ellers kan jeg ikke spise. Moderen. Mine kjere Børn, giver jer tilfreds. (De staae alle omkring hende, og hun kysser dem. J kan læt kænke, hvorfor jeg græder. Eders gode Fader. – Odersom han kunde nu see eders Kierlighed til hverandre, og hvor skulde hans hele Siel glæde sig. Anneke. Bedste, allerkjereste Moder, hvor veed, om Gud ikke har opholdet og bevaret ham, og under ham endnu engang denne Sjeleglæde. Carl. Men min søde Moder, hvorfor blev han ikke hos os, Moderen. Mine kjere Børn! Det var af Kierlighed til Jer, at han reysde til Holland, hvor der var død en af hans Paarørende, som havde efterladt ham nogen Arv. Ach, Gud, hvorfor lod jeg ham drage bort. Hvorfor hængde vi os ikke alle om hans Hals, for at holde ham tilbage. – O havde jeg vidst, at man der kan falde i saadanne Menneskers Hænder, som man kalder Seelverkopere, Avis pere, saa skulde han evig - ney evig skulde han ikke have kommet fra mig Carl. O, min søde Moder, hvor monne han da nu være Moderen. Det veed Gud, mit Barn, han er kommen paa et Skib, men videre veed jeg ikke Græder ikke, Børn, Vi ville haabe, at han endnu lever. Lisette. Ja, søde Moder, han lever gandske vist endnu, dersom det er sandt, som du siger, at Gud vor Herre hører Børns lallende Bønner. Vi bede hver Dag, at Gud dog vil give os vor Fader igjen Moderen. Eders Bøn, mine Børn, styrker ogsaa mit Haab, at Gud vil engang føre ham tilbage igjen i vore Armee. Gud, o Gud, hvilken glædelig Dag vil det blive, naar vi see ham igien, Lader os allene tænke derpaa, Osøde Haab, forlad mig ikke Du er dog den eneste Trøst for de Elendige. Carl. Nu, Anneke, nu ere vi glade igien; nu kan du hente Aftensmaden ind. Anneke. Ja, du kjere lille Æder, du skal faae Mad, vær kun rolig. Anneke gaaer, og henter Brød og Salt, og sætter det, tilligemed en Krukke Vand, paa Bordet; i det samme kommer den ældste Søn. Jacob. (Sætter sin Spade i Hjørnet, og sukker.) Moderen. Hvad fattes dig, Jacob? Jacob. (Overmaade nedslaaet.) Slet intet, hjerte Moder, Moderen. Jacob, slig mig, hvad der fattes dig! – Naar pleyede du at komme saa sørgmodig hjem fra dit Arbeyde, som i Dag Jacob. Ak, Gud, min Fader! Moderen. Hvad, Din Fader - Er han død Alle hans Sydskende. Okjere Broder Jacob, slig os det reent udi Er vor Fader død Jacob. Maaskee – jeg veed det ikke Gud give, at - Moderen. Jacob du har altid været saadant et godt Barn, og har aldrig piint nogen Orm, men nu - nu piner du din Moders beklemte Siel saa ynkelig. - Men er jeg ikke daarlig! – hvorfor lader jeg mig forskrekke af dig Du veed jo ikke meer end jeg, hvorledes det gaaer din Fader. Gaae bort, Jacob, (høyere.) Gaae bort fra mine Øyne, Jacob, – Du var tilforn min Guldsøn, men nu er du min dødelige Fiende. – (Hun vrier for Børn. fine Hænder.) Men det siger jeg dig, Jacob, du skal ikke pine min Siel ihiel. Gak du bort, og ryk Haaret af dit Hoved, om du vil; men jeg siger dig, at din Fader maae vist leve – ja vist er han i Live, Annere. Jacob Jacob, hvad har du gjort Haar du faaet nogle fæle og skrækbare Efterretninger, hvorfor tier du da ikke langt heller stille dermed? – Din Viisdom er bleven til Daarlighed - Forstil dig gandske; eller om du det ikke kan, saa stig alting strax reent ud. - See dog, hvor Smerten henriver vor kjere Moder Jacob. O, min allerkjereste Moder, jeg har forseet mig, jeg beder om Forladelse, min søde Moder! Den første Smerte har og henrevet mig saaledes, at jeg ingen Eftertanke har kundet bruge. Johan lever – vor Fader er i Live. Moderen, (som kommer til sig selv igien) Odu daarlige Dreng, – Men hvor lever han i Verden, Hvorledes lever han? Hvorfra har du faaet den Efterretning: Jacob. O min søde Moder, tilgiv mig først den Forseelse, at jeg ikke førde mig klogere og forsigtigere op Moderen. Ja, ja Slig mig kun hvad du veed – Jacob. En Mand fra Byen fortælde mig, at der for et Par Timer siden var kommet en Fremmed her fra Holland gjennemreisende, og, da han havde spurgt ham, om han kjendte ikke noget til Jacob Diemann, havde fortælt, at han var bleven skikket bort med et Skib, hvilket blev taget af de Algierske Søerøvere, efter en hidsig Fægtning, og alle levende Siele paa samme Skib vare komne i Slaveriet. Moderen, Vidste den Fremmede vist, at din Fader ikke var bleven i Fægtningen, eller var bleven blefferet? Jacob. Han skal have forsikkret, at min Fader er frisk og vel, men at han er en Slave i Bolt og Jern. Moderen sætter sig hen med sammenfoldete Hænder.) O Gud styrke mig, (De græde alle, og hun kaster et medlidende Øyesyn til de grædende Børn. Hvorledes er det fat med mig, Anneke. Har min hjerte Moder ondt? – Er hun ikke vel Moderen. Jo, mine Børn, Jeg er gandske vel, saa vel, som en Fange kan være, der første gang Avis gang faaer et svagt Lys at see ned igjennem en Sprække i hans mørke Fængsel. O, han lever og med Efterretning om hans Liv, oplever tillige mit Haab. – Hans Befrielse er dog ikke umuelig(For sig selv) O Gud jeg maae giøre mig sterkere, end jeg er, for at tørre Graaden af disse Uskyldiges Øyne, hvis Taarer ellers endnu mere skulde sønderslide mit Hjerte. Carl. Ak, hjerte Moder, saa skulle vi dog faae vor Fader at see igjen, Moderen. Ja, derom har jeg Haab til Gud, mit Barn, naar du bliver ved at bede derom. Carl. Det vil jeg. Lisette, kom, vi ville bede. - Men min kjere Jacab, du siger, han er i Algier – der, hvor Tyrkerne boe, som handle saa tyrannisk med de Christne Jacob. Ja, min kjere Carl, det er visselig der; - og det var just denne Forestilling, som betog mig min Eftertanke. Carl. Du har ofte læst for mig, at de Christne Slaver maae der bære paa tunge Lænker, og gjøre det sureste og tungeste Arbeyde, mishandles med Hug og Slag, og om Aftenen drives ind i et snævert Hul tilsammen ligesom Fæe, Jacob. Ja, min kjere Carl Gud give, at vi ikke vidste det: Carl. Og der maae nu vor Fader ogsaa slæbe paa de Lænker, – Ak, hvo veed, om han nu ikke ynkelig klager sig af Smerte - Jacob. Kom min kjere Carl, og see paa din Moder; hvert Ord, som du siger, saarer hendes ømme Siel paa nye. Har du da Lyst til at bedrøve din Moder, Carl. Ney, for Guds Skyld, det vil jeg ikke. O allersødeste Moder, vær ikke saa bedrøvet? Moderen. Du kjere lille Sludrer, Du snakker om disse Lidelser, og føler dem ikke. Din Moder føler dem. Carl. Saa vil jeg aldrig mere tale derom. O Gud, forbarme dig over vor Fader, Kom, Lisette, vi ville bede for ham. Moderen, Vil du ikke først spise, Barn, Carl. Ney, min søde Moder. Jeg vil først bede for min Fader. Lisette. Ja, kom lille Carl, lad os gaae udi i Haugen, og under aaben Himmel paakalde Gud om hans Befrielse af Slaveriet. (J det Børnene ville gaae ud, banker det paa Døren.) for Børn. Moderen. Banker det ikke, Det begynder allerede at blive mørkt, hvo kan vel ville besøge og saa sildig? (Det banker igien. Jacob. Skal jeg lukke op, og see hvem det er Moderen. Ney, du skal ikke. Lad det komme ind til os, hvad det er, som vil os noget. Herind En Fremmed. (Noget tilhullet med Reyseklæder.) God Aften, kjere Børn, Jeg trænger mig vel noe get sildig ind i eders Hytte, men jeg haaber dog ikke, at jeg skal forstyrre eders Rolighed. Jeg er en Reysende, som ikke gjerne vilde blive denne Nat over i Vertshuset. Moderen. Og De vil have Herberge hos os, Den Fremmede. Ja, om det er mueligt, at jeg kan faae det. Moderen. Men De vil i denne fattige Hytte finde langt mindre Beqvemmelighed, end i Verts huuset. Den Fremmede. Jeg troer dog, at jeg her iblandt de frommeste Folk kan sove bedst og roligst. Moderen. Dersom ikke vore Sukke og vor Graad skulde hindre Deres Søvn, saa vilde der maaskee ikke være noget hos os, som forstyrrede den. Men, kjere Herre, man hviler ikke meget roligt hos de Ulykkelige. Den Fremmede. Den Lykkelige hviler maaskee ikke gjerne hos Ulykkelige; men den Ulykkelige søger altid helst Selskab hos dem, der har samme Skjebne som han, og finder stedse Lindring og Lettelse hos dem. Moderen. Er De da ogsaa en Ulykkelig Har De en Kone, og fire saadanne Uskyldige, som græde for Dem – Ak, da er De meget ulykkelig. Den Fr. Ulykke er mange Slags. Men Carl. Har De og saadan liden Søn, som jeg er Lisette Har De og en liden Datter, Den Fr. Ja, kjere Børn, jeg er og en Fader, og veed, baade hvad en Faders Glæde og en Faders Sorg er. Moderen. Vi kunne ikke gjøre nogen Anstalt til Beqvemmelighed for Dem; men vi kunne græde med Dem, og Medlidenhed er ogsaa en Trøst for Ulykkelige. Vil De lade os tage Deel i Deres Ulykke, Den Fremmede, Først maae jeg styrke Dem, til at kunne taale at høre Historien om min Ulykke. Kiender De denne Baanddaler, Mo Avis Moderen (betragter den, giver et høyt Skrig af sig, og vil falde i Afmagt.) Børnene (skynde sig alle hen til Moderen, for at hielpe hende, og holde hende oppe, at hun ikke skal falde om.) Jacob. O, kjere Herre, hvad gjør De? De dræber vor Moder. Den Fremmede. Værer taalige, kjere Børn hun kommer nok til sig selv igjen. Moderen (slaaer sine op, og betragter det. Fremmede med et vildt Øyesyn.) Den Fremmede, Giv sig tilfreds, brave Kone, og betragt Daleren nøye. Moderen. Ak, jeg kjender den - Jeg kjender dig, (i det hun atter tager den og seer paa den) jeg kjender dig! – Lad mig trykke dig til mine Læber, du kommer dog fra hans Hænder. Børn, den kommer fra eders Faders Hænder. Den Fremmede. Hun har gandske Ret deri, brave Kone! Den kommer umiddelbar fra hendes omsindete Mands Hænder. Moderen. Lever han? – Lever han endnu – min Mand, Lever disse kjere Børns Fader; O, J Glædes Taarer, skaffer mit beklemte Hjerte Luft – det er færdigt at briste. Carl og Lisette. O, hjerte, hjerte søde Moder, Vor Fader, O, kjere gode Herre, Lever vor Fader, Moderen. O. Guds Engel, det er De formig. Aldrig har nogen Engel bragt en glædeligere Efterretning, Har De seet ham, Har De talet med ham, Naar saae De ham sidst, Den Fr. For tre Maaneder siden reysde jeg fra ham i Algier, Han gav mig da dette Tegn med, for at trøste dem desto kraftigere, at han er endnu i Live. Vi bleve fangne paa eengang af Søerøverne; i to Aar var jeg hans Medslave; jeg blev ranzioneret, Jacob. Saa kan min Fader og blive ranzioneret : Carl. Og vi kunne snart faae ham at see igien, Den Fr. Ja, kjere Børn, dersom J kun bare kunde skaffe Raad til at ranzionere ham. Og jeg maae, til eders Trøst, lade eder vide, at jeg allerede har gjort Akkord om hans Ranzionering. Moderen. Hvor høy er Prisen, – for Børn. Den Fr. (trækker paa Skuldrene.) Jeg frygter for, at den er for høy for Dem. Moderen. Jacob Jacob, løb og sælg alt, hvad vi har Korn, Qvæg, Høns, Gies, og vor liden Hytte med. Naar vi faae din Fader igjen, saa ere vi dog rigere, end hele Verden. Den Fr. Jeg vilde ikke gjerne bedrage eder, J gode Folk, men hvorfor skal jeg firere eder med et falskt Haab, og derved gjøre eders Sorg dobbelt stor, naar det slog feyl for eder – Overslaget er læt gjort: alt, hvad J eye, er tilstrekkeligt til hans Ranzionering. Moderen, Ogrusomme Mand, hvorfor er De kommen at qvæle os, De drager mig op af Afgrunden med den ene Haand, for at støde mig desto dybere der ned udi med den anden. Den Fr. Jeg tænke, mine Venner – at Forbønner - Anneke. Jacob, hvad fattes dig? Jacob. Lad mig være i Roe et Øyeblik - min Syster. – Jeg har faaet et Jndfald – OGud, giv din Velsignelse dertil. – Min kjere Moder, Lad ikke Modet synke, Gud vil vist velsigne mit Jndfald. – Jeg vil først sælge alt, hvad vi hav, og siden vil jeg sælge mig selv med troderen. Det er jo en daarlig Snak, min Søn Jacob. Ney vist ikke, min søde Moder, Jeg vil sælge mig til de Folk, som føre Colonister hen til Amerika, og da faae vi maaskee nok saa meget sammenskrabet, som vi behøve, for at ranzionere vor Fader. Carl. O Jacob, ja gjør det – Men kjøbe de ikke og Børn, sælg mig med, Jacob, Lisette. Ogsaa mig ogsaa mig, dersom de kjøbe Piger, og ville give noget for mig. Carl. Ney, min lille Syster, Du maae blive hos vor Moder. De ville dog ikke give meget for saadan en liden Pige. Lisette. Meener du det, hvorfor ikke da Moderen (sætter sig ned.) O J kjere Børn, Gud vil vist belønne eders Kierlighed. – Gud i Himmelen, som tæller de Bedrøvedes Taarer - han hielpe os, (Slutningen følger).