Den Vest-Sjællandske Avis, 1834-11-18
Naar man vil bedømme det Eiendommelige i Spaniernes Karakteer, saa maae man erindre sig, at man har at giøre med et Folk, som har arvet Saraceniske Sæder. Deraf kan forklares den Arabiske Fiinhed, Sindighed og Tilbageholdenhed, den Orientalske Kiærlighed til Pragt, som ofte viser sig paa en smagløs Maade i Pomp, Hyperboler, Svulst og pralende Ord; deraf viser sig ogsaa den giæstfrie Ædelmodighed, som især er herskende i Kastilien. Spanierne elske deres Fædreneland med Begeistring; thi Traditioner fra alle Tidsaldere minde dem om, at deres Forfædres Blod har giødet den Jordbund, hvorpaa de ere fødte. De ere ærgierrige; men sanddrue, thi de ere for flolte til at fordølge Sandheden, og de omtvivle ikke, at Alle maae jo erkiende deres Nationalitets Adel. - Denne deres Nationalstolthed, som vel er stødende for dem, som komme til at fornemme den, giver imidlertid Spanierens Siæl en Følelse af sit eget Værd, og en Siæls Høihed, som afholder ham fra at fornedre sig. Denne Stolthed er meget forskiellig fra Rangsygge; thi man finder den i alle Folkeklasser og Livets Stillinger; den findes hos Forbryderen som hos den Dydige, hos den Fattige i sine Pialter som i Paladserne. Den ringeste Muul æseldriver og Landmand, som bringer sine Varer til Torv, holder sig for lige saa god som den mægtige Titulado; han savner ikke de Beqvemmeligheder i Livet, som Rigdommen forskaffe, og forfalder derfor ikke til det krydende Væsen, som sees hos andre Nationer. Spanieren indrømmer villig andre Nationer, at de kunne være mere industriøse end hans Folk, og derfor ogsaa fortiene sig mere; men han foragter denne Fortieneste og sætter større Priis paa sin Uafhængighed end paa de industriøse, men underkuede Nationers glimrende Kaar. En Spanier er adstadig i sit Forhold, alvorlig i sin Tale; han troer at han bør ved en udvortes Grandezza lægge for Dagen den Agtelse, som han bærer for sig selv. (Dette Træk er ogsaa ganske Orientalsk.) Man maae ikke vente af ham megen Veltalenhed og et forekommende Forhold. Han kommer ikke den Fremmede imøde, og indlader sig først med ham, naar han har observeret ham og troer at kiende ham, og desuagtet forbliver han altid tilbageholdende; men hans Hierte er redeligt, og han er tilbøielig til at udvise Føieligheder. Uagtet Spaniernes alvorlige Udvortes, saa ere de dog muntre, og deres Lystighed giver sig ofte pludselig tilkiende; dog selv under denne vide de at iagttage en vis Værdighed. Et Hovedpræg i dette Folks Karakteer, er dets Forhold til Religionen, som meere drager det til sig ved de udvortes Former, end ved Troens Lærdomme selv. Ligesom Spanieren veed, at han ved sin Hengivenhed for Korsets Sag, gik seierrig ud af Kampen med Saracenerne, saaledes ho der han ogsaa den Spanske Kirk, for at være opbøet over alle katholske, andre Katholiker holder han for halve Kiættere, og Almuen holder ikke engang Protestanterne for at være Kristne. Navnet Protestant er i Spanien et Skieldsord, dog er Navnet en Jøde, endnu i en høiere Grad, og man kan stævne En for Retten, som betiener sig af et saadant. Dog gives der Mænd i Spanien, som afvige fra Pøbelens Tænkemaade og betragte Religionen paa en mindre fordomsfuld Maade. – J forrige Tider vare offentlige Hudflettelser meget i Brug over hele Spanien, især i den stille Uge. Man opbevarede i alle Kirker, egne, dertil bestemte Hudflettelses-Kræder, som bedækkede Ansigtet, og som blot lode Huller staae aabne for Øinene, for at Enhver, kunde uden at blive kiendt lade sig offentligt pidske; der gives ogsaa Regler for at giøre det paa en anstændig Maade; men Konge Karl den 3die afskaffede dem, ogsaa de sværmeriske Prækener i Fasten ere afskaffede. Den offentlige Gudsdyrkelse er ikke paa samme Maade indrettet i alle spanske Provinser, f. Ex. i Arragonien er den meere pragtfuld indrettet, i Kastilien er den mere simpet og majestætisk. J Arragonien ødsles med alleslags Decorationer; Processionerne ere næsten utallige, Jlluminationerne talrige, Kirkerne oplyses af en stor Mængde Voxlys og Præsternes Dragt er pragtfuld. Derimod sees ikke længere ved Processionerne i den stille Uge og paa Kristi Legemsfest i Kastilien de forklædte Engle og udstafferede Helgene, som man fordum saae, og disse Processioner ere nu mere rørende og oplivende for Siælen. – Ceremonierne ved Gudstienesten i Spanien, ere vel ofte meget pompose; men denne selv er dog i det Hele meget simpel. Man hører ikke andet end stille Messer uden Sang og Musik. Prækener ere sieldne, undtagen ved særdeles Leiligheder. Men paa Kirkepationens Fest dog gaaer det desto meere glimrende til. En Person af den høie Adel paatager sig i Almindelighed at besørge og betale Festen. Al Kirkens Rigdom og Pragt bliver opbudt til at forherlige Festen; den sterste Pragt, bestaaer i Mængden af Voxlys, Kirkemusiken er ikke betydelig; der er Mangel paa gode Orgelværker, og mange Kirker have slet ingen. - De spanske Kirker have i det hele taget kun en maadelig Bygning, og denne bliver endog fordunklet ved Forhæng, sandsynligen for at at indgyde en hellig Ærefrygt. Foruden Høialteret, staae flere bialtere i smaae Capeller, som næsten ikke have nogen Lysning; men alene maae opklares af Voxlys. J disse Capeller findes næsten hele Kirkens Rigdm og Pragt, i dem og i Sakristierne sees ofte fortræffelige Malerier, af berømte Mestere. J de Spanske Kirker ere ingen Stole, kun ved Væggene ere anbragte Bænke for svagelige Personer; alle andre knæle meest paa Matter af Straae, Mændene tildeels paa deres Kapper, og Fruentimmerne sætte sig undertiden ned, med Benene paa Kors under sig.