Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1813-04-17
(Fortsættelse.)¬ J Schillers Værker sukker eller bruser kun bestandig Lidenskabernes Overspændelse. Man søger forgjeves i dem alle hine af Naturen opfangne og ved deres Fornyelse ydende eller og rørende Træk, som hos andre store Digtere ere tiltrækkende. Han forstaaer bestandig kun at beruse eller ryste Læseren. Hvor han skal udtrykke rolige Følelser finder han stedse intet uden Sentencer og Skildringer. Vel ere hine bestandig udtrykte med høipoetisk Kraft og disse stedse fulde af ophøiet Skjønhed, men - det Rigtige ere de alligevel ikke. Men lader denne Mangel sig erstatte ved noget, saa besidder Schiller i overordentlig Grad alt, hvorved dette kan skee. Hans meest fremstikkende Kræfter vare Phantasie og Reflexionsævne. - Alle hans dramatiske Værker, lige fra Røverne til Møen, fra Orleans og Bruden fra Messina høre til et Slags. J alle ere i det mindste Hovedpersonerne, Lidenskaberne og for det meste Motiverne idealske. Kun Schillers Konstsmag, hans Herredømme over Formen, hans Rigdom paa Konstmidler, viste sig i hver ny Digtning mere fuldendt og større. Det eneste Stykke, hvori han synes at afvige fra sin sædvanlige Methode, er Wilhelm Tell. Her nærmet han sig i mange Scener Naturen, men snarere fordi Stoffet krævede det, end fordi Digteren vilde vælge en ny Bane. Kun der, hvor han nedlader sig til det Comiske f. Ex. i den militaire Farce Wallensteins Leier, er han fuld af Natursandhed. Om hans lyriske, fortællende og lærende Digte gielder det samme, som er sagt om hans Sørgespil. De indeholde Storme af Lidenskaber, poetiske Reflexioner og levende Skildringer, alt i fortreffelige Vers. Ved Siden og over hans faa vittige Digte kunne kun de af Göthe sættes. Begge hans historiske Værker bleve modtagne med stor Enthusiasmus. Den Omstændighed, at de udkom paa en Tid, da Forskjellen imellem Historiegrandsker og Historieskriver endnu ikke var sat i sit tilbørlige Lys, og saa mange agtværdige Lemmer af den første Classe gjorde Fordring paa at regnes til den anden Classe, men endnu mere den paafaldende Særhed i den Maneer, hvori Johannes Müller. skrev sin Schweizerhistorie, har skilt de Schillerske Værker ved en Deel af den store Udmærkelse, som de fortjene og i Begyndelsen virkelig fandt. De mange Efterlignelser af Müllerske Manerer, som er saa let at naae, medens den Schillerske sande historiske Stiil er saa møisommelig at efterligne, har gjort Publicum uvis i sine Domme, men Efterverdenen vil beundre Schillers Nederlandenes Historie, naar alle latterlige Forsøg i hensigtsløs Alderdommelighed i Foredrag ville være glemte, og Samlingerne af historiske Materialier omarbeidede til Historie. "Der Geisterseher er den eneste Roman, Schiller har skrevet og maaskee ogsaa den eneste, han kunde skrive. Som Konstværk er Bogen fuldendt. Hans philosophiske Skrifter ere den ubetydeligste Deel af hans Efterladenskaber. De indeholde fortreffelige Tanker, og Steder, der, i Henseende til Stiil, have en sand classisk Fuldendthed, men philosophisk Granskning stred mod hans Digtertalent. - Herder var en temmelig høi Mand, med hiin maadelig Legemsfylde, som den høiere Mandsalder pleier at give, af en god Holding, et mandigt, tankefuldt Blik, og overhoved et Ansigt, hvori ædel Værdighed, og Udtrykket af om Følelse overgik Følelsen af Kraft, uden at om tage den. Hr. M. søger at skildre Herder ved nogle caracteristiske Træk, hvoraf jeg kun vil nævne følgende: Da i Aaret 1799 den berømte David Friedlander i Berlin i en trykt Skrivelse havde opfordret Teller til at sige sin Mening om Jøde daabens moralske Værd, bad han ogsaa Hr. M. at bevæge Herder at skrive noget herom. Herder svarede: "Jeg gad gjerne takke Friedlander for det tilsendte Exemplar af hans Sendschreiben, og naar jeg fandt en høflig Vending dertil, tilføie, jeg veed intet bedre Svar, end Voltaires Tilraab: Puisque Vous Stes juis, soyes le don. (Siden De engang er Jøde, saa bliv det) Som Theolog har Herder givet Theologien i Tydskland et høiere Sving, og var først den, der lærte at betragte Bibelens poetiske Bøger fra den rigtige Synspunct; men saalænge der gives Exegetiker og Dogmatiker ville de ikke høre op at ryste med Hovedet over mange af hans dristige Jdeer. Som Philosoph vare Grundideerne i hans Menneskehedens Historie høiere end alt hvad Kant har lært, men i alle hans Værker søger man maaskee forgjeves en udtømmende Forklaring, en streng rigtig Slutningsfølge. J Bedømmelsen over den store Herders Værker havde Kant maaskee i det Hele Uret, i hver enkelt Punct maaskee Ret. Som Digter havde han med flammende Begeistring, fattet en umaadelig Rigdom af philosophiske Tanker og ømme Følelser i Billeder, der næsten intetsteds ere passende, og i Vers, i Almindelighed af liden Velklang. Filen var ham for ubetydelig, og derfor har han, foruden Cid, som næsten tilfældig fremkom og lykkedes ham, ikke efterladt noget, der ved sin Form kan have Varighed. Som Taler var hans Foredrag bestandig levende og rørende, men selv hans heldigste oratoriske Arbeider ere en stor Sky med Omridser, der opløse sig, og fra hvilken tusinde Englehoveder dykke frem. Resultatet er med mere Phantasie end Konsttalent var han den tredie Mand efter Baco og Leibnitz. Schelling. Merkel blev bekjendt med ham paa følgende Maade: Fichte var efter Tilskyndelsen af Fiender, som han ved et tidligere, ikke metaphysisk Skrift, havde paadraget sig, bleven beskyldt for i sin Videnskabslære at have præket Atheismus, og paa Grund heraf havde man forbudet ham at holde mere Forelæsninger i Jena. Schelling, som den Gang ogsaa levede i Jena, havde af Venskab for ham erklæret, at han vilde lade trykke et Bevis, at Herder, Hovedet for hele Landets Geistlighed, i sin Bog: "Gott, Einige Gesprache uder das System des Spinoza, snarere kunde beskyldes for Atheismus, end Fichte. Sagen var ikke usandsynlig, da Herder ofte meget lydelig havde yttret et Mishag med Metaphysikerne. Hvilken Forargelse havde det ikke været, om General=Superintendenten og Vicepræsidenten i Consistoriet skulde forsvare sig mod Beskyldningen, at have præket Atheismus. Herders værdige Ægtemage anmodede Hr. M., sin Mand uafvidende, om Bistand i denne Sag, og M. ilede derpaa til Jena, hvorhan gik lige hen til Schelling. Han fandt i denne en ung Mand af middelmaadig Størrelse og fast Legemsbygning, med et ikke ubehageligt Ansigt og Øine, som igjennem en høit hvælvet Pande, true de, som det den Gang forekom Hr. M., frem med Bestemthed. Han forestillede nu Schelling hele Sagen, og denne forsikkrede ham tilsidst, ingen finde for Alvor at have tænkt paa at lade sligt trykke, og gav ham sin Haand og sit Ord paa, at det aldrig skal skee. Hr. M. vendte derpaa med dette glade Budskab tilbage til Fru Herder, som længselfuld ventede ham i Vinduet. Jean Paul Hr. M. forsikkrer, at han aldrig i sit Liv ved det første Øiekast har følt sig saa ubehagelig tilbage stødt end ved første Gang at see denne Nationens daværende Yndlingsforfatter. Han forbigaaer hans udvortes Skikkelse, og erindrer kun, at han i hans Væsen læste Udtrykket af krampagtig Spænding og uhyre Fordringer. Hr. M. følte sig forlegen; han burde ved det første Besøg dog at have gjort ham nogle Complimenter, men havde ikke læst et Blad af hans Skrifter. Endnu samme Dag vilde han læse et af dem, men han kunde ikke arbeide sig igjennem det, og han har ikke kunnet holde det ud ved noget af hans større Skrifter paa 1ste Deel af Titan nær, som han maatte læse, fordi han skulde bedømme den. Den uhyre Forme og Smagløshed i samme forekom ham at blive endnu styggere ved deres Rigdom paa glimrende, vittige, og ofte store Tanker. Wieland sagde engang, da han læste en Bog af Jean Paul, der kommer En med en Vinge af Shakespear. Hr. M. anseer dette Jndfald for en fuldstændig Caracteristik af Jean Paul. Overalt i hans Skrifter har han fundet, at hans Aand ikke er skabt til rolig Gang men til Flugt; men da han kun formaaer at udstrække een Vinge, saa bliver hans Flugt kun et skjævt Spring. Den anden Vinge mangler ham ikke ganske, men den var kun lidt svag, og Jean Paul har lagt saa længe paa den i de smaa Frankiske Kjøbstæder, hvor han ikke allene har tilbragt sine Dannelsesaar, men ogsaa de kraftigste af hans Mandomsaar, til den blev fuldkommen lam. Almeenbelæstheds Papirdrage, som han i dens Sted har paaheftet sig, gjør ham ingen god Tieneste. Han gik 1799 til Weimar. Her traf Hr. M. ham tidt hos Herder, der havde Morskab af hans Omgang, talde gjerne med ham, men ligesaa ofte loe over ham. Da Hr. M. engang gjorde en liden Reise med ham til Gotha, steg han ofte ned af Vognen, traskede bag efter med et Stykke Papir i Haanden, som han tegnede noget paa med en Blyantspen. Han noterede sig nemlig Jndholdet af Samtalen. Da Hr. M. noget derefter besøgte ham, fandt han ham med en Catechismus i Haanden ved en Skriverpult med mange Hylder; i samme laae en Mængde Lapper med Noticer af Bøger. Han sagde, at han læste alt, hvad der faldt ham i Hænderne, og at han endnu ikke var stødt paa nogen Bog, som jo havde givet ham Æmne til Sammenligninger. Hr. M. forekom Jean Paul, som en kjerlighedssyg Canariefugl, der daglig bærer til Redet; men intet levende Æg formaaer at lægge: Hannen - Konsttalentet – mangler.