Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1827-12-11
Den i Kollegialtidenden meddeelte Fremstilling indeholder udførligere Oplysning om denne i plykologisk Henseende mærkelige Forbrydelse, som forhen er omtalt her i Avisen, Side 255, 263 og 278. Nogle Udtryk, hvoraf Tiltalte formodede, at hans stakkes Børn altid vare Folk iveien, hvor han vilde boe, saarede hans Ærefølelse, hvorved først den ulykkelige Jdee randt ham i Sinde, at drukne sine tree, yngste Børn; thi det ældste, en Pige paa 9 Aar, vilde han gjerne have skaanet, ikke fordi han elskede hende høiere; men kun fordi hun, som mere fremmelig end de andre, snarere kunde selv ernære sig, og denne Jder greb ham med saadan Magt, at han ikke kunde modsætte sig den. Efter første Gang at være gaaet ud, under Paaskud at spadsere med Børnene, vendte han hjem igjen, deels for at faae sin yngste Søn med, og deels for at skaane Datteren Trine; men alle Forsøg paa at faae hende bort vare forgiæves, da hun indstændigen bad om at maatte følge med ham og hendes Sødskende. Paa Veien omgikkes han Børnene paa den kjerligste Maade, der vare meget glade over at skulle i Skoven med deres Fader; men efterat have sat sig paa Kanten af Tørvegraven, med to Børn paa hver Side, omfavnede han dem med Armene og kastede, eller, som han ogsaa udtrykker sig, ragede dem alle Fire paa engang ud i Tørvegraven. Efter hans Forklaring gav de 3 mindste ingen Lyd fra sig, hvorimod Datteren Trine skreeg; Fader red mig!" Da han ikke kunde udholde at see Børnene sprælle i Vandet, reiste han sig, vendte Ryggen til Graven og gik hjem, uden at see sig om eller gjøre noget Forsøg paa at redde dem, hvilket ikke var hans Hensigt. Ved Hjemkomsten var han ved sædvanlig Rolighed, uden at yttre Fortvivlelse eller Fortrydelse, foregav at han strax skulde hente Børnene, og gjorde først Anmeldelse om sin Udaad efter en god Times Forløb, da han var vis paa, at Børnene ikke stode mere til at redde. Lige Fatning og Rolighed udviste han paa Gierningsstedet selv, hvor han uopfordret satte sig op paa den Vogn, paa hvilken Børnenes Liig vare lagte, og kjørte saaledes tilbage til Byen. Jøvrigt var han saavel ædre som ved Fornuftens fulde Brug, paa den Tid, Forbrydelsen fuldbyrdedes, har heller aldrig viist mindste Tegn af Sindsforvirring, fire Jdeer, Tankeløshed, Sværmerie, Melankolie eller slig en Tilstand, der udelukker Tilregnelsen; men altid været ved et muntert Sind. Vel var han nogle Dage før bleven udkastet af sin Bolig; men havde indtil videre faaet Huuslye for sig, Kone og 6 Børn paa en Vægters Loft, og hverken henvendt sig til Byfogden eller noget andet Medlem af Fattigkommiseel sionen med Anmodning om at blive indlagt paa Fattighuset. Han havde god Fortjeneste, leed med Familie aldeles ingen Nød og har selv i Forhøret udsagt, at hans Forfatning mange Gange havde været mere kritisk og slet, end i den sidste Tid; men at han før havde været ved godt Haab, indtil dette aldeles forlod ham den Dag, Forbrydelsen udøvedes. Ei allene har han aldrig været tiltalt, dømt eller straffet for nogensomhelst Forbrydelse eller Forseelse, og aldrig været hengiven til Spiir eller Drik; men efter Konens og Alles eenstemmige Vidnesbyrd altid levet et godt og lykkeligt Ægteskab, været en særdeles om og kjerlig Fader, en retskaffen, ædruelig og arbeidsom Mand, som med Taalmodighed havde baaret trange Kaar, der isærdeleshed tiltog ved de mange Børn. Ogsaa søgde disse ham ofte paa Steder, hvor han havde Arbeide, ved hvilke Leiligheder han stundom saavel deelte sin egen Mundportion med dem, som ogsaa legede med dem. Den Vægters Kone, hos hvem han sidst boede, har in specie bevidnet, at hun aldrig har kjendt nogen Fader, der elskede sine Børn høiere. Hertil kommer endnu, at han ved alle Leiligheder viste er mild og blid Karakteer, uden mindste Spor af Jilsind, Grusomhed eller Haardhed, hvorpaa han endnu i sin Arrest gav Beviis, ved at bede Dommeren om at beholde en Kat med nogle Killinger hos sig, hvilke han havde reddet fra Døden, ved at bede for dem hos Arrestforvarens Kone, som vilde drukne dem. Han har og siden viist den stærkeste og oprigtigste Anger over sin Forbrydelse, græd og vreed sine Hænder, dengang han saae sine Børns Liigbegjængelse passere forbi Arresten, og raabte, at de skulde tilgive ham, ligesom han haabede Tilgivelse hos Gud. Efter hans Sielesørgers Attest, der ellers stemmer med de ham givne gode Vidnesbyrd, havde han i en Række af Aar ikke iagttaget Altergang, indtil hans Datter i Aaret 1826 konfirmeredes, og tilladt sine Børn fra smaae af at gaae omkring og betle under Navn af at sælge Svovlstikker, hvorover de Skolepligtige undertiden havde forsømt Skolen, og hvorfor han oftere var bleven mulkteret. Den Religionslærer, hvem det af Amtsprovsten var overdraget at undervise ham i Arresten, bevidner og i sin Attest: bedre og fuldkomnere har vistnok hans Kristendoms Kundskab engang været; men ved Naademidlernes Forsømmelse i flere Aar er den aftaget. Derimod synes det egentlige christelige Liv altid at have været ham ganske fremmed, og en udvortes skikkelig Vandel for ham at have gjeldt for sand Gudsfrygt Saaledes ved egen Skjødesløshed, savnende al Kraft at Gud, kan jeg godt forklare mig, at han i Fristelsens Øieblik kunde falde saa dybt. Jøvrigt skildrer og benævnte Attest Tiltalte som den, der oprigtigen angrer sin Forbrydelse.