Jyllandsposten, 1838-10-22
Det er mig aldeles ubegribeligt, hvorledes Finantsministeren og Mænd, som Conferentsraad Holten, Etatsraad Johnsen osv., for hvem det imod den første Contract af 1825 Stridende, der indeholdtes i den nye Hoved obligation, ikke kunde være ubekjendt, have kunnet underskrive denne nye Obligation; jeg er ikke istand til at see anden Grund til disse Mænds Handlemaade, end en efter min Mening kortsynet og eensidig, om endog velmeent Jver for øieblikkeligen at formindske Statskassens aarlige Udgifter, jeg siger kortsynet og eensidig fordi jeg er overbeviist om, at denne Fremgangsmaade vil skade den danske Stats Credit uberegnelig i Fremtiden, og en med Skatter saa betynget Stat som Danmark kan i Nødstilfælde, hvorfor den danske Stat ikke mere end nogen anden kan vente at blive forskaanet, paa ingen Maade undvære Credit, den Hjelp vi da kunde blive nødte til at søge hos de europæiske Capitalister, ville vi da ogsaa komme til dobbelt dyrt at betale, just paa Grund af denne sidste ulykkelige Transaction, og det Ansvar, der da vil komme til at hvile paa dem, der saa kortsynet have tilraadet denne, er saaledes blot i denne Henseende uangivelig. Det er derfor en daarlig Trøst, at denne Transaction dog maaskee vil gjøre nye Laan til saagodtsom en Umulighed i den nærmest paafølgende Tid, men i alt Fald vil det vel aabne Øinene paa dem, der endnu ikke have indseet Ønskeligheden af, at hele Statsgjeldsvæsenet sættes under en national Bestyrelse, der vil tilbagegive vor Credit den Fasthed, en saadan Foranstaltning ikke kan andet end svække, og tilintetgjøre det Jndtryk en saadan Forholdsregel, som jeg troer der er Grund til at kalde Fallit, maa gjøre paa Pengemændene; thi jeg kalder det en Fallit, naar en Stat ikke betaler hvad den er pligtig og efter Contracten i 1825, i Tillid til hvis Urokkelighed alle de, der ere blevne Eiere af 3 pCt. Obligationer, nødvendigviis maae have kjøbt disse Obligationer, var den danske Stat forpligtet til at afbetale og forrente den derved stiftede Obligationsgjeld med 3 1/2 pCt. af 5,500,000 Lst. og ikke af 4,840,000 Lst. m. m. - Denne Forandring af den oprindelige Contract til Creditorernes Skade uden deres forud givne Samtykke, synes mig endog at indeholde noget Revolutionairt; den nyere Historie har noksom viist, at det ikke blot ere de Regjerede, der kunne foretage Revolutioner, og denne eensidigen foretagne Modification af en Contracts forpligtelse har visseligen ogsaa et revolutionairt Præg skjøndt den er foretagen af en Statsgjeldsbestyrelse. De er nemlig noget Uhørt, at den Bestyrelse, som i fuldeste Maade maa erkjende den Bestyrelses Competence, der ha afsluttet en Contract, hvilket in ene saa meget mere maa være Tilfældet, som nogle af de samme Personer have underskrevet Hovedobligationen af 1825 og 1837, at den Bestyrelse, siger jeg, uden Nødstilfælde, hvilket jeg benægtet at her har fundet Sted og hvilket jeg troer heller ikke er paastaaet af Nogen, tilsidesætter denne Contract; at en revolutionair Regjering ikke erkjender den foregaaendes Gjeldsforpligtelser eller omvendt, det har man derimod ofte seet og derfor mener jeg, at denne Omstødelse af Contracten i 1825 har en revolutionair Characteer. – Den har derhos en høist ufolkelig og unational Side. Hvor meget end vore Stænder have ønsket Jndskrænkninger i de aarlige Statsudgifter, saa er der dog aldrig i nogen af alle fire Stænderforsamlinger fremkommet den mindste Hentydning til at man kunde formindske Udgifterne ved at lade være at opfyld sine Forpligtelser imod Statscreditorerne; det er visseligt en nem Maade, men Stænderne have fuldkommen indseet, at den straffer sig selv, og at en Stat ligesaa vel som der private Mand bør, saavidt muligt, opfylde sine Forpligtelser indtil den yderste Strenghed. Det kan derfor heller ikke andet end vække Forhauselse, at der af Statsgjeldsbestyrelsen, uden at Stænderne derom ere hørte, er forskaffet Landet en vieblikkelig Formindskelse i de aarlige Udgifter ved et Middel, som det aldrig kunde falde nogen af alle fire Stænderforsamlinger ind at forestaae, skjøndt deres Medlemmer som skatteydende Borgere tilfulde følte det Trykkende i Udredelsen af Renter og Afdrag af Danmarks Justitsraaden yttrer Tvivl, overordentlige Statsgield. om det maaskee kunde være stridende imod Deres Forhold som dansk Undersaat at deeltage i noget remonstrerende Skridt imod den ved den nye Obligation af 1837 foretagne Forandring i Contracten af 1825, denne Anskuelse kan jeg aldeles ikke deele, thi ligesom den 17de Artikel i Kongeloven men Kongen skal aldeles ingen Eed eller nogen Forpligt, i hvad Navn det og have kan, mundtlig eller skriftlig fra sig give, efterdi Han som en fri og ubunden Enevold Konge ikke kan bindes af sine Undersaatter ved nogen Eed eller foreskrevne Forepligtelser umulig kan antages at gjelde og de Gjeldsforpligtelser, det paa Statens Vegne indgaaes af Hs. Majestæt som dens Repræsentant, saaledes troer jeg heller ikke, at Deres undersaatlige Forhold har noget at gjøre med Deres Forhold som Obligationseier, i hvilken Egenskab De optræder som Creditor ligeover for Staten som Debitor, Forøvrigt fatter jeg ligesaalidt, hvorledes De forskjellige af mig i mit sidste Brev omtalte Skridt, paa nogen Maade kunne collidere med Deres undersaatlige Pligt. At en Undersaat gjør sin formeentlige Ret gjeldende i en Pengesag, tillader jo Hs. Majestæt ofte ved at beordre Kammeradvocaten at modtage Stevning i en Sag imod Fiscus, saa meget mindre kan Hs. Majestæt have noget imod dette i en Statsobligationssag.