Aalborg Stiftstidende, 1845-04-16
Allerede længe havde det danske Folk med stedse stigende Bekymring seet, hvorledes det danske Sprog og den danske Nationalitet tilbagetrængtes i Hertugdømmet Slesvig, og det maatte med Smerte erkjende, at Grunden hertil ikke saa meget var at søge i den Jndflydelse, det større tydske Nabofolks Nationalitet efter Forholdenes Natur altid maa udøve paa det mindre danske Folks Nationalitet, som i Savnet af de Foranstaltninger, uden hvilke et Sprog og en Nationalitet ikke kan opretholdes og sikkres en værdig Tilværelse. Det maatte fremdeles – efter den nøie og naturlige Forbindelse mellem de nationale og de politiske Jnteresser – blive Folket klart, i hvilken Grad denne det danske Sprogs Krænkelse og den danske Nationalitets Fornedrelse bidrog til at slappe det Baand, der endnu forenede det halvdanske Hertugdømme med det danske Kongerige. Ogsaa Deres Majestæt syntes ved Deres Regjerings Tiltrædelse gjennemtrængt af Overbeviisningen om Nødvendigheden af at fastholde dette Baand, men de Foranstaltninger, Deres Majestæt i Deres Viisdom har fundet det hensigtsmæssigt at træffe, have kun mødt Uvillie og Modstand hos dem, der burde understøttet dem, og det er at forudsee, at denne Modstand fremdeles vil møde og vil formaae at gjøre enhver Forholdsregel i Danskhedens Jnteresse illusorisk, saalænge alle Foranstaltninger mangle, hvorved de danske Districter i Slesvig kunne vente at blive forsynede med dansktalende og danskindede Embedsmænd. Jkke mindre maa det beklages, at en provisorisk Bestemmelse, som omtrent for et Aar siden udgik fra Deres Majestæts Regjering, har medført for det danske Folk i Slesvig ved Forhandlingerne af Hertugdømmets vigtigste Anliggender, en Jndskrænkning i Modersmaalets Brug, som maa synes uforenelig med den Stilling, hvorpaa den danske Nationalitet i Slesvig ligeoverfor den tydske har naturligt og uafviseligt Krav. Der var derfor vistnok den største Anledning for begge Kongerigets Stænderforsamlinger til at tage de for Nationens Ære krænkende og for Nationalitetens Fremtid farlige Vilkaar, under hvilke det danske Sprog og den danske Nationalitet i Slesvig befinder sig, under den alvorligste Betragtning, og sikkert have de ikke nogensinde handlet i fuldkommere Samklang med det af dem repræsenterede Folk, end da de forestillede Deres Majestæt den indtrængende Nødvendighed af ikke blot ved utvetydige Ord men ogsaa ved kraftige Handlinger at opretholde og beskjærne det danske Sprog og dansk Nationalitet i Hertugdømmet Slesvig. Til disse Andragender fra Stænderne, der ikke have forlangt Andet end Opfyldelsen af Retfærdighedens Fordringer, slutter sig med fuldkommen Samstemning Hovedstadens Borgerstand, der føler sig gjennemtrængt af den Erkjendelse, at Sprogets Tilværelse og Blomstren, dets Ære og dets Vanære, er uadskillelig fra Nationens, og det er paa denne Borgerstands Vegne vi udtale den tillidsfulde Fortrøstning, at Danmarks Konge vil, hvor det gjælder Danskhedens Bevarelse paa dens egne Enemærker, vide at overvinde den Modstand, som maatte reises af tydsk sindede Embedsmænd, idet vi her gjentage, hvad allerede i Stænderforsamlingen er blevet yttret, at det er ikke Færdighed i Sproget, men Kjærlighed til Sproget, hvorom det gjælder, det er dansk Sind, Samstemmen med Nationen, dens Charakteer, dens Maade at være og tænke paa, dens Historie og Literatur og Folkeliv, og at, naar dette skal opnaaes, Middelet maa søges i den Aand, hvori den første Underviisning bliver meddeelt, den Sprogform, hvortil den tidlige Ungdomsdannelse bliver knyttet. "Det er imidlertid ikke alene den danske Nationalitets Krænkelse, der i Henseende til Forholdene med Hertugdom met Slesvig har fremkaldt en stigende Misstemning i Kongeriget, men et andet i begge Stænderforsamlingerne forhandlet Anliggende har maattet vække den største Uro og Bekymring hos Folket, som derved er kommet til en klar Bevidsthed om den Fare, der i Henseende til Arvesuccessionen truer Staten. Rigets Eenhed og Uddelelighed er den første Betingelse for Statens Tilværelse, og for Statsborgerne er derfor ingen Tanke meere foruroligende end Tanken og Rigets Sønderlemmelse, der af Nogle er bleven opstillet som en Følge af Successionsforholdene, naar engang den kongelige Mandsstamme i Tiden skulde uddøe. Vel nærer det danske Folk ikke nogen Tvivl om den fælleds Successionsordens fulde Gyldighed for alle til Monarchiet henhørende Landsdele, hvilken det anseer ikke alene for retlig begrundet, men ogsaa aldeles stemmende med alle Parters Jnteresser, men det antager tillige, at i et Øieblik, som det nærværende, da en utrættelig virksom og om sig gribende Partiaand har i lang Tid havt uforstyrret Ro til at arbeide paa at løsne Forbindelsen imellem Kongeriget og Hertugdommerne, er et officielt Skridt fra Regjeringens Side ikke alene ønskeligt, men endogsaa paatrængende nødvendigt for at dæmpe den Frygt paa den ene Side og nedslaae den Formastelse paa den anden Side, der ikke kan andet end adsplitte Landets Kræfter og virke opløsende og forstyrrende ind paa saamange af de vigtigste borgerlige Forhold. Hvor naturlig imidlertid end Opfordringen kunde synes at være for det danske Folk til paa enhver lovlig Maade at understøtte dets Repræsentanters Andragende ligeoverfor den kloge og samdrægtige Modstand, det maa befrygtes at det vil møde – maaskee endog iblandt flere af Kronens høist betroede Raadgivere, skulde vi dog have fundet fornøden Beroligelse i den Tanke, at det danske Folks Ønsker i denne Henseende paa mange Maader ere komne til Deres Majestæts Kundskab og at de i Deres egen Erkjendelse af Statens Tarv og Øieblikkets Krav have fundet deres bedste Talsmand, dersom ikke siden Stændernes Slutning Begivenheder Slag i Slag vare indtrufne, angaaende hvilke Folket først seent vil have Leilighed til at henvende sig til Stænderne og som desaarsag vil kunne ansees for Repræsentanterne af Landets største Commune at indeholde en Opfordring, som de ikke kunne unddrage sig, til umiddelbart at henvende sig til deres Konge.