Berlingske Tidende, 1791-10-31
Den 14de d. M. udkom angaaende Udvandringerne følgende Kongelige Proclamation: "Kongen veed, at et stort An til Franskmænd have forladt deres Fædreneland og udvandre til fremmede, og han har ikke uden Smerte kunnet see paa en saa stor Udvandring. Vel tillader Loven alle Franskmænd til Bortreise fra Riget; men Kongen, hvis faderlige Omhunephørlig vaager for det almindelige og det særdeles Beste. maa oplyse dem, som begive sig bort fra deres Fædreneland, om deres sande Pligter og om den Elendighed, som de forberedelig. Skulde der iblant Udvandrerne gives nogle, som lade sig forlede af den Forestilling, at de derved gave Kongen et Beviis paa deres Hengivenhed; saa bør de dog lade denne salske Tanke fare, og vide, at Kongen ikkun vil ansee dem for sine sande, sine eneste Venner, som foreene sig med ham til at baandhæve Lovene, og forskaffe samme Ærbødighed, til at brinle Orden og Rolighed igien ind i Riget og befæste al slags Velsonelse i det, da Naturen synes at have bestemt det dertil. Da Kongen antog Constitutionen, var det hans Hensigt, at giøre en Ende paa de borgerlige Uteenigheder, at fornye Love, nes Anseelse, og med dem at sikkre alle Friehedens og Eiendoms=Rettigheder. Han kunde ikke andet end smigre sig dermed, at alle Franskmand skulde understøtte hans Forehaven, te; men just i denne Tid forøge Udvandringerne sig. En Mængde Borgere forlade deres Fædreneland og deres Konge, egbringer Naboe Nationer Rigdomme, som deres Medborgeres Tarv saa høilig behøver. Altsaa naar Kongen søger at kringe Rolighed og dens Medfølger, Lykke ind igien, saa uder man, at kunne forlade ham, og uægte ham den Hielp som han har Ret til at vente af alle. Kongen veed meget vel, sat mange Borgere, besynderlig Eiere, have forladt Riget vallene af den Aarsag, at de ikke have fundet i Lovenes Anseelsiden dem tilkommende Beskyttelse. Hans Hierte har sukket hører disse Uordener. Men skal man ikke holde Omstændigbederne noget tilgode? Har Kongen ikke selv havt sin Kummer, og naar han forglemmer den, for allene at beskiæftige sig med det almindelige Vel, har han da ikke Ret af hente, at man skulde følge hans Exempel? Hvorled i skulde Lovenes Regiering kunde oprettes, dersom ikke alle Borgerne foreene sig hos Statens Chef? Hvorledes kan linvarig og bestandig Indretning komme i Stand, og Roe heden igien lade sig see, dersom ikke enhver oprigtigen nærer sig og biedrager til at giøre en Ende paa den almindelige Uroe? Hvorledes skal endelig den almindelige FordeelJndtage den privates Plads, naar enhver i Stedet for at hele Partieaanden, har sin egen Mening, og hellere vil Prandre, end give efter for den almindelige Mening. Hvad ren dydig Tænkemaade, hvad for en vel forstaaet Fordeel, sten altsaa være Grunden til denne Udvandring? Partieaanden, som har foraarsaget al vor Ulykke, kan intet videre, end Forlange den. Franskmænd, J, som have forladt eders Fadreneland, kom tilbage til samme, der gives Æresposter, hiingen anden sand Æve gives, end at tiene sit Fædreneland, og forsvare Lovene. Kom og understøt den, hvilket alle gode Borgere maae giøre, de skulle derfor give eder den Ro le Lykke, som J forgiæves søgte i et fremmed Land. Kom saa tilbage, og Kongens Hierte lader af at være sønderrevet imellem hans Tilbøielighed, som han bær for alle saadanne, og imellem den Kongel. Værdigheds Pligter, som Besynderlighed giør dem behagelige for ham, som følge Lovene. Alle maae understøtte ham, naar han arbeider for Folkets Lykke. Kongen forlanger denne Forening til sine Bestræbelsers Understøttelse, til sin dyrebareste Trøst, han forlanger den til alles Lykke. Tænker paa den Bekymring, som en modsat Opførsel vilde foraarsage eders Konge; sat Priis paa at forskaane ham for samme, den vilde blive den smerteligste af alle for ham. Paris i Statsraadet, den 14de Ocober 1791. Ludvig. Delessart.