Viborger Samler, 1776-12-30
SAMLERE. J Mandagen den 30 December. Den knipske Skiønhed. (En Fortælling.) Triummelig beder Admand ladte paa andet paa sin Gaard. Selv besad han ingen Fortienester, men han fortalte alle dem der besøgte ham, hans Forfædres store Bedrifter, og disse vare saa fuldkomne, at han selv intet vidste at tillægge. Ørkesløshed var det eneste, hvori han adskilte sig fra sine Bønder, der dog i det mindste ved deres Arbeide bleve Staten nyttige. Han tilbragte sin meeste Tid med Sovn, og hadede alt, hvad der kunde forstyrre hans Rolighed. Endog Middagsmaaltidet Fierde Aargang. Gar selv selv kom ham ofte meget ubeleilig, siden Middagen gemeenlig fandt ham endnu i den behageligste Morgenslum. Uagtet sin Uvirksomhed havde han dog engang paataget sig den Møie at avle en Datter, som nu allerede var voxen, og i Stand til, efter hendes Frue Moders Død, at afholde alle huuslige og andre Bekymringer fra sin Herr Faders Kanopee. Denne Pige er egentlig Heltinden i min Fortælling. Smuk var hun, (thi jeg har mærket, at Heltinden i en Fortælling altid maa være det, og hvis jeg var Romanskriver, maatte jeg, paa Embeds Vegne, sammenligne hende med Solen, eller i det allermindste med en Stierne af første Størrelse. Hun var neppe 18 Aar gammel, da hun allerede saae sig omringet af et temmelig Antal Friere, og endnu fleere Tilbedere. Jngen af dem var efter hendes Smag; De bleve alle afviiste, endskiønt hendes Fader alt havde givet nogle af dem, og i sær en meget riig Kiøbmand sit Løfte, Forgieves beraabte de sig derpaa, thi hun beviiste, at han maatte have gjort det i Søvne. Man kaldte hende i den heele Egn intet andet, end den knipske Skiønhed. Jngen vovede nu meere at anholde om hende. Den Tiid, da hendes Yndigheder vare paa det stærkeste, forløb imidlertid, og hun blev 30 Aar gammel, førend hun giftede sig. Skiønt hendes Fader ellers bekymrede sig lidt eller intet om nogen Ting, begyndt dog denne Sag at gaae ham nær til Hierte. Han lod hende komme for sin Kanopee, og formanede hende alvorlig til at tænke paa, hvorledes hun kunde faae en Mand, hvis hun ikke evig vilde blive en gammel Frøken. Nu faldt det hende paa eengang ind, hvor stor Fare hun var i. J Skiønheder, som ere tredive Aar gamle, og endnu ingen Mænd have, forestiller Eder hendes Følelser, thi J kunne det best. Enhver Beskrivelse, vilde kun være ufuldkommen. Hun besluttede at tage den første Mand den beste, der vilde have hende. Hun biede endnu nogle Maaneder forgieves. Endelig faldt det til al Lykke en gammel Doctor indat han var 60 Aar gammel, at han kunde formeere, sin Rigdom ved et rigt Giftermaal, at han, naar han blev ældre, kunde behøve en Kones Opvartning og Pleie, kort sagt, at han ikke kunde handle fornuftigere, end naar han giftede sig. Denne rige Herremands Datter faldt ham da ind, og han besluttede strax at anholde om hende. Han havde alt i lang Tiid kiendt hende, thi hendes Frue Moder havde brugt ham i hendes sidste Sygdom. En gammel Sø store støvet Chalse, der ofte med sin Raslen havde forkyndet de Syge Doctorens Ankomst og med ham Dødens Nærmelse, blev da nu oppudset og forspændt. Han kjørte derpaa hen til Gienstanden for hans trediesindstyve aarige Kierlighed, og underveis fordrev Tiden med at gjøre Overslag paa Bryllups=Bekostningerne. Han kom der, skar nogle Komplimenter, af forrige Aarhundrede, bad hende i de meest rørende medicinske Udtrykke om hendes Hierte og hendes Penge, kaldte hende hans Lebenspulver, hans Lebenselixir, og blev lykkelig. Maatte dog dette Exempel omvende alle kninske Skiønheder. mærker, Til Tiidsfordriv.