Aarhuus Stifts-Tidende, 1842-01-01
42 No 1. Løverdagen. den 1ste Januar. Den til Forsendelse, med Brevposterne Kongelig allernaadigst alene privilegerede Aarhuus Distridende. Redigeres og udgives 4 Gange ugentlig af Overkrigscommissair A. F. Elmquist. Det nye Aar. Stiller allerede hvert Sekundslag og paa Grændseskjellet mellem Fortid og Fremtid, hvormeget opmærksommere lytte vi da til det nyfødte Aars Røst, ved hvis Vugge Millioner staae med os og spørgende skue ud i den kommende Tid! – Mange ere de Gjenstande, som, ved Tanken om Fremtiden, ligge os paa Hjerte, men hvo kan Andet, end, ved Aarskiftet, komme Hjemmet og Fædrelandet levende ihu? Omfatte ikke disse hellige Navne de dyrebareste Erindringer af vort Folks Historie, Erindringer om vore Fædres Bedrift, om saameget Stort og Herligt, som sikkrer Livet i Menneskesamfundet dets Betydning og giver den Enkeltes Offre deres Værd og deres Løn, Slutte sig ei til hine hellige Navne Menneskenaturens ædleste Følelser og Tilbøieligheder, og maae de ikke beggeistre til de høieste Ønsker, de dristigste Forhaabninger, Fædrelandet er den Jordbund, hvoraf Legem og Siel have draget deres første Næring; under Jndflydelse af dets Skikke, Sæder, Jnstitutioner, Sprog og Love voxte vi op, under dets Himmels Velsignelse styrkedes vort Gemyts Kræfter, og i Fædrenes Tro lærte vi at ahne det Hellige, at stræbe efter det Høieste i Livet; paa dets Jord fandt vi de dyrebare Væsener, i hvis glade Samfund vi lærte at elske vor Tilværelse. Hvem kan det, ved Begyndelsen af et nyt Tidsaffnit, være ligegyldigt, hvad Lod der skal ramme hans Fædreland, For Hvem er det ikke Livsspørgsmaal, om Fremtiden vil gjengjælde Fædrelandet Fortidens Offre, om sikker Fred skal vaage ved Grændserne og hæderlig Ro herske i Folkets Midte, eller om udvortes Krig og indvortes Tvedragt skulle opskrække Aanderne og berede den Orden, hvorved vi nu glæde os, nye Farer, om det nogensinde skal lykkes Vilkaarligheden og Overmagten at træde Folkets naturlige Rettigheder under Fødder og aandeligen og legemligen at stavnsbinde det, eller om Landet fremtidigt, som hidtil, skal bygges med Lov, og Retfærd og Viisdom holde Vagt hos den Regierende, ligesom Troskab og Lydighed hos de Regjerede, om onde Raadgivere ville forsøge, at lukke Kongens Øre for Folkets Røst, og exalterede Hoveder at forføre Folket, eller om Følelsen af, at man gjensidigt trænger til hinanden, vil knytte Throne og Hytte fast til hinanden, og gode Sæder udfylde Lacunerne i Lovene, og Folkets Kraft hvile i en dygtig Almeenaand, og Kongen ikke besidde nogen Glands og Stolthed, uden for at Folkets Lykke kan speile sig deri, hvilken Dansk ønsker ikke, at det stedse meere maa lykkes vor dyrebare Konge at løse sit Livs store Opgave, at Viisdom og Mildhed stedse renere maa udpræge sig i alle Regjeringens Handlinger; at der i det nye Aar maae aabnes Almeenvellet nye Hielpekilder allevegne; at udtrykkelige Kongebud maae bryde Veien for den frieste Udvikling af alle gode Kræfter i Folket, eller at der idetmindste stiltiende maa forundes dem et passende Spillerum – paa det Fædrelandet kan finde sin Hæder, og hver Beskyldning for Underkuelse og Frihedsvimmel sin Gjendrivelse i Videnskabernes og Kunsternes stedse stigende Flor, i Handelens og alle Næringsgrenes frodige Fremvæxt, i en luttret offentlig Meening, som uden Forbeholdenhed tør yttre sig i Skrift og Tale, Med barnlig ydmygt Blik ville vi see Fremtiden imode. Viismanden og Vildmanden ere lige uvidende om, hvad den vil bringe. Vi staae ved Jndgangen i et nyt Aar, som ved Grændsen af et dunkelt Land, hvor en forborgen Haand hemmelighedsfuldt væver vor Skjebne. Vi maae stirre og spørge saameget vi ville. Jngen kan sige os, hvad den evige Aand forbereder bag Tidens Dække. Med al vor Grublen og Tragten kunne vi ikke ile forud Tiden; vi maae gaae dens Udvikling imøde, i hvad den saa bringen Og dog kan, dog maa Meget vorde anderledes. Allerede Tidens naturlige Vexel er Borgen derfor. Meget, Meget maae vorde anderledes i hele Fædrelandet trindtomkring. Men vide vi end Jntet om Fremtiden, saa staaer det dog til os, at gjøre Noget for Fremtiden, og derfor ville vi, med hellige Beslutninger, træde ind i det Aar, som gryer idag. Nutiden bliver, som Fremtidens Moder, sit Barn ansvarlig for Alt, hvad den forbryder, ligesom Fortiden ofte maa lade sig anklage og straffe af Nutiden, der eengang var Fremtid. Det vilde være en utilgivelig Træghed, om vi ei, i Pligtens Tjeneste, vilde arbeide for de kommende Dage, for at kunne imødegaae dem som Kæmpere uden Frygt og Dadel. J Menneskets Gemyt ligger Evnen til at tyde Skjebnen og Kraften til at beseire den. Derfor ville vi seende et uhildet, et alvorligt Blik ud i Fremtiden, for, saavidt det staaer til os, ei at skuffe Med- og Efterverdens retfærdige Forventninger. Ei ville vi træde feigt tilbage, hvor det gjælder, at lide et Savn, at udfægte en Aands=Kamp, at bringe et Offer for en skjønnere Fremtid for Fædrelandet. Hver ny Dag i det nye Aar skal være Vidne, at vi, efter vor reneste Overbeviisning, hellige Fædrelandets Lykke vor bedste Kraft. Paa denne Maade vorder Skjebnen vor Bundsforvandt. Det Øvrige, som ikke staaer i vor Magt, ville vi gaae imøde uden Frygt, og det skal ikke nedslaae vort Mod, om ogsaa dette Aar bringer os bittre Skuffelser og haarde Prøvelser; den gode Sag staaer under Almagtens Varetægt, og Fortrøstningen dertil skal være vort Vaaben og Værge, hvortil vi gladelig gribe, naar Mistro og Mismod vil tage Plads i vore Sjele. Historiens Gang overiler sig ikke, og af Klinutet maae vi ikke vente, hvad der hører Aartil at mødne. De Tvivl, som nu reises, skulle falde; de Klager, som nu lyde, skulle forstumme; de Længsler, som næres af de Bedste i Folket, skulle stilles. Hvad der endnu ligger for vore Øine i mørk Forvirring skal opløse sig i Klarhed. Med det Haab træde vi indenfor det nye Aars Kreds. Tys og Held over Kongen og Fædrelandet.