Ribe Stifts Adresseaviser, 1795-10-30
Den beskrivende Geommetrie er den V., denskab, som lærer, hvorledes man skal giøre Portraiter af alle tilværende Ting. Hvad Geographien angaaer, saa kan jeg rose den for dig som den behageligste af alle Videnskaben, Forestil dig ikkun, at man ved denne kan relse til tusinde Mile i een Minute, uden at smudse sig det allermindste, eller blive træt. Man gaaer til America, til Africa, til Asien, til China, til Moropotaport, til Califourchonien, til Pontus Euxinus, til Nord pol og Sydpol, uden at behøve i mindste Maade at frygte for Kuld eller Heede, Tørke eller Fugtighed, Regn eller Hagel, Løver, Biørne eller andre Ubehageligheder, som Reisende ellers ere udsatte for. Sandelig, kiere Ven! jeg gav gjerne meget for at have dig hos mig, forat skaffe dig Fornøielsen af slige Reiser; men hav Taalmodighed! Naar jeg kommer til at forestaae min Normal=Skole, skal du faae tilstrækkelig Erstatning for den Glæde, som du nu maa undvære, og da jeg har i Sinde at giøre en heel Karl af dig, saa kan du giøre Regning paa, at vi med hinanden ville besøge alle Lande i Verden, for at danne vor Forstand og Hierte. Nu, kiere Ven, kommer jeg til Historien (uden Natur) det er den Videnskab, der bestaaer i at tale om Ting, som nu ere ikke mere til, og om afdøde Mennesker, som man ikke kan opvække til Livet. Jeg formoder, at du vil være af samme Meening, som jeg, at det er altid bedre, naar man er ikke ret vis paa Begivenhedernes Udfald, heller at troe, end efterforske samme. Vor Professor Volnep, tænker ikke ganske saaledes ; han meener, at Historien er et Cursus af Erfaringer, som det menneskelige Kiøn anstiller og ver sig selv. Hvor fiin, rigtig og veludtænkt denne Forklaring endag er, saa havde jeg dog meget at indvende derimod, om jeg sandt mig stærk nok til at binde an med ham; men nu maa jeg lade ham tale. Jmidlertid raader jeg dig, kiere Ven at læse Romons fire Sønners Levnet, Historien om Gargantona, hemmelige Aarsager til Revolutionen af 9de Thermidon ved Billate, den lille Paucet og en Fængslets Memoirer, om hvilke sidste man forsikkrer at de ere skrevne saaledes, at de frembringe en Overbeviisning, imod hvilken intet kan indvendes, og at de i Meningen ikke engang efterlade Uvi denheden et eneste Bolværk. Jeg havde skuldet underrette dig om Naturhistorien før om Historien (uden Natur) efterdi hiin skulde paa Grund af Folkerepræsentanternes Beslutning have gaaer foran denne, men vi have ikke kundet andet end rette os efter Professorernes Villie, som have forvendt Ordenen; jeg gaaer altsaa videre. Forundre dig ikke, at Naturhistoriens Videnskab giver Anledning til mangen lystig Tretydighed. Du behøver allene at vide, at der tales idelig om Alt hvad vi have paa os fra Hoved til Fod, for at giøre dig Begreb om, at der maa forekomme deelikate Sager. Vor Professor, der saae os alle stemte af en glad Forventelse, begyndte sin Tale med følgende Ord, som jeg aldrig forglemmer: Hvad der samler og her, mine Venner, er en upaatvivlelig Lyst til Naturhistorien. Hvorpaa Vi alle raabe, Brave, Bravo, Naturhistorien leve, Danbenton leve, og klappede i Hænderne, trampede med Fødderne, og gjorde en saa overordentlig Støi, at vi let havde derved kundet paadrage og U leilighed. Thi Folk, som stode i Mængde ved Dørren, fordi de ikke kunde komme ind i den propfulde Sahl, troede, at vi vare færd med at giøre Opstand, og løb paa Øieblikket til Sectionen. Men da Sectionen ikke vilde besatte sig med noget, førend de havde gjort Aftale med Anførerne for den bevæbnede Magt, og disse først maatte indhente befaling af den fuldbyrdende Magt, saa gik der saa megen Tid bort, ved at opsøge den førstes Boelig, at vore Profesforer meget magelig kunde slutte deres Forelæs, ninger, ogophæve Forsamlingen. Jeg vil nu ikke længere holde mig op med Naturhistorien, efterdi jeg ikke ønsker at din Søster, for hvem du intet dølger, skulde maaskee læse noget, der kunde fornærme hendes Blufærdighed. Jkkun det maa jeg erindre, at alle mine Meddisciple, der, som du vel har bemærket, ikke just ere sparsomme paa deres Bifaldstegn, oploftede et heftigt Frydeskrig, da Daubenton udtalede disse berømte Ord, der have staaet i alle Tidender: Da alle Dyr flye for Loven, og intet smigrer for ham, saa er han ikke Konge. Jeg tog Ordet og holdt følgende Tale til dem: "Mine Venner, 2 have unegtelig Grund til at yttre eders bifald over et Udtryk, der paa en saa tydelig Maade beviser for os, at der endog under de vilde Dyr ikke gives nogen Konge. Jeg seer deraf, hvorledes den republikanske Aand fremstraaler i sin fulde Reenhed og Kraft af Underviisningens Brændepunkt. Jeg tilstaaer, at aldrig har enten Had mod Konge regiering, eller Kierlighed til Republik yttret sig paa en kraftigere og tydeligere Maade J. Men ihvor herline og sande endog Daubentons Ord ere i denne Forstand, saa lader sig dog, deri indfortolke en meere udstrakt Mening, der geraader Forfatteren endnu til større Ære. Seer man ikke, at naar man standser ved denne ene Anvendelse, vederfares ham ikkun halv Ret? Vel har jeg ikke meer Forstand end det just er fornøden til Huusbehov, og dog forstaaer jeg endnu at udlede en anden Slutning af den anførte Sætning, denne nemlig: at naar Løvener allene derfor ikke Konge, fordi man ikke smig rer ham, maa der dog endnu være Konger i Frankerig, fordi man der, finder Folk, hvis Gunst man maa erhverve sig ved at krybe. Man vilde ogsaa ved Haandklap yttre sit bifald over min Anmærkning, men jeg afværgede det ved mine Gebærder, fordi jeg ikke vil smigres. Man lod sig altsaa nøie med at betragte mig med opmærksomme Øine. Min Tale maa ikke have synderlig behaget vore Avisskrivere, efterdi ingen af dem har anført den.