Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1845-07-02
Cand. Wimmerstedt takkede for Velkomsten med et Foredrag. Capellan F. Helweg foreslog en Skaal for Finland: Passende er det i en sildig Aftenstund, at dette første Møde holdes, som hidindtil ikke har havt sin Mage, Mødet mellem fire nordiske Universiteter; thi sildigt, henimod Tidernes Aften, have vi fundet hinanden og have Kjæmpeskridt at gjøre, for at naae vort Maal, inden Dagen er omme. Og dog er endnu En ikke her, som vistnok efter vor fælles Overbeviisning ogsaa burde være her - Finlands Høiskole fattes. Ugjerne savne vist J. svenske Brødre, Røster fra den anden Side af den bothniske Bugt; Finland var jo de første Laurbær i Sverrigs Krands Ja, det er den ældste svenske Erobring, og i Grunden den eneste. Thi her taler jeg ikke om Erobring i den Forstand, hvor den kan fuldføres med Sværd i Haand, paa den Maade have J vel erobret mere end Finland; men dette er Eders aandelige Erobring; Landet lød ikke blot Sveakongens Ord, men det svenske Ord lød og lyder fra den finske Tunge. Ja, J Svenske have bedre end vi Danske forstaaet Erobrekunsten. Der gaves en Tid, da ogsaa dansk Vælde strakte sig rundt om hele Østersøen, og beherskede samme Lande, som senere bleve Sverrig underkastede; da Dannevirke nedbrødes, fordi der ingen Otto, ingen Fuglefænger var, som Danmark behøvede at frygte, men Elben var bleven det danske Riges Grændse. Dog bitterlig have vi maattet fortryde, at Dannevirke blev nedbrudt; de vendiske og germaniske Folk, som vare Danmark underkastede, forbleve hvad de vare, aandelig fremmede for Danmark, og de sidste begyndte paa samme Tid en Kamp, hvis Følge var, at en Deel af det oprindelige danske Land blev fremmedgjort for det øvrige. Men Svenskerne have udført en Bedrift, som fortjener særlig Berømmelse, et Land, som ikke mere i politisk Forstand er svensk Erobring og svensk Land, er det endnu altid i aandeligenational. Men er det saa med Finnernes gode Villie, eller er det sandt, hvad Rygter have fortalt, at disse, som i politisk Forstand ikke længer ere Svenske, heller ikke ville være det i national, Ville de virkelig være Slaver, Det er vi som Skandinaver altfor stolte til at troe, at der kan være nogen Tvivl, naar engang noget Fremmed skal vælges, det Skandinaviske eller det Slaviske, og hvad Man da skulde vælge? Men rimeligere kunde det klinge, at det hverken vilde være det Ene eller det Andet, men Finner. Vist er det, at Finnerne ere et heelt andet Folk og en anden Stamme end Skandinaverne, men om det skulde lykkes at drage en næsten hendøet Folkelighed frem af Støvet, om dertil skulde være Tid nok, det finder jeg saare tvivlsomt. Dertil behøvedes der mere end Kjæmpeskridt og Syvmilestøvler. Men heller ikke er det i mindste Maade vanærende at have Navn paa sig af at være en Erobring, naar Man bærer det Navn som Finland. Thi hvad Fællesskabet i Haandens Strid og Dyst angaaer, dengang det endnu bestod mellem Svenske og Finner, saa tilkæmpede disse sig fuld Ret til at staae i Linie med hine. Men saaledes ogsaa i Aandens Dyst. Finland har ikke modtaget, uden at give igien; det har svaret Rente af Aandens Capital, og af disse Renter er det vi gjerne vilde ogsaa nyde godt. Stod det finske Regiment med uplettet Hæder ved Siden af det smaalandske og hvert andet, da staae ogsaa Navnene Snellmann og Runeberg saaledes ved Siden af hvert ægte svensk Snille! Finland kunde altsaa lige saa freidigt som nogen af os andre træde ind i det Fostbroderlag, hvorpaa vi her række hinanden Haanden. Gjør Helsingfors det alligevel ikke, da kan Grunden umulig være den, at det intet nationalt og aandeligt Fællesskab vilde have med os. Der maa være en anden Grund; men min Tale er allerede for lang, til at jeg endnu skulde søge efter dybt liggende Grunde. Kun det vil jeg udtale endnu, at den Gierning, hvortil vi her indbyde Helsingforserne, er Lysets Gierning, som ikke af den Grund passende begyndes om Aftenen, at den jo lige saa godt taaler Sollyset, som den Lysglands, der her omstraaler os. Vor Pagt er den, at vi virkelig ville være fælleds om det, hvorom vi allerede ere fælles; Fortids Minder og Livets Kræfter ere de samme hos Nordens Folkefærd, og jeg mener med Vished at kunne sige, Jngen af os frygter for, at dette Fællesskab i Minde, i Kraft og i Haab skulde kunne blive for nært og for inderligt, for heelt og udeelt. Af en saadan afviselig, aandig Naturdrift i Folkenes Hjerteliv kan den Regjering, der ikke staaer i unaturlig Modsætning til Folkelivet, ikke have det mindste at frygte, og det skal være en Roes, som Oscar den Første skal dele med Christian den Ottende, at Jngen af dem har frygtet for at lade Folkene følge Hjertets Drift, som nærmest er reen og aandig, uden al politisk Hensigt, men som alligevel ikke er uden gjennemgribende Betydning for Folkenes Samliv i det Hele, det ydre saavelsom det indre. At Helsingfors maatte staae kvor Midte, naar vi atter byde hinanden Velmødt, det er vistnok ikke blot mit, men fælles Ønske, og derfor ville vi ogsaa tømme et Bæger for de Fraværende. Leve den skandinaviske Aand i Finnernes Land! Leve Nordens femte Universitet, Helsingfors leve!