Viborger Samler, 1780-11-27
VIBOREER. MLER. C. C. Mandagen den 27 November. (Fortsættelse af No. 46.) rieheden er ham for overveiende skiøn, at han ikke skulle søge at nyde den i al Fylde; og da først Menneskebrødre, ere vi ganske frie, naar vi og have afkastet vore Lidenskabers Aag. Ak! den høieste og fortreffeligste Livets Nydelse er denne, at handle efter tydelige Forestillinger, Middelpuncten af alt Coc. det, Hos det, som man ønsker og giør, dersom vi fastsette, at Gud er en viis Godhed, allevegne at være sig sin Lyst til Orden bevidst - hver Aften at see tilbage til den fuldendte Dags Arbeide, og den sidste Aften at see tilbage til det heele Livs Arbeide, og derved med sit eget Hiertes villige Jstemmelse at kunde sige, at det virkelig er et Menneskes Gierning! Jeg veed ikke selv, hvorledes jeg bliver til Mode, naar jeg seer Folk, som have de værdigste Begreber og menneskelig Frihed, som have Afskye for Tyranner, foragte de bange Slaver, tale for den undertrykte Nation om stormodig Død, og derhos over den ringeste Fornermelse, som maatte møde dem, geraade i en ustyrlig rasende Vrede; eller naar de anfaldes af et heftig Oprør af det sandselige, trods alle deres Grundsetninger falde i hiin Bolerskes ukydske Arme. Hvor kan dog en og den samme Siæl over en og den samme Punct være af forskiællig Meening, at han paa den ene Side ikke vil lade sig noget betage, men paa den anden kaste det bort i Ødselhed, Lidenskaben alene er en alt for usikker Fører, i det den ved enhver Tilskyndelse, som den faaer, opvaagner. Ved Reflexion over vor Tilstand og over vor sande Vel sette vi os først i den Forfatning, rigtig at kunde dømme derover, om dens Tilfredsstillelse giør os i Gierningen lykkeligere, eller ikke, og naar vi da handle i Overeensstemmelse med denne Dom og efter samme enten tilfredsstille, eller undertrykke, eller holde den i Ave, saa befæste vi vor Rolighed og styrke os i Agtelse mod os selv. Da kan det ikke feile, at Overvægten i vor Tilstand er paa det Godes Side. Det maa derved meget meere komme til en saa betragtelig Tilvext, at ogsaa de tungeste udvortes Viderværdigheder. digheder ikke formaae at veie op derimod. Et Vink for os, mine Brødre, til at gjøre en stor Deel af Livets Nydelse nesten uafhengig af andre. Men hver Opklarelse af Fornuften, J Borgere, paa Jorden, maa Livet blive Eder nydeligere. Jeg veed vel, at nogle iblant Eder gjøre Jndvendinger mod denne Setning, og det er godt, at de gjøre dette; saa vise de paa Stedet dermed, at de ogsaa have Fornuftens Opklarelser noget at takke for, efterdi man uden den ikke er vant at gjøre synderlige Jndvendinger. Een af samme - (han er nu allerede hensovet og havde den Lykke, at Præsternes svermende Hevn ikke kunde giøre ham Graven tung, efterdi han ikke ville ligge i nogen af deres Templer) har jeg altid gjerne hørt tale i Særdeleshed over den Punct, det gode Hierte og Kierlighed til vor Slægt talte af ethver af hans Ord, og fordi det var, saa havde han endnu maattet tale hundrede gange besynderligere, jeg ville dog ikke havde blevet den Mand gram. Saa meget er vist, at med Fornuftens Opklaringer blive vore Fornødenheder formeerede, at vi ved dem til skyndte finde meere at udsette i de og de Tings Jndretning omkring os, og at vi uden dem bleve sparede for mange møisommelige Undersøgninger, som vi ellers ikke kunde have faldet paa. Jeg har selv mange gange havt mine egne Tanker over den Sag, naar jeg Dag og Nat efterforskede strenge Beviser for den eller den Sandhed, som syntes mig rigtig, og blev andre vaer omkring mig, at de derover ubekymrede aad og drak om Dagen, sove i al Rolighed om Natten, og derved vare vel yndede og saae ud som Melk og Blod. Men at æde, drikke og sove, og i øvrigt derved blive tyk og feed, syntes mig dog ikke Nydelse delse nok af Livet. Jeg maa ikke sige det, hvo der indfaldt mig derved at være alleting i Skabningen.), om hvilke jeg vidste, at de havde det just saaledes. Jeg har ofte seet dem gaae tilsammen i Hiorder, hvor de efter deres Art herlig har spiset, derhos glade brølet og modige slaaet bag ud, men Gud veed, saa meget jeg altid har fornøiet mig i dette Syn, efterdi jeg gjerne gad seet Fornøielse udtrykt hos alle Skabninger, saa er det dog aldrig faldet mig ind, at jeg skulle længes efter deres Tilstand. Een eniste Time, i hvilken jeg er mig selv ret menneskelig bevidst, tydelig indseer mit Forhold til den øvrige Verden, bliver Sammenhengen i mine Bestemmelser vaer, her samler ædle Kundskaber, og hisset anvender de samlede til mit eget og andre Menneskers Vel, er dog vel tre gange saa meget værd, som det længste Liv, naar jeg skulle tilbringe det som et Dyr. Vittige Jndfald. Formanden for Kiøbmændene og Rettens Betientere bad engang Kong Henrich den 4de i Frankerige, om Tilladelse til et nye Paaleg paa Brønd=Rørene, at de saaledes kunde udrede Bekostningerne til et Tractement, som de skulle give de Schweitzerske Deputerede, der kom til Paris, for at fornye deres Forening J kunne, sagde denne Monarch, udfinde et andet Middel; thi det tilkommer vor Frelsere aleene at forvandle Vand til Viin. En slet Taler opholdte engang denne Prinz med en urimelig Eloge ved Stads Porten; det var sildig, og Kongen var endnu fastende. Tale c) De ufornuftige Dyr. Taleren anforte Alexander den store, men Kongen, som saae, at denne Sladder fik ingen Ende, sagde halv fortørnet: Ja hille Skam, Alexander den store havde faaet at spise til Middag, men jeg ikke.