Ribe Stifts Adresseaviser, 1843-05-19
Den slesvigske Stænderforsamling i 1840 ansøgte Hs. Maj. Kongen om intet Mindre, end at tage hint Reskript tilbage, og Forsamlingen i 1842 har petitioneret Danmarks Konge om, at det danske Sprog ikke maa erklæres berettiget til at optræde i Stænderforhandlingerne; denne Ret vil man have udelukkende forbeholdt det tydske Sprog, som det, der alene er de Jntelligentes Sprog. Men de danske Distrikter, som udgjøre over den halve Deel af Hertugdømmet, have deres talrige Lærer- og Embedstand; de have Skoler, hvori Underviisningen gives paa Dansk, Kirker, i hvilke der prædikes Dansk, og Retsbetjente og Øvrighedspersoner ere anviste til at skulle bruge det danske Sprog i Embedsforhold. Naar nu denne Lærer- og Embedstand, ikke vedkjender sig Folkets Sprog, blandt hvilket de leve, og for hvilket de arbeide, som deres eget: da tyder dette hen paa høist uregelmæssige og i deres Virkninger fordærvelige Forhold. Uagtet det danske Sprog er Modersmaalet i det Mindste for den halve Deel af det slesvigske Folk, gives der dog i Hertugdommet intet dansk Skolelærer-Seminarium, ingen dansk lærd Skole, og ved det danske Universitet savnes tilstrækkelige Foranstaltninger for danske Slesvigere, som ønskede der at fuldende deres Ungdoms Dannelse. For Embedsveien og den høiere Dannelse ere de danske Slesvigere henviste til lærde Skoler, som alle ere tydske, og de unge Jurister ere alle nødsagede til at søge hen til det tydske Universitet i Kiel. Saaledes dannede ville de som Embedsmænd vel kunne blive i Stand til nødtørftigt at udtrykke sig i det danske Sprog; men det vilde være ubilligt at forlange Færdighed i Sproget, og endnu mindre Kundskab eller Kjærlighed til den danske Literatur. Under saadanne Forhold vil det danske Sprog i Slesvig naturligviis ikke kunne blive til Andet end en Folkedialet; det maa synke bestandig dybere i Reenhed som i Agtelse, og med Sproget tillige den danske Nationalitet forfalde. Men de danske Slesvigere finde det ikke stemmende med Retfærdighed, at de skulle være omgivne af en Embedstand, hvor det hører til Undtagelser, naar Nogen deler nogen af deres nationale Jnteresser, at de skulle savne enhver Underviisnings- og Dannelses=Anstalt, hvorfra en danskdannet og dansksindet Embedmand skal kunne ventes at ville udgaae; og de mene, at deres danske Brødre i Kongeriget ikke kunne andet end finde Opfordring til at staae dem bi, for at tilvende dem saa naturlige og væsentlige Goder. Og i denne Forudsætning kunne de ikke fare vild. Om mange andre fædrelandske Anliggender ville Stemmerne være deelte; Forskjellighed i Karakter og Dannelse, i Stand og Livsvilkaar vil føre Anskuelse og Jnteresse ud i forskjellig Retning. Men ikke mange danske Mænd og Kvinder ville stille sig udenfor, naar vi sætte det som et Maal for Nationens Ønske, Forventning og Bestræbelse: at i Hertugdommet Slesvig dansk og tydsk Nationalitet, hver inden sine rette Enemærker, maa stilles paa aldeles lige Fod, at de begge maae blive, ved gjennemførte administrative Forholdsregler, lige betryggede i deres gode Ret mod Anfægtelse og Overlast. Upaatvivleligt vil, førend dette Maal kan siges at være nogenlunde naaet, en Række af Regerings=Foranstaltninger blive fornøden, og herved kan den Vanskelighed ikke oversees, at Jnteressen for dansk Sprogs og dansk Nationalitets Bevarelse i Hertugdømmet naturligen ikke kan være den samme hos de forskjellige, danske og tydske, Regeringsorganer. Jmidlertid synes det dog indlysende, at jo mere Selvstændigheden, i Slesvigs Jnstitutioner er bleven opgiven, og dette i administrativ Henseende (navnlig ved den fælles Regering i Slesvig og den fælles Overappellationsret i Kiel) er bleven knyttet altid nærmere til Holsten, desto gyldigere Krav og klarere Beføielse maa ogsaa det danske nationale Element i Slesvig have til at vente sig betrygget ved tilstrækkelige Foranstaltninger mod at overvældes af det tydske. Det tør vistnok gielde som udtalt i Nationens Navn, hvad den viborgske Stænderforsamling i sin Adresse til H. M. Kongen har erklæret: at det danske Folk med den inderligste Taknemlighed vi modtage Efterretningen om enhver Forholdsregel, som Hs. Majestæt maatte anordne til Opretholdelsen af dets Nationalitet og Statens Enhed. Det vilde være beklageligt, om end i alt Fald mindre uforklarligt, dersom den tydske Nationalitet under det danske Scepter kunde have vanskeligt ved at faae sin Ret gjort gjeldende; hvor lidet dette er Tilfældet, er almindelig erkjendt. Men vi maae ansee det for utænkeligt – efter det Punkt, hvorpaa Sagerne nu staae, det Lys, der nu er blevet udbredt over alle paagjeldende Forhold –, at den danske Nationalitet forgjeves skulde vente at blive gjenindsat i sin fulde Ret, hvoraf den er bleven udtrængt ved det udelukkende tydske Element i det høiere Underviisningsvæsen, og i den hele under eller overordnede Bestyrelse. Men ogsaa for en Virken, som kan kaldes Nationens egen, vil her en vid Mark findes aabnet. Til de uundværlige Fornødenheder, maae, i Henhold til det forhen Erindrede, henregnes danske Underviisnings- og Dannelses=Anstalter paa forskjellige Trin: et dansk Seminarium for Skolelærere i de dansktalende Distrikter, en dansk høiere Skole for Landbostanden og en lignende for Borgerstanden, endelig en dansk lærd Skole, med hvilken Foranstaltninger ved det kjøbenhavnske Universitet maatte sættes i Forbindelse, for at tilkommende juridiske Embedsmænd i det danske Slesvig kunne erholde deres videnskabelige Uddannelse, uden at blive førte bort fra deres Modersmaal, gjorte fremmede for dets Literatur, og blive gjennemtrængte med ganske andre Sympathier. Ogsaa her bliver det Regeringens nationale Forsorg, paa hvilken der tilsidst maa gjøres Regning; uden den vil det meste forblive ufuldendt Stykkeværk. Men iblandt de nysnævnte Anstalter er der nogle, som aldeles egne sig til at komme i Stand, vi, private Kræfter, og ogsaa ved de øvrige vil Virksomheden, paa mange Maader kunne udvides, forøges og betrygges, naar private Bidrag komme de offentlige til Hjælp. Det er naturligen fra de danske Slesvigere selv, at de første Skridt i saa Henseende maae gjøres, en Virksomhed, fra vor Side, som blev mere end understøttende og fremhjælpende, vilde fra meere end een Side være mislig og udsat for Misforstaaelse. Men hvor levende den Erkjendelse er hos den danske Befolkning i Slesvig, at den danske Nationalitet hverken har en sikker eller en værdig Existens ligeoverfor den tydske, saalænge det danske Sprog ikke gaaer igjennem de nationale Oplysnings- og Dannelses=Anstalter, – derom vidner baade Ord og Gierning. Oprettelsen af de foranførte Læreanstalter er Gjenstand for lydelig udtalte, idelig tilbagevendende Ønsker, og en Plan til Stiftelse ved private Bidrag af en høiere Skole for den danskslesvigske Landbostand, som allerede for en Tid siden har været sat i Bevægelse, er paany optagen med levende Jnteresse. Ved en saadan Anstalt vilde Begyndelsen være gjort, til i Fremtiden at berede den danske Nationalitet sit værdige og betryggende Forsvar; thi det er i den nordslesvigske Landbostand, at det danske Element for største Delen er bevaret.