Kiøbenhavns Postrytter, 1795-11-23
London, den 3die November. J Overhuset have omtrent været de samme Debatter, som i Underhuset; en Lord Montedgecumbe gjorde Forslag til Taksigelsen for Kongens Tale, og understøttedes af Lord Walsingham. Hertugen af Bedford foreslog samme Ændring, som For i Underhuset. De Taler, han nys havde hørt, sagde han, indeholdt ikke andet, end Adressen, og denne var igien ikke andet, end en Gienlyd af Kongens Tale. Hvad man havde sagt om Assignaterne, vilde han ikke svare paa, thi det var han ikke bekiendt nok med; kun havde man alt længe snakket dem for om Frankerigs Udygtighed til at fortsætte Krigen; og midlertid var Frankerigs Magt taget til, medens Assignaternes Værdie aftog. Den i Kongens Tale yttrede Fornøyelse kunde han ligesaalidt, som Sheridan i Underhuset, finde nogen Grund til; med det første, sagde han, vilde man sikkerlig yttre Fornøyelse over, at man endnu var til J det mindste skulde Ministrene ikke lade Kongen sige nogen Usandhed. Naar Kongen sagde, at Frankerigs Seiren endnu ingen Erstatning var for Krigens Ulykker, saa var det rigtig nok sandt; men, naar det gielder om den seirende Deel, hvordan saae det da ud med Engelland, Ønsker, som man fremdeles fortæller os, Frankerig Fred, hvad maae da ikke her Folket ønske, der lider alle de Ulykker, Ministernes Daarskab kun kan opdynge over det; Frankerig er i Stand til at slutte Fred med Engelland; det har holdt America, Preussen, o. fl. Ord; han gjorde nu en Beskrivelse af, hvad Engelland havde tabt, og Frankerig vundet, og giennemgik det hele Aars Krig, for at bevise, at det var høy Tid for Engelland, at vaagne af sin Trygheds Søvn, og ikke meere tale Ministerechoets, som Adressen gemeenlig er, men Sandhedens og Hiertets Sprog med Kongen. Kongen havde i sin Tale tilskrevet Kornmangelen den sidste slette Høst, men enhver vidste, at Høsten havde været god; men Krigen var et Uhyre, der opslugte endog de riigeste Høster, og det Meel, vor Armod i Hungerens Land kunde have næret sig med, var opkiøbt af Regieringen, og tilskibet de Franske i Qviberon. Engelland fandt sig paa en steil Brink, og han saae ingen anden Redning, end Aftakkelse af de Ministre, der desuagtet med saa megen Despotie holdt sig i Veyret, og den hastigste Fredslutning med Frankerig, hvorom han forelæste en Adresse, liig Fores til Kongen i Underhuuset. Grenville forsvarte Kongens Tale med samme Grunde, som Pitt havde brugt i Underhuset, og tilføyede blot, at, naar den ny Constitution, der var en slet Efterligning af den engelske og americanske, blev antaget og stadfæstet af hele Folket, kunde der vel blive handlet med de Franske. Landsdown gjorde sig lystig over den Modsigelse i den Kongelige Tale, at alting var gaaet ilde, men stod vel; han erindrede, at hans Frygt, angaaende Holland og Tydskland, var indtruffen. De fleste Allierede havde gjort Fred, selv Cassel, efter at det først havde faaet sine i 30 Aar resterende Fordringer betalte. Hvormange saadanne resterende Forbedringer man kunde udholde, Ønsker Frankerig Fred, hvorfor giver man os den da ikke, Spørger man, med hvem man skulde giøre Fred, kan man lade sig give Svar af Churfyrsten af Hannover. J samme Tone blev han ved at tale om Dyrtiden, og den kostbare og slette vestindiske Rustning, og endte med at stemme for FredMansfield var for Grenvilles Meening. Lord Darnley beklagede derimod, han hidtil havde understøttet Ministrene, og den gamle Hertug af Grafton beskyldte Ministrene for den strafværdigste Haardnakkenhed, og ansaae Gaarsdagens Begivenhed (Opløbet ved Kongens Hentog) som et Beviis, at de forestod en stor Convulsion, hvorfra intet uden en hastig Fred kunde redde. Tovnshend talte for Adressen, og lovede Lorderne en Recept, hvorledes man kunde leve en Trediedeel lettere end af det almindelige Brød. Landerdale angreb Ministrene med satyrisk Lune. Grev Spencer, Admiralitets-Chefen, søgte at undskylde, hvad med Middelhavs Floden var skeet, og give Elementerne Skyld, forresten benægtede han, at Krig uden for Krigstheatret bevirkede Dyrtid (!!!) og foredrog en evig Krig for en usikker Fred; og Lord Hawkesbury meente endog, at Fred vilde forøge Dyrtiden, da Frankerigs Havne derved aabnedes, og en stor Deel af det Korn, der nu gik til Engelland, da vilde bringes derhen. Storcanzleren takkede tronisk sin Gud, at han endnu stod for et Overhuus, skiøndt det var spaaet, at inden Aaret 1795 Ende intet Overhuus skulde meere være til (hvilket da vel ikke havde været saa stor en Ulykke) forresten var han imod Freden, som derimod Hertug Norfolk var for, dog med Tillæg, at efter Grenvilles Erklæring, Adressens Ændring var mindre fornøden. Hertugen af Bedford gientog Grenvilles Yttring, og sagde: naar han havde saaledes forstaaet den rigtig, vilde han tage sit Forslag tilbage; og udbad sig et Svar herpaa. Grenville fandt dette Forhold uparlamentarisk, og meente der var stor Forskiel paa hans Yttring, og det af Bedford foreslagne Amendment; midlertid tog han ikke i Betænkning at gientage Yttringen. Hertugen tilbagetog derpaa sit Forslag; men erklærede derhos, at han var misfornøyet med Fornøyelsen i Adressen, som derpaa bevilgedes med stor Pluralitet.