Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-08-10
Det er heller ikke sjeldent, at Børn fra Norge sendes til Christiansfeld, for at opdrages i Jnstituterne sammesteds. Med Hensyn til disse Kjendsgierninger er det i Sandhed et Tak fortjenende Arbejde af vor hæderlige J. Hesselberg, Sognepræst til Grue, at han har anvendt sine Fritimer til at meddele vort Publicum paalidelige Efterretninger om dette Kirkesamfunds Oprindelse og Fremgang, samt dets Indretninger og Skikke. Han er selv ikke nogen Tilhænger, men heller ingen Fiende af Samme, og bedømmer saaledes ikke dets Færd og Læresætninger efter en upassende og illiberal Maalestok. Hvo kan vel ogsaa vente nogen illiberal, inhuman og uchristelig Bedømmelse af en Hesselberg, Enhver, der kjender hans Fremstillingsmaade, vil desuden vist tiltræde Indfenderens Mening at ei heller fra denne Side Bogen lader noget billigt Ønske uopfyldt. Den fortjener virkelig at læses af Enhver, der har Sands for historisk Læsning. Angaaende Bogens Indhold, da vil det ikke være afveien at bemærke, at Brødremenigheden i Aarene 1790-1800, altsaa efter omtrent et Aarhundredes Forløb, efter dens Regeneration af Zinzendorf og Spangenberg, har naaet sit Høide punct, efter hvilken den igjen har begyndt at dale, idet Antallet af dens virkelige Medlemmer lidt efter lidt aftager og dens oekonomiske Forfatning bliver mere og mere indviklet. Alligevel har Tiden, formedelst Regjeringernes Begunstigelse og den større Alvor, hvormed man betragter religieuse Gjenstande, været særdeles gunstig for dens Udbredelse, og den sidste i Hernhut forsamlede Sy nodus skulde man ligeledes troe at have bidraget meget dertil, ved at ophæve de forrige strenge Anordninger, især angaaende Ægteskaberne og ved at tillade skikkelige Folk, om de end ikke bekiende sig til dens Læresætninger, at boe og bygge i deres Colonier. Selve Theologerne lade Hernhutterne nu i Fred, og de saa ufordeelagtige Udladelser man har hørt fra Enkelte, vare matte Lynstraaler, hvorimod Fleertallet af de nogenledes navnkundige Forfattere har erklæret sig gunstigt for dem. Aarsagen til Brødremenighedens nuværende Svækkelse, maa vel nærmest søges i den protestantiske Kirkes tiltagende Kraft ved den Mængde lærde, nidkjære og retsindede Lærere, den i en vis Periode savnede, men nu kan rose sig af, og af de værdige og mandige Jdeer, som herske med Hensyn til Religion og Christendom, Jdeer, som rigtignok ikke ere fremmede for Brødremenigheden, men som dog her udtrykkes mindre bestemt, end i vor frie Kirke. Overalt kan det vel ansees for en Kiendsgierning, at Religionspartier, Secter og Sværmere ikkun holde sig i Anseelse iblandt Almuen, saalænge den herskende Kirke er fordærvet ved hierarkiske og Christendommens Aand modstridende Grundsætninger, samt ved Geistlighedens Uvidenhed og den dermed forbundne Immoralitet, men at de forsvinde, eftersom de Misbrug afskaffes, som i Tiden maatte have indlistet sig i den Kirkeforfatning, som Staten, har sanctioneret. Det er begribeligt, at der fra denne, formedelst dens nøje Forbindelse med Fædrelandets særegne Interesser, ikke kan foretages noget Stort til fremmede barbariske Folkeslages Omvendelse; dette bliver saaledes Religionspartier nes Sag, og da Brødremenigheden siden dens Oprindelse fremfor alle andre har været heldig med dens Missioner, saa kan Samme med Rette gjøre Krav paa fortrinlig Velvillighed fra den protestantiske Kirkes Side, hvem den ogsaa fra Begyndelsen af stedse har sluttet sig til, for i trofast Forbund at befordre Religionens den gode Sag.