Viborger Samler, 1837-07-16
Jndenlandske Efterretninger. Af den, Overlærer Hage overgaaede Dom, har de tvende første danske Stænderforsamlingers Præsident, Professor Schouw, taget Anledning til i "Dansk Folkeblad, at fremsætte nogle Betragtninger over Censuren for domfældte Forfattere, der afgive et nyt Beviis paa denne Hædersmands ædle Frimodighed og Frisindethed, idet han fremhæver, hvorledes selv det mindste Brud paa Trykkefrihedsanordningen, foranlediget maaskee ved en Mangel paa Opmærksomhed, en øieblikkelig Ubesindighed, eller en urigtig Opfatten af Lovgivningens Mening, som godt kan være forenet med varm Følelse for Sandhed og Ret, ædel Bestræbelse for at gavne Fædrelandet, bevirker ikke blot en Pengebod, men sætter den paagjeldende under et livsvarigt Formynderskab, stiller ham i et saadant Afhængighedsforhold til en enkelt Embedsmand, at dennes Anskuelser og personlige Characteer erholde en væsentlig Jndflydelse paa hvad der for Fremtiden skal blive ham tilladt at lade trykke. Prof. Schouw viser dernæst, hvornær han selv engang har været ved, for en Ubetydelighed at kunne være bleven for bestandig literair umyndig, en Dom – siger han, der i de sildigere Aar har som Folkeskribent virket saa saare meget for Frihedens og Oplysningens Sag –, der rimeligviis vilde have standset min Virksomhed som Skribent eller idet Mindste indskrænket den til strængt, videnskabelige Arbeider; thi en saadan Umyndighedstilstand vilde altfor meget have saaret min Følelse, og til at skrive anonymt vilde jeg allermindst da have beqvemmet mig, naar det blev et Slags Omgaaen af Lovene. Den der har været Jlden nær, føler levende for Den, der bliver brændt. Det kan, for at tage et andet Exempel, vist heller ikke feile, at det hos mange Samtidige vækker og hos flere i Eftertiden vil vække en ubehagelig Følelse, at en af vore navnkundigste Forfattere, hvis poetiske Genialitet erkjendes af Alle (Grundtvig?), skal være sat under livsvarig Censur &c. - Hr. Schoun gjør fremdeles opmærksom paa Censurstraffens høist ulige Betydning for forskjellige Jndivider, og at begge Stænderforsamlinger med en Pluralitet der grændser til Eenstemmighed, have foreslaaet, at Censurforpligtelsen ikke ubetinget skulde ledsage de ringere Overtrædelser af Trykkefrihedslovgivningen, hvorfor man vel tør haabe, at vedkommende Regjeringscollegium i Stændernes Fremstilling af det Uhensigtsmæssige i de nugjældende Bestemmelser om de Domfældtes Censur, vil finde Anledning til at gjøre de fornødne Skridt til en Forandring i den anførte Henseende. Prof. Schouw vender sig derpaa specielt til Hr. Hages Domfældelse, og yttrer da: "Man har vistnok fuld Føie til at beklage, at en Mand, der med sjelden Klarhed og Livlighed forbinder udbredte og grundige historiske, statistiske og statsoeconomiske Kundskaber, og derved er bleven en fortrinlig Folkeskribent, nu er underkastet et Baand, der vil standse eller indskrænke hans heldige Skribentvirksomhed, og det for en Lovovertrædelse, som, saavidt man af den bekjendtgjorte Hof- og Stadsretsdom tør slutte, ikke kan være betydelig. (Denne Dom havde nemlig aldeles frifundet Hr. Hage). Man maa faameget mere beklage dette, som det gjælder en Forfatter, hvis Virksomhed tyder hen paa, at han føler varmt for sit Fædrenelands Vel, og at Frifindethed, og Sands for Sandhed og Ret lede hans Pen, Noget, der indrømmes selv af dem, der ikke sympathisere med ham, eller i det Mindste ikke sjeldent finde hans Anskuelse af Forholdene for mørk, hans Fremstilling noget eensidig. Hr. Hages aandrige Talmand slutter derpaa sin Artikel med følgende Ord, som sikkert alle Danmarks Journalister, af hvilkensomhelst politisk Troesbekiendelse, i Hjertet ganske ville istemme: Domstolene kunde imidlertid ikke tillade sig at tage disse Hensyn, de maatte følge Lovene; men Fyrsterne ere i Besiddelse af en skjøn Forret, den: at kunne benaade. Ved denne Ret have de det i deres Magt, i forekommende Tilfælde, at afhjælpe de Ufuldkommenheder, som Loven indeholder, og at hæve Straffen eller en Deel af samme, naar den saavel med Hensyn til Forseelsen selv, som den Domfældtes Stilling og Characteer, staaer i et urigtigt Forhold til Straf skylden. J nærværende Tilfælde turde der vel være saameget mere Anledning til at haabe en saadan Anvendelse af denne Ret, idetmindste hvad Censurforpligtelsen angaaer, som Den, der ifølge den bekjendtgjorte Dom især synes at være fornærmet i Hages Skrift, er en Fyrste, som selv nylig har gjort en udstrakt Brug af Benaadningsretten, og ikke taget i Betænkning at anvende den paa dem, der have lagt Planer til at omstyrte hans Trone, ja tragtet ham efter Livet. Det lader sig allermindst formode, at han med en saadan Tænkemaade skulde tillægge Yttringer nogen Vægt, som foruden at være fremførte i et i Europa lidet bekjendt Sprog, sikkert ere maadeholdne, naar de sammenlignes med hvad der skrives i hans eget Land." (Vi tillade os endnu at gjøre opmærksom paa, at Anvendelsen af den skjønne benaadningsret ogsaa ved Overtrædelser af Trykkefrihedslovgivningen ikke er noget Usædvanligt under Danmark rettelskende Konge. Saaledes ere, om vi mindes ret, idetmindste Prof. Hjorth og Pastor Thisted, fritagne for at føre det Censurstempel, som de i tidligere Aar havde været uheldige nok til at paadrage sig.) (Ove Th. Av.)¬