Aarhuus Stifts-Tidende, 1813-09-07
Fra den Tid, Freden mellem Danmark og Sverrig var sluttet i Jønkøbing, har Hs. Majestæt oprigtig og uafladelig bestræbt Sig for at vedligeholde Venskab og god Forstaaelse med dette Naboerige; men har tillige ikke kunnet dølge for Sig Selv, at den svenske Regiering, langt fra at besieles af samme Aand, kun alt for ofte har givet Beviser paa et modsat Sindelav. Ved hiin Fred havde Sverrig forbunden sig til, at bortfierne Dannemarks Fienders Krigskibe og Krydsere fra sine Kyster. De vedbleve imidlertid, ei allent at anholde danske Skibe tet under den svenske Kyst, men toge dem endog i svenske Havne. Den danske Regierings gientagne Besværinger over det Tab, som derved tilføiedes Danmark og Norges Handel, bleve sielden besvarede, aldrig afhiulpne. Den sviske Kyst i Kattegattet forblev saaledes efter Freden i den samme fiendtlige Stilling, til Dannemarks Skibsfart, hvori den havde været under Krigen. Krigserklæringen, som den svenske Regiering lod sig formaae til at udstede mod Engelland, frembragte i den Henseende aldeles ingen Forandring; og efterat Freden igien var sluttet med Storbritanien, udbredte Faren for den danske Skibsfart sig over hele den svenske Kyst. Den danske Sømand kunde haabe, under et venskabelige Naboelands Kyster, at være betrygget mod Overfald og Opbringelse. Han maatte tro, at en Regiering, der ikke sielden brammer med Frihed og Selvstændighed, vilde, for sin egen Værdigheds Skyld, høvde fine Territorial=Rettigheder mod enhver Fornærmelse. Men han fandt sig skuffet i sin Forventning naar han i Farens Øieblik søgte Beskyttelse og Redning paa svensk Grund, hvor Fiendens bevæbnede Fartøier ubehindrede ventede paa deres Bytte. Berøvet sin Eiendom og ofte forfulgt af Fienden, endog op i Landet, kunde han blot beklage sit Tab, men maatte tillige følen billig Harme over Naboelandets Uvirksomhed i at beskytte sine Kyster. Den Bestemmelse i Fredstraktatten, at al Eiendom, tilhørende begge Staters giensidige Undersaatter, der ved Krigens Udbrud har lagt under Beslag, skulde frigives, blev fra Danmarks Side iværksat uden Ophold og med den strængeste Nøiagtighed. Derimod tilbageholdes endnu fra den Tid flere danske Undersaatters Eiendomme i Sverrig. De ofte fornyede Reklamationer og sammes Udlevering, eller Erstatning for Værdien, have kun tilveiebragt intetsigende Udflugter eller Løvter om Godtgiørelse, som man hidtil forgieves har haabet at see opfyldte. Men Sverrig lod det ikke forblive ved disse Beviser allene paa sit uvenskabelige Sind lav mod Danmark. J Begyndelsen af forrige Aar sluttedes millem det svenske og russiske Hof et før bund, der siden blev stadfæstet i Abo, og hvor ved Sverrig erholdt Forsikkring om Ruslands Bistand til at udføre den allerede lagte Plan, at bemægtige sig Kongeriget Norge. Til samme Hensigt blev et lignende Forbund senere hen sluttet mellem Sverrig og Storbrittanien. Førend man imidlertid skred til aabenbare Fiendtligheder, vilde man ikke lade lempeligere Midler ufor søgte. Ved listige og troløse Bekiendtgiørelser, som fra Sverrig bleve Tid efter anden indsendte til Norge, søgte man at friste dette Riges Jndbyggere til at unddrage sig fra deres retmæssige Arvikonges Herredømme. Paa samme Tid blev et stort Antal Skibe, som for den danske Regierings og adskillige Privates Regning efterhaanden afgik med Kornladninger til Norge, tilbageholdt i svenske Havne, hvor de havde søgt Tilflugt, deels formedelst Storm og Søeskade, deels for at undgaae fiendtlige Kryssere. Alle forestillinger, som bleve gjorte mod denne voldsomme og for Norges Jndbyggere grusomme Foranstaltning, vare aldeles frugtesløse. Den ligesaa haanende, som paa disse Kornladninger uanvendelige Forevending, at Kornudførselen fra Sverrig var forbudt, var det eneste Svar, som fra Sverriges Side blev givet. Hensigten med at hindre Korntilførsel til Norge var umiskiendelig. Nordmanden skulde ved Hungeren tvinges til at underkaste sig Sverrigs Herredømme. Stolende paa sine mægtige Allierede bledes den svenske Regiering end ikke ved at giøre Hs. Majestet det Forslag, at afstaae Norge, imod at erholde andre Lande, hvoraf Sverrig ikke er i Besiddelse, og hvorover det ingen frie Raadighed har eller kan vente. Da nu den svenske Regiering hverken ved bedragelige Forslag, der ofte vore forbundne med Trudsler, eller ved sine gientagne Forsøg paa at friske Nordmændene til Utroskab og Frafald, kunde naae sit Maal, lagde den sin Misfornøielse for Dagen, ved at ophæve de ministerielle og Handelsforbindelser mellem begge Stater, Man paalagte Hs. Majestæts Charge de Affaires i Stokholm at begive sig bort, og den herværende svenske Mission blev tilbagekaldt. Den danske Generalconsul blev ligeledes bortviist fra Gothenborg. Kort Tid derefter afbrød den svenske Regiering af Samfærsel mellem begge Stater. Sverrig havde saaldes allerede tilintetgjort enhver venskabelig Forbindelse med Danmark. Adgangen til de svenske Stater var spærret for enhver dansk Undersaat. Man gik nu videre: Den sædvanlige og ved Traktater sikkrede Postgang mellem Danmark og Norge giennem Sverrig blev standset, Man forbød svenske Skibe at betale Øresunds Told, hvortil Hans Majestæt, ifølge de aldre Traktater med Sverrig, der paa nye ere stadfæstede ved Fredsslutningen i Jønkiøbing, har den upaatvivleligste Ret. Dog - ikke nok, at svenske Skibe fritoges for den Forpligtelse at erlægge Tolden i Øresund; svenske bevædnede Fartøier have endog med Maat hindret andre Nationers Skibe fra at klarere ved Øsunds Toldkammer, i Helsingøer. Endelig har en svensk Sørofficeer skriftlig erklæret til den Kongel. Gouverneur paa Bornholm, at have Ordre til at opbringe alle Skibe under dansk Flag, og at hindre Samfærselen mellem Christiansøe og Bornholm. Ogsaa er en Kongelig Sørofficeer kort Tid derefter, paa sin Reise fra Bornholm til Kiøbenhavn, aaben Sør bleven anholdt af en Brig, og bragt til Østad, hvorfra han endnu ikke er kommen her tilbage. Efterat den svenske Regiering paa saa mange Maader ei allene har tilsidsattenhver nabotlig Pligt mod Danmark, og ophævet alle de Forbindelser, der sædvanligviis finde Sted, mellem Naboer og Stater, der leve i god Forstaaelse med hinanden; men endog aabenbarligen brudt Freden mellem begge Riger, deels ved at tilføie de Kongelige Undersaatter betydeligt Tab, og end mere ved at indgaa Forbindelser med Kongens Fiender, som sigte til at underkaste sig Kongeriget Norge, seer Hs. Majestæt Stig, skiønt ugierne, tvungen at gribe til Vaaben, for med Magt at afværge alle videre Fornærmelser af en Regiering, der alt længe har udøvet Fiendtligheder mod de danske Stater og de Kongelig Undersaatter. De udforderlige Befalinger i den Henseende ere allerede udstædte til Hs. Majestæts Søe= og Landmagt. Aldrig var en Forsvarskrig retfærdigere. Aldrig har nogen Regiering med større Langmodighed og Overbærelse dvælet at op vende Vaabens Magt, for at hævde Statens Sikkerhed, og værne om Undersaatternes Eiendom. Kun Nødvendigheden har kunnet bevæge Hs. Majestæt til en Beslutning, der strider mod hans Hiertes Følelser. Men disse maae vige for en høiere Pligt, at beskytte de Ham af Forsynet betroede Stater og Undersaatter mod ufrimæskede og troløse Angreb fra en Regieringe Side, hvis fiendtlige Planer mod Danmark ere hele Europa bekiendte.