Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1806-10-20
Keiser Napoleon sørgede ogsaa for, snart at adsprede denne sidste Tvivl. Der førtes dengang to Freds-Underhandlinger i Paris, den ene med en Russisk, den anden med de Engelske Ministre. J hver af disse tvende Underhandlinger aabenbaredes Stemningen imod Preussen. Ved den Traktat, som Keiser Alerunder nægtede sin Ratification, tilbød Frankerig sig, i Fællig med Rusland at forhindre, at ikke Preussen skulde fratage Kongen af Sverrig hans Tydske Stater. Og i flere Maaneder igjennem havde Kabinettet i St. Cloud bestormet Kongen, for at skride til disse Staters Besættelse i den tredobbelte Hensigt, at hævne sig paa Kongen af Sverrig, at sætte Splid imellem Preussen og alle andre Hoffer, og at tilkjøbe sig Preussens stiltiende Samtykke til Omvæltningen i det Sydlige Tydskland. Men lige saa længe havde Kongen gjennemskuet disse Hensigter, hvor piinagtig ogsaa hans ulykkelige Tvist med Sverrig, var for ham. Han havde baaret Omsorg for at rydde enhver Mistanke om en egennyttig Plan af Veien, og til Keiser Alexander havde han betroet sine Løvter. Paa engang forandrede Stenen sig, og Napoleon længe no den Svenske Konges Fjende, var bleven hans Beskytter, Det er ikke overflødigt her endnu at bemærke, at den franske Keiser, for at tilfredsstille den ædle Jnteresse, som det Petersburger Hof vedvarende tager i det Neapolitanske Hofs Beskyttelse, lovede i samme berygtede Tractat dette sidste en Skadesløsholdelse, idet han vilde formaae Kongen af Spanien til at aftræde det de Baleariske Øer. Saaledes forholder det sig med de Udvidelser, som hans Allierede kunne gjøre Fordring paa. Alt dette var Forspil til de afgjørende Skridt imod Preussen. Vi nærme os det Øieblik, som bestemte Hans Majestæt. Preussen havde endnu ikke indhøstet uden Ydmygelsen og Tab, af dets Traktater med Frankerig. En eneste Fordeel var bleven tilbage for det. Hannovers Skjebne laae i dets Hænder og maatte blive i dets Hænder, hvis det sidste Underpant for Nordens Sikkerhed ikke skulde forsvinde. Napoleon havde højtidelig garanteret denne Tingenes Forfatning. Han underhandlede alligevel med Engelland paa den Basis: at Hannover skulde tilbagegives, Kongen er i Besiddelse af Beviserne. Krigen var nu i Gierningen erklæret. Enhver af Frankerigs Forholdsregler forkyndte den. Fra er Maaned til en anden lovede nye Bekjendtgjørelser dets Armeers Hjemmarsch. Et tomt Foregivende efter det andet holdt dem tilbage i Tydskland. Og til hvilke Operationer, Store Gud, For at udslette selv det sidste Spor af Tydskernes Souverainetæt, for at behandle Kongerne som Præfekter, for at udmarve Landene; for at slæbe Borgere, som kuns stode deres egne Regentere til Ansvar, for militærske Tribunaler, for at erklære Andre, som levede fredelig stemmede Stater, under fremmede Souverainer, selv i en Tydsk Keisers Hovedstad, fredløse fordi de havde publiceret Skrivter, hvori den Franske Regjering, eller i det mindste dens Despotisme, var angrebet, og det i en Tidspunkt da denne samme Regjering daglig tillod at leiede Libelskrivere under dens Bestyttelse angreb alle Kroners Ære og Nationernes helligste Følelser. Hine Armeer formindskedes ei allene ikke, men forstærkede sig efterhaanden stedse meere, rykkede stedse Preussens eller dets Allieredes Grændser nærmere, satte sig en Forfatning, som ene kunde gielde Preussen, og formerede sig selv i Vestfalen, hvorfra Veien dog vel ikke gik til Cattaros Havbugt. Det lod sig ikke mere drage i Tvivl, at Napoleon vilde og versvømme Preussen med Krig, eller for stedse gjøre det udygtigt til Krig, naar han havde bragt det, fra Ydmygelse til Ydmygelse, til en politisk Ringhed og Afmagt, hvori det ikke efter Tabet af alle sine Formure, havde beholdt anden end sin frygtelige Naboes Villie tilbage. Kongen betænkte sig ikke mere. Hans Armeer samledes. General Knobelsdorff blev sendt til Paris, for at overbringe Hs. Majestæt de sidste Erklæringer. Den gaves kuns endnu een Forholdsregel, som kunde skaffe Kongen nogen Sikkerhed; dette var de franske Troppers Hjemtog over Rhinen. Snakke=Tiden var forbi, endskiønt Kabinettet i St. Cloud endnu viste Rundhed nok i dette Stykke. General Knobelsdorff havde befaling at paastaae hiin Forholdsregel. Den udtømte endnu ikke Kongens billige Fordringer; den skulde kuns gaae forud for de andre; den var betingelsen for hans tilkommende Existenz; tilstaaet eller ikke, maatte den endelig udbrede Lys over den Franske Keisers egentlige Tænkemaade. Tomme Demonstrationer, Argumenter, hvis Værd ved en lang Erfaring var prøvet, vare de eneste Svar, som Kongen fik. Langt fra at tænke paa de franske Armeers Hjemkaldelse, anmeldte man deres Forstærkning; men med en Haan, der endnu var mærkeligere end denne Vægring, tilbød man sig, at lade Tropperne, som vare rykkede frem i Vestfalen, vende tilbage, naar Preussen vilde begive sine Rustninger. Dette var endnu ikke Alt. Man dristede sig til at erklære Kongens Ministre, at det ikke skulde være Stæderne Hamborg, Bremen og Lybek tilladt at tiltræde den Nordiske Konføderation; men at Frankerig meget meere forbeholdt sig at tage dem under sin Beskyttelse; ret som om man til samme Tid, da Frankerig i den anden Forbunds Omkreds forærede Stæder, bort og promulgerede Love, uden at tilstaae nogen anden Magt mindste Jndsigelse, torde have formaaet Kongen til, at taale en fremmed Jnteresse i Hjertet af sit Monarkie. En anden Kontrast bragte Kongens Forbittrelse paa det højeste. Han modtog fra Keiseren et Brev fuldt af hiine Agtelses forsikringer, der vistnok ere at ansee som Jntet, naar Handlingerne ikke stemme overeens dermed; men som dog Sønverainernes Værdighed endnu selv paa Pynten til Krig gjør dem til Pligt. Og faa Dage derefter, i et Øjeblit da Sværdet endnu ej var draget, da Keiserens Ministre foresledskede Kongens med Forsikringer over Forsikringer om hans fra delige Hensigter, udkom Publicisten af 16de Septbr. med en Diatribe mod Kongen og den Preussiske Stat, fra Skrivemaadens Side Revolutionens smudsigste Perioder, værdig, for Nationen ærerørig, i andre end vore Tiden gieldende for den høitideligste Krigserklæring. Kongen kan unægtelig foragte Bagvaskelser, der kuns opvække Modby. delighed; men naar disse Bagvaskelser bidrage til, at give ham Oplysning om Tingenes virkelige Forfatning, da vilde det være Daarskab, at behandle dem blot med Foragt. Jøvrigt var nu ogsaa den sidste Tvivl forsvunden. Fra Frankerigs Jndre marscherede Tropper imod Rhinen. Forsættet: at angribe Preussen var klart og tilforladeligt. Den kostbare Tid spildtes. Kongen lod ved GeneralKnobelsdorff overgive en Note, som indeholdt de Betingelser, under hvilke han endnu var bered til at udsone sig, Disse betingelser vare: 1. At de franske Tropper skulde ufortøvet rømme Tydskland. 11. At Frankerig ikke meere vilde lægge hindringer for det Nordlige Forbunds Oprettelse, og at dette Forbund kunde omfatte alle store og smaae Tydske Stater, der ikke nævnes i Funtamental-Akter, ne for Rhinkonfødderationen som Medlemmer af samme. H. At der ufortøvet skulde aabnes en Underhandling, til nærmere at bestemme alle endnu omtviste. de Gjenstænder, hvori da de tree Abbediers Tilbagegivelse og Staden Wesels Adskillelse fra det franske Rige maatte være Præliminær-Artikler for Preussen. Disse Betingelser tale for sig selv. De bevise hvormeget Kongen endnu lige til dette Øjeblik holdt Maade i sine Fordringer, og hvor meget Fredens Bevarelse, hvis Frankerig havde villet den, beroe. de paa Frankerig..... Den af Kongen bestemte peremtoriske Termin til at afgjøre over Krig eller Fred er forløben. Hs. Majestæt har ikke faaet St. Cond Kabinettets Svar eller meget mere, de Rustninger, som gjøres omkring ham, give ham daglig Svar. Kongen kan altsaa fra nu af ene betroe Vaabnene sin Krones Ære og Sikkerhed. Han griber dem med Smerte, fordi en med hans Folks Taarer tilkjøbt Hæder aldrig har været hans Ønske, men ogsaa med Rolighed, fordi hans Sag er retfærdig. Kongen har drevet sin Eftergivenhed lige til det Yderste, lige til den Punkt hvor Æren ikke tillod at gaae videre Kongen har ladet Alt det skee, som blot kunde krænke ham personlig. Han har sat sig udover Uvidenheds og Bagvaskelsens Domme, i det bestandige Haab at det vilde lykkes ham, at føre sit Folk uden Rystelse til den, tidligere eller sildigere undeblivelige Tidspunkt, da uretfærdig Storhed vil naae sit Maal, og Ærgjerrigheden, naar den haardnakken foragter alle Grændser, tilsidst overspringer sig selv. Hs. Majestæt griber Vaaben, hverken for at skaffe en længe næret Forbittrelse Luft, eller for at formere sin Magt, eller for at forurolige en Nation, som han veed at agte, i dens billige og naturlige Grændser; men for at bevare sit Monarkie fradensamme forberedede Tilstand, for at værne for Frederiks Folks Ud afhængighed og Ære, for at befrie det ulykkelige Tydskland fra det Aag, hvorunder det sukker, for at opnaae en ærefuld og sikker Fred. Den Dag, paa hvilken han naaer denne, vil være Kongens skjønneste Triumf. Den Krigs Begivenheder, som nu aabnes, ere i den allerhøieste Viisdoms Haand. Kongen overlader Pralerier for Tiden til Andre, ligesom han saa længe overlod dem den sørgelige Nydelse af modtvillige Fornærmelser og uforsvarlige Forhaanelser. Men han fører til ærefuld Kamp en Armee, som er sin Berømmelse værdig; men han behersker en Nation, som han kan være stolt af, og naar han er bered at udøse sit Blod for den, saa veed han og, hvad han kan vente af dens Energie og af dens Kierlighed. men Fyrster, det. Tydske Navns Ziir, visse paa hans Tatnengyen, an Retskaffenhed, og som ved hans Side i det mindste ikke behøve at frygte for Sejren, have forenet deres Faner med hans; men en Souverain, som ærer en at Verdens første Troner med sine Dyder, er giennemtrængt af hans Sags Retfærdighed; men Nationernes Stemme raaber og signer allevegne fra hans Vaaben; og selv der, hvor Skrækken byder den Taushed, yttrer den sig saa meget lydeligere. Med saamange Bevæggrunde til Bevidstheden af sin Kraft og til Rolighed, er det vel Preussen tilladt: at troe fremdeles paa sin høie Bestemmelse." Hovedqvarteret i Erfurt den 9de October 1806. Alle Hans Majestæts og de med ham nærmest allerede Staters Bestræbelser for at bevare Freden længer have været forgiæves, og naar ikke det heele Nordlige Tydskland, ja maaskee hele Europa, skal overlades til en rastløs Fjendes og hans ødelæggende Armeers Vilkaarlighed, saa er Krigen uundgaaelig. Hans Majestæt har besluttet den, da Statens Ære og Sikkerhed er i Fare. Han vilde have priist sig lykkelig, naar han kunde have opnaaet samme paa en fredelig Vei; dette veed Armeen, dette veed Nationen, ja hele Verden; men med glad Tillid kan han nu føre sin Hær til Kamp for vædrelandet og National-Ære; thi den retfærdige Sag er med os. Det er ikke bleven ubemærket af Hs. Majestæt, at Armeen for længe siden har ønsket Krigen, og endskjønt Hensigter, som allene fra hans Standpunkt lade sig rigtig bedømme, afholdt ham fra, for at give efter for dette Ønske, saa har han dog æret det, da han holder sig overbeviist om, at det kuns er udsprungen af sand Ære og Fædrelands Kjærlighed, som Armeen stedse i saa høj en Grad har lagt for Dagen. Ogsaa den hele Nation har forlænge siden viist, hvor levende den tager Deel i denne Krig, og det geraader Hs. Majestæt til stor Beroligelse, at det, som nu skeer, ei allene er uundgaaeligt, men ogsaa er hele Folkets eenstemmige Ønske. Majestæt er overbeviist, at Bevarelsen af Nationalere og den Berømmelse, som Frederiks Aandudgydede over hans Preussere, vilde være tilstrækkelig Opmuntring for Armeen, til at vise den sædvanlige Tapperhed og villig at bære alle fra Krigen uadskillige Byrder; men denne Krig har endnu flere, endnu almindeligere Formaal. Vi have med en Fjende at bestille, som trindt omkring: os har slaget de talrigste Armeer, ydmyget de mægtigste Stater, kuldkastet de ærværdigste Forfatninger og berøvet meer end en Nation dens Uafhængighed og dens Navn. Samme Skjebne var tiltænkt det Preussiske Monarkie. Alt truedes dets Grændser rundtomkring af talrige Hære, som daglig forøgedes. Ogsaa det skulde om føje Tid nedsynke, javel endog tjene en fremmed Herre, og Overmod og Rovsyge drømte alt det Nordlige Tydsklands Deling. Vi kjempe altsaa for Uafhængighed, for Huus og Arne, jal for Alt, hvad der er os dyrebart, og naar Gud forlener vor retfærdige Sag, vore Vaaben og det Mod, som sikkert opflammer hver Preussers Bryst, Sejren, da kunne vi blive tusinde Undertryktes Befrier. Sikkert findes der Jngen i Armeen, fra den øverste Feldtherre, til Soldaten, hvis Hjerte kan blive koldt for slige Hensigter. Enhver Kriger, som falder i denne Kamp, døer for Menneskehedens helligste Sag. Enhver Kriger, som overlever den, har foruden udødelig Hæder ogsaa sin Deel i det reddede Fædrelands Tak, Jubel og Glædestaarer. Hvo af os kunde taale den Tanke, at see dette givet til Priis for fremmed Vilkaarlighed? Men medens vil kjempe for os selv, medens vi afvende fra os selv den dybeste Fornedrelse, som kan true nogen Nation, ere vi med det samme vore Tydske Medbrødres Reddere, og Befriere. Alle Nationers Øjne ere fæstede paa os, som den sidste Støtte for al Frihed, al Selvstændighed og al Orden i Europa. Den Seier, Vi efterhige, er ingen almindelig Seier. Store ere dens Formaal, og store den sejerdrukne Fiendes Midler, vore Anstrængelser maae altsaa og være store, udmærkede og afgjørende. Hs. Majestæt vil trolig deele disse Anstrængelser, Farer og Besværligheder med sine Tropper. Han veed, hvad han kan vente af sine Stridsbrødre. Han veed, at ufortrøden Beredvillighed, utrættet Aarvaagenhed, ubetinget Kjækhed og udholdende Standhaftighed intet Øjeblik kan vige fra hans brave Armee, og at den under alle Omstændigheder vil komme sin store Bestemmelse ihu. Nationernes og Hærenes Skjebne staaer vel i Guds Haand; dog skjænker han oftest ene Retfærdigheden, varig Seier og Lykke. Den er med os; - Tillid til den gode Sag er med os; - Tidsalderens Stemme er for os. Det lykkeligste Udfald vil krone vort Foretagende, Hovedqvarteret i Erfurt den 9de October 1806.