Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1844-09-23
J Slutningsmødet den 11 Septbr. holdt den kgl. Commissarius følgende Tale: Hæderværdige Medborgere! Hver Gang jeg har staaet rede til at tage Afsked med de Landets udvalgte Mænd, med hvilke jeg har været samlet til Overveielse af Fædrelandets Anliggender, har jeg fundet mig overvældet af det mangfoldige Stof, som Tilbageblikket over hvad der i den tilendebragte Forsamling var foregaaet frembød for Betragtningen, og det har stedse været mig vanskeligt i den korte Tid, som dertil var mig levnet, og i den bevægede Sindstemning, hvori jeg befandt mig, at udsondre og forvinde de Træk, som kunde give et tro Billed af hvad der rørte sig i mit Jndre. Det Resultat, som hiint Tilbageblik har givet, har dog hidtil altid været saa tilfredsstillende, at jeg har kunnet overlade mig til de glade og opløftende Følelser, hvormed jeg, inden Stænderinstitutionen blev til, tænkte mig indi dens Virksomhed, og hvormed jeg hilste den, da den traadte ilive, og jeg har saaledes i Afskedens Øieblik med Overbeviisning kunnet udtale Ord, hvoraf jeg kunde haabe et venligt Jndtryk. Det vilde være forgiæves, om jeg vilde dølge formig selv eller for Andre, og navnligen for Dem, mine Herrer, at jeg i det Øieblik, da jeg skal træde tilbage fra den femte Stænderforsamling for Nørrejylland, befinder mig i en mindre heldig Stilling. Medens jeg nu ikke for Alt i Verden vilde forlade dette Sted, hvor jeg er vant til at tale af mit fulde Hjerte, med falsk eller sminket Tale, vilde jeg og høist ugjerne, at mine Afskedsord skulde udtydes som et Udbrud af Mismod eller Uvillie. Til saaledes at gjennemføre Betragtningen over det, der har viist sig i denne Stænderforsamling, at jeg derved kunde vente at undgaae skjæv Udtydning, mangler der mig imidlertid baade Tid og Stemning. Jeg indskrænker mig derfor til at bevidne, at den Følelse, der i dette Øieblik fylder min Siæl, er meget langt fra Alt, hvad derkunde kaldes personlig Uvillie mod Nogen. Jeg veed meget vel, at de Misforstaaelser med Hensyn til viglige Statsforhold og de Mistydninger af Regjeringens Hensigter, der have givet endeel af vore Forhandlinger en Retning, som jeg maa beklage, have netop under en oprigtig Fædrenelandskjærligheds Medvirkning faaet Indgang i Manges Sind. Men det bedrøver mig, at Kongen og Folket og de forskjellige Klasser af samme, der ved den aabne Meddelelse i Stændersalen skulde forenes i en fælleds Erkjendelse og Stræben, synes at være komne længere fra hinanden, og at derved Udsigterne til raske og stadige Fremskridt i en til den nærværende Udvikling svarende Ordning af vore Forhold for en Tid ere blevne fordunklede, saa at selv Love og Foranstaltninger, som ganske ere beregnede paa at virkeliggjøre hvad der havde udtalt sig som almindelige Ønsker, hvilke Kongen havde fundet retfærdige og billige, vanskelig under den nærværende Stemning ville finde den Optagelse, under hvilken Formaalet ikke vil kunne opnaaes. Dog saadanne Misforstaaelser kunne ikke være vedvarende hos retsindige og forstandige Medborgere, og jeg kan ikke opgive det Haab, at det Sande snart vil finde sin Anerkjendelse. Gud skjænke Kongen Viisdom til at udfinde de Veie, af hvilke Forvirring og Tvedragt kan fortrænges, og han sættes istand til ved sit Folk tillidsfulde Samvirken at befæste dets Held og Hæder. (Sluttes.)