Corsaren, 1842-10-28
Nat og Morgen. (En af vore Medarbeidere er i disse Dage død. Blandt hans Efterladenskaber var efterfølgende Opsats, som vi troe at kunne gjengive her. Maaskee skrev han den faa Timer før sin Død.) Af alle Tidsaldere, hvor om Historien fortæller, synes mig den nuværende at være den sørgeligste. Der har været Tider, det er sandt, hvori der herskede Uvidenhed, Barbari, Vold, det var mørkt; men - man kjendte heller ikke Lyset. Der har været Tider, hvori Menneskeheden var fængslet og slaaet i stærke Lænker; men - man havde heller ikke prøvet at være fri. Men udenfor vort Aarhundredes Mørke spiller det foregaaendes rige Lys, de døde Tænkeres Lynglimt slaae derinde og gjøre Morket endnu tykkere, fra vor Tids store Fængsel seer man ud paa de vide Marker, hvor Friheden vandrer eensom omkring. - Hvad Under da, at mangen En, hvis Øie havde drukket det udenfor værende Lys, i Mørket fløi blindt imod Skodderne og sank tilbage med knust Vande, hvad Under, at mangen En har staaet og stirret ud paa de frie Marker, indtil Hjertet er bristet af Længsel! Man vil formodentlig strax troe, at jeg sigter til Regjeringsformerne, til: at Republiken Frankrig blev et Keiserdømme og senere det nuværende constitutionelle Frankrig under Ludvig Phillip; at Tydskland, som reiste sig for Friheden, lagde sig til Hvile igjen, hver Stump under sin Fyrste; at Jtalien, i hvilket den gamle Aand var blusset op, staaer under Østerrig o. s. v. Som om Regjeringsformen var Andet en Barometret for den større eller mindre Frihedsaand, der er i Folket! Lad ikke et Folk komme og sige: "See, vi Stakler ville have Friheden, og man nægter os den!" J det Øieblik, et heelt Folk vil være frit, er det frit; men de Dage ere rigtignok forbi, da Vorherre steg ned og viste sin Naade for halvtredfindstyve, tyve, ja ti Retfærdiges Skyld i en heel Stad. - Eller som om Ufriheden bestaaer i en mindre fri Regieringsform! Som om den Magt, Regenten har, er den farligste for Folkets Lykke! Netop det Gode frembyder jo en monarchisk Stat fremfor en Republik, hvori dog forresten al Folkefrihed er, at man i den har en Personlighed, der staaer saa langt udenfor Folket, at der i hans Forhold til det ikke kan indblande sig personlige Lidenskaber, at han ved at kunne lade Barmhjertigheden formilde, hvad den strenge Lov har dømt, ligesom repræsenterer Guddommen, at hans Domme mellem Mand og Mand af Folket kunne være aldeles upartiske og lidenskabsløse, som om han var et Væsen ikke af Blod og Kjød, men som om han var Retfærdigheden personificeret. Jeg seer let, at jeg her taler om det i Ordets egenlige Betydning "rene Kongedømme", en Stat med en reen Konge til Hersker. Naar nu Herskeren ikke er reen, naar han, der skulde være Upartiskheden selv, tager Parti, naar han da vilkaarlig sætter sin Villie igjennem, idet han trøster sin Retfærdighedsfølelse med, at han har Ret til at gjøre Uret, naar Vilkaarligheden udstrømmer igjennem hans Organer, hans Embedsmænd - hvis er da Skylden? Hvis er Skylden? Ha, det er Folkets! Man pidsker den fløve Ploughest, man pidsker ikke den stolte Ganger; man lægger en Lænke om Hundens Hals, ikke om Elephantens. Jeg kaster mit Blik ud over Verden. Om mit Fædreland taler jeg ikke, jeg hører jo Mængden sige, at den er lykkelig. Jeg seer ud over Verden, og jeg gjentager mine Ord: Vor Tidsalder er en sørgelig Tid. Men Sorgen har Noget, som Glæden ikke har, den har Haabet. Jeg kaster mit Blik ud over Verden, og jeg seer Mørke, men, o, almægtige Fader! jeg skimter Lyset.