Viborger Samler, 1848-11-13
Jndenlandske Efterretninger. Rigsforsamlingen beskjæftigede sig i Torsdags med Spørgsmaalet om nogle Adressers Oplæsning og om Maaden hvorpaa det Udvalg, der skal behandle Forfatningssagen, vilde være at vælge. Forhandlingen frembød intet Mærkeligt, undtagen en meget skarpsindig Tale af Madvig, som gik ud paa at vise Ulemperne ved Adressens Oplæsning. Taleren gik maaskee noget for vidt, idet han omtalte den Virkning, som Beslutningen om Oplæsningen af en Adresse maatte tillægges, men i Sagen selv ere vi fuldkommen enige med ham. Forøvrigt var Forhandlingen trættende vidtløftig. Ved Spørgsmaal, som dem der forelaae, synes det naturligt, at et Par Talere lode sig høre for og imod, og at Sagen derefter afgjøres, men man synes at føle en uimodstaaelig Lyst til at udtale sig, selv om de gjentage, hvad der atter og atter er sagt. Gjentagelser ere uundgaaelige, ja maaskee nyttige, hvor meget betydningsfulde Sager skulle afgjøres, og det er ganske naturligt, at Mange kunne ønske at udtale sig over dem, men det synes os, at man i andre Tilfælde kunde vise lidt Maadehold, hvorved Forhandlingen vilde vinde ikke ubetydeligt. Det gjør os ondt at sige, at gamle Grundtvig, saasnart han er indtraadt i Forsamlingen, lægger en saa umættelig Lyst til at tale for Dagen, uagtet han har afgivet et Slags Løfte om at spare lidt paa sig selv og paa Forsamlingens Tid. Det burde være Grundtvig indlysende, at hans Røst ikke kan vinde i Betydning ved, at han taler i alle Sager, idet han hvert Øieblik lægger for Dagen, at hans constitutionelle Dannelse ikke er særdeles stor. Han bør lære at indsee, at Formerne maae iagttages og at en lovgivende Forsamling ikke er Stedet til at søge Oplysninger og hvad man bør vide, forinden man træder derind. Den ubundne Frihed til at tale om alle mulige Ting, lige meget om de vedkomme eller ikke vedkomme de Sager, der forhandles, kan ikke taales i en Forsamling. Ligesaalidt kan det være tilstedeligt, at et Medlem midt under Afstemningen fremsætter bemærkninger. Naar en Formand formeentlig tager feil ved Maaden, hvorpaa han sætter under Afstemning, kan det være Pligt at gjøre opmærksom derpaa, men dersom Medlemmer uden Anledning hyppig forstyrre Afstemningerne, kan der kun opstaae Forvirring; Formandens Stilling bliver høist piinlig og vanskelig, ligesom selve Forsamlingen taber sin rette Holdning. Endnu troe vi at burde gjøre opmærksom paa eet Punct ved Forhandlingen. Under en af Grundtvigs Taler spurgte et Medlem Formanden, om Taleren ikke var udenfor Ordenen, idet han formeentlig talte om noget derikke forelaae. Formanden meente dog ikke, at Grundtvig, var udenfor Ordenen. Hermed syntes den Sag endt. Efterat imidlertid flere Talere havde yttret sig om den foreliggende Sag, reiste et Medlem sig og klagede over, at den, der havde afbrudt Grundtvig, ikke var kaldt til Orden af Formanden. Denne Ordenens Talsmand var her i fuldeste Maade selv udenfor Orden. Det er en almindelig anerkjendt parlementarisk Regel, at Spørgsmaal, om Ordenen er brudt, skulle fremsættes strax, naar Anledningen dertil gives. Dersom man alle Øieblikke kunde afbryde Forhandlingen og fremkomme med Spørgsmaal om Ordenen tidligere var brudt eller ikke, da vilde enhver Forhandling antage den meest uordentlige Characteer, og Ordenens Talsmænd vilde blive de værste Ordensforstyrrere. Øiemedet med at kalde til Orden vilde ogsaa ganske forfels, naar dette kunde skee til enhver Tid. Formanden kalder ikke saameget til Orden for at straffe Vedkommende som for at forhindre Taler, der ikke vedkomme den foreliggende Sag, eller for at minde en Taler, der henrives af Lidenskaben, om hvad han skylder Forsamlingen; men i begge Tilfælde opnaaes Øiemedet ikke ved at Fordringen om Ordenens Opretholdelse fremsættes naar et Ord for længe siden er udtalt, naar en Tale for længe siden er endt. (Fdl.)¬