Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-12-01
Nu ville vel nogle af det qvindelige Kiøns Bagtalere paastaae, at stygge Fruentimmer mindst taale at man siger dem det, uagtet ethvert Speil kan sige dem at de ikke ere smukke; dette er et Æmne, som Englænderen Alexander i sin History of Women har meget udførligt behandlet, og hvortil han ogsaa havde som Englænder god Anledning; da just den Engelske Historie fremstiller et mærkværdigt Exempel derpaa i Dronning Elisabeths Person. Denne kloge og forstandige Regentinde; men som var yderst svag dette Capitel, og som anvendte den største Flid og Konst paa at forskiønne sit Legeme, i hvis Garderobe man fandt efter hendes Død henimod 3000 forskiellige Klædedragter, som hørte med Fornøielse, selv i sit 70de Aar, Complimenter for sin Skiønhed, uagtet hun aldrig havde været smuk, og som ved sin Jalousie over den delige Skotske Dronning Maria Stuarts store Skiønhed, overlod sig til sit Had mod hende og lod hende ende sine Dage paa Skafottet. Men er det qvindelige Gemyt udsat for denne Svaghed, saa er igien det mandlige underkastet andre, og lader os desuden bevare os fra at sige, at alle Fruentimmer ere underkastede denne Svaghed; thi hvilken Mand af Erfaring har ikke kiendt ædle og agtværdige Personer af dette Kiøn, som have godt indseet og dybt følt, at der efter Evalds Ord gives en Skiønhed, som Aar ikke betage, og at det er egentlig denne, som udkræves ved et evigt helligt ja, som erkiender at denne aandelige Blomst skyder altid skiønnere frem paa Vandringen mod Himlen; imedens hiin Sandselige hver Dag nærmer sig mere til sit Støv. Jmidlertid da nu engang det Prædikat af smukt er tillagt det qvindelige Kiøn, saa kommer den Naturindretning godt tilpas, som findes hos nogle Nationer, at Fruentimmerne ere smukke imedens Mandfolkene ere hæslige; dette er for det meste Tilfældet hos Jøderne, saaledes læses ogsaa i Magazin for Reiseiagttagelser af Nyerup, 3die Deel, Side 98, at Mandfolkene i Mailand ere overmaade stygge; men Fruentimmerne derimod saa smukke, at af 100 ere de 99 enten virkelig smukke eller dog meget elskværdige. Men det mandlige Kiøn bør være meget redebon til at pardonere Mangel paa Skiønhed hos det qvindelige; da dette er saa villigt til at oversee denne Mangel hos hiint; thi uden at bygge noget paa den Dames Hyperbole, som sagde, at naar en Mandsperson var kun lidt kiønnere end Fanden, saa var han altid kiøn nok, saa er det dog en Erfarings Sandhed, at meget flygge Mandfolk ere blevne inderligt elskede af endog delige qvindelige Personer, (en Sætning som er bleven til et Æmne for Syngestykket Bemire og Azor); dette fortælles f. Ex. om den Neapolitanske Prins Colubrand, om hvilken en berømt Skribentinde siger, at det er vanskeligt at beskrive hans Figur; men naar man tænker sig Morianen i Wielands nye Amadis bleget, saa har man ham som han gaaer og staaer i denne Verden. Det samme fortælles ogsaa om den hellige Alanus, som var saa hæslig, at man kunde skræmme Børn med ham, og som Dronning Margrethe af Frankerige, da hun gik engang ud at spadsere omgivet af sine Hofdamer, kyssede, da hun fandt ham sovende under et Træe, og det samme bemærkes saa ofte i de ægteskabelige Forbindelser; Aandens Skiønhed seirer altid over Legemets, dens Magt. trænger tidlig eller sildig igiennem; man opdaget den som en himmelsk Aand der er indspærret i et jordisk Fængsel, og man bryder sig ikke om dettes Mørke og Fælhed, naar man kun kan nærme sig den Og dermed har man det Spørgsmaal besvaret hvorfor Skaberen, som formaaer at udvikle en saa høi Grad af legemlig Skiønhed i den menneskelige Natur, saa sielden giør det fordi Mennesket ikke skal lade sig nøie med Skallen; men arbeide paa at forædle Kiernen. Derfor har man altid nogen Grund til at bære lidt Mistroe til den Skiønnes indvortes Fuldkommenhed; derfor er man beføiet til at troe, at jo mere et Menneske maa nødes til at erkiende sin udvortes Styghed, jo ivrigere maae det beflitte sig paa sin indvortes Fuldkommenhed, saa vise, saagiennemtænkte ere alle Skaberens Jndretninger. Men formaae vi i dette jordiske Udviklingens og Prøvelsens Land, ved en alvorlig Bestræblise at uddanne vor aandelige Skiønhed, saa vil vist nok i en høiere Tilværelses=Sphære den udvortes Skiønhed ikke udeblive; thi ingen Sandhed lyser klarere i Øinene for Naturens omhyggelige Forsker end denne: at som det aandelige Væsen forædles, saa vil den det omgivende Natur blive forskiønnet. Men vi behøve ikke engang at øine ud over Graven for at hæve vort Haab til denne Erkiendelse; thi allerede i dette jordiske Liv giver den sig tilkiende; thi dets Erfaring lærer, at som Forældrene stige i aandelig Dannelse, i Friehed for Lidenskaber, i æde og blide Følelser, saa udbrede sig skiønnere Angsigtstræk, behageligere Former over deres Aftom. Det er heri at den sande Adel bestaaer.