Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-03-18
J alle ubetonede Stavelser, som en, er, ese, et o. s. v. (men sadanne findes ikke med æ, for hvilket vi overalt skrive e, endnu mindre i vort Sprog med ø, 6, i 9) høres nemlig slet intet, som tænke, Tanker, mange, vælge o. s. v. Dersom man derimod under Stavningen opløser Ordet og derved udtaler den ubetonede Stavelse som betonet, hvilket man nødvendig ma, da man ikke kan udtale en Stavelse uden Tone, sa fremkommer det bløde i i Udtalen; f. C. mange stavet: mange gje, ligesom ske skje. Grunden til at intet i lyder i de ubetonede Stavelser synes derfor netop at ligge deri, at de ere ubetonede. Ved den sædvanlige, men uden Tvivl i mange Tilfælde grundløse, Stavemade kan dette aldrig blive tydeligt, men ved en nøiere Betragtning af Stavningens Natur og Hensigt, den nemlig, at lade Ordets enkelte Deele træde frem, saledes som de lyde i det hele samlede Ord, ma det blive indlysende; f. C. Tanker stavet pa sædvanlig Made Tanker giver aldeles ikke Ordets Lyd, ti den egne Lyd som n har forank i samme Stavelse (Prof. Rasks Retskrivningslære S. 66, Nr. 60) kan ikke træde frem, nar man staver tain, tan (som man) da det dog skulde lyde som tag (efter Prof. Rasks Betegnelse), lader man derimod i høre til første Stavelse, sa far, formedelst dette, n sin behørige Lyd og intet Barn vil tage feil, men udtale tain,k som tage. Ved at stave pa sædvanlig Made, siger altsaa Barnet tanskjer, og manu lære om igien, salænge indtil det endelig fatter den rette Udtale, ved at stave tanker kan det derimod ikke andet end straks lægge Ordet rigtig sammen som Tagk er. Kun heraf lader sig vel ogsa den Besynderlighed forklare, at enkelte iblandt Almuen, uden Tvivl forledte ved den falske Stavning i Skolen, udtale mangje for maage, endskont de dog idelig siden ma have hørt den rette Udtale af andre. Det er nu tillige indlysende, hvorfor i her ikke lyder foran er, da intet i eller a kommer foran det i samme Stavelse. Ved mange andre Medlydsforbindelser, skont ikke ved alle, vil det samme som her er anført ogsaa være Tilfældet. Ved at betragte en hel Mængde Ord som Dagen, Sagen, elsket, virket, Salget os.v. vil man uden Tvivl ogsa finde det bekræftet, at det just er i de ubetonede Stavelser intet i lyder, medens det derimod kommer frem igjen i igjen, gjerne, kjede, kælve o. s. v. nar Stavelsen, bliver betonet. Det bliver ogsa, nar Stavelsen, taber det stærkere Tonefald og for det svagere, som kjed, kjedsommelig og lignende. Dersom nu disse bemærkninger anses for rigtige, saa at Udtalen med eller uden star i Forbindelse med Tonefaldet, sa kan der ikke være Grund nok til at udtrykke denne forskjellige Udtale ved Tegnet i, deels fordi vi ellers ikke udtrykke Tonefaldet ved Tegn, deels fordi vi, nar vi ville udtrykke det, ikke dertil passende kunne anvende Medlydstegn (ligesom man før brugte eller bruger Selvlydstegn, det understøttende e) men snarere burde vælge Aksenter. Dersom vi altsa skrive igen sa kan ingen tvivle om Ordets rette Udtale, nar han kjender Ordets Oprindelse eller Reglerne for Tonefaldet; det vil ikke kunne falde nogen ind at læse igen ( Pigen) da i som Forholdsord ikke kan have Tonen, eller at læse maske ( Paske), da ske som Hovedordet ma have Tonen, endnu mindre kan det falde nogen ind at læse Pigen eller Paske, da første Stavelse i danske Ord regelmæssig har Tonen. Dersom man derimod vil anvende Afsenter til at betegne Tonefaldet, sa kunne de ogsaa her passende bruges, vilde man f. C. skrive bele (for at ingen skulde læse bele - Deele, sa kunde pa samme Made skrives maske, igen. Pa Overensstemmelsen med gammelt Dansk (som i det i Hermod Nr. 2 af Oldbogen F anførte, i Kristian den fjerdes Bibel fra 1607 o. fl.) og med Svensk vil jeg ikke lægge Vægt, da det ved enhver sadan Undersøgelse fornemmelig beror pa den Grundsætning, fra hvilken man gar ud. Denne ældre og nyere Brug kunde maske dog lade formode, at lignende Prinsipper, som de her fremstillede, kunne have foranlediget den. N. Petersen.