Aarhuus Stifts-Tidende, 1840-04-18
J Aarhuus Avis No. 56 læses under Skibs=Efterretninger: (af Aalb. Avis No. 68). "Som vi erfare, agter Entrepeneuren af den kjøbenhavnskaarhusiansiske Paketfart, Hr. Laur. A. Jahnsen i Kjøbenhavn, i Forening. med flere, at etablere en stadig Paketfart imellem Kbhvn. og Aalborg ofv." Skulde denne Meddelelse ikke være mere paalidelig, end en her fra Mund til Mund i disse Dage omtalt Anskaffelse af et nyt Paketskib mellem Aarhuus og Kbhvn., som Hr. L. A. Jahnsen nu under sit nærværende Ophold her i Forening med flere skulde have faaet arrangeret i Forbindelse med sit eget, og om hvis Troværdighed endog allerede var skeet Væddemaal, saa bliver der vel heller intet deraf. Skal man imidlertid ikke troe at Alt hvad man hører, hvor det gielder egen Fordeel, er Spilfægteri, saa kan der vel neppe til Noget fæstes større Tiltroe, end at der endnu i denne Sommer, Hr. Jahnsen i Eet og Alt aldeles uvedkommende, vil komme imellem Aarhuus og Kbhvn. et nyt og smukt med 24 Køier indrettet Paketskib i Gang, og som skal føres af den for sin udmærkede Duelighed og Flinkhed i Paketfarten almindelig bekjendte agtede og yndede Skipper P. Michelsen, der forhen har ført den hurtigseillende Paquet No. 1. - Dette Foretagende, der efter Sigende skal udføres af almindeligt anerkjendte agtværdige Mænd heri Byen, ønsker vist enhver redelig og brav Mand al mulig Held og Lykke. X. V. 3. Da jeg ikke holder Bladet "Jyllandsposten, er jeg først ved Aarhuus Stiftsavis No. 61 kommen til Kundskab om en Beretning, der synes mig vedkommende, om en Præst og hans Forhold mod et sindssvagt Fruentimmer i S. . . Hvis denne Fremstilling havde været blot afvigende fra Sandhed, skulde jeg fortalt Sagens Sammenhæng, men da den forekommer mig graverende, har jeg Dags Dato igjennem min Provst indgivet underdanigst Forespørgsel til det kongelige Danske Cancellie, om der maatte være Anledning til Referentens Saggivelse. J dette Fald skal Rettens eventuelle Dom, i modsat en sanddru Fortælling om det Passerede, blive offentliggjort. Skjødstrup, den 17de April 1840. Knud Kjer, Sognepræst. Folkebladet og Bonden. Der skrives Saameget for Folket i vore Dage, ja, vi have endogsaa et eget Folkeblad, hvori der findes meget smukt om Folkeoplysning og Folkerettigheder. Navnligen yttrer dette Blad, ved flere Leiligheder, sin Agtelse for Bondestanden, sin Erkjendelse af denne Stands Værd. Dette tager sig ret skjønt ud paa Papiret; men naar det gaaer udover Papiret, ind i det virkelige Liv, saa see vi strax, hvad Folket gjælder og hvad en Bonde er værd. Et mærkeligt Exempel herpaa have vi i den Maade, hvorpaa Folkebladets Redakteur, Hr. Overlærer Olsen i Kjøbenhavn, er traadt op med sin Dom i Sagen mellem Præsten Blicher og Bonden Peder Nielsen. Vi, og Mange med os, have fundet denne Dom saa uretfærdig og anmassende, at dertil ikke kan eller bør ties. Hr. Blicher begyndte Striden. Det var ham, der, i flere offentlige Aviser paa eengang, væltede sig ind paa en fredelig og retskaffen Medborger, med saa grove og uchristelige Ord, at enhver Retsindig maatte forarge sig derover. Han udpegede Bonden P. Nielsen som en Forræder, et forbandet Menneske, et Afskum og Udskud, som ingen Tilflugt havde, uden Strikken. Paa saadan Maade tør, endnu i vore Dage, en kongelig Embedsmand, en Præst og Folkelærer, omtale og behandle en Bonde, ene og alene fordi han vil have Fred paa Sit thi det er, vel at mærke, hans eneste Forbrydelse. Kund Peder Nielsen tie til dette, Kunde nogen retskaffen Mand ønske, at han havde tiet? Han har svaret. Men naar en lærd Mand saaledes overfalder en Bonde, kan Nogen da med Billighed fordre, at Bonden skal svare ham ydmygt og artigt, med Huen i Haanden? Hvo er den Mand, hvis Blod ei var kommen i Kog ved et saadant Overfald, Alligevel finde vi, at P. Nielsen har været meget maadeholden, og at Hr. Blicher ingenlunde har faaet Svar, som han raabte i Skoven. Bonden tager ikke paa sin Modstander med Fløiels handske, det er sandt; han kysser ikke Svøben, hvormed man hudfletter ham, det indrømme vi. Men han taler alvorligt, djervt, som den jydske Bonde pleier. Navnligen tilbagedriver han Hr. Blicher's Beskyldning, at han engang skulde have villet sælge Himmelbjerget for 20 Rbd.,men at han siden har struet Prisen iveiret, og hængt sig, som en graadig Snylteplante, ved det Ædleste og Bedste Dansken kjender, for at udsuge dets Safter. P. Nielsen skulde have villet aagre paa Fædrelandskjærlighedens Bekostning, beskatte sine Medborgeres patriotiske Stræben, skulde have nedværdiget sig til den foragteligste Spekulation, og, benyttende sig af sine Landsmænds gode Stemning, have forlangt idag 1000 Rbd. for Det, han igaar vilde solgt for 20 Rbdl. Dersom Dette ikke er at paatrykke sin Næste et Brændemærke, da have vi intet Begreb om slige Ting. Det er værre, end et raat Overfald; det er et Saar, som gaaer lige ind i Sjælen. Hvo tør kaste den første Steen paa Peder Nielsen, fordi han her, i sin retfærdige Harme, tager Bladet fra Munden og siger: "Det er Logn!" Vi beklage af Hjertet, at Hr. Olsen har tordet det, og at han har tordet det i en Avis, som kalder sig Folkebladet. Thi vi see heraf, hvor oprigtigt Adskillige af de lærde Herrer, som kunne skrive saa smukt om Bondens Menneskerettigheder, i Grunden mene det med ham. Hr. Overlærer Olsen farer let henover Blicher's Ord, ikke fordi de ere saa usommelige, at man neppe kan være bekjendt, at gjentage dem, men fordi det er – Blicher's Ord. P. Nielsen's Ord derimod oprøre ham, han finder dem plumpe, forargelige, kalder dem Udbrud af en opbragt Raahed, som ingen bedre Hensyn kjender, uanstændige Klammerindtryk, for hvis Brug han maaskee med Føie kunde sagsøges, betegner hans Gjenmæle som lavt, uværdigt, som en Forsyndelse mod at bedre menneskelig Følelse, charakteriserer ham selv som en udannet, ophidset Landmand, osv. See, det er den Ret, Bonden faaer, naar det kommer til Stykket. Det er endnu Dine Kaar, danske Bonde! Den samme Tunge, som priser Kong Frederik, fordi han gjorde Bonden til Menneske, udskjælder Dig, naar Du vover, at værge Dig som Menneske. Hr. Olsen, som finder Bondens Tale plump, nedlader sig langt dybere, ikke for at reise Bonden, men for at give ham Naadestødet. Blicher maa paasige P. Nielsen, hvad han vil; værger P. Nielsen sig, saa faaer han rigtignok Fred for Blicher, men saa sidder Overlærer Olsen ham strax paa Nakken, og han har saaledes kun ombyttet een Fjende med en Anden. Vi vidste dog ikke rettere, end at Folkebladet ogsaa stred for Trykkefriheden, aldenstund det udgives af Trykkefrihedsselskabet; men desuagtet vil det her forbyde en ærlig Mand, offentligen at sige, hvad han tænker. At Ordet "Løgn, ikke staaer i Hr. Olsen's Ordbog, uden som et uanstændigt Klammerindtryk, som kan paa føre Den, der bruger det, en Proces, er en meget mærkværdig Bekjendelse af en Overlærer. Saavidt vi vide, har dog Hr. Blicher endnu ikke sagsøgt P. Nielsen for dette Udtryk, ei heller forsøgt, at modbevise dets Rigtighed. Han har ei eengang vovet, at paastaae Sandheden af sit Foregivende. Men er Sligt, ikke Sandhed, saa maa det være Løgn. Er det Sandhed, maa Hr. Blicher have Frihed til at sige dette, er det Logn, maa P. Nielsen vel ogsaa have Ret til at sige dette, thi Enhver af dem siger da kun Sandheden, og dertil maa han vel have Lov. Hvad Hr. Olsen især bebreider P. Nielsen er, at han skal have opholdt sig ved et mindre behageligt Punkt i Hr. Blicher's private Liv, eller, som det hedder, nedladt sig til Personligheder. Dette benægte vi. P. Nielsen har kun berørt, hvad alle danske Aviser have berettet, hvad Hr. Blicher selv i Aviserne har omtalt, hvad der altsaa allerede var Offentligheden hjemfalden i udmærket Grad. Personsanseelse bør ikke findes hos en Dommer, kan ikke findes hos ham, uden at forblinde hans Øine og bestikke hans Følelse. Men Hr. Olsens Dom er ene og alene bygget paa Personsanseelse. Var Blicher Bonde og P. Nielsen en yndet Digter, saa vilde Hr. Olsen have holdt med den Sidste og følt sig meget oprørt ved Alt, hvad Blicher i denne Sag har skrevet. Men nu, da Blicher er Digteren og P. Nielsen Bonden, skal det gaae ud over den Sidste. Men saavel paa det literaire, som paa det juridiske Dommersæde spiller Personsanseelse en altfor uværdig Rolle til at dens skjæve og uretfærdige Kjendelser ikke skulde finde alvorlig Modsigelse og Hjemviisning. Et lidet Bidrag dertil have vi hermed villet give. Skulde Hr. Olsen tage til Gjenmæle mod os, skal vort Giensvar ikke udeblive.