Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-10-20
Nyeste kilderie af Kjøbenhavn. Sexogtyvende Aargang. No. 84. Udgivet og redigeret af Fr. Thaarup, Etatsraad. Forsendes, ifølge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. De ædle Udvandrede. (Fortsat. See forrige Nummer.) og opholde. Den ulykkelige Moder sørgede for hende som for en Afdød, og syntes allerede selv at maatte bukke under for sin Kummer, da hendes Stolthed, vaagnede: Saa megen Sorg har jeg overvundet, for nu tilsidst at falde uden Kamp, Neil alt er mig nu berøvet; jeg elsker intet mere. Paa denne Maade kan jeg mode hver fjendtlig Magt og sønderrives end det Baand, der bandt mig til Livet; min Aand skal hæve mig, og uden Skam træder jeg til Eders Side, J to ædle hedenfarne, Fader og Søn, hvem jeg hisset skal møde, Med Kulde, dog ei med Bitterhed, samlede hun alt, hvad der havde tilhørt Datteren, lod alting blive i Værelset, som denne havde beboet, lukkede det for aldrig mere at sætte sin Fod der, og opfyldte sine sædvanlige Forretninger, endskjøndt som en vankende Skygge, med endnu større Jver end forhen. De franske Armeer rykkede sejerrige og ødelæggende mod de W.... ske Grændser, nogle Bevægelser blandt Jndvaanerne gjorde de Sejrende endnu frygteligere. Alle Fremmede maatte forlade W... Beklager derfor ikke den ulykkelige Moder! Velgjørende for os Mennesker er det, efter store Lidelser at gaae de mindre i Møde. Den tabte Lykke og Roe kunde ikke bringes tilbage, og nu Tirsdagen den 20 October 1829. havde hun næsten intet mere at haabe eller ønske her i Livet. Frue de V., de drog nu hen til det fredelige Sachsen. Her lærte jeg at kjende og høiagte den Ædle under det simple Navn Madam O... Hun havde aflagt sit Familienavn, fordi det, ved den Maade, hun nu var nødt til at leve paa, var hende til Hinder, og fordi hun derved lettest undgik Efterforskning, Nysgierrighed og qvælende Beklagelser endog af dem, som ikke vare ligegyldige ved hendes Vee og Vel. Gode Mennesker i T. – lærte nøiere at kjende den ædle Kone, betroede hende nogle unge Pigers Opdragelse, og saaledes dannede sig efterhaanden et lidet qvindeligt Opdragelses-Jnstitut næsten af sig selv, paa hvis Anlæg hun end ikke havde vovet at tænke. Tre Aar efter fik Madam O... følgende Brev fra den i Tydskland ikke ubekjendte Hr. M., som dengang opholdt sig i 3. Jeg har allerede i rum Tid hørt meget fortrinligt om Deres lille Opdragelses-Jnstitut. En særdeles Anledning, hvorom jeg strax skal forklare mig, gjorde, at jeg omhyggeligen søgte Underretning om Deres Institut, og endelig, da jeg nyligen besøgte Dem Selv, blev jeg fuldkommen overbeviist om dets fortrinlige Plan og sammes heldige Udførelse. Jeg lever ugivt, men har for omtrent to Aar siden taget et lidet Pigebarn til mig, som nu gaaer i sit fjerde Aar, og hvis Anlæg langt overstige alle billige Fordringer til et Barn af den Alder. Det blev overgivet mig sygeligt af en aldrende Kone, der syntes at være dets Opvarterske, og som med sit Herskab reiste igjennem min Landsbye. Hun bad mig ikke at gjøre nærmere Undersøgelser, og et Brev, som hun overrakte mig fra dets Forældre, indeholdt den meest rørende inderlige Bøn, at antage Barnet som mit eget og at gjøre alt til dets fuldkomneste Uddannelse, hvorved man lovede mig, Tid efter anden anseeligen at belønne mig, og naar visse sørgelige Forhold havde forandret sig, at afhente Barnet og at forklare mig alt til min fulde Tilfredshed. Jeg har troligen søgt at opfylde, hvad man forlangte af mig, og Therese er bleven mit Hjertes Lyst og Glæde. Ganske uventet kalder en høiere Magt mig til et anseeligt geistligt Embede i K.... Jeg bør ikke afslaae dette Kald; men jeg vover ikke under de nærværende politiske Forhold at gjøre en farlig Søreise med et Barn i den Alder. Til Hvem kunde jeg ønske at overlade dette dyrebare mig betroede Pant hellere end til Dem, Madam, VilDe modtage det, saa er den største af mine Sorger i dette Øjeblik lettet for mig. Jeg skal da meddele Eftermanden i mit nu havende Embede Beretning om, hvor han kan hæve til Dem den halvaarlige mig stedse tilsendte rigelige Understøttelse, og tillige hvorhen han har at vise Enhver, der maaskee i Tiden vilde indhente Efterretning om Barnet. Med særdeles Høiagtelse. Deres høistforbundne M.. Madam O. tog Therese til sig. Hun havde aldrig seet et mere interessant Barn. Det fandt Velvillie hos enhver, som saae det, og den, som lærte nøiere at kjende det, kunde ikke andet end elske det. Madam O. hang med inderlig Moder kjerlighed ved den Lille. Hun antog Barnet som en Erstatning for Leonores Tab – et Tab, som hemmeligen alt for ofte søndersled hendes Siel; dertil kom, at Aands og Legems Lighed fandt Sted imellem Therese og hendes Leonore og derved blev hiin saa meget ømmere bundet til hendes Hjerte. - Ofte saae jeg hendes Øine pludseligen fylde sig med Taarer ved de inderlige Beviser paa den Lilles Gjenkierlighed, og det var ikke blot Glædestaarer, skjøndt den gode Moder ofte søgte at faae mig til at troe det og troede det maaske selv. Madam O. kunde maaskee have havt Therese hos sig omtrent et Aar, da en Aften, som jeg just var hos hende og talte med hende om mange særegne Træk i den Lilles Karakter, en fremmed Officeer lod sig melde. Den Lille var allerede bragt til Sengs. Jeg vilde gaae; men Madam O., forundret over dette sildige Besøg, bad mig at blive. En ung meget skjøn Mand, af ædel Anstand, traadte rask ind, gjorde Undskyldning forsit sildige Besøg, men troede at blive frikiendt, naar han havde forklaret Hensigten dermed. Og hvilken da," spurgte Madam O. - Deres Therese, Tillader de mig at see dette Barn, Det sover allerede. Blot see det, sagde han begeistret, man førte ham sagte ind i Sovekammeret. Han stod længe hensjunken i Synet af Barnet. Det smilede i Søvne. Inderligen rørt og tavs bøiede han sig henover det sovende Barn. Taarer faldt ned paa dets over Kors liggende Arme. Barnet gjorde en lille Bevægelse. Han kyste det ømt og det vaagnede. Therese spurgte lidt forskrækket: Moder, kjære Moder, hvem er det, Vi aabnede Sammenhængen og vare saa rørte, at vi ei kunde svare. Blandt den Lilles Synderligheder hørte ogsaa den, at hun uagtet hendes bløde Sind holdt ligesom raske Drenge særdeles meget af alle Soldater. Hun spurgte altsaa med et venligt Smiil endnu engang. Hvem er den Hr. Soldat, kjereste Moder; Din Fader, din lykkelige Fader, raabte den Fremmede henrykt, idet han tog Barnet op fra Leiet paa sin Arm. Gud være lovet, at jeg finder dig saaledes igjen, O min elskede Hustrue at Du ikke har kunnet tage Deel i denne Time, Vi gik tilbage til Stuen. Den Fremmede beholdt Therese paa Skjødet; hun legede med Fjerene paa hans Hat, glædede sig over hans Epauletter, og syntes at have været i lang Tid bekjendt med ham. Han gav Madam O. de sikkreste Beviser paa, at han var den, han udgav sig for, anførte hende alle de Omstændigheder fra den Tid, Barnet blev hende overgivet af den Geistlige, og tillige næsten Ord for Ord det Brev, som fulgte med. Der var ingen Tvivl mere. Midnat gik forbi under tusinde Slags smaae Beviser paa faderlig Ømhed mod Barnet; først da det atter blev søvnigt, var den Fremmede istand til at skille sig fra det, bar det til Lejet, lagde saa faderligen ømt Sengen tilrette, og med det sidste Kys indslumrede det søde Barn. Officeren gik bort med det Løvte, at han næste Morgen vilde komme igien. Han var der endnu tidligere, end han havde lovet. Nu først var han istand til at kunne takke Madam O. for det, hun havde gjort imod hans Barn. Dette laae endnu i den sødeste Søvn. Han meddeelte nu Madam O. med Tillid sin Historie. Jeg er eneste Søn af General Baron von S., sagde han. Min Fader tog mig som en tyveaarig Yngling med sig paa Toget mod den Nation, som han stedse havde hadet – mod de Franske. Han blev kort efter kaldt tilbage, for at træde ind i Hofkrigsraadet, og lod mig tilbage som Lieutenant Følge. Prindsen stod i adskillige i Prinds - ubehagelige Forhold, og opgav sin Post; men min Fader vilde, at jeg skulde blive ved Armeen og jeg fandt Ansættelse i en af de ikke ubetydelige tydske Stæder. Jeg havde leiet mig et eensomt Huus i Forstaden. Den lille Have derved var blot skilt fra Naboens med et levende Gierde. Her saae jeg stundom en ung engleskjøn Pige glæde sig, men ofte sørge. Jeg havde aldrig elsket. Hendes Blik henrev min hele Siel. Hun var stedse alene. Hundrede Gange vilde jeg stiele mig til hende igjennem Gierdet; men hendes rene Uskyld, som fremlyste af alt, hvad jeg saae af hende, og hendes stille, sjeldent vigende Kummer holdt mig saaledes i Ærefrygt, at jeg blot vovede ubemærkt og sagte at bøie de grønne Grene tilside, at glæde mig ved at beskue hende, men ogsaa derved desto stærkere at opblusse Jlden i mit Indre.