Aarhuus Stifts-Tidende, 1841-02-06
Ville vi nu overskue Auditeur Roulunds Virksomhed som Stænderdeputeret i den sidste Forsamling, da bliver det først og fremmest Pligt, at fremhæve hans mandige Tale og Færd i de vigtigste Sager, der have været under Forhandling, nemlig i Trykkefrihedssagen og i Forfatningssagen. Roulund har sagt, hvad endnu Jngen har vovet at sige indenfor Grændserne af det absolute Monarchie, man kalder Danmark. Han er liig den mørke Tordensky, der drager hen over vore Sletter; den nedsender Drøn paa Drøn, men den renser ogsaa den lumre Luft; den bærer Lynet i sit Skjød, men ogsaa Velsignelsens Regn. Den truer, idet den drager over; den brummer, idet den forsvinder, men man veed dog, at det er velmeent. Roulund moder Absolutismens Tilhængere paa deres egne Enemærker; hvad de ville hævde ad Historiens Vei, det gjør han dem stridigt just af Historiens Vei. Han gjor ikke mange Ord, som de pleie, der bevæge sig paa Sagens Overflade. Han trænger igjennem til Sagens dybeste Grund, og dertil er eet Ord ham nok, og dette Ord farer fra hans Læber som en Tordenkille: "Lad os see Documentet. – Jhvormange giæve, herlige Mænd der end i Viborg have yttret sig om deres Fædrelands Trang til en friere Forfatning og om dets Modenhed derfor, Roulund staaer dog, ved Debatternes Ende, der, hvor hans Collegers Tillid, strax i Begyndelsen, havde stillet ham. Han indtager den første Plads blandt Constitutionalismens Talsmænd, han er, i egentlig Forstand, dens Forkæmper her paa Halvøen, og hvor Denne og Hiin snoer sig i hundrede Bugter, og neppe veed, om det er tilladt, at betle om en friere Forfatning, der staaer Roulund med ubøiet Nakke og siger: "Hvad betle, Vi have den tilgode!" Derfor have ogsaa hans Ord, med hiin Magt, som er Aandens gyldigste Creditiv, banet sig en Vei til Landets fjerneste Afkroge og været mange Sjæles Vækkere. Jntet af de Ord, han har talet i Forfatningssagen, vil være sagt forgiæves, men ethvert vil fuldende sit Løb og fuldbringe det, hvortil det udgik. Roulunds Røst kan ikke vorde Cassandra's Røst, idet mindste aldrig forsaavidt Folket angaaer, thi Folket troer denne Røst. Man vil, efter det Foranførte, ikke misforstaae, hvad vi endnu have at sige. Det forekommer os, som om denne udmærkede Deputerede altfor ofte lider af ondt Lune. Maaskee er han Hypochondrist, vi kunne ikke vide det da vi kun kjende ham af Stændertidenden. Han er, i en Deel af sine Repliker, muggen, graven, bidhvas. Derfor er der heller ikke Nogen, der saa tidt som han kommer i Ordstrid med sine Colleger. Det er ikke blot mod enkelte Personligheder, men mod en heel Classe af Embedsmænd, ja endogsaa mod en heel Jurisdiction, han stundom polemiserer, uden at dertil skjønnes at have været anden Grund, end at han er hvad Rostgaard kalder pirhjernet. Vi sige kun, at dette stundom har været Tilfældet, thi altid har det ikke været saa. Hans Ordvexling med den kgl. Commissarius viser, at han, med urokkelig Besindighed, kan møde og afvæbne selv den aandfuldeste Modstander. Nægte kan man heller ikke, at han undertiden, i sine Meddeputeredes Tale og Færd, har havt tilstrækkelig Anledning til den Polemik, hvoraf han har betjent sig. Vi henvise kun til Etatsraad Brink=Seidelins dog vist ikke saa heelt uskyldige bemærkning om den aalborgske Petition og til Justitsraad Rummelhoffs Adfærd i det 31te Møde. Vi skulde ei heller have opholdt os ved Roulunds onde Lune, naar det ikke, ved en særdeles vigtig Anledning, havde kastet en stærk Slagskygge over hans offentlige Physiognomie, og neppe kunne vi i høiere Grad lægge vor Agtelse for ham for Dagen, end naar vi betragte hans Udladelser i Veisagen kun som Udbrud af en ond Dags Lune. Det er imidlertid meget at beklage, at just denne Mand, ved at give efter for en saadan Anfægtning, skulde forsyne de forældede Formers paaholdende Talsmænd med et saa specieust Belæg til den Paastand, at de Frifindedes Liberalitet ikke holder ud længer, end til man understaaer sig at røre ved deres egne allerpersonligste Jnteresser.