Viborger Samler, 1782-07-01
Grev Miramont, en fransk Adelsmand og beslegted med den kanadiske Governør, forestod ikke aleene en anseelig Post i den borgerlige Regiering, men var ogsaa øverste Anfører (dog under sin Forvandte) for de franske Tropper i denne Verdens Part, og havde ved sin Tapperhed bragt sit Fædernelands Vaaben, i Ære og Anseelse. Jkke mindre indsigtfuld i Raadet end i Marken var han tilligemed dreven i Handels Forbund, og almindelig høiagtet af de indianske Folkeslag, som vidste, at de kunde forlade sig paa hans Ord, som deres Ven, men erkiendte tilligemed, hvormeget han var at befrygte som en Fiende Jndianerne af de sex Folkeslag havde stedse vedligeholdt deres Vigtighed, just ved at antage en Opførsel, som de maaskee for største Parten havde lært af Europæerne, nemlig at vælge deres Parti overeensstemmende med deres Egennytte og Sagernes forskiellige Forfatning, saavidt som de selv kunde underrette sig derom; og virkelig var disse Underretninger ofte angt bedre, end man skulle have ventet i Betragtning af de Levemaade, de førte, og den Fordeel, de Eng lskes og Franskes Statskunst nødvendig maatte give dem over saa raat et Folk. Det var paa den Tid vi her tale om, at Jroqveserne, der havde nedladt sig ved Søen Agrie, laae i aabenbare Krig med Huronerne, der havde deres Tilhold ved Søen Huron, Franskmændene holdt med disse sidste, hvor ogsaa deres Fiender overrumplede et dem tilhørende Fort, hvori de dræbte enhver Fransk, som de forefandt, og adspredte desforuden adskillige Partier, der vare udsendte imod dem. Grev Miramont gik i egen Person ud imod Fienden, og da han, efter store Besværligheder, endeligen med megen Møie havde bragt dem til at holde Stand, slog han dem ganske, og gjorde en Hoben til Fanger, som han lod blive i Uvished om deres Skjebne, til han havde fuldendt sit Tog imod den nyelig indtagne Fæstning, som han befalede Jndianerne ufortøvet at overgive, under Straf at see alle deres fangne Landsmænd aflivede, og dem selv at deele den samme Skjebne, saasnart Pladsen var indtagen. Dette svarede Greven den Møie at storme Fortet, der strax blev overgivet, saa han seierrig vendte tilbage fra sit Tog. Havende nu Tid til at undersøge sine Fanger, bemerkede han imellem dem en ung Huroner; En Omstændighed, der syntes i Førstningen noget besynderlig Da han imidlertid tilspurgte det unge Menneske, erfarede han, at dette var allerede den anden Gang, han var gjort til Fange; saasom han først som et blot Barn, var bleven tagen af sit Lands Fiender, da han legede paa Breden af Huron Søen. Dog saasom den Kriger, der bortsnappede ham, havde behandlet ham særdeles vel, og negtede ham ingen Ting uden alene Fri Frihed at vende tilbage, saa havde han levet ganske rolig iblandt dem lige til den Dag, da de marserede imod Huronerne; thi han havde vel fulgt dem i Marken, men havde aldeles vegret sig for at løfte Øxen imod sine egne Landsmænd; hvorover Anførerne havde strax villet lade ham dræbe, havde ikke hans Herre lagt sig derimellem. J det almindelige Nederlag faldt denne kiekke Stridsmand, og det unge Menneske, der blev tagen til Fange, var altsaa med imellem dem, der fremstilledes for Grev Miramont, som tilforn er meldt. Dette unge Menneskes Navn var Sakima. Med et dristigt og aabent Udseende forbandt han, foruden en virkelig smuk og veldannet Skabning, en Sindsfærdighed og en Mildhed i Tænkemaaden, som man lidet skulle have ventet at finde iblandt dem, som Europæerne kalde Nordarmerikanske Vilde. Miramont, der blev disse Fuldkommenheder, vaer hos sin Fange, besluttede derover at behandle ham med udmærkende Kiendetegn paa hans Venskab. Efterat have overgivet de øvrige Fanger til Gouvernøren af Nye Frankerige, begierede han Tilladelse at beholde Sakima i sin Tieneste, stræbende at giøre ham sig forbunden ved alle de Midler, han troede mulige at kunne virke paa et Hierte, der, som hans, syntes at kunne føle til Taknemmelighed. Han blev forsynet med en europæisk Dragt, og spisede ved Grevens eget Bord. Og da han under Krigens Fortsettelse med Jndianerne gav sin Lyst tilkiende at tiene under de Franske, blev ham snart fortroet en Post, og kort efter ter saae han sig endogsaa forfremmet formedelst den store Tapperhed og Klogskab, han viste, i ikke allene at befrie det Partie, han selv anførte, men ogsaa en anseelig Deel af den franske Hær fra den Fare, de samtlige vare geraadede i ved et indiansk Baghold, som de uden ham uomgiengeligen ville have faldet i, og derved alle været blevne hugne i Stykker. Sakimavar imidlertid bleven underrettet i Religions Grundsætningerne, og døbt i den Katolske Troesbekiendelse. Han bekiendte sig ogsaa virkelig en Tilhængere af visse af de Kristnes Lærdomme, men han talede stedse imod deres Opførsel i Almindelighed, og kunde ingenlunde fordøie mange af de Urimeligheder, som han fandt i den romerske Religion, og meget mindre endnu kunde han bifalde den Uredelighed, han merkede hos de Statskloge iblandt det franske Folk. Med eet Ord, han sammenlignede forsinet Klogskab med Jevnhed, og, nu han kiendte begges Virkninger, gjorde han sig ingen Betænkninger over at erklære sig for den sidste.