Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1844-10-28
Efter en meget lang Discusion blev i det 5te Møde Spørgsmaalet om en Adresses Jndgivelse ved Kugleafstemning besvaret benægtende med 36 Stemmer imod 29. - J det 6te Møde har den kongl. Commissarius endvidere forelagt 6 Lovudkast, altsaa nu ialt 30. Med Fædrel., fulgte nyligen fem beslaglagte, men ifølge Høiesteretsdomme nu frigivne Numere af Bladet, nemlig 4 for 1842 og 1 for 1843. J sidste findes efterstaaende af Cand. Ploug i Calmar holdte Tale: Borgere af Calmar Mine herværende Landsmænd have paalagt mig at bringe Eder vor hjerteligste Tak for den gjæstmilde Modtagelse, J have beredt os iblandt Eder; men jeg kan ikke udføre dette Hverv, uden at mine Tanker vilkaarlig komme til at dvæle ved de historiske Minder, der knytte sig til denne Byes Navn. For halvfemte hundrede Aar siden samledes svenske, norske og danske Repræsentanter i Calmar; det var Udsendinge, fra Rigernes Raad, som paa den statskloge Margarethas Bud skulde aftale betingelserne for en Union imellem de tre Riger, som man meente skulde vorde evig. De udførte deres Hverv, de stiftede Calmarunionen. Men denne blev bygget paa en løs Grundvold, paa ærgjærrig Kløgt og egennyttige Jnteresser. Margaretha søgte ved dette Forbund kun Forøgelse af sin Vælde, kun Forherligelse af sit Ry, og den svenske Adel, som hialp hende at stifte det, eller fra hvem det snarere egentlig udgik, søgte, ved at slutte sig til Danmark, at udvide sin Magt saavel mod oven som mod neden; den solgte Sverrig til en fremmed Hersker, for selvraadigen at kunne skalte og valte efter Godtbefindende, for uhindret at kunne befæste sin Jndflydelse ved de lavere Stænders Underkuelse. Men om Folkenes Sympathie og Villie var der ved Calmarunionens Stiftelse intet Spørgsmaal; den var dem imod i deres inderste Sjæl, de saae i den kun en Kilde til nye Paalæg, nye Ulykker, ny Undertrykkelse. Derfor var den et dødfødt Foster, et tomt, forfængeligt Værk, derfor blev den kun af kort Varighed; derfor stod den alt under Margarethas Efterfølger som et skummelt Fængsel, som en sammensynkende Ruin, liig hiint Slot, hvor den stiftedes og som vi nylig have betraadt, og medens enhver senere Stræben, som gik ud paa at vedligeholde eller fornye den, blev frugtesløs, saa skal Historien stedse holde de Mænd høit i Ære, der i Spidsen for Sverrigs Almue kæmpede for dens Opløsning. Halvfemte hundrede Aar ere forløbne siden Calmarunionens Stiftelse, og atter samles svenske, norske og danske Repræsentanter i denne By; det er denne Gang ikke herskesyge Rigsraader, ikke hovmodige Lehnsherrer, men Sønner af Borgere og Bønder; vi have intet andet Adelsbrev, end Aandens Kald; vi have ingen anden Fuldmagt end Hjertets Trang. Men denne Fuldmagt lyder paa, at vi igjen skulle optage vore Forfædres frugtesløse, forlængst omstyrtede Værk, og dette Adelsbrev betegner os, paa hvilken Maade og ved hvilke Midler, vi kunne og skulle fremme det; det tilsiger os, at det er ved aandige Midler, ved Skrift og Tale, vi skulle arbeide for en stedse inderligere Forbindelse, et stedse livligere Samqvem mellem de nordiske Folk, og saaledes forberede et paa gjensidig Sympathi og gjensidig Anerkjendelse bygget folkeligt Forbund imellem dem. Det er derhen vi Danske stræbe og fremdeles ville stræbe, ikke fordi vi efter lange Tiders Fornedrelse og Afmagt indbilde os, atter at skulle svinge Herskerspiret i Norden, ikke heller fordi vi savne Kraft til at bestaae som et selvstændigt Folk og betle om Beskyttelse ved Sverriges Fødder; men det er fordi vi erkjende det hele Nordens Beboere for vore Brødre i Herkomst og Udvikling, for Medeiere i vor Fortid og vor Fremtid; det er fordi vi troe, at de nordiske Folk kun ved at blive til eet kunne erhverve sig Lod og Deel i Verdenshistorien, det er: opfylde deres Bestemmelse; det er fordi vi befrygte, at hvis de ikke snart slutte sig sammen, saa vil det være for sildigt, saa ville de ikke kunne hævde deres fælleds Nationalitet mod Fremmedes Jndtrængen, saa ville de engang vorde et Bytte for fremmede Erobrere. Det er fornemmelig denne Frygt for den nordiske Nationalitets Undergang, som er levende hos os Danske og ansporer os til at slutte os til Eder, hellere idag end imorgen; thi Kampen er alt begyndt, den raser paa vor Grændse, i det skjønne Land mellem Eideren og Kongeaaen. Ved Ligegyldighed saavel fra Regjeringens som fra Folkets Side har i Løbet af de sidste 50 Aar Tydskheden occuperet Halvdelen af det gamle Sønderjylland og truer overmodig med at ville plante sin Seiersfane paa Skagens Pynt. Men det er ikke blot vor egen Kamp her føres; det er ogsaa Eders, vor fælleds Nationalitet, den gjælder, og hvis vi derfor skulde behøve Eders Hjælp mod det mægtige og driftige, af en Durchlauchtighed med en Livgarde af Advocater og Aristorater anførte Parti, saa maae Jvære paa rede Haand. Dog ogsaa J maatte være blinde for Eders egen Stilling, dersom J ikke saae, at den samme Fare, som truer os Danske, den truer ogsaa Eder selv, den vil om ikke lang Tid være tilstede paa en anden Kant; hos os angribes Nationaliteten fra Syd, hos Eder vil Angrebet skee fra Øst. Mindes J. Svenske, at paa den Plads, hvor Petersborg nu speiler sine Paladser i Neva, og skjuler bag sine Mure de Statsmænd, hvis snedige Politiks fine Ret meere og meere omspænder Europa, der stod engang en Steen, paa hvilken var skrevet: Har satte Rikets Gränsor Gustaf Adolph Sverriges Konung. Men hvorledes have J vogtet den Grændse, Gustav Adolph satte, J have siden den Tid mistet Estland, Lifland, Jngermannland, Karelen, Kexholm, Wiborg, Alland og Finland – Finland, der længer ikke var en fremmed, undertvungen Provinds, der var svensk i Sprog, Sæder og Udvikling, hvis kraftige Folk var Eders hengivneste Brødre, Eders Nationalhæders troeste Tjenere; ogsaa Finland er tabt; det kjæreste Barn er revet fra Sverrigs Hjerte og skal under et fremmed Aag lære at glemme sin Moders Sæd og Tale. Svenske Mænd, jeg spørger Eder, have J meere at miste, eller har Historiens lærerige Bog lært Eder, hvad J have feilet i Fortiden, og hvorledes J skulle møde Fremtidens mørke Dage? Have J ligesom vi gjennem en lang Række af bittre Erfaringer vundet den Erkjendelse, at kun ved at slutte sig til hinanden kunne Nordens Folk sikkre sig en fri Udvikling for inden og Selvstændighed mod uden, Jeg tør vel tyde saavel den Velvillie og Kjærlighed, hvormed J have modtaget Eders danske Gjæster, som det bifald, hvormed J have besvaret mine Ord, som Vidnesbyrd om, at J ere komne til denne Erkjendelse, og derfor knytter jeg til vor Tak for Eders Gjæstevenskab Ønsket om et folkeligt Forbund mellem de nordiske Riger