Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1839-01-25
Fædrelandet. Stænderforsamlingen i Roeskilde. (Fortsættelse af Sagen ang. Sognebaandets Løsning, see S. 58.) Sognefoged H. Christensen (fra Weistrup i Fyen) antog, at der som Sognebaandet blev løst, vilde der opstaae en stor Forvirring i Bondestanden; thi skjøndt Sognebaandet ikke er løst er det dog paa hans Egn gaaet saa vidt, at der kort førend har reiste til Stænderforsamlingen, kom fra Langeland til Fyen 60 Personer, som streifede mange Byer igjennem for at holde gudelige Forsamlinger, hvilke Forsamlinger Taleren ikke troer at lede til noget Godt. Hvor Een eller To af denne Seet er tilstede, sætte de hele Huset i Forstyrrelse, og skulde dette til tage, da kunde vi, efter Talerens Formening, frygte for en Religionskrig. - Etatsraad Treschow formeente, at de Talere, der hidindtil have yttret sig imod Committeens Jndstillinger, aldeles ikke ramme dens Grunde, men ere stilede imod Sect=Væsen, hvorom her ikke handles. Jo mindre Trangen til Sognebaandets Løsning føles, desto gunstigere er Tidspunktet til at give saadan Frihed. Vistnok er kirkelig Orden nødvendig; men Taleren formaaer ikke at indsee, hvorfor denne brydes mere ved at Daaben, end ved at Confirmationen og Communionen gives fri, eller fordi der i enkelte Tilfælde overlades mig et Valg, som det er en Uretfærdighed at nægte mig. Forsaavidt endeel, for ikke at sige de fleste Medlemmer, som have yttret sig, fornemmeligen have argumenteret mod Sagen formedelst Motiver, som de have formodet hos en af Proponenterne, har jeg troet, at Man burde holde sig til Sagen og ikke deri blande noget Personligt. Baron Rosenørn Lehn: "Jeg tillader mig blot paa det Bestemteste at erklære mig imod Andragendet, idet jeg tilføier, at jeg ikke kan antage, at der finder nogen Trang eller noget almindeligt Ønske for Sognebaandets Løsning Sted blandt Folket, ligesaalidet som at der skulde være nogen følelig Tvang ved de nuværende Bestemmelser i denne Henseende. Han tillod sig iøvrigt at anmode den Kongelige Commissarius om at yttre sig, om der fra Regjeringens Side finder nogen Betænkelighed Sted ved at meddele slige Bevillinger, og om der vilde kunne ventes en Udvidelse eller en Lettelse i at erholde saadanne, da han i dette Tilfælde ansaae en Petition i denne Sag aldeles unødvendig. Den Kongelige Commissarius skulde først i Anledning af den nylig fremsatte Opfordring bemærke, at de omhandlede Bevillinger pleie at meddeles uden Vanskelighed, men at de i det Hele kun meget sjeldent søges, for det Meste blot med Hensyn til Communionen. Saafremt, hvilket hidtil ikke vides at være skeet, en saadan Ansøgning blev grundet paa den Omstændighed, at Supplicanten ansaae Stedets Præst for en Kjætter eller ikke ansaae det Sacrament, som af ham blev administreret, for virksomt, saa vilde dette foranledige nærmere Overveielse og Prøvelse af Grundenes Værd. For Bevillingen bliver ordentligviis det sædvanlige Bevillingsgebyhr betalt; men dersom den Paagieldende skulde være i en saadan Formuesforfatning, at dette i sig selv ubetydelige Gebyhr kunde blive ham trykkende, vilde det uden Vanskelighed blive eftergivet. Angaaende Sagen selv, da hører denne vistnok til de vigtigste, der kunne forekomme i denne Forsamling; thi det Resultat, som der maatte fremkomme, kunde faae en indgribende Jndflydelse paa Folkets aandelige Tilstand, og derved tillige paa de huuslige og borgerlige Forhold. Commissarius kunde ikke andet end finde, at der er god Anledning til, saaledes som adskillige Talere allerede have forklaret, at tage særdeles Hensyn til Maaden, hvorpaa den Tanke, der gaaer igjennem de indkomne Petitioner, efterhaanden har udviklet sig for vore Øine. Det forholder sig rigtigt, at Petitionen, der er kommen fremfor at bevirke en almindelig Samvittighedsfrihed for Præster, og Menigheder i Danmark, er traadt istedetfor en heftig Bestræbelse for at faae de offentlige Religionslærere, hos hvilke Man meente at finde nogen fra Kirkens symboliske Bøger afvigende Lære, satte fra deres Embeder. Man indskrænkede sig ingenlunde til saadanne, der fornægtede Christendommens Grundsandheder, men Man rettede sine Angreb mod Mænd, der, idet de fuldeligen erkjendte, at Gud havde aabenbaret sig i Christus, at den hellige Skrift indeholder den rette Sandhed, til Sallighed, og at Sacramenterne ere guddommelige Anordninger, dog fandtes i den nærmere Udvikling og videnskabelige Bestemmelse af Troens Lærdomme at afvige fra det System, som Man erkjendte for det ene rigtige. Saadanne Mænd, angreb Man ikke blot som vildfarende, men ogsaa som Kjættere og Meenedere i Kirken, og Man fordrede, at de skulde fratræde den Plads, de beklædte i samme, beraabende sig saavel paa Kongeloven, som paa Landsloven. Paa lige Maade forfulgte Man og de Præster, som ved de liturgiske Handlinger ikke saa ganske nøie holdt sig det foreskrevne Ritual efterrettelige. Denne Bestræbelse er omsider gaaet over til den tilsyneladende omvendte Retning, at forlange en fuldkommen liturgisk og dogmatisk Frihed for alle Præster og i Forbindelse dermed en Frihed for ethvert Medlem af den danske Statskirke til at holde sig til hvilken af dennes Præster han vilde. Denne Vending synes fremkommen derved, at Man i den i 1828 med vedbørlig Autorisation udkomne nye Udgave af Alterbogen har fundet en saadan formeentlig Forvanskning af Daabspagten, at en rettroende Christen ikke kunde finde sig tilfredsstillet ved en saadan Daab for sine Børn, og at en rettroende Præst ikke i Overeensstemmelse dermed kunde forvalte Daabens Sacrament. Skjøndt det i sig selv ikke er uden i Udtryk og Sprog former, at Troesartiklerne, saaledes som de findes i denne Catechismus, adskille sig fra de øvrige, indbyrdes i saa Henseende heller ikke lidet forskjellige Maader, hvorpaa de læses i de mange andre Udgaver af Catechismus, paastaaer Man, at heri findes virkelige Troesforvanskninger, saasom naar den første Troes-Artikkel udtrykker sig paa følgende Maade: "Jeg troer paa Gud Fader, Himmelens og Jordens almægtige Skaber, istedetfor at det i den ældre Udgave af Alterbogen hedder: "Jeg troer paa Gud Fader, Almægtigste, Himmelens og Jordens Skaber, eller naar der skrives den hellige Aand, istedetfor den Helligaand, eller naar Christus siges at være opfaren til Himmelen, istedetfor til Himmels (Kirketid. for 1831 S. 817-832 og 811818). Paa Grund af disse og flere en Ankeposter paastaaes det, at en i Overeensstemmelse med den nye Udgave af Alterbogen oprettet Daabspagt er utaaleligere for de Christne end den, Stiftsprovst Clausen skal have gjort paa fri Haand (see Kirketid. for 1835 S. 7-8), og hvad hermed skal udtrykkes, behøver ingen videre Forklaring. Commissarius har ved det Foranførte ingenlunde villet tyde paa nogen Mistanke mod deres Villie, som attraae Sognebaandets Opløsning. Han kjender endog blandt disse Nogle, hvis fortrinlige Aandsgaver saavelsom deres Jver for det, de ansee for Sandhed, han ærer. Men han troer desuagtet, at den Retning i de religiøse Forestillinger, hvorfra den hele Motion gaaer ud, maa opvække Betænkelighed ved samme. At en fuldkommen liturgisk og dogmatisk Frihed for Præsten ikke kan indrømmes, har Committeen med overbevisende Grunde godtgjort. Men Commissarius tillader sig dog for Sagens Vigtighed at tilføie, at denne Frihed nødvendig ogsaa vilde medføre en anden, den nemlig, at Præsten maatte kunne nægte Sacramentet og andre præstelige Handlinger, som Menighedens Medlemmer maatte begiære, naar han efter sit private Omdømme derved maatte finde Betænkelighed. Spørgsmaalet, om der maatte være tilstrækkelig Grund til at attraae en saadan Frihed, synes besvaret ved de Forhandlinger, som nu have fundet Sted i Forsamlingen; thi disse vidne om, at Man trindt omkring i Landet ei har fundet nogen Trang til Sognebaandets Løsning. Paa Grund heraf turde der ikke være Anledning til at andrage paa de Bestemmelser, som Committeens Pluralitet har bragt i Forslag. De Grunde, som Committeen har anført for en Forskiel i Henseende til Daaben, forekommer Commissarius at være klare og afgjørende. Nu forrettes denne, saavidt vides, af alle Kjøbenhavns Præster, og vist ikke mindre af Landets øvrige Præster, aldeles ritualmæssigt, i det mindste uden Forandring i Noget af det, der paa nogen Maade kunde henregnes til Daabspagten, saa at hiin Anledning til Besværinger bortfalder, forsaavidt Man ikke vil søge den deri, at den nye Udgave af Alterbogen benyttes. (Fortsættes.)