Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1826-07-20
Kapitain Maitlands Beretning om Napoleons Ophold paa Bellerophon (S. 370) sluttet. - Efter MadameBertrands mislykkede Forsøg paa at styrte sig i Havet fik hun heftige hysteriske Tilfælde, hvori hun snart paa engelsk snart paa fransk skjældte paa den engelske Nation og Regjering. Da Lallemand paa samme Maade ogsaa begyndte at give sin Galde Luft, foreholdt Maitland ham hans Ufornuft, og paalagde ham at høre op med sine Udfald i paa hans Regjering, da han ellers maatte gribe til ubehagelige Forholdsregler. Siden kom Lallemand, Montholon og Gourgond ned til ham i Kahytten, og forsikrede at Napoleon aldrig lod sig transportere til St. Helena; han var en Mand af fast Karakteer som holdt sit Ord. Paa Spørgsmaal, om dette skulde have Hensyn til et Selvmord, svaredes: Nei, Men, hvad der vil sige det samme, han lader sig ikke bortsende og skulde han endog ville, saa have vi Tree besluttet at forhindre det. Da Maitland næste Dag afgav Beretning til Lord Keith om det Passerede, og viste ham Brevet og Lallemands Udladelser, sagde Admiralen: "Siig til de Herrer, der have truet med at blive Bonapartes Mordere, at efter de engelske Love straffes et Mord med Døden, og at de, i Tilfælde af slig en Daad, upaatvivlelig vilde komme til at ende deres Løbebane i Galgen. Da Napoleon fik sin Forviisning til St. Helena at vide, klagede han bittert over det Uretfærdige i slig en Fremgangsmaade. Allerede Forestillinger herom - sagde han - opvækker den største Afskye hos mig. Evig at forvises til en Øe under Vendekredsen, isoleret fra al Samqvem med den øvrige Verden og Alt hvad deri er mig dyrebart, Hal Det er jo græsseligere end i Tammerlans Jern-Buur, Heller vilde jeg udleveres til Bourbonnerne. Videre udlod han sig spottende: Man titulerer mig General - det er vistnok kun en Bagatel; men Man har ingen Ret dertil, og Man kunde ligesaa godt kalde mig Erkebiskop, thi jeg var ligesaavel Overhoved for Kirken som Armeen. - Vil Man ikke erkjende i mig som Keiser, saa maatte Man det dog som Første=Konsul. Jeg modtog som saadan Gesandtere og Deres Konge i behandlede mig i sine Breve som Broder. Havde Man sat mig enten i Tower eller en anden af Engellands Fæstninger (hvilket jeg, i Tillid til den engelske Nations Høimod, ikke ventede, havde jeg ikke havt saamegen Grund til Klage; men at forvise mig til en af de tropiske Øer, Lige e saagodt kunde Man strax have underskrevet min Dødsdom, da en Mand af min Konstitution ikke holder det længe udi hiint Klima. Derpaa skrev han endnu et Brev til Prindsregenten. Maitland blev ikke lidet forundret, da Napoleon kort efter tiltalede ham i sin Hverdags Tone. Han havde aldrig hørt Napoleon true med Selvmord, og troer heller ikke at han har gjort det, undtagen Man vil udlægge hans Ord: "Jeg begiver mig aldrig til St. Hele nal, saaledes. En anden Gang klagede han igjen meget bittert over den engelske Regjerings Forhold. Endnu gaves der - sagde han - et stort Partie i Syden, som gjerne havde stillet mig i Spidsen for sig, og Armeen bag Loire ønskede ligeledes gjerne min Tilbagekomst. Endnu Kl. 10 om Natten før jeg indskibede mig, tilbød Rochelles Garnison, at ville geleide mig til Armeen; desforuden stode Tropperne i Rochefort, Bordeaux og paa Isle d'Aix, omtrent 12,000 Mand, til min Disposition; men jeg forudsaae et slet Udfald, og vilde ikke at der blot for min Skyld skulde udgydes mere Blod. Det var en anden Sag da det gieldte Riget. Da han skulde indskibe sig paa Nordthumberland, vendte han sig til Kapitain Maitland og sagde: "Jeg benytter denne Leilighed til endnu engang at aflægge min Tak for den Artighed, hvormed De har behandlet mig og dem, der dele min Skjebne, medens jeg var ombord paa Bellerophon, og beder dem ogsaa at takke Officererne og Mandskabet under deres Kommando i mit Navn. Førend han forlod Skibet, bukkede han endnu tre til fire Gange for Besætningen. Da Baaden var kommet omtrent 10 Favne fra Bellerophon reiste han sig, tog sin Hat af og bukkede baade for Officererne og Mandskabet, derpaa satte han sig igjen, og begyndte en Samtale med Lord Keith, i en Tone, som om han foretog sig en Lysttour. Buonaparte havde lysegraa Øine, gode Tænder, og naar han loe, laae der i hans Ansigtstræk noget ret behageligt, hvorimod de vare mørke og mismodige, naar han var forstemt. Hans Haar var meget mørke bruunt, næsten sort, og endskiønt noget tyndt i Panden, og oven i Hovedet, fandtes der dog ikke et graat derimellem. Hans Ansigtsfarve var ualmindelig og havde et næsten farveløst blegt Udseende. Han saae i Almindelighed, ældre ud end han var. Han havde et yderst behageligt og indtagende Væsen, han tog Deel i enhver Samtale, fortalte en Mængde Anekdoter og gjorde sig al Umage for at vedligeholde en munter Stemning. Han spiste meget og almindelig nærende Spiser. Derimod var han meget maadeholden i at drikke, og nød næsten allene Klaret, hvoraf han sjelden tog mere end en halv Pægel (Pinte) til sig Strax efter Bordet blev der ombaaret stærk Kaffe og derefter lidt Liqueur. Hele Maaltidet varede sielden længer end 20 eller 25 Minuter, og medens han endnu stod i Spidsen for den franske Regjering, skal han sjelden have opofret Taffelet meere end 15 Minutter. En Morgen begyndte han at tale med Maitland om sin Gemalinde og sit Barn, om hvilke han, efter at have ladet bringe 2 eller 3 Miniatur=Malerier, med inderlig Følelse og Kjerlighed sagde Jeg anseer de allierede Monarkers Fremfærd imod mig i denne Henseende for grusommere og uforsvarligere, end enhver anden. Hvorfor behøvede de at berøve mig den huuslige Lyksaligheds Trøst, og fratage mig, hvad der maa være enhver Mand det Dyrebareste paa Jorden? Mit Barn, og dette Barns Moder! Ved denne Scene! blev Maitland Taarer vaer i hans Øine og i hans Ansigtstræk laae Udtrykket af en dyb Smerte. Efter hans Om givendes Udsagn, synes det ikke som Buonaparte havde belavet sig paa Lykkens Omvexlinger. De sagde: at Keiseren havde stedse erklæret, at han vilde staae og falde: med Landet og ikke berige sig paa det Offentliges Bekostning. En mærkværdig og ny Omstændighed, har Kapit. Maitland ogsaa opbevaret, naar han nemlig siger: "Jeg har aldrig selv hørt Napoleon tale om Slaget ved Waterlod, eller yttre det mindste om Hertugen af Wellington; men da jeg spurgte General Bertrand, hvad Napoleon dømte om denne, svarede han: derover vil jeg give Dem hans Mening næsten med de samme Ord, hvormed han har sagt mig den: "Hertugen af Wellington er mig fuldkommen lig i at anføre en Armee; men han har endnu den Fordeel, at han er forsigtigere end jeg. Dødsfal d. Frue Generalkrigskommissairinde A. Et Graah, 85 Aar; Lorenze M. Neergaard, fød Mylius, 95 Aar; Kobbersmedmester og Kongel. Brandmester M. Ernst, 45 Aar; Frue F. C. Petersen, Enke efter afg. Kapitain og Toldkasserer Petersen i Trondhjem, 92 Aar; Frue M. Ferral, Enke efter Dr. J. S. Ferral: Kapitain F. Chr. Fisker; Alle i Kjøbenhavn. - Mad. C. A. Fæster fødValvig i Skive, 38 Aar; Pastor J. Martens i Garden; Pastor J. J. Rink i Albersdorff, 80 Aar; Overkrigskommissair Wedel paa Augustenborg, 61 Aar; C. T. Her fød Pøtter, i Kallundborg, 27 Aar, Frue K. Thorsen, før Hvid, paa Tersløsegaard; Kammerherre, Oberstlieutenant og Premiermajor i det schlesvigske Curasseer-Regiment C. H. v. Leuenbach i Horsens; Garnisons- og Klosterpræst C. Blechi Kiel, 58 Aar; Præsteenken Mad. Lange, fød Alardus, 1 Seegeberg, 69 Aar; Frue A. M. Frisch, fød Lehmann, Aalborg, 63 Aar; Byeskriver A. Marchmann i Nerøe paa Bornholm; Kjøbmand S. Schibye i Aarhuus, 55 Aar.