Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-06-20
Vor Brevvexling har en Tid lang været standset, fordi vi begge, som rolige Tilskuere, undtagne af Fordomme, vilde oppebie Udfaldet af Kampen i Jtalien. Det luftige Drømmebillede om Jtaliens Opstand og Medvirkning med Bonaparte; de glimrende Forestillinger om de saa ofte bedragede og kuede Jtalieneres, gjenopvakte Friheds ruus, kort, alle Bonapartisternes Forventninger fra den Side af, ere nu forsvundne. Murat er flygtet til Frankrig, og Kongeriget Neapel taget i Besiddelse af Østerrigerne i den retmæssige Souverains, Ferdinand den Fjerdes Navn. Saaledes er nu den sidste Spire af det Bonapartiske Dynastie udflettet af Fyrsternes Raad, og ligesom Bonaparte var den første, der skabte dette, saaledes er han ogsaa nu den sidste, der overlever det. Hvor havde vel for tre Aar siden troet, at det saakaldte store Rige vilde faae saa hurtigen Ende? Men det er en ny Bekræftelse paa den Sandhed, at et hvert Værk, der er bygt paa Uretfærdighed, maa synke og falde sammen som en Bygning, der er opført paa Flyvesand. Slaget ved Tolentino d. 2 og 3 Mai) tilintetgjorde Murats usurperede Magt, og med ham falder en vigtig Støtte for Bonapartes Plan, paa ny at lænkebinde Europa. henvende vi vort Blik paa Frankrig, saa støde vi paa mange Særsyn. Jkke uden Grund troede vi en Tidlang, at Bonaparte vilde leve paa sin Klippese Elha, lig en anden Diocletian, og, træt af Regjeringsbyrderne, kun ønskede Frankrig Fred og Rolighed, efter saa mange blodige og stormfulde Aar. Vi vare saa meget mere beføiede til at nære denne Tanke, som Bonaparte ved alle Leiligheder gav sig Mine af, at intet var ham ligegyldigere end Kronen. Men hvor bedroge vi os ikke i vor Forventning. Neppe et Aar har han levet i den for Europa saa lykkelige Landsforvisning, førend vi atter see ham paa en ny Keiser trone, baaren paa Skuldrene af Jacobinismen, med Fouchee og Carnot i Spidsen. Han, som engang traadte Folkefriheden saa dybt i Støvet, at han offentligen sagde til sin Broder Louis: "Din første Pligt er mod mig, Din sidste mod Dit Folk!" - han, som kaldte sig Keiser af Guds Naade og efter Rigets Constitution. - han fremstaaer nu igjen og siger i en offentlig Tale, "Som Keiser, Consul og Soldat skyldte jeg Folket Alt!" Saaledes kan Ulykkens og Nødvendighedens Jernspore høje endog det stiveste Sind, og i saare kort Tid, i det mindste tilsyneladende, omskabe Tiberer og Caliguler til Trajaner og MarAureler. Naar De med Opmærksomhed gjennemlæser, min Ven, den Tale, Bonaparte har holdt i Forsamlingen paa Maimarken den 1ste Juni saa vil De tilstaae, at de havde Ret, som sagde: Røsten er Jakobs, men Hænderne Esaus! Endnu bestandigen de samme Forsikkringer om den Kierlighed, han bærer til Frankrig; Forsikkringer, som vi nu i en Tid af femten Aar ideligen have hørt gjentage, medens han, som en Saturnus, fortærede sine egne Børn. Naar han elskede sit Folk saa høit, hvorfor førte han da dets Sønner til Ruslands Ørkener; hvorfor lod han det da ikke beholde nogle Øjebliks Hvile, uden hvilke ingen sand Folkelykke kan tænkes, Hvorfor plagede han det med den meest mageløse Conscription? Hvorfor røvede han dets Æres og Friheds første Palladium: Tænke=, Tale og Trykkefrihed, Er det saaledes Folkevennen handler, hvad kan man da vel vente af Folkefienden. - Men det er nødvendigt for Bonaparte, i det mindste for Øjeblikket, at smigre Folket. Paa samme Maade talte han engang om Frihed og Lighed og Republicanismen. Men aldrig saa snart troede han sig fast paa Tronen, førend han lod Frihedstræet med Roden oprykke, og anstrængte Alt, for at udslette enhver Erindring om den Republik, hvis Jntegritet han med sin Eed havde forbundet sig til at hævde, og den Revolution, hvis Foster han nu kalder sig. Er det franske Folk da ikke ofte og længe nok blevet skuffet og mishandlet, til at det atter skulde lade sig fange, for atter at blive en Boldt for Despotismen, Nei, det vil, det kan det ei; lad de allierede Magters Armeer kun først for Alvor begynde deres Angreb, lad den ædlere Deel af det franske Folk først faae Luft og befries for de Soldater, som nu omgive den; lad enhver først faae Tid og Leilighed til at opløfte sin Stemme, saa skal De see, min Ven, hvor saare snart den foregivne Enthusiasme for Bonaparte vil forsvinde. Lad end være, at Efterretningerne om Misfornøielsen i Frankrig selv kunne være noget overdrevne, saa er det dog alt for vist, at der under den gloende Aske ulmer en farlig Jld, der kun venter paa Leiligheden til at bryde frem. Hele Vendee er under Vaaben, og Opstanden strækker sig igjennem elleve Departementer lige til det Jndre af Frankrig. Bonaparte klemmes saaledes baade indvortes og udvortes fra, og befinder sig imellem en dobbelt Jld. Dertil kommer endnu, at Frankrig ved ham er blevet demoraliseret. Jngen Pligter bind mere ham til Folket eller Folket til ham, thi Edens Hellighed er tilintetgjort. Forsamlingen paa Mai marken har sagt: "vi sværge Constitutionen Lydighed og Keiseren Troskab." Men have de samme Mennesker ikke nyligen aflagt en lignende Eed for Ludvig XVIII? Hvad berettiger Bonaparte til at fordre mere af dem end Ludvig, Kan han overalt stole paa saadanne Mennesker, der sige i en Adresse, som de have digtet i det franske Folks Navn, og i Bonapartes Overværelse ladet oplæse paa Mal marken: "De (Bourbonnerne) kunne ikke sætte Lid til vore Eder a. Hvor man tør yttre saadanne Grundsætninger i en offentlig og høitidelig Folkeforsamling, der er Staten demoraliseret; der befinder den sig i en værre Tilstand end Aarchie. Rædselfulde ere de Tordenskyer, der fra alle Sider trække sammen over Frankrigs Hoved. Siden Berres's Tid har man ikke seet en saadan Armee paa Benene, som nu rykker frem mod Frankrig eller rettere sagt mod Bonaparte. Fra det caspiske Havs fjerneste Grændser indtil Arragoniens Fielde høres kun et eneste Løsen. Kirgisen aned sin Bue iler, ligesom Alpbeboeren med sin Riffel, til eet og det samme Maal. Fælles Ulykker have forenet Nationer af de meest forskjellige Sprog og Sæder til at stifte et stort Fosterlag. Det Blod, som farvede Saragossas underminerede Gader, raaber om Hevn og Giengieldelse. Det franske Folk kan, naar det vil, undgaae en stor Ulykke, men da maa det ikke laane Øre til de Sirenestemmer, der raabe: "at det ikke er første Gang Frankrig har seiret over hele Europa. Europa blev beseiret ved egen Uenighed, Skinsyge og Svaghed, ikke ved Frankrigs Vaaben. Det vil beseire Frankrig ved Enighed, Tillid og Kraft.