Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-09-13
Hvor pralende end - siger en tydsk Recensens i Julii Hefte af Leipz. Lit. Zeit. - det patriotisk moralske stolte Modeskrig om den tydske Sædelighed er, saa viser dog den udelukkende Opmærksomhed, som den fornemme literariske tydske Læseverden kun værdiger spøgende, æventyrlige og endog fræk-usædelige æsthetiske Fostere, at der med den tydske Sædelighed, i Sammenligning med Udlandet, ikke er saa meget bevendt. Maaskee er det vel godt, at i Tydskland, ingen Hovedstad, intet Academie for Lærde, sjeldent et literarisk Tribunal formaaer at angive Tonen i Literaturen. Men derimod bestemmed ogsaa den ungdommelige Partiesyge, den tilfældige Dom af nogle erkiendte Konstdommere, af nogle Store, fremfor Alt den genialske eller borgerlig fornemme Anseelse, ofte en Skribent større Virksomhed. Saaledes have da nogle faa, selv den Gang endnu overordentlig ungdommelige Stentorstemmer af Modekritikere nu eengang opstillet den gode Tydske, der i Boqverdenen er lidt John Bull, et Par berømte Hovednavne til Tilbedelse, og gjort ham især Sædeligheds og Alvors Adskillelse fra Skjønheden, som Plato ikke kunde troe paa, saa ganske begribelig, at den gode tydske Læser glemmer aldeles Kjærnen af sin gamle, saa gehaltrige, men desværre endnu noget sædelig overtroiske Literatur, og kun rives om de ofte meget skjødesløst ham tilkastede Brokker af erklærede Yndlingsforfattere i den saakaldte fornemme Verdens Tone, antager de vildeste Udværter af deres Phantasie for Prinds Biribenkers Orange vand (i Wielands Æventyrer), og aldeles ikke finder noget interessant, hvor Aanden ikke hensvæver til Bredden af de æventyrligste Anskuelser af Trolddom, Skjebne og Materialismus, eller en barok maanetisk Drømmeverden. Kort, man skulde næsten troe, at hos Tydske kaldes den høieste Poeste kun en ved Verdsligheden og de platteste Taster sig glædende, men med Vellugt af yndige Billeder og stolte Sentencer Helvedstanken ryggende Jndbildning. Et Slags Religiøsitet hører vel igien til den literariske Modedags Orden kun tør den aldeles ikke med kraftig Begeistring tage en Miltons eller Klopstocks Flugt, eller ville fremtræde med luthersk Alvor-Sandhed, paa det, som skreven staaer i nyere hellige Skrifter: "den gamle Svigermoder Viisdom fremfor Alt ikke skal fornærme den unge Huus=Frues spæde lille Siel, Phantasien." Derfor paahænger den nyere Literatur sin nye Religiøsitet saa gjerne den gamle erkecatholske Messeskjorte, Legendens Vidunderkaabe, den græsselige Spøgelseshistories spillende Vingekjole, saa det det altid ved de mange Mirakler skal blive uvist om den fornemme, verdenskloge Digteraand, der underholder det fornemme Publicum, ikke maaskee driver et fornemt Spil med Troen, paa det den høie Digteraand og et ligearted Publicum, ganske kan nyde den rædsomme Værdighed og behagelige Nørrelse, som Religionen mueligen kan give, uden dog i ringeste Henseende, at forstyrres i sine dannede friere Verdensanskuelser. En saa fiin Smag og en saa fiindannet Religiøsitet har Apostelen Paulus i sine Breve til Timothens spaaet: "Det skal være en Tid, siger han: "i hvilken de skulle ikke kunde lide den salige Lærdom; men de skulle tage sig selv Lærere i Hobetal efter deres egen Lyst, som deres Ørenkløe efter; og de skulle vende deres Øren fra Sandhed, og vende sig til Fabel." At der gives endnu en værdigere, liden tydsk Læseverden, vilde være uretfærdigt at fortie; men den hører i Smagens og Videnskabens Anliggender desværre til ecclesia pressa. Den større Mængde bestaaer derimod først af de happy few (lykkelige Faa) af høieste æsthetisk Dannelse, der i Læsecirklerne føre Ordet, og dernæst af den frygtelige Hob Eftersnakkere. Og i denne Kreds kjender man kun saadanne Forfattere, der, selv verdenserfarne og genialske i egen Jndbildning, formaae at give Veiledning i den store Verdens Stemning, istedet for at man ellers meente, at Menneskehedens Lærer, ved Skrift og Aand ophøiet i Eensomheden, skal modsætte sig og modarbeide Verdslighedens Strøm sin Samtidiges Verden. Saaledes dømmer en tydsk Konstdommer om sine Landsmænd, og gienkiende vi ikke i det Colossalbillede den nyere Literaturs Tilstand hos os i det Smaa. - Den fornemme Tone, hvor visse Folk tale; den Ringeagt og Opblæsthed, hvormed de see ned paa Alt, hvad der ikke har svoret til deres Fane, den Umage, de gjøre sig forat pille Blade af de Krandse, som Folket har hædret sine Udkaarede med; den latterlige Efter gækken, i Moserne; den tøileløse Frækhed, hvormed de meest indskrænkede Hoveder ville slaae sig til Ridder paa de bedre; Alt siger os, at vi aldrig have været mere smittede af den slette Tydske Aand, som Tydsklands bedste Hoveder selv fordømme, end netop nu, da vi troe os saa meget fordanskede. Den ægte Munkeaand begynder hos Adskillige igjen at paagne, og dersom de kun turde, indførte 3de gjerne Jesuiter læren. Men medens Adskillige arbeide paa at ville tilbagestyrte Folket i det Mørke og den Overtro, som man i henved tre Aarhundreder har stræbt at drage det ud af, sporer man kun svage moralske Virkninger af den saa høist priste Religiøsitet. Tvertimod synes alle de store Dyder, som sand Religiøsitet ansporer Menneskene til, med hver Dag at blive sjeldnere. Ja, medens man fra Lapland til Newfoundlaand uddeelte Bibeler, i hvert Folkeslags eget Tungemaal, medens der udsendtes Missionærer, der skulde omvende Mandariner og Braminer, saae man Omvendere selv afbrænde Templer og Altere i Europa, hærse fredelige Stater, udbrede Skræk og Elendighed iblandt deres egne Troesforvandte. J hvilken Tidspunkt var Uredeligheden større, Næstekierligheden mindre, Oprigtighed og Sandhed sjeldnere, Selvmord almindeligere, end netop i vort saakaldte religiøse nittende Aarhundrede?