Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-02-25
Vor berømte, nu ved Døden afgangne Herholdt, var født i Apenrade, hvor hans Fader var Amtschirurg. Chirurgiens første Grunde lærte han hos Faderen. J sit 19de Aar kom han til Khvn. Her begyndte han sine chirurgiske Studier under de ulykkeligste Varsler. Han eiede saagodt som Jntet; var liden af Vext, svag af Legeme, og leed af hyppige stærke epileptiske Anfald. Men hvilken høist mærkelig, for Videnskaben og Menneskeheden glædelig Forandring foregik der ikke snart med denne mægtige Aand! Under Kamp for Livets Nødvendigheder, under næsten uafbrudt Arbeide, under Nattevaagen og Anstrængelse, udviklede ikke allene hans Sjæleener sig med Lynets Hurtighed, men ogsaa hans Legeme paa en høist vidunderlig Maade: han voxte, det Legemlige udviklede sig med samme Hurtighed som Aanden, han blev stor og stærk, Anfaldene af den frygtelige Sygdom, der hidtil havde hæriet ham, bleve efterhaanden sjeldnere, ja ophørte saa aldeles, at han siden efter, sit hele Liv igjennem aldrig havde nogen Mindelse deraf. Denne dobbelte Udvikling var saa mærkelig og overordentlig, at en med ham opdraget Barndomsven, derefter tvende Aars Forløb saae ham i Kjøbenhavn, aldeles ikke kunde gjenkiende ham. Ved denne dobbelte Udvikling vilde Naturen vise hvad den formaaer, vise det hos ham, der var bestemt til selv at grandske dens dybeste Hemmeligheder. Allerede efter 2 Aars Ophold i Khvn. tog han (1785) Examen ved det anatomisk-chirurgiske Amphitheater, og Aaret derefter blev han Overskibschirurg paa en Krigsfregat. 1787 blev han Reservechirurg ved Søe=Etaten, 1792 Divisions chirurg, o. s. v. Den berømte Callisen var tidlig bleven opmærksom paa hans sjeldne Talenter, og havde valgt ham til sin Amanuensis. Dette Valg gav Anledning til de meest heldbringende Følger. J mange Aar var Herholdt en af Hovedstadens meest udmærkede, meest søgte Læger. Hvilken Velsignelse udbredte ikke hans lyse Aand, hans simple, paa lang Erfaring og philosophisk Anskuelse grundede Behandling, hans milde, hulde, menneskekiærlige Omgang ved Sygesengen, og det bestandigt uden smaalige Hensyn. Hvormange Taarer har han ikke aftørret, hvor mange Smerter har han ikke lindret, hvormegen Sorg og Bekymring har han ikke hævet, hvor mangt et Liv har har ikke reddet. Hans Uegennyttighed finder vel sjelden sin Lige; at samle Penge var ikke hans Sag. Og hvad han var som Lærer, derom skal den dybe Sorg vidne der ikke allene nu hersker i Rigets Hovedstad, men snart ved Efterretningen om hans Død vil bemægtige sig hans mange Disciple, der findes rundtom i Landet, thi naar vi undtage et Par vantrevne, utaknemmelige, hvilke han dog tilgav og behandlede selv med Mildhed, var han af alle de Andre ligesaa inderlig elsket som høit agtet. Og hvilken Lærer fortjent ogsaa meer end han denne Høiagtelse og Kjærlig (Uddr. af Berl. T.) hed 2. Kjellingen i Kjøbenhavn, Elisabeth Cathrine Stæder havde udnævnt sig selv til Kasserer for "Fandens Hovedkasse i Krystalgaden, samt spaaet og benyttet sig af nogle Tjenestepigers Overtro til at bedrage dem, saavelsom hendes Mand, Hans Henningsen, der har hjulpet hende, ere Begge den 12te ds. frifundne af Høiesteret; imod at udrede Actionens Omkostninger Mon de endnu have Nøglerne til samme Kas(Jversens Av.)