Den Vest-Sjællandske Avis, 1823-09-20
Staden Sidney-Cove, som er Hovedstaden i Grevskabet Cumberland, ligger deels i en Slette, og deels paa en liden Høi, som behersker den sydlige Bredde af Floden paa den Maade, at den viser sig som liggende paa et Amphietheater og har et fortryllende Udseende. Hovedbygningerne tage sig paa en meget original Maade ud mod de gamle Træehuse, som efterhaanden forfvinde og som blive afløste af Huuse af smukke hugne Stene, prydede med smagfulde billedhugger-Arbeider og ere forskiønnede med Altaner af en virkelig mærkværdig Smag. Man skulde sige, at vore bedste Architecter havde forladt Europa og vare komne til Nyeholland for at opføre de eleganteste Paladser. Paa den venstre Side seer man ved Indgangen af Staden Gouverneurens store Palads at hæve sig; omgivet af en pragtfuld Engelsk Have. Værelserne i Paladser ere mærkværdige ved deres Fordeling og deres Pragt og ved de Malerier, som sees i dem, de forestille Fægtninger imellem de Vilde i Nyeholland. Gouverneuren, som boer endeel af Aaret i sit Pallads i Paramatia, har ikke havt den slette Smag at overlæsse denne Bygning med alt for mange Billedhuggerarbeider eller andre Prydelser, som kun skade det heele. - Paa den høire Side af Paladset; men i en større Afstand seer man den regelmæssige Fagade af den prægtige Caserne, som er deels opført af hugne Steene og deels af Teglsteen. Længere borte udmærker sig paa en beundringsværdig Maade et Hospital, som er prydet med et smukt Gallerie af Søiler, hvorunder de Syge kunne paa enhver Tid af Dagen nyde en reen og forfriskende Luft, naar man nærmer sig dertil saa faaer man Øie paa en stor Kirke og endnu længere borte ved Havnen selv seer man uhyre Magasiner, hvori de Varer gjemmes, som man har i Oplag. Lige over for Magasiner, og paa den anden Side af Bugten seer mon en Kai som endnu ikke var bleven færdig, hvor Skibene, letteligen kunne blive kjølhalede uden den mindste Fare. Et stort Antal af andre Bygningene eller private Huse forskiønnes endnu meere dette virkeligen pragtfulde Landskab, og intet bebuder, at denne Bye, som allerede er saa smuk, er kun et Værk af nogle faae Aar. - J det nye Qvarteer ere Gaderne brede og lige; men ikke godt broelagte. Omegnen af Byen er ikke meget indtagende, endskiøndt vel dyrket; dog tildrage sig nogle Lyststeder Opmærksomheden, da de ere byggede med Smag og forskiønnede med Haver, som have en Overflødighed af Enropæiske Frugttræer. Jblandt de Væxter, som ere forplantede dertil fra vor Himmelen ere Fersken og Eegetræet de, som lykkes allerbedst; det første frembringer fortreffelige Frugter; det andet bliver lige saa smukt som i vore bedste Egne og skal være endnu bedre skikket til Bygningsarbeide, de øvrige Træer, som skiule Jordbunden, ere Figen, Pærer, Blommer og Oranger ret. – Naar Solen dater og man vil stige op paa en Høi og see ud over Marken, saa nyder man et Syn der virkeligen er interressant midt fra de tykke Skove, som for kort siden kun vare betraadte af de Vildes Fødder drive for Vinden uhyre Røgstøtter, igiennem hvilkenen livfuld Flamme glimrer, som oplyser Horizonten, rundt omkring, og som er en Følge af at Colonisterne sætte Jld paa Skovene for at rydde Landet." Jeg kan ikke begribe hvorledes Gouvernementet i Sidney kan tillade de Vilde fra det indre af Landet at opholde sig i denne Hovedstad og saaledes at vise deres hæsselige Nøgenhed for alles Øine. Man burde i det mindste ikke tillade disse splitternogne Mennesker at gaae paa Gaderne uden al Bedækning og de burde enten henvises til et bestemt Qvorteer eller nødes til at skiule deres Legeme med en Kængeruhud eller med et andet Slags Bedækning. – Jeg gik i Gaar hen for at tilbringe Aftenen (Forfatteren indklæder bestandig sit Foredrag i Brevform) hos en af de rigeste og anseeligste Kiøbmænd i denne Bye; men hvor stor blev ikke min Forundring, da jeg kom ind i Gaarden og saae ung. Piger paa 15 til 18 Aar at encouragere vilde og aldeles nogne Mandfolk og Fruentimmer i deres Lege, hvis Udvortes røbede den meestervolterende Eien dighed. Disse Personer, som vare bedækkede med gamle Saar og som vare bevæbnede med Spyd og Køller havde allerede faaet til Belønning for deres Spring og Grimasser nogle Stykker Brød, som de toge under deres Arme, og nogle Glas Viin og Brændeviin, hvis Virkning gav sig allerede hos nogle af dem tydelig tilkiende veden larmende Glæde og en vild Stampen mod Fødderne. Snart bleve deres Gesticulationer mere energiske og deres Tale meere lydelig; alle talede paa engang, alle svingede deres morderiske Vaaben med vilde Gebærder. Herren i Huset og Giesterne løbe ud ved denne Allarm til det Sted, hvor Spectaklet gik for sig og anmodede mig om at oppebie Udfaldet af denne Uorden. Jeg erklærede mig villig dertil, da jeg var overbeviist om, at disse Udsvævelser ikke kunde drives videre, og da jeg var næsten vis paa, at alle Damer og Jomfruer vilde lade os blive allene for at see paa dette Syn. Men jeg bedrog mig i min Forventning og deres bløde Stemme opmuntrede tvertimod Skuespillernes Mod eller rettere deres Vildhed. Men da disse Ulykkelige havde fuldendet Præludierne til deres Bachanaler, saa begyndte de at slaae imod Stenene med deres Køller, som de svingede med megen Kraft og Færdighed, ligesom de vilde øve sig i at kunne treffe hinanden; og disse ulykkelige Vilde, hvis Munterhed, havde i Begyndelsen været saa fredelig, sloge hinanden nu paa en frygtelig Maade, to iblandt faldt ned paa Stenene dødeligt saarede og den tredie opgav Aanden under det Stag han fik. De af hans Kammerater, som ikke havde taget Deel i Fægtningen uden ved at ophidse de Stridende, reiste sig nu og bare deres Slagtoffere fredeligen bort, som maaskee vare deres Fædre eller Brødre og forsvandt med deres Byrder. Og denne Scene kunde forefalde midt i en civiliseret Stad; den havde til Tilskuere agtværdige Kiøbmænd og Jomfruer fulde af Yndigheder og Talenter, og allerede nogle Dage tilforn havde jeg med min Ven Dubaut seet et lignende Syn i et Jndelukkeved et lidet Værtshuus, hvor en ulykkelig Vild blev et Offer for en anden Vilds Grusomhed. Jagttagelsen af disse Elendiges Sæder give Anledning til en Mængde af de interressanteste Betragtninger. Det uvisse og omflakkende Liv, som disse Vilde ere tvungne til at føre og deres totale Mangel paa Næringsmidler, som ofte møder dem, forklarer tilstrækkeligen deres svage Constitutions Beskaffenhed; paa en mager og svag Krop hviler et Hoved uden Udtryk eller rettere af et dyrisk vildt Udseende; de have i Almindelighed meget smaae Øine, en flad Næse, en uproportioneret stor Mund, enorme Fødder og Hænder, overvættes tynde Laar og Been og meget hvide Tænder. Den største Deel iblandt dem mangler de øverste Fortænder og jeg har fret en ung Pige paa 14 eller 15 Aar at udholde denne smertelige Operation; hunstøttede sit Hoved mod en Muur, imedens et meget ældre Fruentimmer end hun, og som jeg antog for hendes Moder, satte et Stykke Træe saa tykt som en Pennefier paa de to Tænder, som hun vilde slaae ud, og slog paa dem med en stor Steen. Den unge Pige gav ikke et Skrig fra sig og giorde ikke engang den mindste Grimasse; endskiøndt hun gientog denne Operation to Gange Jeg søgte at giøre mig forstaaelig for det gamle Fruentimmer og forlangte at vide af hende, hvorfor hun saaledes havde slaget de to Tænder ud; hun svarede derpaa med en Gebærde, som var meget udtryksfuld og som er overalt brugelig paa Øerne i Sydhavet; saa at jeg ikke tvivlede paa at det unge, Fruentimmer skulde giftes. Jeg blev snart fuldkomment overbeviist derom, da jeg saae en Vild, som var tatoueret paa mange forskiellige Maader, at komme til os og at kaste paa sin tilkomne Kone enKængurub-Hud, hvorpaa han spyttede paa hende paa forskiellige Steder og derpaa med Okker og Mastix malede hende mød Striber af alle Couleurer, jeg tilstaaer, at dette Slags Toilet og den Omhyggelighed, som den galante Elsker udviiste for hendes Pynt opvakte i den Grad min Nysgiørrighed, at jeg fulgte det lykkelige Parvind i den Skov, som omgiver Gouverneurens Palads, da de komnibage igien derfra ivang har sin Elskede til at bære nogle Levnetsmidler, som Englænderne havde skiænket ham, og da hun ikke gik hurtig nok, saa forede han hende frem med Fødderne. Jeg gik ned, siger Hr. Arago, af en Høi og nærmede mig til Strandbreden hvor der var en lille Bugt, i hvilken der laae 5 til 6 smaae Kanoner; jeg hørte nu en stærk Skrigen eller snarere en rædsel uld Hylen; jeg standsede et Øieblik og besluttede endelig at nærme mig med Forsigtighed. Omkring et, i høi Grad hæsligt Fruentimmer, som sad paa Hu, saae jeg en Snees Vilde dreie sig at springe, i Veiret, at svinge deres Spyd, slaae Hænderne sammen og banke paa deres Kroppe. Saasnart jeg lod mig see, saa kiendte den Person mig, som jeg holdt for Anføreren for Troppen, han komtil mig, og anmodede mig om at komme nærmere. Han talte først til sine Kammerater og strax derpaa kappedes de om at omringe mig og vække, mig Haanden. Fruentimmerets Skrig giorde en Ende paa deres Høflighed og enhver indtog sin Post og hylede paa det bedste, endelig lagde Fruentimmeret sig ned og udstødte stærke Suk og Allarmen steeg nu til det høieste. Hvor stor blev derpaa ikke min Forhauselse, da jeg saae denne Ulykkelige at reise sig med Møie og at bære i sine Arme et lidet Barn, hvormed hun var blevet forløst, og derpaa at stige ned i Baaden og dyppe sig fleere Gange ned i Vandet. Efter denne Afvaskelse og nogle andre Grimasser og Caprioler, som to Personer giorde hvilke syntes at have den meeste Jnteresse for Fruentimmeret, nærmede jeg mig ogsaa, og gav denne ulykkelige Moder mit Lommetørklæde og min Halskrave (som hun modtog uden det mindste Kiendemærke paa Taknemmelighed, for at hun dermed kunde bedække det nyefødte Barn. Jeg vidste dengang ikke, at denne ubetydelige Gave kunde blive Gienstanden for et Slagsmaal og foraarsage et af disse rasende Menneskers Død; jeg giorde derfor en Ende paa deres Stridigheder og tog min Gave igien tilbage. Man skulde troe at de Fægtninger, som de vilde levere hinanden i denne Deel af Nyeholland, maatte efter de lidet frygtelige Vaaben, som de besidde ikke være meget morderiske og at disse Slagsmaal maatte være snart forbi; men der tager man meget feil. En Fægtning mellem to Personer endes sielden uden med een af de Stridendes Død, og de almindelige Batailler ikke uden det eene Parties totale Undergang. Bevæggrundene til Fiendtligheder ere i Almindelighed nogle Stykker Vildt, eller andre Ting af en ringe Værdi, ogsaa ere de en Følge af Europæernes Ubetænsomhed, som give de Vilde i Betaling for nogle Slangebuder eller andre Gienstænde nogle Flasker, stærke Drikke, som frembringe paa disse Ulykkelige en forbausende Virkning. Neppe vise de berusende Dunster sig paa deres Hierne, førend de kun aande Kamp og udstøde Krigsraab. Man seer dem nu begiærligen efter Mordsøgende Modstandere, at opfordre dem ved vilde Sange og forlange Døden i det Haab at kunne meddeele den de finde kun al for let de Leiligheder som de søge, og paa deres krigeriske Hylen svarer andres Hylen, som er ikke mindre skrækkelig. Derpaa opstille de Stridende sig i en Afstand af 20 Skridt og true hinanden med deres lange og skarpe Spyd, de svinge dem nu med brundringsværdig Hurtighed og Styrke og endelig angribe de hinanden med deres tunge og frygtelige Køller. Lemmerne blive knækkede, Benene knusede, og Hiernskallen flakt; man hører ikke disse vilde Skabninger udstøde det mindste Skrig af Smerte, men Luften gienlyder kun af deres frygtelige Udskieldelser. Hvor Englænderne dog fortiene meget at dadles, fordi de ikke standse disse Uordener og nøde de Vilde til blivere Sæder og meere menneskelige Skikke (det formaaer Englænderne nu ikke, det høieste hvad de kunde giøre var at forhindre at saadanne Afskyeligheder bleve begaaede i deres Nær værelser; men de vilde kun bevirke ved alle strenge Forholdsregler, at de Vilde flygtede ind i Skovene, og de haabe, at de Vilde ved at tillade dem at opholde sig iblandt dem skulde efterhaanden faae Smag paa Cultur og aflægge deres Vildhed) eftersom Englændernes uophørlige Jagt har ødelagt den største Deel af det Vildt, som skulde tiene disse omflakkende Horder til Næring og som ifølge deraf formedelst den græsselige Hunger, som de maae udstaae tvinges til at nærme sig Europæernes Boeliger (det samme er Tilfældet i Amerika, ligesom Europæerne rykke frem og ødelægge Vildet i Skovene, saa flygte deVilde dybere tilbage i dem, hvorved de komme i indbyrdes Strid med hinanden og Næringsmidler ne og tilsidst ødelægge hinanden. Det er forresten mærkeligt, at Nyeholland, hvor alle Europærske Producter, som forplantes dertil blive saa fortreffelige næsten ikke frembringe noget af sig selv til Menneskenes Underholdning. Naar Hungersnøden imellem har taget Overhaand, saa har man seet de Vilde, som Hr. Arago beretter, angribe Frøer, Skrubtudser, Slanger, forskiellige Slags Pupper og især nogle uhyre Larver, som samle sig i store Hobe om Grene af Eucalyptus Træet. Ofte har man seet disse Ulykkelige forfølge de afskyeligste Edderkopper og nedsluge dem med Graadighed, ja selv at lægge sig ned paa Jorden for at opfange de frygtelige Myrer, som udhule og ødelægge Jordbunden og derpaa at ælte dem sammen med den skarpe Saft af visse Slags Rødder, og længe at have betient sig af disse stinkende Kugler for at ernære sig med. (Man føler ret levende ved at læse dette, hvor lykkelig man dog er ved at leve i den cultiverede Tilstand og at de Besværligheder, som man deri ogsaa maae prøve, ikke ere at ligne med de, som Mennesket har at udholde den vilde Tilstand og som kun Mangel paa Følsomhed giør meere taalelig. Synet af Menneskets vilde Tilstand forhøier Følelsen af den cultiverede Tilstands Fortrin; ligesom Betragtningen over Jordlivets Beskaffenhed vil engang tiene til at forhøie Følelsen af den tilkommende Verdens Lyk(Sluttet). salighed).