Viborger Samler, 1783-03-17
Det var den 1ste Junii, om Morgenen, Klokken imellem 6 og 7. - Nu vare - alle - alle Ankertougene sprungne - Skibet kiempede tumlende imellem de seierrige Bølger - Det blev kastet paa Grund, og - brast. - Nu sprang der een Planke Planke, og nu en anden. - Bølgerne strømmede sprudlende ind overalt - Alting var fuldt af Vand hvert - hvert Øieblik i den visse Døds aabne, nendelige Afgrund! - Hvilken Raaben. Hylen! Fortvivlelse i alles Munde, paa alles Ansigter, Jntet Forsøg, ingen Tanke meer om Hielp eller Redning. - Jntet Raad meer, Jngen Udsigt. - Alting hylede og jamrede nu, som tilforn loe, Og alt, hvad der tilforn bandede, forenede sig nu i Sukke og Bønner, - Uden mindste Haab om Frelse, reg og raabde de uoperlig til deres Landsmænd om Bistand. - Bistand, Men disse stode forstenede - Og hvad kunde de? – Deres Hierte, bløder ved det gyselige Syn: "Alting er forgieves! - forgieves er Alting!" - - En Stemme, en Følelse hos alle - kun hos een ikke Kun Woltemade vovede endnu at tænke paa Redning - Woltemade, en Bonde, en gammel Mand, imellem tredsindstyve og halvfierdsindstyve Aar - kun han følede endnu Mod og Stykke nok, til at tænke paa et Forsøg, og at indlade sig i Kamp med denne Fare - Tusinde Tanker, og Besværligheder uden Tal stode hans meer end Helteforsæt i Veien Men Menneskeligheden trængde igiennem den alle. Han tang - studsede - blev snart bleg, og snart rød - slog sig for Panden, fældede en Taare, stampede, og graabde til de Omkringstagende: "Skulle ei Mennesker hielpe Mennesker, Skulle vi staae ledige, imedens Mennesker forgaae for vore Øine ne? Hvad hielper det at staae og hyle og beklage, Kunne vi da intet udrette? – Mennesker, hielper Mennesker, eller I ere ikke Menneskeer længere!" - - Hvo vilde ikke, men hvo kan hvad kunne vi, - - raabde de. - - Hielpe kunne vil, raabde han endnu høiere og modige re - hvo, der vil, kan, hvo, der vil, kan! Og strax paa sin Hest - og midt ud i Bølgerne - og saaledes fort. - Hvad vil J er J rasende." raabde man efter ham - "Redde vil jeg, og hvo, der vil redde, han følge mig!". - Hvo vil følge en Rasende?" - All. smaa Sieles evige Udflugt. - Men - hvo, der vil, kan, følede Woltemade, og arbeider sig igiennem - igiennem kiempende Bølger - over trehundrede Skridt - indtil han omsider trødset Alting i og naaer det halv sønderslagne Skib. Mod Mod Mod! Mod, raabde han til de Ulykkelige, med en Stemme, som dovede Storm og Bølger. - Haaber paa Gud, haaber paa Gud, Lad Utaalmodighed ikke dræbe Eder for Tiden! Der er endnu Redning tilbage. – Jeg vil giøre, hvad jeg kan. - Jeg vil bringe den ene efter den anden i Land. - Griber fat om min Hests Hale - Holder Eder fast. - To hvergang. - Jkke meer end toe. - For Himlens Skyld, ikke flere end to - - To af de meest uforsagte, eller af de meest fortvivlede sprang i Vandet, greb Hestens Hale - Og Woltemade afsted med dem - afsted igien igiennem Storm og Bølger - til Strandbredden - og lykkelig til Strandbredden! Hvilket Syn for dem, som stod paa Landet! og for de Skibbrudne - hvilken Straale af Haab. - Hvilken himmelsk Henrykkelse for de Frelste. - og hvilken Triumpf for Woltemade! Hvad? – Triumps. - Rasende over de ledige Beundrere! rasende over Menneskelighedens Grændser - i sine egne Tanker, har han endnu intet gjort, seer ikke, hvad der er reddet - seer kun, hvad der endnu er i Fare - Afsted Woltemade, - Afsted foer Woltemade - til de Forladte igien. Jgien tol, raabde han, men, for Himlens Skyld, ikke flere end to!" - Og snart slyngede to sig fast ved hans Hests Hale - og slur igiennem Storm og Bølger igien - Ogsaa disse bleve reddede. Men endnu ikke nok, Woltemade. - Fra Fare tilbage til Fare. - Fra Dødens Gab i Dødens Gab igien. - Hvo kan fortelle det, som ikke seer det? – og hvo kan fortelle det, endskiønt han seer og hører det? Seer - og hører Mand, Hest, Bølger, Storm, de Frelstes Taksigelser, de Haa bendes Raaben, de Fortvivledes Stampen, Tilskuernes Forundring og lykønskende Skriig! Jkke videre, Woltemade! - tilbage!" tilbage, - Men Woltemade var endnu ikke træt - Afsted igien, afsted igien. - Og saaledes det tredie Par reddet. Hvilken en Forundring omkring ham, hvilken en Sammenstimlen, og alle Øine fæstede paa ham - og alle Øine svømmende i Taarer! - Men dem saae han ikke. Der iler han han igien, det hørde han ikke, men horde kun de Strandedes Hylen - og saa afsted igien. - Stærkere, end alle, og lettere end alle – ja og stedse under idelige himmelhøie Raab - bringer han det fierde Par! slipper dem, sætter dem paa Jorden. Jgien til Hest - Jgien frem - igien tilbage - Og saaledes ogsaa det femte Par Og derpaa - afsted, igiennem Storm og Bølger igien, for ogsaa at hente det slette. –" Almægtige Gud! - Er det et Menneske, Er det en Engel?" - raabde den ene til den anden. Er det en Guds Engel? – saa sandt, som Gud lever, kommer han ikke der tilbage med det slette par!" Og inden man faaer Tid til at see sig om - da alting endnu bestyrtes, raaber, vil holde ham, troer ham død død af Arbeide og Mattighed - see, da iler han atter igjennem Bølgerne. - og er allerede hos Skibet igien, - og kommer endnu med tvende tilbage Hvo kan forestille sig den dyngvaade, den stakaandede Befrier imellem storten reddede Tilbedere imellem en vrimlende Skare af bestyrtede Tilskuere? Men hvad hielper det at tilbede? – Hvad hielper det at bestyrtes, – Redde. - Redde, Gud, styrk mig almægtige Gud! Der ere endnu mange at redde!" - Dette var Woltemades eneste Tanke - Han river sig løs til Stranden igien for Himlens Skyld. - Nu ikke fleer - Det er nok, det er nok. - J synker jo - Hesten synker. - Lad Eder sige, for Himlens Skyld, lad Eder dog sige. - Nu ikke fleer, Woltemade, bleg af sit Heltearbeide, zittrende af Mattighed - bleg og zittrende af Længsel efter en ny Erobring, stod han et Øieblik stille. Store Gud,, raabde han, Du har, Du har ført og reddet mig syv Gange. Jeg anraaber Dig, hielp og frels mig ogsaa den ottende Gang, og jeg vil evig tilbede Dig! Skienk mig endnu Tvendes Liv. - Skibskapteinens - ak, endnu hans - endnu hans!" - Saa raabde han - og i samme Øieblik vilde han atter styrtet sig i Bølgerne, men kunde ikke - Alle stode omkring ham - holdt ham - slæbde ham tilbage: - For Himlens Skyld, nei, J formaaer det ikke meer, - Vi vare Umennesker - Vi tilstede Eder det ei, og tilstede mig det, maae J! Saa sandt, som Gud lever, raabde han med Heftighed hed og Mod, jeg har seet de Elendige, jeg har hørt de Fortvivledes Skrig. - J have Jntet seet - intet hørt, thi da talde J ikke saaledes - Jeg gaaer i Guds Navn, jeg gaaer - endnu denne Gang. - Jeg gaaer. - Og nu ikke et Ord meer. - Hvad, Skibskapteinen? - han skulde gaae til Grunde, - Jeg ikke redde ham – Gud! hvorledes opmuntrede han ikke de Forladte til Mod og Standhaftighed. - Disse fjorten - alle disse fjorten overleverede han til mig - som en Moder sine Børn, Og selv blev han tilbage. - Han - havde J seet ham, havde i hørt ham. - da vilde J ile til ham paa Eders bare Fødder. - da vilde i bære ham paa Eders Hænder, istedet for at forhindre mig - Slipper - Slipper mig"raab de han. - - Og vristede sig løs - Hvilket Syn for Mennesker, for Engler - ja, selv for Gud! - Nu styrter han sig ottende Gang i de rasende Bølger, kiemper og stræberigjen af al Magt hen til Skibet, og raaber som tilforn, men raaber forgieves - Tre sprang i Vandet. - en greb den trætte Hestes Tøiel, og trækker den med Hoved og Hals med sig, - under Vandet. Den arbeider - den stræber at løfte Hovedet i Veiret - den kan ikke. Jo Frygtsommere Hesten tumler og snoer sig; des frygtsommere holder den Ulykkelige fast. Woltemade vedligeholdt endnu sin Siels Ligevægt søger at hielpe sin arme Hest - men søger forgieves! Dybet underneden - klippehøie Bølger ovenfor - Hestens Arbeide og Mattighed den Paahængendes Vægt - med alt dette kiemper Helten - kiemper - og synker - og med ham synker det sidste Glimt af Haab - Woltemade Retfærdige Himmel. - Man forglemmer det knagende Skib, de Fortvivlendes Hylen, og Tilskuernes Jammerskrig. Kun Woltemaade seer man - Kun Woltemade hører man! - Aldrig følde Menneskeligheden heftigere aldrig stærkere! - - Ak, at vi ikke gik, raabde de med skierende Tænder, og giennemborede Hierter - ak, at vi ikke fulgte ham. - Alene - han alene - han alene gik - Woltemade, Woltemade, o kunde vi døe for dig! - Woltemade, vor ædelmodige Woltemade!" Tanshed - derpaa Taarer - og derpaa stampende Rasenhed - og derpaa igien" Woltemade. - vor go vor ædelmodige Woltemade."J miJ mig, retfærdige Gud, i mig bløder Hierter, tilgiv Mennesker i Menneskelighedens vemodige Følelser, (det beste, Du gav dem) retfærdige Gud, tilgiv mig Jeg raser, jeg fortvivler, - at jeg kun kan fortælle ikke handle - ikke frelse som han - Retfærdige Gud tilgiv mig. - Hvorfor ikke en Engel sendt fra Himlen, for at redde en Engel paa Jorden - Syv Gange Redning - den ottende Gang Døden. - Retfærdige Gud, maatte han døe, fordi han følde sig meer end Menneske, dør paa den høieste - høieste Spidse, hvortil Religionens Troe og Kierlighed kunde ophøie ham, – Nu - min Siel døe denne Helts Død, og mit Endeligt blive som hans Resten af Landstinger, Onsdagen den 19 Febr. 1783.