Viborger Samler, 1786-11-06
Fortsættelse af No. 44. uleer, min Ven! du leer af den sidste Anmerkning! du spørger spottende, om jeg vil, at Cela don skal spise som hans Hund. Jntet mindre, men jeg ønskede, at Celadon havde den Magt over sin fine Gane, sine smagfulde Følelser, at han kunde og vilde tage til takke med det, en ordentlig Huusholdning kalder daglig Føde. Men, siger du, naar Celadon nu har Raad til at leve vel? – Vel, hans For Forældres Tarvelighed og sammerholdende Meie giver ham da Ret til at giøre Bugen til sin Gud, Celadon har Midler nok, Men du har dog ved læst vor Mallings Ord til den lade Borger: Viid, Brødres Trang har Ret til Brødres meer end nok., Eller - mon Coladon handlede mindre fornuftig, ifald han valgte sig en dydig Kone, og under et Christeligt Ægteskab søgde at opdrage veltænkende Borgere, i dets Sted han nu opofrer sine og andres Eiendomme paa at giøre baade sig selv og andre til lastefulde Byrder for det almindelige? Dog dette var ikke den egentlige Hensigt af Sammenligningen, Hovedøiemedet var, at opdage, enten Celadon bedre bruger sin Fornuft, eller Garconde faa ham indrømmede Handle=Evner, og - jeg blegner alt paa Menneskehedens Vegne. Betænk alene, hvilke høie Evner, Celadon som Menneske har frem for de øvrige Skabninger, Evner, ved hvilke hans Siel burde og kunde opsvinge sig mod sit Udspring, sin Skaber, sit Mønster; Og disse høie Evner nedsænkes i Vellysters foragtelige Afgrund, dybt under Dyrene fornedres den ædle, den udødelige Siels høie Kræfter; medens en ussel ufornuftig blot sansende Skabning, Garcon, synes ligesom at vilde strække sig over sine Evner, stige over sin Fødsels Bestemmelse, og koppes med de Fornuftige i sine Pligters Udøvelse; jeg siger, kappes med - Men dem selv, hvo der efter Omstænstændighederne staaer til Skamme her. Mon ikke Celadon, som veed sine Pligter, kiender sin Bestemmelse, kiender Veien, som fører did, og som paa sin Vandring er omgivet af en sund Fornuft blide Morgenrøde og Aabenbaringens Alt opklarende Soel, mon ikke denne Celadon er mindre undskyldelig, som Overtræder, end den usle blot sandsende og efter saare dunkle Drifter virksomme Maskine, Garcon. Og dog iagttager denne med en Catonisk Strænghed blandt sin Art hvad han bør, medens Celadon kiæmper med sin egen Overbeviisning og Følelse af sine høiere og vigtigere Pligter, gjør det Lys, der omgiver ham, til et Mørke, som vist i sin Tid vil indhylde hans Siel i de skumleste Rædsler og omringe den med de græsseligste Furier. Celadon har en Frivillie og denne giør han selv til den ynkeligste Slave af forhaanende Vellyster; Garcon derimod kiender ingen Villie uden sin Herres, og med Munterhed udfører han denne. Celadon kan sandse noget Høiere, noget ædlere, end der dette lave Jordiske, og dog bliver han hængende ved det Laveste, det Nedrigste af dette Lave; Garcon formaaer ikke at løfte sig over de lave de dunkle Sandser, og dog synes han ligesom at være en større Mester over disse, end hans Herre; thi det meest kildrende selv for GarconsSandser, formaaer ei at giøre ham lunken i sine Pligter mod sin Herre, medens denne Herre, som den trælbundneste Slave af Daarligheder, er ganske ubekymret for sine Pligter som Skabning, som Medborger. Ol O! min Ven dom nu, og sig, hvo af disse skulde man troe, besad Fornuft, dersom man ikke tog i Betragtning, at Celadon gik paa To, Garconderimod paa Fire, at hin kunde tænke, denne ikke? Desuden, hvo er største Rovdyr? – Den glubske ste Ulv, som ødelægger omkring sig af Hunger, eller Celladon, som uden Trang uden Nødvendighed giør baade sig og mange andre ulykkelige, Som dræber mange Siele, berøver mange den Hielp, han var dem skyldig, og endelig ved at forkorte sine Dage, aabner sig selv den gyseligste Evighed. O! Coridon, Caridon, ønsker du at tage denne stærke Aand, denne Modens Philosoph. i dine Tanker - ønsker du at tage ham til Mønster, Ønsker du engang at deele Skjebne med ham, qværte dementia cepit.