Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-04-06
J de første fire Timer gik vor Vei over en yndig Flade, Klokken halv fem om Morgenen gik den opad, og Veien blev trættende og besværlig. Meer end een Gang hørte vi Araberne raabe til Vaaben, og deres Kammerater svare dem ud af Bjerg kløfterne. J Dagningen stege Røgskyer i Veiret fra de Steder, hvor deres natlige Jld havde blusset, og tydelig fornam vi Bieffen af mange Hunde, som ere deres tro Ledsagere. Kl. 5 mødte vi endeel Araber, klædte i lange hvide Linnedkitler; de saae vildt hen til os, men lode os reise i Ro. Som vi kom videre, blev Veyen stedse slettere. Vi droge over nogle meget steile, med Ruiner af udstrakte Bygninger bedækkede Bjerge. Forfaldne Mure, store Steentrapper og Marmorblokke, laae omspredte paa begge Sider af Veien. Nogle Nedgange ere farlige nok, og saa vante vore Muuldyr end ere til disse Fodstier, kunde de ofte med Vanskelighed faae Fodfæste." Veien førte forbi en stor Landsbye, der var omgivet af frugtbare Marker, en Mængde Viinbjerge og Plantninger af Vandmeloner, Hør og Tobak. Den tilhørte en Araber, som kalder sig Fyrsten af Bjerget, og fordrer en Afgift af enhver forbipasserende Reisende, som Jngen tør nægte hans Grusomhed og ubøielige Rovsyge. Tilfældigviis mødte han de Reisende, medens deres Veiviser, betalte Afgiften i Landsbyen, og da de i dennes Fraværelse toge Feil af Veien, raabte han høit, El Kod (Jerusalem), og viste dem med Fingeren den rette Vei. En engelsk Miil videre blev Synet af Bjergene, de havde at overstige, mere gigantisk, og Kl. 8 om Morgenen var Heden allerede utaalelig; dog maatte de udholde den indtil Kl. 10, da de kom til en bedækket Kilde, hvis slette saltagtige Vand, i Skyggen af Muren, som bedækkede den, forekom dem som den største Vederqvægelse. "Man maa, siger Bramsen, selv have reist i øde, skyggeløse og trykkende hede Lande, for ret at føle Kraften og Skjønheden i de Billeder af Kilder og Bække, som jevnlig forekomme i den hellige Skrift." Endnu i en Fjerdingveis Afstand fra Jerusalem saae de Reisende intet Spor af denne Stad, endelig henimod Kl. 11, d. 14 Aug. 1814, havde de den Lykke at see den hellige Stads Mure. "Det første Syn hedder det, "af dette vor Pilegrimsreises længe forventede Maal, gjorde et elektrisk Jndtryk paa os, vi glemte alle Besværligheder, og fordobblede vore Skridt med ny Jver." De vare neppe komne indenfor Jaffaporten, hvor der laae mange Ruiner af pragtfulde Bygninger, førend de stødte paa tre vagthavende Soldater, der fordrede Port penge. Synet af Ødelæggelsen i de øde Gader rørte dem meget; hist og her mødte dem Christne, klædte i levantisk Dragt, som hilsede dem med et venligt den venuti, og saa kom de da i St. Salvators Kloster. Ubeskrivelig, siger Bramsen, "var vor Følelse ved den Tanke, at vi nu opholdt os paa de Steder, som eengang vare Vidner til Aabenbaringens Opfyldelse. Enhver Steen, vi traadte paa, var os en Helligdom. Vi hensank i dyb Eftertanke ved denne Contrast i den nærværende Tilstand og de foregaaende Tildragelser." To fordrukne Munke havde benyttet Superiorens Sygdom til at gjøre sig tilgode i Klosterkjelderen; deres Gjækkerie bragte de Reisende paa en ubehagelig Maade ud af deres Stemning, indtil Secretairen læste deres Anbefalingsbreve, forsikkrede dem om venskabelig Beværtning, og anviste dem to Værelser i Klosterets Baggaard.