Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-06-28
Som bekiendt, skriver Professor Møller, blev Cramer et Offer for sin Frimodighed, og for Struensees Hævngierrighed. Cramer var Hofpræst, og erkiendte dette Embeds hele Vigtighed, og Ansvar. Han talede som det sømmer sig en Christi Præst, med Kraft og Alvor imod de ved Hoffet herskende Laster. Hans Venner forudsaae det Uveir, som den vellystige og herskesyge Premierministers Unaade drog sammen over hans Hoved. De advarede ham, og skiælvede: han ikke. Vel var Kongen for retfærdig til at drage ham til Ansvar for Prædikener, hvori han, uden alle Personligheder, skiønt vist nok med Hensyn til Tidens Tone og Tarv, havde renset Lasterne: men han maatte dog forlade sin Plads som Hofpræst, og fortrydelig over den Kulde og Ligegyldighed, som nu viistes ham i de fornemme Kredse, hvis Yndling han forhen havde været, besluttede han at vende tilbage til sit Fødeland, og gik han sidst i Aaret 1771 som Superintendent til Lübeck. ) J samme Aar, 20 Søndag efter Trinitatis holdt han ved bemeldte EmbedsTiltrædelse en Prædiken, herudi han forestillede den sande Christendom som den høieste og fuldkomneste Viisdom. Efter at have grundigt og udførligt afhandlet denne Materie, og viist den sande Christendom at være den høieste og fuldkomneste Viisdom, og de sande Christne som de viseste iblandt de Vise, saa i Slutningen af samme taler han baade om det meget God han og Familie havde oppebaaret under den Ophold i Danmark, saa og om Aarsagen, til bevægede ham til at forlade samme. J Ha om, at det vil interessere en og anden Læst, *) Theologisk Bibliothek 12 Bind S. S. 645, der ei har læst bemeldte Prædiken, udskriver jeg efter den danske Oversættelse følgende. "Denne guddommelige og himmelske Viisdoms Lærdomme, som Tidernes Vantroe og herskende Laster, saa gjerne vilde skille ved dens høie Navn og Roes; men som har sin Oprindelse fra Gud, og til evig Tid skal forsvare sin Herlighed og Ære imod alle dens Fienders Anfald, skal jeg efter min Guds naadige og viseste Villie forkynde iblant eder, ligesom jeg nu næsten i atten Aar har stræbt at forkynde den i Danmark, og efter den Evne, som Gud har forlenet mig, som mi Samvittighed giver mig Vidnesbyrd, endskiønt i stor Svaghed, men dog ved hans Naade med redelig Troskab, og uden at giøre mig skyldig i nogen frivillig Forsømmelse, har anpriset den med dens store og evige Velgierninger for den mig der anbetroede Meenighed, og forsvaret den for Konger og Fyrster, for Store og Rige, med den Frimodighed, som dens Høihed udfordrer, mod denne Verdens Viisdoms, Lysternes og Lasternes Angreb. O dyrebare, og evig elskede, og uforglemmelige Danmark, hvor jeg med mit Huus af Guds Barmhiertighed, har været velsignet med saa mange Velgierninger i det Aandelige og Jordiske, og er gjort lykkelig med saameget godt, med saa megen Livets Glæde, med saa megen Ære, Anseelse og Værdighed, som nogen Christen, og et redeligt Evangelii Sendebud, tør, jeg vil ikke sige vente, men med ydmyg Taknemmelighed imodtage og nyde; dyrebare Danmark, inden hvis Grændser, jeg med saadan Tillid haabede at leve og døe, og at fuldende min Reise paa Jorden, hvorledes kan sig tænke tilbage paa dig uden den stærkeste Sindsbevægelse, Paa dig du mig evig uforglemmilige Rige, hvor jeg i den kiærligste Forbindelse med andre redelige og troe Ordets Tienere visselig haabede ei at have arbeidet uden Velsignelse; hvor jeg har havt Aarsag at glæde mig ved den gunstigste Høiagtelse, den ømmeste Kiærlighed, og det kiendeligste og bestandigste bifald iblant de Gudfrygtige og Retskafne i alle Stænder, iblant de Ædle, Mægtige og Ringe; hvorledes kan jeg uden Veemodighed og uden Følelse af den stærkeste og tillige veemodigste Taknemmelighed imod Guds Barmhiertighed tænke tilbage paa dig og Guds Barmhiertighed, som har gjort mig saa lykkelig inden dine Grændser, At jeg saae saa mange ædle og til Kirkens tilkommende Velsignelse opblomstrende unge Menneskers Taarer over min Afskeed fra dem. Jeg føler endnu de ømme trofaste Kiærligheds Taarer af saa mange mine retskafne Medhielpere i at opbygge Kirken og Videnskaberne tilligemed mine Taarer paa mine Kinder; jeg seer saa mange Frommes og Retskafnes øiensynlige Bekymring, og hører deres ivrige Høiagtelses, Kiærligheds og Venskabs Ønsker, hvormed de have ledsaget og velsignet mig ved min Skilsmisse fra dem. Jeg har maattet forlade dig, dyrebare og elskede Danmark; thi Gud har villet det, hvis Veie alle ere Viisdom og Naade, maattet forlade dig; thi mine Læber skulde tie stille i dine Templer om den Viisdom, hvis velgiørende Lærdomme jeg fra min Ungdom har lovet min Gud offentlig at forkynde i Herrens Menighed; maattet forlade dig, mit andet Fædreneland paa Jorden, dig min Families Fædreneland, for ogsaa i Henseende til dig at erfare, at jeg her er ikkun en Fremmed, og Guds Vandringsmand, og har ingen blivende Sted. Jeg har forladt dig af Lydighed mod det Løfte, som jeg har gjort Gud; men jeg har ei forladt dig uden med en brændende Kiærlighed, med en Taknemmelighed, som ingen Tid skal udslukke, med min inderlige Attraae at see dig altid blomstre i din Almægtiges Velsignelse, ei uden min Bøn for din Frelse, du mig uforglemmelige Rige, og med mine ivrigste og bestandige Ønsker for din Velfærd og Lyksalighed *). Anførte Ord vise, at Cramer traadte i Pauli Fodspoer, der i sine Breve roste Folk, naar samme fortiente Roes, men og lastede og dadlede, naar deres Forhold giorde Revselse og Jrettesættelse fornøden. En competent Kunstdommer har skildret Cramer som Prædikant med følgende Ord: Han besad foruden en udbredt theologisk og bibelsk Belæsenhed, et ædelt, ømt, følende Hierte, en livlig, med Veltalenhedens og Poesiens skiønneste Blomster opfyldt Phantasie, en omfattende og fiin Menne*) See ovenanførte Prædiken Pag, 27,29. skekundskab, endelig en apostolisk Frimodighed og Nidkiærhed, som ei tillod ham at skaane Lasten, i hvor den skiulte sig. Han førte Aandens Sværd med samme Lynkraft i et glimrende Hofs Nærværelse, som for Landsbyefolkene i Cellevitz. En efter Evangeliets Forskrivter afpasset Frimodighed er uden Tvivl af alle en Talers Dyder den vanskeligste for en Hofpræst at opnaae. Cramer kan der tiene til Mynster, ligesom han da ogsaa i nyere Tider for denne Dyd er bleven roest *). Cramer forlod i Aaret 1771 Dannemark, tagende det Vidnesbyrd med sig at have forholdt sig som en retsindig Guds og Jesu Christi Tiener; selvsamme hæderlige Skudsmaal fulgte ham, da han i Aaret 1774 afreiste fra Lübeck, som sees af en Prædiken, holden, i Aaret 1779, 18 Søndag efter Trinitat. af daværende Sognepræst ved Mariekirken Hinrich von der Hude, da Dr. Johann Adolph Schinmeier blev indsat som Superintendent i Lübeck.**) Hovedsætningen i Prædiken, der blev holdt i den Anledning, gaaer ud paa at vise. Christelige Læreres Pligt at danne sig efter Jesu Forbillede, Efterat Prædikanten havde i Prædikens 1ste Deel viist en christelig Lærers Pligt at lære som Jesus lærte, og i den 2den Deel at vandre som Jesus vandrede, lader han i Slutningen S. 34 disse Ord falde. Hvo iblant os skulde ikke erindre sig den Mand, der har opfyldt de her omtalte Pligter, og det i sin gandske Omfang efter Jesu Forbillede. Cramer, at nævne ham er det sammesom at rose ham, en Mand, ligestor og agtværdig, hvad enten man betragter ham fra Hiertets, eller Kundskabens og Forstandens Side; Cramer, hvis Fortienester ere af Konger og Fyrster blevne paaskiønnede, brundrede og lønnede, var den Mand, der ei allene i de tre Aar, han opholdt sig iblant os, lærte, hvad Jesus og Apostlene have lært, men efterfulgte og i Liv og Levnet deres Exempel. Men destoværre, kort Nyt theologiske Bibliothek 3 Bind. S. 78.