Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1818-05-19
En lignende Anecdot beretter Chamfort. AbbeMolieres var et fattig og jevnt Menneske, der ikke bekymrede sig om Andet end sit Værk om Descartes's System. Han havde ingen Tjener, og arbeidede af Mangel paa Brænde i Sengen, *) Fattig og tilfreds er rig, ja noksom rig, Men medløs Rigdom er som Vinter fattig For den, som altid frygter for at blive detmed Beenklæderne, trukne over Nathuen, saa at de hang ned paa begge Sider af Hovedet. En Morgen hørte han Nogen banke paa Døren. M. Hvem er er T. Luk op - M. (trækker i en Snor og Døren aabner sig.) Hvad vil De? (uden at see paa ham. - T. Penge vil jeg have - M. Penge? – T. Ja vist, Penge. - M. Ah jeg forstaaer, De er en Tyv – T. Tyv eller ikke Tyv, jeg maa have Penge. - M. Ja, det hører jeg. Naa da, grib til (rækker Halsen, frem og holder een af Lommerne hen for ham. T. Men deri finder jeg ingen Penge. - M. Penge just ikke, men min Nøgle. – T. Naa, og denne Nøgle? – M. Den skal J tage. - T. Jeg har den allerede. - M. Gaa den til Skriverpulten hist; luk op (Tyven aabner en urigtig Skuffe. Jkke den! Der ligge mine Papirer. For Pokker, vil J skynde Jer! Det er mine Papirer siger jeg. J den anden Skuffe finder J Penge - T. Jeg har fundet dem. - M. Nu saa tag dem og sluk den igjen (Tyven løber sin Vei. Hr. Tyv, saa luk dog Døren efter Jer For tusind Diævler, Hvilken Køter af en Tyv Skal jeg nu staae op af Sengen i den idende Kulde! Den forbandede Tyv (Abbeden springer op af Sengen, lukker Døren, og lægger sig ned igjen, for at tage fat paa sit Arbeide). Hvo er fornøiet med sin Stand, Qui sit, Mæcenas, at memo, quam sibi sortem Sen ratio dederit, sen forstobiecerit, tillaContentus juat, Haudet diuersassequentes *),(Rosenborghauge. Selskabet sidder paa een af de grønne Bænke.) Officieren. Hver Gang det værker i min Fod, og det Sabelhug, den fordømte Cosak gav *) Hvorledes gaaer det til, Macenas, at Jngen er fornøiet med sine Kaar, hvad enten han har dem af eget Valg eller af Slumpelykke, men stedse priser Andre, mig, hverken vil unde mig Ro eller Rast, saa tænker jeg paa Dem, Hr. Grosserer. Hvorfor lod min Fader mig dog ikke heller lære Handelen, En Kjøbmand er den uafhængigste Mand af Ver iden; han kan give Alle en god Dag. Penge, som er Sielen i Alt, har han nok af, og jo flere han har desto mere agtes han. Han kan faae Grever og Baroner til at spise hos sig. Grossereren. Jeg derimod, Hr. Lieutemant har tusinde Gange ønsket mig at være Officier. Kjøbmandstanden er underkastet tusinde Farer. Snart kulseiler hans Skib, snart taber han sin Formue fordi en græsk eller armeniansk Kjøbmand Pokker i Vold i Constantinopel eller Adrianopel gaaer Fallit, og trækker en Snees Handelshuse, fra Madrid til Thysted efter sig. Tiderne ere besværlige. Hvad, han rører ved, er forbunden med Resico. Snart mister han sine Penge ved Coursens Forværrelse, snart ved dens Forbedring. Nei, da priser jeg Krigstanden, Saalænge der er Fred lever Krigeren, som en Herremand, og faaer man engang hvert Hundrede Aar Krig, saa har han Udsigter til at blive General eller Feldtmarschal. Falder han, saa døer Han paa Ærens Mark, rask og uden Smerte, i Slagets Tummel og under Canoners Torden. Gaaer han udfri, saa er han ovenpaa. Han rykker ind i erobrede Stæder, under Sang og Klang, fylder sine Lommer fulde med Guld, fornøier sig med Pigerne, drikker dygtig Viin, og tæres og frygtes af Alle. Procuratoren. Jeg for min Deel priser dog min Sidemand, vor gode Forpagter Larsen. Man sige, hvad man vil, Landmanden er dog den lykkeligste J Naturens Skjød nyder han Naturens Gaver, i forstyrret og uforbittret No. Han staaer op med Solen, og lægger sig med Solen, og er sund, frisk og munter. En Procurator derimod har aldrig Fred eller No. Han skal leve af Uenighed, og plages derfor af Andres Trætte. Naar Hanen galer, banker man allerede paa hans Dør. Han hører aldrig andet end Klager over tilføiet Uret, og maa pine sin Hjerne med at skaffe Folk Ret. Det, hvad Anidre have gjort galt, det skal han gjøre klogt tigjen. Hvad han lastede i Gaar, det maa han trose 11 Dag., hvor gjerne ombyttede jeg ikke Themiss tunge Vægtskaal med Ceres's skjønne Krands! Hvor gjerne hengav jeg ikke min Bestalling for en Gaard med ti Tønder Hartkorn, og en god Tørvemose. Forpagteren. Ja, Gud hielpe os, saa vi Folk paa Landet have det godt, Slid og Slæb hele Dagen, fra Sol gaaer op til Sal gaaer ned, svære Skatte, sandede Jorder, dovne Tjenestefolk høre ikke til vore mindste Plager. Nu slaaer Rugen Feil, nu Hveden, nu faaer Hestene Snive, nu Faarene Faaresyge, nu planter Naboen Berberisser lige ved hans Rugmark, nu driver Qvæget ind paa hans Agere og i Hauger, og ødelægger Alt. Sædevarene faaer man ingen Ting for, og Udgivterne ere langt større end Jndtægterne. Saa maa man jage den ene Bonde fra Gaarden, saa den Anden. Jeg vilde saa mæn allerede for længe siden taget ind til Kjøbenhavn, og nedsat mig der. Det er dog noget ganske andet i Hovedstaden. Vil det ene ikke gaae, saa gaaer det andet. Man kan leve som man vil, og ingen bekymrer sig om, hvorledes man lever. Men paa Landet - der maa jeg rette mig efter Præsten og Birkedommeren og Godseieren. Faaer Præstens Frue et nyt Shawl, saa maa min Kone ogsaa have det; tracterer Birkedommeren to Gange om Ugen, saa maa jeg og saa tractere; giver Godseieren et Bal, saa maa jeg ogsaa gjøre det. Gjør jeg det ikke, saa peger man med Fingre efter mig. Jntetsteds er man mere geneert end der hvor Folk troe, at man lever meest ugeneert. Nei, ingen af mine Børn skal være Landmand. Min ældste Søn har jeg sat i Latinskole, og den yngste skal være Procurator. Grossereren. Det samme har jeg gjort. Min Fritz skal til Efteraaret være Student, og min Philip er endnu ikke ældre end sex Aar; men Kjøbmand skal han min Tro ikke blive.