Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1816-12-31
Nyeste. Skilderie af Kjøbenhavn. Bor Maane Trettende Aargang. No. 105. Udgivet, redigeret og forlagt af S. Soldin. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 31 December 1816. Den 31de December. Alt er en Drøm, som Morgendug det svinder, Og som et Lyn flyer Tiden os forbi. Skue rundt og see, og mon du Noget finder, Der over Dødens Love hæver sig? Fra Mennesket, Naturens største Hæder, Til Blomsten, der i Vaaren Dalen klæder, Alt bliver, at, kun for saasnart igjen, Til Støv, hvoraf det kom, at smuldre hen Saa staaer du Yngling der, i Kraftens Dage, Fjernt, som det synes, fra den mørke Grav Men kun et Nu - din Vei er lagt tilbage, Og brudt for evig er din Vandringsstav. Dog, flyer end Livets Fryd fra Dødens Slummer, Forstyrres den ei heller af dets Kummer, Hvi seer du vel saa bange til dens Boe, Den skienker jo saa tryg, saa fød en Roe Træd, Lidende, hen til din sidste Boelig, Og hent den Trøst, som Verden nægter dig; Hør Stemmen der, den hvisker saa fortrolig Den Fred, du søger, finder du hos mig; Paa Jorden bær et Øjeblik din Lænke, Snart skal ei nogen Magt din Aand indskrænke, Saa toner det til dit beklemte Bryst, Og held dig, thi det er en Guddoms Røst! Og du, som søger Alt i Magt og Ære, Mens Jordens Flitterglands indhyller dig, Spørg Graven, lad den Sandheds Talsmand være. Føel i din Pragt, du er en Dødelig, Som han, der vaander sig paa eensomt Leie, Mens du gaaer frem af blomsterstrøde Veie; Og glem dog ei, du lyder samme Bud, Naar Døden slukker Livets Fakkel ud Ja, Alt som Dug for Solens Glands skal svinde, Paa Støv kun Troners Vælde grunder sig. Et Øjeblik - og selv det kjøbte Minde Formaaer ei længere at nævne dig. Et Varsel fandt saasnart dit Forskerøie, J de af Ælde siunkne Kæmpehøie, Og i den gamle, brustne Runesteen, Der smuldrer over Heltens skjulte Been. Du faae hvor Tiden har dens Tegn udslettet, Og spørgende du stod ved Kæmpens Grav. For hvem er denne Hæderskrands vel flettet, Men intet Svar det faldne Minde gav. Saa skal da Alt i Nat og Glemsel svinde, En lille Jordhøi blev det sidste Minde, Der kun at tolke for dig Evne har: Som du, engang han Jordens Borger var. Dog, Et der er, som ingen Grændse finder, Saa høit i Skabningen det hæver dig; Selv Nattens dunkle Fængsel ei det binder, Bag Stjernens Glands det dristigt svinger sig; Og øiner barnlig fro, de lyse Egne, Hvor Tid og Rum ei skal som Grændse hegne; Det er din Aand, den høie Guddomsgnist, Der slukkes her, men for at tændes hist. Ol flyda bort du Glimt af Tidens Kjede, Fly evig bort, som Havets vilde Strøm; Hvad var du vel med al din Sorg og Glæde? Alt er forbi, og du er kun en Drøm. Men Almagt bød – sig atter Dækket hæver, Og nyfødt Aar fra Fremtids Chaus svæver; Hvo gjennemskuer det, hvor veed dets Bud, O, Støv, forglem dog ei det kom fra Gud! Drag da kun, Tid, dit sorte Slør tilbaget Fra Alt hvad du vil byde Jordens Søn, Han skjelver ei for dine mørke Dage, Og af din Haand han venter ingen Løn. Vil du end Nat omkring hans Bane brede, Skal Troens Stierne ham dog venlig lede, Og smille, selv i det han gaaer herfra; Thi Hjemmet er hos Gud, Halleluja! J. N. Lachendorph. Jkke alle, som ei ville arbeide, ere lade. Dagen førend Mortensdag kom jeg fra mit Landsted til Kjøbenhavn, for at besøge min gamle Fader. Da jeg vilde see paa mit Uhr hvad Klokken var, stod det. Jeg rystede lidt paa det, og det begyndt at gaae. Men det havde neppe gaaet en Time, førend det atter standsede. Jeg gik til en Uhrmager i Nabolavet, og spurgte ham, hvad han vilde have for at sætte det istand. Uhrmageren, som sad og spillede Dam med sin Søn, tog sit Øjenglas frem, betragtede Uhret, sagde, at det maatte tages fra hverandre, og at det vilde komme til at koste 3 Rbdlr. Jeg fandt denne Priis ubillig, og sagde, saa vilde jeg hielpe mig, som jeg kan, da det kun var af og til at Uhret standsede, og jeg, ved blot at ryste det, kunde faae det til at gaae. Uhrmageren satte sig igjen hen til sit Dam brædt, uden at sige et Ord, og jeg gik min Vei. Aldrig saasnart var jeg kommet hjem, førend jeg atter vilde see hvad Klokken var paa mit Uhr, men nu var det ganske standset, og hvormeget jeg end vedblev at ryste det, kunde jeg dog ikke faae det til at gaae. Jeg var i stor Forlegenhed, thi, som Mand efter Klokkeslæt kunde jeg ikke undvære Uhret. Næste Dag gik jeg igjen hen til Uhrmageren, og bad ham, at sætte mig det istand saaledes, at jeg i det seneste kunde faae det tilbage samme Dags Aften. Min Herre- sagde Uhrmageren, De erindrer nok, det er Mortensaften i Aften. Paa saadan extraordinair Dag arbeider jeg ikke uden for en extraordinair Priis. Dersom De vil have Deres Uhr igjen i Aften, saa kan jeg ikke sætte Dem det istand under 6 Rbd. Men De begierte jo i Gaar kun 3 Rbd., tog jeg til Gjenmæle. Ja, netop derfor kan jeg ikke sætte det istand i Dag under 6 Rbd. De maa vide, fra det Øjeblik af De forlod mig i Gaar har jeg ikke arbeidet det ringeste. "Altsaa skal jeg nu betale Dem for den Tid, De ikke arbeidede?" Det forstaaer sig, svarede Uhrmageren. Seer De, der gives mange Tusind Mennesker, der arbeide og flide saa godt som for ingen Ting, fordi de ikke forstaae, at sætte tilbørlig Priis paa deres Arbeide, medens Andre, der vide at en Arbeider er sin Løn værd, ikke gide arbeide under Prisen, ei fordi de ere lade, men fordi de ikke ville fordærve den. Hvert Haandværk kan fødde sin Mand, naar man kun forstaaer at tage Tingen paa den rigtige Fod. Den Konst lærte jeg, paa min Udenlandsreise, i London. Jeg arbeidede hos en Mester, der heed Mr. William Trip. Han pleiede gjerne at fortælle Anecdoter, og blandt andre fortalte han en Dag følgende, der i mit Fag har indbragt mig mange Penge. - "En Herremand saae bag Børsen en Porter) gaae op- og ned med Hænderne i Lommen. Landsmand, siger han, vil Han gaae for mig med dette Brev saa langt som til Bow Church, saa giver jeg Hamen Pinny. Hjerteligt gjerne, Herre, sagde den Anden, men jeg maa have to Pence. Da Herremanden ikke vilde give ham det, vendte Karlen ham Ryggen, sigende, at han heller vil gaae og drive for intet end arbeide for intet. Herremanden ansaae det for en mageløs Dovenskab af saadan en Person, at han hellere vilde sparke op- og ned af Gaden, end tjene en Penny med saaliden Umage. Nogle Timer derefter hændte det sig, at han med nogle af sine Venner kom ind i et Gjæstgiversted i Threedneedlestreet, hvor een af dem erindrede ham om, at han havde glemt at lade hente en Vexel, der skulde afgaae samme Nat med Posten; Herremanden blev meget forlegen, og sendte i Hu og Hast et Bud efter en Porter, der kunde hente ham Vexlen. Klokken var efter ni, midt om Vinteren, Natten regnfuld, og alle Portere i Nabolavet i Seng. Herremanden blev meget fortrædelig, og sagde, at han maatte see at faae et Bud, hvad det end kostede; da omsider een af Opvarterne saae, at Manden var saa fortrædelig, sagde han: han kjendte en Porter, som nok vilde staae op, naar det var noget, der lønnede Amagen. Lønnede Umagen, sagde Herremanden hurtigen; det kan Han være viis paa, min Ven, skjender Han Nogen, saa lad ham skynde sig, hvad han kan, jeg giver ham en Krone, dersom han er her igjen Kl. 12. Opvarteren besørgede Ærindet, og inden et Qvarteer var han kommen tilbage med det behagelige Budskab, at Ærindet vilde blive forret*) Et Slags Torvegrise i London, der udgjøre et Laug, og besørge alle Slags Dragter baarne. tet med al muelig Hurtighed. Selskabet morede sig imidlertid, ligesom forhen, men da det begynde te at lakke mod Kl. 12, tog enhver sit Uhr frem- og nu blev der ikke talt om andet, end Porterins Tilbagekomst. Nogle meente, han vilde ikke komme, førend Klokken havde slaaet Tolv, andre ansaae det for umueligt, og nu manglede der kun 3 Minuter i 12, da det flinke Sendebud traadte ind i Stuen, ganske forpustet, med gjennemvaade Klæder, dryppende af Svied, og intet Tørt paa sig, uden den indere Side af Brevtasken, hvori den Vexel laae, han havde hentet, og, efter Opvarterens Anviisning, leverede han Herremanden. samme. Denne var meget glad over, at Budet havde besørget sit Ærinde saa hurtigen, gav Karlen den lovede Krone, medens en Anden fyldte et stort Glas Viin for ham, og hele Selskabet roste hans Raskhed. Da han traadte nærmere hen til Lyset, for at tage Vinen, saae Herremanden, til sin største Forundring, at det var den samme Porter, der ikke vilde modtage hans Penny, og som han ansaae for den dovneste Karl paa Jorden."