Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-02-24
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. MorlackeSyvende Aargang. No. 40. Kjøbenhavn, trykt hos P. H. Höeckes Enke. Løverdagen den 24 Februarii, 1810. Obligationen eller de to Speculantere. (Fortsat.) Ordsproget: den ene Ravn hugger ikke Øinene ud paa den anden, kan, ligesom de fleste Ordsprog, Sentencer og Visdomsregler, lige fra den vise Sirach til den vise Salomon, lige fra Peder Lolle til Peder Syv, ikke uden Jndskrænkning antages for rigtigt. Budæus havde, uden at gjøre sig den mindste Samvittighedsskrupel, hugget Øinene ud paa sin Ven og Discipel, Procurator Rap, dersom han havde fundet sin Regning derved, skjønt begge vare af saa beslægtet Natur. Han havde den Grundsætning, at Mennesker som Rap maatte man betjene sig af som af en Jldtang, for ikke at brænde sig selv. - Budæus kunde nu, da han var ene, more sig i Tankerne over at have taget sin tilkommende Svigerfader ved Næsen. Men dette Tanke=Divertissement varede ikke længe. Det bankede paa Døren, og Supercargo Kornby traadte ind. "Ei, underdanige Tjener, Hr. Supercargo, raabte Budæus, skrabende med Fødderne, og holdende den graa jydske Hue i Haanden: "skal mit ringe Huus have den store Ære!" Kornby. Æren er min, Hr. Budæus. Jeg kommer blot for at sige Dem, at Nankinerne og Rhabarberen ere indpakkede. De kan lade begge Dele afhente, hvad Øieblik De behager. De og Hr. Blink ere jo ligegode om dette Kjøbmandskab, Pengene kan De kun levere til min gamle Tjener. Jeg har befalet ham at udlevere Varene. - Budæus. Vel, ret vel, Hr. Supercargo. Men jeg maa ærbødigst tage mig den Frihed at anmærke, at det egentlig er Hr. Blink, som gjør Udlægget. - Kornby. Lige meget, Naar jeg faaer mine Penge, kan det være mig det samme, af hvem jeg faaer dem. - Hr. Kornby vilde nu til at gaae, da i det samme Rom berg kom styrtende ind i Værelset og raabte, ligesom ude af sig selv, i det han gik lige løs paa "Min Herre! De eller jeg - een af Budæus: os begge maa falde." - Budæus (ganske koldsindig). Sagte Sagte, Jkke saa hidsig, unge Ven. - Romberg. Jeg har kun et Liv og en Lovise at miste. - Budæus. Det kan nok være. - Romberg. De gjør mig ulykkelig, De dræber mig, naar De skiller mig ved min Pige. Budæus. Det kan nok være. - Romberg (med Inderlighed). Hav Medlidenhed med min Skjebne, kjere Hr. Budæus, lad mig beholde min Lovise, og jeg skal velsigne Dem som min største Velgjører paa Jorden - som min anden Fader, Budæus. Det kan nok være. - Romber(truende). Om det end lykkedes Dem at ægte hende med Magt, saa vil hun dog hade, afskye og forbande Dem sit hele Liv igjennem. Deres Ægteskab vil blive et reent Helvede. - Budæus. Det kan nok være. - Romberg. Berøver De mig min Lovise, saa undsiger jeg Dem her, og De er Dødsens hvor og naar jeg træffer Dem. - Bu dens (hidsig). Hvad? Er De bindegal, Raser De? Er De fra Forstanden, Veed De hvad det efter Loven betyder, at undsige en brav og ærlig Borgermand, Seer De ikke jeg har Vidne paa Deres Mund, - Kornby. Jkke saa hidsig, Hr. Budæus, jeg mærket nok Sammenhængen. Min egen Skjebne har desværre lært mig at have Medlidenhed med ulykkelige Elskere og bære Afsky for tvungne Giftermaal. - Budæus. Jh, kjere Hr. Supercargo, seer De ikke nok, at det, reent ud at sige, er et galt Menneske, et Pesthuuslem, en Karl, som truer mig med Mord og Drab, Romberg (til Kornby). Retskafne, ubekiendte Ven, Tillad, at jeg henvender mig til Dem. Jeg seer, De har et følende, ømt Hjerte. De veed hvad det er at elske, ja, det læser jeg i Deres aabne, frie Ansigt. Bryd Dem ikke om min Hidsighed, og hør mig førend De dømmer mig! Budæus. Kan De nu see, Hr. Supercargo, at han er gal, Han anklager mig hos Dem, uden at kjende det allermindste til Dem. Han kalder Dem sin Ven. Kornby (til Romberg) Tael, unge Ven! Jeg tager Deel i Deres Skjebne. – Romberg. Jeg elsker en ung, en god, derlig, yndig Pige. Hun elsker mig igjen, og vi have besluttet at leve og døe for hinanden. Men en grusom, gjerrig, halsstarrig Pengepuger er hendes Pleiefader. Han vil tvinge hende til at ægte ham der. - Kornby. Er det saa, Hr. Budæus, Budæus. Lutter Løgn, Hr. Supercargo, lutter Løgn, Pigen elsker ham ikke, bryder sig intet omham, giver ham, reent ud at sige, en god Dag, og holder af ingen anden end mig. - Romberg. O, hun elsker mig saa inderlig, saa oprigtigt, Hun vilde gjerne opoffre Alt for mig sit Livs Rolighed, sin største Lyksalighed paa Jorden. Hendes Hjerte har jeg prøvet. Det er reent som Guld. Femte Capitel. Budæus befandt sig i stor Forlegenhed og vidste ikke hvad han skulde svare, men til Lykke kom Hr. Blink, og nu fik han Mod. "De kommer ret tilpas, Svigerfader," sagde han, "ret som De var kaldet. Her seer De den unge næsvise Forfører fra i Morges. Han har, reent ud at sige, undsagt mig, i min egen Stue. Han anklager mig hos vildfremmede, uvedkommende Personer. Han injurierer og blamerer mig, lige op i mine aabne Øine. - Blink. Hvad? Hvilken Uforskammenhed, Tør De, unge næsvise Vestindianer, endnu driste Dem til at komme for mine eller min Svigersøns Øine? Hvad? Har De glemt Optoget fra i Morges, – Romberg. Tilgiv min Uforsigtighed, Hr. Blink. Husk paa min oprigtige Kjerlighed til Deres Datter! Tilgiv Elskeren hvad De maaskee ikke vilde tilgive Mennesket. - Blink. Elsker - tilgive? Hvad er alt det for Sniksnak, Jeg fordrer at De skal holde Dem borte fra min Datter, fra mit Huus, fra Hr. Budæus. Jeg fordrer De skal lade mig være i Fred. Og dersom De ikke holder inde med Deres Galenskaber, saa gaaer jeg til Politiemesteren, og skal snart faae Dem sat ved Vingebenet. Er De kommen fra Vestindien for at forstyrre Folks Huusfred? – Kornby. Tag mig det ikke ilde op, Hr. Blink, at jeg, imod min Sædvane, blander mig i en Sag, som De maaskee kunde sige ikke vedkommer mig. Jeg haaber at De har Agtelse for disse graa Haar. Dyrekjøbte Erfaringer, og bitter Kummer, ikke blot Alderen, har blegnet dem. Hør min Historie - maaskee den kunde bringe Dem paa andre Tanker (sætter sig). Da jeg var paa dette unge Menneskes Alder, blev jeg bekjendt med en ung, smuk Pige, men som ingen Formue havde. Vi elskede hinanden oprigtig. Min Fader var Kjøbmand, og kjendte, som de fleste Kjøbmænd, intet større Gode, intet større Fortrin paa Jorden end - Penge. Han var haard noktil at paatvinge mig en rig Mands Datter, og jeg - svag nok til at lade mig tvinge. J min Fortvivlelse forlod jeg mine Studeringer og gik til Søes som Proviantskriver. Min Kone havde født mig en Datter, men dette skjønne, naturlige Baand var for svagt til at fængsle mig til et Hjerte, som ikke var skabt for mig. Jeg sendte hende bestandig saa mange Penge, at hun rigelig kunde leve, men flakkede iøvrigt uophørlig omkring paa Søen. - Budæus (afsides). Mon den Snak snart faaer Ende. - Kornby. Kun hvert andet eller tredie Aar kom jeg til Kjøbenhavn, for at see til mit Huus. Da jeg sidste Gang saae min Datter, var hun tre Aar gammel. Det var et deligt Barn, Sundheden blomstrede paa hendes Kinder og hendes Øie var Uskyldighedens Billede! Men da jeg for fjorten Aar siden kom hertil, erfarede jeg, at mit Huus var afbrændt i den store Jldebrand, at min Kone var død og min Datter forsvunden (tørrer en Taare bort). Jeg vandrer nu omkring som en Skygge og længes kun efter at finde Hvile i Graven. Himlen har skjænket mig Formue, men min største Rigdom er borte. Fremmede vil nu deele det, som jeg har maattet slide saa suurt for. Jmidlertid vansmægter maaskee mit kjødelige Barn i Elendighed. Seer De, Hr. Blink, dette er sædvanlig en Følge af tvungne Givtermaal. - Budæus. Gud skee Lov at den Historie engang fik Ende. - Blink. Hr. Supercargo, enhver feie for sin egen Dør, saa bliver Alting saa reent og net, det er min Mening. Deres Historie er meget skjøn - meget rørende, – men den rager hverken mig, min Daatter eller Hr. Budæus. - Kornby. Det gjør den ikke heller, det er sandt. Men jeg har blot fortalt den som et Exempel. - Blink. O ja, som et Exempel i en moralsk Exempelbog for Ungdommen kunde den maaskee være et meget godt Exempel. Men hverken jeg eller Hr. Budæus kan gjøre mindste Brug af saadanne Exempler. Budæus. Jkke mindste Brug. - Romberg(afsides). O, den Grusomme. - Kornby. Men De maa vide, at jeg interesserer mig meget for dette unge Menneske. - Romberg. O, den ædle Menneskeven. - Kornby. Jeg er formuende, og har maaskee kun faa Skridt til Graven. Jeg har længe ønsket mig en Leilighed til at gjøre to Mennesker ret lykkelige. - Blink. Nu, og hvad vil De da gjøre, om jeg maa spørge? - KornbyNaar man agter at udøve en god Gierning, pleier man af Beskedenhed sjelden at tale derom i Forveien. De kan Tidsnok faae det at vide. Budæus (afsides). Atter en Complottmager! - Romberg (afsides). O Gud, den Mand forekommer mig at være en Engel fra Himlen, (høit til Kornby). O, lad mig omfavne Deres Knæ, ubekiendte Velgiører, ædle Mand. - Blink (til Budæus). Hvilken Næsvished. Hvad? – Korn by. Hr. Blink, jeg anseer Dem for en fornuftig og retskaffen Mand. Jeg haaber, at De føler, hvor ulykkelig De gjør Deres Datter, naar De tvinger hende til at ægte en Mand, som hun ikke kan elske. De vil selv indsee, at det er Synd at handle saaledes, aldenstund hun ikke er Deres virkelige Datter. - Blink (hidsig). Hvorledes kan De vide, at jeg gjør min Datter ulykkelig, De kjender jo ikke min Datter? Hvor kan De da sige, at jeg gjør hende ulykkelig? Hvad? Kornby. Jeg skal ikke dømme Dem førend jeg har overbevist mig om altsammen. - Blink. Men hvem berettiger Dem, om jeg maa spørge, til at dømme eller overbevise Dem om noget, der ikke kommer Dem ved? Hvad? – Kornby. Alt hvad der vedkommer Mennesket, vedkommer ogsaa mig. Naar jeg seer min Medbroder styrte i Vandet, løber jeg jo til for at redde ham, og jeg skulde ligegyldig see to Mennesker styrtes i Fordærvelsens Afgrund uden at ile dem til Hjelp, (til Romberg) Kom, min unge, ubekiendte Ven! Her er min Haand. Jeg skal staae Dem bi med Raad og Daad. Ved Gud, finder jeg, at De er Pigens Haand og Hjerte værdig, saa skal ingen Furie fra Helvede kunne slide hende bort fra Deres Side. (Kornby og Romberg gaae Haand i Haand).(Fortsættes.)