Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1844-04-20
Sundhedspropheten Ernst Mahners Forestilling i Tirsdags Aftes gaves for temmelig sparsomt Huus, for et Antal af nogle og fyrgetyve Mennesker. Han aabnede Forelæsningen med en Prolog, i hvilken han udtalte sin Forbittrelse over det lille Antal Tilhørere saa eftertrykkeligen og saalænge, at de ret levende kunde sætte sig tilbage i deres Barndomstid, naar Læreren eller andre Foresatte revsede deres Forseelser. Han fortalte derpaa Tilhørerne i barsk, alvorlig Tone, hvorlunde han var bemyndiget til at vise Enhver ud, der forstyrrede Roligheden, og forsikkrede, at det vilde skee, en Forsikkring, som naturligviis nedstemmede hele Forsamlingen. Efter at have læst Nærværende og Fraværende Texten, opfordrede han dem, som meente det godt med Sagen, til at reise sig, en Opfordring, som da ogsaa fulgtes af meere end 10 Mennesker. Efter endnu engang at have tilkastet Forsamlingen et Blik, der lude af Jndignation, og som gav dets Udsender et temmelig tvetydigt Udseende, begyndte han Forelæsningen med at vise hvorledes selv en Christus, hvis han kom igjen, vilde blive forsfæstet anden Gang og ikke vilde kunne bestaae, for saadanne Folk som Hegel, Schelling osv., fortalte derpaa, at det ikke var nogen Skoleviisdom, han bragte, men den sande Viisdom (die wahreste Wahrheit.) Han omtalte, hvorledes Hartmann havde samme Mening som han, – men at denne Læge var en gammel Mand, der ikke kunde optræde med den tilbørlige Fasthed. Det kunde ikke andet end gjøre et hyggeligt Jndtryk paa de Forsamlede, da han fortalte, hvorledes han havde hilset paa denne Læge: Lieber Bruder osv.; hvorledes han traf denne ved Theen, hvorlunde han havde bevirket, at Prof. Hartmann paa hans Forestilling havde ladet Theen bære ud, og i dets Sted dække og med Kirsebær-Viin og Bagværk, og hvordan de tilsidst sluttede et Forbund om at udbrede Læren. Efter Beskrivelsen af denne vakkre huuslige Scene forklarede han, at Sygdommen ikke kom fra Gud, men fra Satan, at Menneskene selv vare Skyld deri, og derfor bleve de borte fra hans Forelæsninger. Mod Lægekunsten udtalte han sig skarpt og bestemt i de Ord: "Die Medicineren ist ein Quaksalberthum, det var Noget han havde sagt Haabnemann, og det maatte Enhver vide, som var Fjende af Sagen, at han vilde være ham ein arger Feind." Det kunde ikke andet end glæde Tilhørerne, da han sagde dem, at det ingenlunde var nogen Stoicisme, han bragte, men at det var eine Epicurierlehre" i ædel Forstand, at hans Lære kun gik ud paa Urinstinctets Jnthronisation, en Forklaring, som han sluttede med de Ord: Kom jeg ikke for at frelse Eder saa kunde J kalde det en falsk Lære!" Sundhedsprædikanten opfordrede derpaa Publicum til at yttre sig, en Opfordring, som fremkaldte en kort Jndvending af en af de Forsamlede, der dengang endnu ikke havde hørt hvad Ernst Mahner siden fortalte, at Pindar havde sagt. Meget smukt beviiste derpaa Hr. Mahner, hvorledes Brændevinen var en Drik, der var kommen fra Helvede; Enhver kunde jo overbevise sig derom ved at tænde Jld deri, og saa betragte alle de omgivende i denne Belysning; han formanede derfor skarpt til at vogte sig for Lægerne, at de ikke skulde bringe Brændeviin i Medicinen. Fremhæves bør det slutteligen, hvorledes han derpaa tiltalte Forsamlingen, i hvilken der var en noget ældre Dame med de Ord: Frauen und Madchen, og sagde dem, hvad de kunde have godt af at høre, at det kun var daarlig bevendt med deres Skjønhed, thi deres Dienstmadchen beskæmmede dem i den Henseende, og viste derpaa, hvorledes deres Skjønhed, først da vilde blive ægte, naar Rendeinstinctet og andre slige Jnstincter vaktes hos dem o. s. v. Publicum vil nu selv kunne dømme om denne Sundhedsprophets Fremtræden.