Berlingske Tidende, 1835-04-24
J de for Danmark saa hæderfulde, men uheldige Krigsaar, fra 1801 til 1807 og 1808, stod Bernstorff med urokkelig Fasthed paa sin Post; han søgte at redde, hvad der kunde reddes, og han vaagede over, at Danmarks Ære og gamle Krigshæder blev uplettet. Den 9de August 1807 havde han den afgjørende og i den diplomatiske Historie berømte Samtale med den engelske Gesandt Jackson, hvori Englands urimelige Fordringer bleve tilbageviiste. Foranlediget dertil ved en tilfældig Misforstaaelse, tog Bernstorff i Mai 1810 sin Afskeed. Hs. Majestæt Kongen unddrog ham ingenlunde derfor sin tidligere Kjærlighed. For ikke at være uvirksom, overtog Bernstorff Aaret efter den danske Gesandtskabspost i Vien. Efter Begivenhederne i Aarene 1813 og 1814, fulgte han Kejseren af Østerrig til det store Hovedqvarteer, og i April Maaned, efter Napoleons Fald, indtraf han i Paris, hvor han bivaanede Freds-Underhandlingerne og virkede saa fordeelagtigt for Danmark, som det under de daværende Omstændigheder var muligt. Dernæst blev han beordret til, i Forening med sin Broder at deeltage i Viener-Congressens Forhandlinger. Her og ved det andet Ophold i Paris, hvorhen Bernstorff fulgte de forbundene Monarker, hos hvilke samtlige han nu var accreditteret, lykkedes det hans virksomme Jver, overalt at vedligeholde det gunstigste Hensyn til Danmarks Jnteresse. – Bernstorff yndede Opholdet i Berlin, og da hans Broder senere udnævntes til Gesandt ved det preussiske Hof, byttede han med ham, forlod Gesandtskabsposten i Vien og drog til Berlin, i Januar 1817. Allerede i April 1818. opfordredes han til, at træde over i den preussiske Statstjeneste, og Maaneden efter gjentoges denne Opfordring. Dog Bernstorff vilde i denne vigtige Sag ikke handle selvraadig; ubetinget overlod han sammes Afgjørelse til sin Herre, Kongen af Danmark. Denne ædle Fyrste vilde nødig miste sin trofaste Statstjener; men han vilde heller ikke afholde ham fra et saa ærefuldt Kald og en saa stor Virkekreds; han bifaldt derfor denne hans Overgang i Kongen af Preussens Tjeneste. Bernstorff reiste derpaa til Holsteen, for personlig at tage Afskeed med sin Konge, som uforandret vedligeholdt sit allernaadigste Sindelag mod ham. Umiddelbart efter at have faaet sin Afskeed, traadte han over i preussisk Tjeneste som Geheime Stats- og Cabinets Minister og Chef i Departementet for de udenlandske Anliggender. Kort efter modtog Bernstorff af sin nye Monark den sorte Orns Orden, medens Keiser Alexander af Rusland til samme Tid smykkede ham med den høieste russiske Orden, nemlig den af den hellige Andreas, som et Tegn paa sin høie Tillid. Bernstorffs Forretningsførelse i den preussiske Stat har været og er anerkjendt som hæderfuld, saavel i det Enkelte, som i det Hele. Men lidt efter lidt begyndte hans Virksomhed at blive afbrudt af heftige legemlige Lidelser. Et arveligt Onde, Gigten, anfaldt ham hyppigere. Dog selv fra Sygesengen styrede han Forretningerne. Allerede i Aarene 1824 og 1826 yttrede han det Ønske, at trække sig tilbage fra Forretningslivermen den store Tillid, der sattes til ham, og hans strenge Pligtfølelse holdt ham endnu tilbage. 1830 besøgte han flere Bade, blev heftig syg og vendte halvt helbredet tilbage til Berlin, hvorhan paa ny tog fat paa Arbeidet. J Foraaret 1832 gjentog han sit beskedne Ønske, at turde trække sig tilbage fra det offentlige Liv, sin Afskeed fik han vel ikke, men da en Embeds-Eftermand udnævntes, fritoges han for alle Forretninger. Den 10de Marts 1833 fik han første Gang et Anfald af Slagflod; dog kom han sig noget igjen, og i Sommeren 1834 foretog han sig en Reise til sin elskede Hjemstavn, Kjøbenhavn. Efteraaret f. A. vendte han tilbage til Berlin, hvor et nyt Slagflod overfaldt ham den 18de Marts d. A., og den 28de f. M. døde han i sit, næsten fuldendte 66de Aar.