Viborger Samler, 1780-04-10
Mandagen den 10 April (Fortsættelse af No. 14) en dermed vil jeg ikke lade mig nøie, at jeg kun gjerne seer Verden og finder den skiøn, benytte vil jeg mig ogsaa af dens Anskuelse, og den deraf opkommende Følelse af dens Skiønhed. - See, Guds usynlige Væsen, hans evige Kraft og Guddom lader sig her see, Ach! jeg hører den, denne giennemtrængende Røst - Himmel og Jord udraaber den lyde lydelig. Dig, min og alle Tings Fader, dig at søge og at finde, var fra Ungdommen af min redelige Bestræbelse, Ofte sad jeg i den stille Midnat og vilde overbevise mig om din Tilværelse. Jeg læste Troende og Tvivlere; læste med længselfuld Forventelse, og haabede nogensteds at faae fat paa et ret uovervindeligt Beviis, at Du var til. Træt af den Forsken kastede jeg mig i Hvilens Arme; begyndte om Morgenen igien, og havde gjerne inderlig og med Graad anmodet enhver, som mødte mig, og som jeg talede, at han ville troe mig, om han kunde, Vel mig, at jeg som Dreng allerede var indtaget for Verdens Skiønhed! Den, den var det, som ledede mig til Skaberen. Jeg fandt det naturligere at troe, at den havde ogsaa en Stiftere, Vel følte jeg endnu bestandig, atjeg ikke kunde føre dette Beviis til den høieste Vished; men mit Hierte interesserede sig for Gud; det ville have et Væsen, som det takkede for al denne Skiønhed, og længtes inderlig derefter. Da ilede jeg paa enhver skiøn Foraarsdag i den aabne Natur, besaae Verden ret derpaa, forsamlede alle dens Behageligheder her omkring mig, og forvandlede dem til salig Følelse. Naar da Hiertet var ret proppet fuld af deres Nydelse, saa opløftede jeg mine Øine til Himmelen og følte styrket Troe paa Gud. Han er, han er, siger endnu i dette Øieblik saa min ganske Siel her midt iblandt alle den fornyede Naturs Salligheder, og vel dig, at han er, Skierm skal han være dig og Skiold, Han, saa undsigelige Skiønheders Stifter, kan og vil gjøre dig lykkelig. Din Skjebne, din Bestemmelse maa engang herliggjøre ham, ligesom hans skiønne Verden. Møder dig ikke nu allevegne hans vise Magtes og hans hellige Godheds An Anskuelse? Ak er du først kommet til Troen paa hans Tilværelse, saa er Veyen til Overbeviisning om hans elskværdige Storhed og Fuldkommenhed kun et Skrit. Skue mod Himmelen, mod Himmelen, hvor saa mange tusinde Verdener svære; der bliver ret Guds Ære fortællet! Dog Jorden er din Boeligshuus, den er dig meere bekiendt, efterdi du daglig gaaer omkring derudi. Betragt dens ophøiede Bygmester i alle den sammes veldædige Jndretninger, og see ogsaa, naar det Onde skeer i samme, hvor han giør det igjen godt. Nu hengiv dig ham med Redelighed og Troeskab, Ær ham og elske ham. - Stifteren af saa mange Skiønheder kan. ikke andet end ogsaa velsigne dig, Velsigne med alsin Barmhiertighed, saa vidt din Natur er i Stand, til at tage derimod. Aldrig kan han ganske forglemme dig, Verden kunde ellers ikke være saa skiøn - O! saa opliv da ganske mit menneskelige Hierte med Tillid paa dig, du Fader og Gud, Her her iblandt dette Korn, for den ganske Natur, opløft du mig frimodig til dig Din Nærværelse omgive mig, din Kierlighed igjennemtrænge mig, og enhver Følelse af samme blive himmelsk Sallighed for mig, Midt i Soelskin maa alle mine Tvivler nedlægges, og med et glad Mod maa jeg anfortroe dig min Tilværelses Indretning, du, som vidste saa under skiønt at indrette den ganske Verden, All til hvilken fortreffelig Fuldkommenhed vil du føre dine fornuftige Skabningers Bestemmelse! De søgte, fandt og elskede dig i det, som du allerede gjorde for dem; hvad vil du engang endnu giøre for dem, for af dem endnu tydeligere at blive beskuet, endnu hierteligere elsket? See, derfor haaber min ganske Siel paa dig Ved Ved dine Hænder, hvilke skabte saa megen Skiønhed, vil jeg friemodig indgaae i enhver Afdeeling af mit Liv, i hvilken min Skjebne fører mig. Fuld af Mod vil jeg være i alle Farligheder, og derhos stedse see paa dig som Stifter og Behersker af det ganske. Og fik jeg tilsidst det Vink, at forlade denne Verden med alle dens Skiønheder, se skal den Tanke paa den Tid endnu tilfredsstille mig, at det Vink kommer fra dig, og at du aldrig skal føre et Væsen, som gjerne var blevet en Betragter af Verden, og derved Troende paa dig, ud af Beskuelse og Nydelse af alle Skiønheder, men meget meere til sin Tiid lede det til Beskuelse og Nydelse af høiere Sallig heder. Paa det dette Haab kan blive ret stærkt i mig, vil jeg her allerede, saa længe jeg kan, skue og nyde. Jeg vil ingen saligere Fornøielse kiende, end denne, at beskæftige mig med Naturens Betragtning. Saa siger mit Hierte mig, at et Liv tilbragt under saadanne Beskæftigelser er det værdigste, den meest menneskelige Forberedelse til enhver anden Tilstand, som din Godhed endnu bereder mig i det skiulte Tilkommende. Dette ville jeg dog alligevel ikke kunde tænke, dersom jeg ikke ganske og aldeles beslittede mig paa Dyden. Derfor skal Verdens Beskuelse ogsaa gjøre det Jndtryk paa mig, at jeg midt under dens Skiønheder ogsaa viser Hiertets Skiønhed. Det vilde dog være bedrøveligt, om jeg som Menneske var den øvrige Skabning saa ganske uliig! Er da ikke Mennesket just den eneste Skabning, som kan betragte og beundre Naturens Skiønhed, Og han skulle ved sin Nærværelse vanære Skiønheden i det Ganske, da hans heele Væsen meget meere viser, at han ved egen Fortreffelighed først skulle give den sammeme sin Fuldkommelse, Nei jeg vil ved anholdende Betragtning over Verden lære at give mit Sindelaug Værdighed og mine Handlinger Orden. Mit Liv skal og saaledes blive et skiønt Ganske som den. Jeg seer den allevegne herskende Godhed i Naturen, og denne skal nu ogsaa blive den Hoved=Regel, hvorefter jeg tænker og handler. Reen i Henseende til mig selv, og som Menneske=Ven vil jeg vandre hen over Jorden. Velsigne vil jeg, ligesom Naturen, saa meget jeg kan. Dertil vil jeg sætte alle mine Kræfter i Virksomhed, jeg vil gribe enhver Leilighed, som frembydes, og den ubudne vil jeg rive til mig, for ret hyppig at tegne mit Liv med menneskelige Handlinger. En Ven vil jeg inderlig elske, vil trykke ham med Fortroelighed til mit Hierte, vil læse ham hans ædle Ynsker af Øinene, og bidrage til deres Opfyldelse saa meget, som jeg formaaer; jeg vil ikke skye Opofringer for ham; jeg vil følge ham igiennem Farer, og, naar han da har overstaaet dem, lægge mig op til hans Barm med deeltagende Glæde. At duer hos mig, vil han da sige, og saa elsker mig, derved bliver den skiønne Verden endnu skiønnere for mig. - En Fiende vil jeg søge at vinde; Haand og Hierte tillige vil jeg byde ham; jeg vil bevise ham smaa og store Ting til Gefal, paa min Røst, i mine Øine, af min Jver for hans Velgaaende skal han blive det vaer, at jeg meener det redelig med ham. Om Fornærmelse vil jeg ikke tale længe med ham, men vel længe og meget om det Gode, som vi nu igjen med forenede Kræfter ville stifte for andre. Morgenrøden, naar Nat=Stormene ophøre, og den nye Dag under os igien sit fredelige, midde Lys, vil jeg altid styrke mig i min Forsonlighed. - Den Dy Dydige skal ved mig ikke blive forledt til nogen uædet Gierning, opmuntret, høist opmuntret, antændt af mig til endnu høiere Dyd skal han blive. Jeg vil gaae frem tet ved hans Side, vil vise ham hans egen Elskværdighed, gjøre ham min Agtelse synlig og lære ham ganske at erfare Retskaffenheds Løn. Miskiendelse, Utak og Bagtalelse, Tryk og Forfølgelse skal han ved min Side oversætte sig; han skal erkiende sit eget Hiertes bifald for den skiønneste Lov, den stille Overbeviisning at have handlet retskaffen, for den fornemmeste Betaling derfor. Saa saae jeg Dagen, naar den i Morgenstunden allerede var skiøn, ved Middags Tiden ofte formedelst en mild Vesten ind blive endnu yndigere, og tænkte derhos, at man kunne gjøre ogsaa en ædel Mand endnu ædlere De Feilende vil jeg paa en stille Maade fore tilbage. Jeg vil sætte mig derimod, naar man til deres Forbedring intet vil giøre, uden at man paa en gruesom Maade udelukker dem fra Livets Nydelse. Bebreidelser skulle de ikke høre af mig, men vel Anledninger til at lindre sig de nødvendige Følger af deres Feiltrin. Føle skulle de det ved mig, at man er saligere, naar man gjor ret. Naar det da lykkes mig at lede dem tilbage paa Dydens Vei, og de takke mig derfor, saa vil jeg erindre mig de taknemmelige Følelser, som jeg, da jeg engang i den mørke Nat reiste og foer vild, indtil jeg kom til de steile Strandbredde af en Strøm, havde for Maanen, da den stod op og viiste mig, hvor nær jeg var i Dødsfare Finder jeg paa min Vei en Mand, som Gud efter hans Tanker lader det gaae hiertelig godt, og han er derved glad og fornøiet, saa skal intet Menneske være i Verden, som derover inderligere skal glæde sig med, end jeg. Aldrig vil jeg, ved at opvække Frygt hos ham, gjøre Hinder i hans Lyksaligheds Nydelse. Viise vil jeg ham, hvormeget Godt han har annammet, og hvorledes han ret menneskelig skal anvende det. Synge og ubilere vil jeg med ham. Det har jeg lært af Lærker og Nattegaller, hvilke ogsaa, naar Veiret er klart og varmt, synge og jubilere med hinanden. (Resten følger: Gravskrift. Som Glandsen af den klare Soel Er skiult af Skye paa Himlens Poel, Saa skiules under disse Fiel En salig Mand, hans jordisk Deel Af Den i Livet. Velædle og Velærværdige, nu i Herren hensovede, Hr. MATTIAS BERING. Forhen værdig Sognepræst for Nør=Omme og Breining Meenigheder. Föd i Tyregodlund Præstegaard d. 9 Nov. 1726. Faderen var Hr. Hans Bue, Sognepræst for Tyregod og Vester Meenigheder. Moderen, Mad. KAREHom LEr Deponeret fra Colding Skole 1744. Tog Examen Philosoph : 1745, Sustinerede Examen Theologicum 1749. Blev kaldet til Præst 1757. Indgik kierlig Ægte Forening med Veldydædle Jomfrue Christiaar Man Brask Paa Lintorp 1759. Med hende avlede Han 8 Börn, 1 Sön og 7 Döttre, Af hvilke 5 Döttre med Moderen efterleve. Var i Ægteskab 20 Aar, I Embedet 23 Aar. Udgik af Verden ved en sagte og salig Død d. 19 Febr. 1780. Til Slutning sættes disse Ord: Far vel ol falig Bering! Din Siel er kommen ud fra Jord Ind i en Himmel-Væring, Nyeheder.