Jyske Efterretninger, 1773-07-09
Det er unægteligt, at Ladhed hos en Deel af vore Omstreifende bliver at ansee, om ikke just som en Hoved saa dog som en Vi=Aarsag til deres Tryglerie. Men disse tjeg er forsikkret derom udgjøre skiønt en anseelig, saa dog en mindre Deel af vore Betlere, end man i Almindelighed forestiller sig. Tiggere paa Landet kunne henføres til tvende Klasser: Enten ere de boesatte, og have et vist bestandigt Tilholdsted, eller ikke. - Underdem af den første Klasse regner jeg og deres Børn; de sidste ere egentlig de saa kaldede Løsgængere. Disse, naar de ingen Mangel have enten paa Helbred eller Lemmer, og ikke for en billig og i Egnen, som de hiemsøge, gangbar Løn ville tiene, burde uden af Skaansel straffes efter Lovens 3. 19. 16. og seenere derom udgangne Kongelige Forordninger. Men med de første derimod har det en langt anden Beskaffenhed: De ere boesatte og Fæstere enten af matriculerede eller immatriculerede Huuse (thi heele og halve Gaardmænd, Boelsmænd og Selveier=Huusmænd, endskiønt Nøden mangen Gang haardt nok trykker dem, saa skamme de sig dog gemeenlig ved at trygle.) Hine derimod ere af en ganske anden Tænkemaade: De ansee ikke Betlerie som noget, der er skammeligt for dem, men holde det saa godt som for deres lovlige Kald, og betragte derfor deres Fæstebreve næsten som Kaldsbreve eller som Octrojer paa at trygle; thi hvorledes, sige de, skulde de ellers kunne svare Konge og Husbond. Jeg agter ingenlunde at agere Talsmand for Betlere; thi ingen kan meere, end jeg, ønske dette Ukrud enten udryddet af Landet, eller forandret til gode Planter: Men dog kan jeg derhos ikke nægte, at det kommer mig jo forat deres Foregivende har nogen Grund. Thi da den allermindste Part af berørte Husfæstere have saa megen Jord til deres Huse, som kan besaaes med i Tønde Korn, og nogle ei engang 1 Skieppe Udsæd, og samme Jord tilmed er af den sletteste Art, da de have Kone og Børn, da Levnetsmidler nu ere stegne og opdrevne til de høyeste og tilforn uhørte Priser, da enhver af den Aarsag holder saa faa Folk, som nogenlunde mueligt, og opsætter det ey alt for uundgængelige Arbeid til de forventede bedre Tider, da de af saadant et Huus skal aarlig give 1 a 2 Rdlr. i Landgilde foruden de ordinaire Skatter, da Extraskatten, der i det mindste beløber til ligesaa meget, endelig maae herud, saa længe de have noget at hælde deres Hoveder til, og en Pialt at skiule sig udi (thi for kan de jo ikke ansees som uformuende;) og endelig, da deres Fæstebreve, som de enten tilforn have havt eller, efterat Hoverie=Forordningen udkom, have (saafremt de ey vilde giøres huusvilde) maattet beqvemme sig til at imodtage med de betingelser, man vilde foreskrive dem, forbinde dem til at gjøre en Ugedag til Hove, og da samme oven i Kiøbet er ubestemt saa at de vide hverken Dag eller Stund, naar Bojeren, Ros kommer, ja da Ugedagen mangen Gang spares fra Vinteren til Sommeren, som er den Tid, da Stakler, som kunne og ville arbeyde, kunne have den beste Fortieneste, saa er det ei vanskelige at begribe, at det er saadanne umuligt at underholde sig selv. Bør de da at vansmægte af Hunger Ney det var Synd. - Eller skal man, for at gjøre Pinen kort, slaae dem ihiel for Dørene (som et lystigt Hoved skiertsviis raadede, da han blev adspurgt om den Sag?) Nei det gaaer ikke heller andet var alt for haardt. - Nu hvad da? - De bør kommes til Hielp - det er kristeligt og billigt - men af hvem og hvorledes: Efterdi ethvert Sogn efter Forordningen af 24 Sept. 1708. ste Deelen grunde sig, bør underholde sine egne Fattige, saa hvorpaa de seenere føyede Allern. Anstalter og Anordninger stør maatte det første Spørsmaal synes let at afgiøre, og saa godt maal reyse sig herom, dersom det angik de Fattige i Kiøbstæder som overflødigt. Der kunde og, efter mine Tanker, ingen Tvivlsne. Men da her ikke handles om disse men allerne og Betlere paa Landet, saa seer jeg vel forud, at min Meening, dersom jeg vover at aabenbare den, vil finde en heftig Modsigelse, og at mange blive udraabt som kiættersk og urimelig. Dog man tillægge den hvad Prædikat, man lyster - det er mig lige medegodseyere saavel fra de Fattiges Pleye, som fra de fleste andre ges. Jeg er ikke uvidende om, at Lovene undtage de Hr. Jor get, dersom kuns noget godt og nyttigt derved maatte foranlediborgerlige Pligter og Byrder, og det er en besynderlig Lykke for dem, ikke allene i denne men endog fleere Henseender, at den gjort til Rom i Keiser Trajans Tiid, har ogsaa næsten hidindtil Forordning, som en gammel Skribent *) fortæller os at være været antagen som en Stats=Maxime ved det Danske Hof. Denne skylde vi uden Tvivl og Anstalterne for de Fattiges Væsen, paa Landet; thi ellers havde man vel ikke i 4 Kongers Tid forgiæves arbeydet derpaa, da det imidlertid er gaaet med vore Betlere, ligesom det fordum gik med Jfraels Børn i Ægypten: jo meere man ved Hoffet bemøyede sig for at formindske deres Antal, jo fleere bleve de. Førend jeg derfor vover at fremsætte mine Tanker, nødes jeg Plin lib. 6. ep. 19. Candidatos (honorum) patrimoni tertiam partem conferre jussit in ea, qve sölo continerentur, deforme arbitrarus (ut erat) honorem Petituros, urbem Italiamqve non pro patria, sed pro hospitio aut sta buld, qvasi peregrinantes, habere. 20 & de til at indskyde mig for den naturlige billighed, og maae denne kuns blive Dommer, saa frygter jeg ingenlunde for at tabe Sagen, naar jeg paastaaer, at ikke alle, men ikkun den allermindste Part af Almisselemmerne i de fleste Sogne bør ansees som sammes egne Fattige, der af dem bør forsørges. Man erindre sig her, hvad jeg allerede oven for har anmærket og vore Landsbye Tiggere sc. at de ere Fæste Huusfolk a. hvilke tilligemed deres Børn (og disse saa godt som fra Svøbet af) tilhøre deres Hus hond. Nu sætter jeg, at en Proprietær ejer udi et Sogn en halv Snees slige forarmede Huusmænd med en stor Sværm Børn, en anden og den 3die Lodsejer ligesaa, skulde da de øvrige Sognefolk efter billighed være forbunden til at fødde og opfødde disse for dem, Var det ikke i saadant Fald at befrygte, at de Velhavende inden kort Tid derover vilde blive til Staadere, og selv komme til at trænge til Almisse, og hvo skulde da underholde dem. - Disse Fattige ere jo deres Husbonders Fattige, og det maaskee i meere end en Henseende, sc. ey allene fordi de ganske tilhøre dem, men endog fordi de maaskee kan have virket det meste til deres Fattigdom. De tilhøre ikke Sognet, men hænge ganske og aldeles af deres Husbonders Nik, som og eene have Nytten af dem. Naar Sognet har opfødt saadanne, indtil de naae den Alder og Styrke, at de kan giøre nogen Tieneste, saa kommer Huusbonden nok ihu, at de tilhøre ham. Haver nogen uden Godset, endog af dem, som have givet det meste til deres Anderholdning, uden hans særdeles Tilladelse vovet at tage nogen af dem i Tieneste, viser han sit Herredom paa den kraftigste Maade, og lader dem endog i den travleste Tid snappe væk lige for deres beste Velgiøreres Næse. Langt fra, at jeg tør sige, at Husbonden heri giør Uret; thi Drengen burde jo efter Lovens 3. 14,6, ikke allene uden sin Husbonds Forlov ingen Tieneste have taget paa andet Gods, men endog efterkommet sin Skyldighed med at give aarlig Husbondhold 2 Lod Sølv, lad være den heele Løn derved havde gaaet i Løbet. End meere: dersom slige engang ville være frie, maae de jo søge deres Frihed hos Husbonden og ikke hos Sognet, og altsaa ere da disse Fattige udisputeerlig Husbondens og ikke Sognets. Men tilkommer nu Husbonden allene Nytten af dem, saa medfører jo billighed, at han og bør have Uleilighederne, det er : han er forbunden frem for andre at tage sig dem at i deres Nød og Mangel, og bør ikke da at kaste Byrden af sig paa Publikum, men undsee sig ved at giøre sine til Kostgængere hos andre, og sig selv derved til et stort Almisselem i Staten, der saavidt med god Føye kan sige vor Herre er 2 Ros ter: Hvadsomhelst J have gjort imod disse mine Mindste, det have J gjort mig. Men burde nu Husbonderne have disse Fattige paa deres Lod, saa følger, at alle de øvrige, som intet Husbondhold have, dersom de i 2 Aar bestandigen have havt Tilhold i et Sogn, blive at ansee som Sognets egne Fattige, der af samme bør nyde den fornødne Undsætning, ligesom før ommældte af deres Husbonder. Men hvor tage vi Brød i Ørken, at disse kunne mættes eller hvorledes er det mueligt, at en Husbond kan være i Stand til i disse dyre Tider at forskaffe saa stor en Mængde ham tilhørende Betlere fornøden Underholdning: Brød for mange Penge vilde jo ikke blive nok til dem, naar enhver dog ikkun fik noget lidet. Denne Jndvending vil jeg ufeilbar faae af vore Philipper, og jeg bør derfor ikke lade den ubesvaret. For da nu saa hastig som mueligt at sige mine Tanker derom, saa efterlader jeg at tale om Sognernes egne Fattige, eftersom den Sag (saafremt ovenmældte billige Reduction gaaer for sig) lettelig vil finde sin fuldkomne Rigtighed. Jeg indrømmer da gierne, at, naar en Proprietær skulde tage saa anseelig og billig en Andeel i de Fattiges Pleye, det da synes at ville gjøre et kiendeligt Hul i Korndyngen. og følgelig tillige i hans Kasse. Jeg nægter og ikke, at det jo i sær i Førstningen vilde blive meget emfindtligt for dem, som endog til de mindste borgerlige Byrder hidindtil næsten aldeles have været ubevante, at bøye Halsene under saadant et Aag, som hverken deres Fædre eller de selv indtil denne Dag have baaret. Men med Tiden vil de nok blive mindre vælige, og jeg for min Part søger ingenlunde at sætte dem i ufornødne Bekostninger, men vil skaane deres Kasse, saa vidt mueligt er. Og hvor gierne ønskede jeg tillige, at see Øvrigheden sparet for at gjøre det uangeneme Skridt, som Reskriptet af 5. Mart. 1734 paalægger den i Henseende til de Uvillige, og det i sær af den Aarsag: eftersom Taxation og Exsecution, saa vel de passe sig i Skatters Paalæg, saa stridige ere de imod Almissers Natur, saa at de strax ophøre at være det, de skulde være, saa snart de ved saadanne Midler skulle bringes tilveye, at jeg ikke skal tale om, at saadan Taxation vilde efter Omstændighedernes Forandring blive meget ubestandig og foranderlig. Ved riige Almisser allene at ville hæmme Betlerie, er forgiæves; det vil i saadant Fald snarere forøges, og Almisserne selv blive en Opmuntring og Støtte for Ladhed, eftersom alt jo fleere og fleere vilde med Tiden ikke finde sig ilde ved at lade sig enroullere iblandt de Fattiges Tal til Ødelæggelse for Almissegiverne selv. Skal da dette ikke skee, maae her 7 Rd findes paa andre Raad, som tilligemed Almisserne maae anvendes: her maae tænkes tillige paa Arbeyd for Almissenyderne: her maae Veye anvises og Midler forskaffes alle dem, som kan bestille noget, til at aftiene, om ikke heele Almissen, saa dog det meeste eller i det ringeste noget deraf. Hvert Huus, som i saa Maade nyder Almisse, kan da blive baade sin Husbond og sig selv, ja med det samme Staten nyttig, og Almissen altsaa ikke spildt, men vel anvendt. Og da Husbonden i Extra-Skattens Opbørsel best skal kiende sine Fattige, saa er det og at formode, at han best er i Stand til at bedømme saavel Arbeydets Natur, enhver bør beskikkes til, som Arbeidernes Beqvemhed. J modsatte Fald, samt hvis jeg ikke forestillede mig ved en større Vidtløftighed i denne paradoxe Afhandling, end jeg selv i Begyndelsen havde ventet, allerede at have overskredet Grændserne, falden nogle Læsere besværlig, og betaget Rummet i Avisen for fornøyeligere Efterretninger, skulde jeg gjerne efter Muelighed have været til Tieneste. Nullestrup i Aalborg Stift. den 17. Jun. 1773. Stephans Liberius Reine. Pera ved Constantinopel den 17. Maji.