Aalborg Stiftstidende, 1835-09-01
De store Statsonder, der ere Følger af Underslæb, Bestikkelser og Nepotisme, og om hvis Tilværelse man desværre kun altfor ofte bliver mindet, kunne ikke andet end opvække Bekymring og ædel Harmen hos den, der elsker Retfærd og Ærlighed og føler varmt for Fædrelandets Tarv. Det gjælder her nemlig ikke blot om Statens Pengetarv, men ogsaa omden offentlige Moral. Jntet er derfor naturligere, end at Fædrelandsvennen ønsker, saavidt det staaer til ham, at bidrage til at standse dem. Kan nu en saadan Ven af Fædrelandet skaffe sig fuldgyldige Beviser for dette Slags Uredeligheder og Misbrug og lader han sig ikke, af ilde forstaaet Medlidenhed, afholde fra at bringe dem for Dagens Lys, da er han - forudsat iøvrigt, at hans Bevæggrunde ere rene - en Hædersmand, der fortjener sine Medborgeres Agtelse og Tak og der maaske ofte gavner Staten meer end den, der skjænker Penge=Capitaler til det Offentlige; thi Redelighed er Statens bedste Capital. Det kan hænde, at en saadan Mand har fuld Vished om den begaaede Uredelighed og at han troer at kunne bevise den, men at Beviset dog glipper ham. Han fortjener ligefuldt at agtes, selv om de borgerblige Domstole skulde nødes til at stemple ham som Æreskjænder; ja der kunde tænkes saa vigtige Tilfælde, at det kunde være fortjenstligt, at udsætte sig for saadanne Følger, selv om man fra Begyndelsen, forudsaae, at Beviset ikke kunde føres. Vi forudsætte i alle disse Tilfælde en aabet Færd, - hvad enten der nu vælges en Angivelse for Øvrigheden eller en Meddelelse til Medborger gjennem Pressen. Men, unde man spørge, skulde ikke ogsaa andre, mindre aabenlyse Midler her være tilladelige? De Afleste af dette Slags Uredeligheder og Misbrug ere indhyllede i saa dybt et Mørke, Sagerne saa kunstigen indrettede, at det falder yderst vanskeligt, for Domstolene at føre Beviser for deres Tilværelse; vil de da ikke Ukrudet, overladt til sig selv, udbrede sig frodigen og omsider ikke kunne udryddes: Skulde det da her, hvor det gjælder om at modarbeide det Slette, ikke være tilladt f. Ex., at angive det offentligen uden at nævne de Paagjældende ved Navn, men dog saaledes betegne dem, at hele Publicum en sten strax vilde forstaae, hvem der var meent, eller snart vilde faae det at vide af dem, der kjendte Nøglen dertil, Vilde ikke en saadan Fremgangsmaade bringe de Skyldige, der endnu havde Undseelse eller Frygt for den offentlige Stemme, til for Fremtiden at afholde sig fra Brøden, og afskrække Andre, som maatte være i Færd med at betræde samme Bane: Jeg svarer Nei - og mine Grunde ere følgende Fremgangsmaaden er for det første forkastelig at den Grund, at man ligesom fra et Baghold angribet En, der ikke kan forsvare sig, eller for hvem Forsvatret bliver yderst vanskeligt. Vilde den, der paa saadan Maade uskyldigen blev angrebet, fremtræde med let Forsvar, saa vilde i mange, maaskee i de fleste Tilfælde den modsatte Virkning indtræffe af den han tilsigtede; thi den kun altfor almindelige Hang til Mistanke vilde faae Næring deri, at han følte sig truffen. For den, der var skyldig i den mindre Brøde, men blev beskyldt for den større, vilde det ogsaa hvære forbundet med store Vanskeligheder at fralægge sig Mistanken for denne sidste. Overalt er intet vanskeligere end et Forsvar mod uklare og ubestemte Beskyldninger, hvorfra Angriberen let kan trække sig tilbage, naar han finder det tilraadeligt. Denne Maade at angribe paa har dernæst det Misligge ved sig, at Henpegningerne, hvor tydelige Forf. end har søgt at gjøre dem, dog letteligen at forskjellige Læsere tydes forskjelligt og paa forskjellige Personer, hvorved der altsaa er stor Anledning til at Uskyldige mistænkes, selv mod Angriberens Villie. Heller ikke maa man oversee, at Begrebet og Vished hos de fleste Mennesker er meget ubestemt. Kunalfor oste tages en vis Grad af Rimelighed udiedet af almindeligen udbredte Rygter eller af andre lusikkre Kilder, derfor. Kun altfor ofte slutter man, fra een urigtig Handling til flere hos samme Person. Saaledes kan selv den, der ikke vil gjøre Uret, let komme til at krænke sin Medborgers Agtelse. Men, bliver en saadan Fremgangsmaade almindelig, og det bliver den let, naar Exemplet gives, især naar dette skeer, ikke af unavngivne Pasquillanter, men af Forfattere, der have Krav paa Agtelse, da er Døren vidt aabnet for Ondskab og Hevn til, tvertimod bedre Overbeviisning, at berøve den retsindige og ædle Mand hans Agtelse, noget af det Kjæreste, han eier, og hvoraf hans Virksomhed i Livet og i Staten saa væsentligen afhænger, - Døren aabnet for den letsindige Dadler, der ikke overveier, hvad det har at betyde, at legge med en anden Mands gode Navn og Rygte. Man vil maaske indvende, at den Retsindiges Rygte ikke lider ved Bagvaskelse, eller at den i det Mindste ikke vil vare længe, inden den almindelige Dom om ham igjen vil forandres; men Erfaringen lærer, at en ærlig Mand i længere Tid kan være mistænkt, og en kortvarende Berøvelse af Medborgeres Agtelse kan ofte have skadelige Følger for den agtværdige Borger og hans Virksomhed) Vist nok vil den nævnte Fremgangsmaade kunne virke til at afskrække fra de paatalte Uredeligheder, men mon ikke en slig Fremstilling af Beskyldninger uden al Beviisførelse, ved den skadelige Jndflydelse, den maa have paa Borgernes Sands for Æren, vil medføre Onder, større end dem, man vil raade Bod paa Hvor langt bedre vilde det være, naar man ikke ligefrem kan fremføre sin Anklage, at man, uden tal Hentydning til bestemte Personer, levende skildrede Lasten og dens fordærvelige Følger. Den moralske Borgersands vil derved styrkes, og de Paagjældende vilde ogsaa da have Leilighed til at overføre Skildringen paa deres egen Færd. Aabent vil jeg tilstaae, at nærværende bemærkninger ere foranledigede ved og sigte til den Artikel som Nepotismen, som Hr. Overlærer Hage har leveret i Kjøbenhavnsposten Nr. 182 og 183. Jeg forudsætter, at de i Artiklen omtalte Tilfælde ikke ere fingerte, men at der ved samme er peget den paa bestemte Handlinger af bestemte Personer; det kan nemlig ikke være Forf. ubekjendt, at hele Byen saaledes har forstaaet ham, og jeg skjønner derfor ikke rettere, end at han maatte have opklaret sen saadan Mistydning, hvis den fandt Sted. Hensyn til Forf. personlige Caracteer fordrer at forudsætte, at han har eller dog troer at have fuld Vished om de af ham paapegede Handlinger, hvor Man tænke sig f. Ex., at et Valg til Deputerer vanskeligt det end er at fatte, hvorledes han er kommen til denne Vished. Jeg føler dyb Foragt for udem, der kunne gjøre sig skyldige i saadanne Handlinger, og denne vil naturligvis være desto større, jo vigtigere og anseeligere den Paagjældendes Stilling i Staten maatte være; men jeg kan alligevel, en efter det, som ovenfor er udviklet, ikke andet end mis e billige denne Fremgangsmaade, først fordi det er en skjult Maade at angribe paa, en Maade, der berøver den Angrebne Leilighed til at forsvare sig for Publicums Domstol, dernæst fordi den som Exempel kan virke til en Tilstand, hvor Borger=Æren, der maa og skal være hellig, bliver til Leeg for Letsind, Ondskab og Hævn. Men til offentligen at fremsætte og forsvare min Paastand, dertil er jeg især ledet ved den Omstændighed, at Forfatteren til hiin Artikel er en Mand, der ellers hylder liberale Grundsætninger. At illibefrale Mænd benytte sig af skjulte Veie, Baghold og hadefulde Jnsinuationer, er i sin Orden, men for den sande Liberale bør disse og lignende Midler være forhadte. J dennes Skjold maa aaben og ædel Færd være Valgsproget, hvorimod saadanne, som at Hensigten helliger Midler, at Ræven maa fanges med Rævelist" og hvad de smukke Tallemaader ellers hedde, billigen burde overlades til de Trællesindede, der trælle enten for Stormands Gunst eller Smaamands Gunst, for Egennytte, Herskesyge eller Forfængelighed. Pligt og ikke Lyst bød mig ved denne Leilighed at tale. J. F. Schouw.