Jyllandsposten, 1840-06-02
Danmarks Jnstitutionsdag - festligholdtes med et freidigt Haab i alle vore jydske Kjøbstæder og paa adskillige Steder endog i Landsbyer, hvor den mere og meere synes at finde Jndpas. Den er Nationens Festdag, og vil som saadan stedse vinde i Betydning. Den alderstegne nu hedengangne Konge gav os den; hans Minde vil derfor paa denne Dag stedse velsignes af Landets tro Undersaatter, og det saameget mere, som hiin Konges egen Hjertes Drift tilskyndede ham til dette Skridt, som man vil vide indflydelsesrige Mænd endog ivrigen skal have fraraadet. Afgjort er det, at Aaret 1831 for Danmark stedse vil blive at betragte som Udgangspunktet for den aandelige Udvikling, som i politisk Henseende mægtigen maatte bidrage til at indgyde Landets Borgere den rette og tydelige Bevidsthed om det Nyttige i Almeenaandens Opvækkelse, som, forinden denne Tid, henlulledes i den ubegribeligste Dvale, der ei kunde have andre end de skadeligste Følger for det Hele, idet Lunkenhed og Ligegyldighed for Landets Jnteresser og det offentlige Liv for en stor Deel var Skyld i, at der blev skaltet og valtet efter Behag med saameget, hvorom Pressen den Tid ei udtalte sig eller gjorde Almeenheden bekjendt. Man fristes derfor til at falde i Forbauselse ved blot at betænke, at Folkets Uvidenhed i de offentlige Anliggender blot for 10 Aar siden gik saavidt, at Patrioten Lornsen i sit Skrift over Forfatningsværket i Slesvig=Holsteen, et Ste siger: at Statens Finantsforvaltning er en saadan Hemmelighed for Almeenheden af Statsborgerne, at man endog er i Uvished og Statsgielden beløber 45 Millioner eller 126 Millioner Rthlr." Ja forbauses maa man, hvorledes Pressen i dette Mellemrum har udfoldet sine Spalter, imod hvad man deri tidligere saa sparsomt saae overantvordet det Offentliges Bedømmelse. Og denne stedse fremadstræbende Attraa og Trang til offentligen at udtale sig over Regjeringsværket vilnu ingen Magt kunne standse, om end endnu flere Jndskrænkninger og Straffe blive paabudne end de allerede emanerede, hvorpaa den daglige Erfaring desværre nu frembyder saa sørgelige Exempler, at man neppe kan holde Tal med de Actioner, ethvert liberalt Blad for Tiden er belagt med, uagtet endog Tugthuusstraf, ja Livsstraf, som Skrækkebilleder, true Publicisterne. At sidstafvigte Jnstitutionsdag, i Betragtning heraf, kun maatte opvække smertelige Følelser, idet det glade Haab stedse maatte holde sig til en vordende Fremtid, som engang vil skinne over Danmark, dette sporedes overalt, men at Dagen, som gik denne nationale Dag forud, med ildevarslende Rygter beængstende skulde afgive Bekræftelse om de Uroligheder, der i Landets Hovedstad havde fundet Sted i Anledning af nye hidindtil i Landet ukiendte Actionsordrer, dette kunde ei andet endopvække Frygt og Tvivlraadighed blandt Borgerfolket, som nu desværre hvert Øieblik i Hovedstadens Gader kunne vente lignende nye Opløb og Tumulter der maaskee til andre Tider ei saa let lade sig med Politistokkene forhindre. Det maa derfor smerte enhver sand Fædrelandsven at erfare, at Regjeringens sidste Forholdsregler – i Anledning af de Forhandlinger, som i Hovedstadens hæderlige Trykkefrihedsselskab fandt Sted, ved den af Publikum senere for Dagen lagte Opinionsyttring have foranlediget et saadant Røre hos Landets forskjelligttænkende Jndividuer, at man næsten overalt fra dette Øieblik af kan befrygte, at Adskillelse og Parti aand derved vil opstaae, som neppe vil have gode Følger og som man tidligere, til Held for Landet, intet Udbrud fandt af, hvorvel det liberale og servile Parti længe med Haardhed og tildeels Bitterhed, dog stedse med Maadehold, have bekæmpet hinanden. Debatteringen af Trykkefrihedspetitionen i Hovedstaden gav alt saa det første Stød til at saadanne Meningsyttringe senere gave sig tilkiende, ifølge de skeete Actionsordrer, som uundgaaeligen maae afføde Separation og hemmelige Selskaber, da Talefriheden ved dette Mødes Forhandlinger har faaet et Banesaar, som ei saa let vil kunne lægges. Hvad der endvidere mægtigen vil bidrage til at oppuste den ulmende Glød, det er den Berlingske Tidendes plumpe Udfald paa hele den liberale Presse i Anledning af de Anskuelser, som denne med Hensyn til det Passerede har udtalt, naar hiin Tidende" endog tør debittere saadan Paastand, at mange til en friere Udvikling af alle Samfundsforhold førende Forholdsregler, som laae i Kongens Plan, maatte standse, da det var at befrygte, at det ubesindige Parti (naturligviis det liberale), der i Kongens Tronbestigelses Øieblik logrede for ham, for strax paa Stedet at fremkalde de Reformer, som i ethvert Tilfælde vilde kræve en Tidlangs modne Overveielse og Forberedelse, saaledes var Aarsag i, saasnart det erfaredes at Kongen ikke vilde følge den af samme betegnede Vei, at man antog en fjendtlig Characteer imod ham. Men saadant Paasagn af Servilitetens Kæmper er harmopæggende for enhver Ven af Sandhed, som kun med Foragt skuer ned paa de Smigerord, hvormed man troer at blænde Fyrsten og Dennes Omgivelser. At den liberale Presse i Tronbestigelsesøieblikket var nødsaget til at omhandle og fremsætte alle for Landet gavnlige Jndretninger og berettiget til at vente alle de Reformer successive indførte, som stemmede overeens med Tidernes Tarv og det hele Folks Velvære, dette var saa aldeles i sin Orden, at den modsatte Fremgangsmaade ei engang lod sig tænke, da saadan Undladelse kun vilde kunne forklares som utidig Tilbageholdenhed eller krybende Feighed, hvilken Fremgangsmaade Kongens egne Ord i de første Dage efter Tronbestigelsen endog umuliggjorde, idet han afgjørende erklærede sig for Sandhedens Ven. Havde derfor en saadan Bekjendelse af Kongen ei fundet Sted og han ligeledes ei havde erkjendt sig for en varm Ven af Trykkefriheden, men derimod fra Begyndelsen af viist sig utilbøielig til at gaae ind paa Folkets Ønsker, havde de liberale Blade sikkerlig ogsaa udtalt sig, om ogsaa i det Væsentlige som nu skeet er, dog muligen paa en anden Maade. Men Hr. Redacteur Nathanson bilde sig jo ikke ind, at han kan udgrunde, hvad der har standset Kongen i at udføre sine Planer, thi en Anskuelse som den er aabenbar altfor vrang, at Fyrsten her skulde have ladet sig lede og styre alene af Bladliteraturen og ei af den indre Overbeviisning, om hvad der tjener til hans Folks sande Tarv, thi en saadan Paastand var i Sandhed ydmygende for Regenten, om den var sand, da alt Folket, selv i Tilfælde at den liberale Journalistik aabenbar skadede den gode Sag, dog ei burde undgielde for sammes mulige Ubesindighed. Et Lands Fyrste, og især den enevældige, uindskrænkede Souverain, maa fra et høiere Standpunkt lade sig bestemme til sine Handlinger, han maa med sin Tanke omfatte det store Hele, veie saavel hvad det ene som det andet Parti kan fremføre til Landets Bedste, og derefter skride til Udøvelsen af det Regjeringsværk, som han anseer for det rigtige, i hvor vanskeligt dette unægteligt er for den Enkelte. Men vee Land og Folk om krydende Smiger, ord hos Fyrsten skulde gjøre Udslaget, om Servilitetens bukkende Tienere havde første Stemme, om Vendekaaber og tvetungede Statsmænd skulde formaae at sætte Regjering og Folket i Oppositionsforhold til hinanden, saa Tvedragt og Splid opslog sin Bolig hos det forhen saa fredelskende Folk, thi da var først den Elendighed fremkaldt af sin Dvale, som i sin Udvikling vilde kunne føre til de største Onder for et Land, nemlig til Borgerkrig, som desværre her altfor let vilde opløse den Stat, hvis Skrøbelighed iforveien ei taaler nye Stød. Det maa derfor være enhver Borgers redelige Ønske, at ingen Revolutioner eller Oprør maa komme over Landet, idet man kun med Rædsel kan tænke sig den Dag oprinde, hvor man, istedetfor Politimagt, maatte benytte det sværere Skyts til at adsplitte sammenløbne Menneskehobe. Nei, Haabet ville vi vende fremad. Christian VIII. vil sit Folks Lykke, han vil dets Held! Dette maa være vor Overbeviisning, derpaa maae vi trygt stole. Han har givet os Anviisning paa Landets Stænderforsamling, han veed, at Petitionsretten staaer Folket aaben, han vil ved næste afgjørende Forsamling begrunde Landets fremtidige Vel og give det en efter Tidens Fordringer passende Forfatning, overeensstemmende med den, hvorved han lykkeliggjorde Naboriget. Øieblikket til at handle ligger nu aabent for alt Folket; der er derfor aldeles ingen Tvivl om, at man ogsaa her i Provindsen vil følge Øboernes priisværdige Exempel, ved Petitioner fra alle Kanter til Stænderforsamlingen at anholde om en garanterende Forfatning, som vil kunne sikkre Landets Undersaatter, en tryg og rolig Tilværelse i Staten. Mange Ønsker hørte man i denne Anledning yttrede sidste 28de Mai; gid derfor at denne Dag til næste Aar maatte blive helligholdt med samme Glæde, som Nordmandens 17de Mai. Fra tusinde og atter tusinde Læber vilde da Christian VIII. modtage den Jubel, som endnu ingen dansk Konge har hørt opsende fra de danske Vange, og usletteligt vilde Historiens Aarbøger opbevare hans dyrebare Navn! Motiveret Giensvar.