Jyllandsposten, 1839-07-30
De unge Ægtefolk saae vi ellers den Dag meget lidt til – overalt, vil jeg tilstaae, var Jagttagelsesevnen samme Dag noget sløv og uvirksom. Vel bemærkede jeg dem flygtigt ved Frokostbordet; men ikke, omde nød synderligt. – Da jeg savnede dem, gik jeg udi Haugen - ikke for at lede efter dem, men jeg fornam nogle visse Kiendetegn paa mit sædvanlige Tilfælde Clairvogance, og desaarsag gik jeg ud i det Frie, for uforstyrret at kunne have mine Syner. Der var i en fjern Krog af Haugen eller Lystlunden en Løvhytte, som jeg havde udseet til, deri at ville giennemgaae min Paroxysme. Men som jeg bøier Løvhanget tilside for Jndgangen, saa seer jeg gjennem en lille Aabning i Bladene de Rygifte siddende derinde. At hendes ene Haand var skjult i hans den ene, at hendes Hoved hvilte op til hans Bryst - det var altsammen i sin Orden; det frapperede mig slet ikke. Ligesaalidt forundrede det mig, at de hyppigen anbragte de gængse Pronoming possessing "Min" og "Dine, saavelsom og de meget brugelige Adjectiva evig og uendelig. Jeg skulde derfor ganske rolig have overladt dem til deres grammaticalske Øvelser og indbyrdes Underviisning, hvis hun ikke pludseligt havde afbrudt disse lærde Lectioner med det, af et rørende Øiekast op til den Evigelskede ledsagede Spørgsmaal: "Hvad skal der blive af Juliane, stakkels Søster!" - Den unge Mand tog hende under Hagen, bøiede sit Hoved, kyssede hende ømt, og sagde - eller snarere declamerede, og det saa langsomt, at jeg i den Tid gjerne kunde opremse Lindgreens Tirade om de syv Churfyrster - Min - eie - gode - Kone! - Første Capitel. Otte Aar for Brylluppet. Majolen beskuede med brændende Blikke sine egne delige Producter, da ogsaa jeg tog disse i Betragtning paa den vakkre Landeiendom "Tidselholt. Bladene vare friske, smukke, og af bedste Bonitet; og Blomsterne af samme Beskaffenhed. Men iblandt disse tiltrak mig især tvende, rigtignok indenlandske, som der Jeg skylder Sandheden - den jeg helst følger, saavidt det er passende – at tilstaae: at dette Capitel er gjennemseet, rettet og forbedret af min Fætter, saaledes, at jeg ikke kan kjende det igjen, og naar jeg ikke vidste bedre, maatte jeg troe, at han havde forfattet det selv heelt og holdent. Jmidlertid nærer jeg det Haab: at Læseren lettelig vil adskille mine forstandige og ædruelige Grundideer fra Pastorens phantastiske Jndklædning. ellers aldrig er meget ved, nemligen: de to Jomfruer, Juliane og Wilhelmine, paa bemeldte complette Hovedgaard. De vare Aflæggere af Theodore (ogsaa kaldet Justitsraadinde Petersen, den første 14, den anden 12 Aar gammel. Naar jeg her siger Blomster, saa mener jeg egentlig Knopper, som ere nær ved at springe ud, og i dette stadium tiltale de mig altid stærkest. - Jeg kom hændelsesviis til at belure dem i Haugen ved meeromnævnte Herregaard. De tvende Rosenknopper befandt sig ved Siden af hverandre, blandt flere Blomster, og vare i Arbeid med at binde Ønskeknuder af Hviinstraae. "Jeg faaer ham, sagde den Ene. "Nei, jeg faaer ham, sagde den Anden. "Ja, lad os nu see ad, sagde de Begge. Og see Juliane havde knyttet de feile Ender - Wilhelmines vare heldigt forenede. "Ah!" raabte hun hjerteglad, jeg faaer Ferdinand." – "Tag ham saa!" sukkede Søsteren; men, – her omfavnede hun den Anden derfor kan Du gjerne blive ved at holde af mig." Jeg er ikke overtroisk, men jeg troer dog stærkt paa Varsler, og jeg følte mig fast overbeviist om: at Wilhelmine Petersen i Tiden vilde blive ægteviet til Ferdinand Skov, som nu rigtignok ikke var andet end Student; men for hvem der vare gode Udsigter, eftersom hans Fader havde Gryn, og Sønnen var eneste Arving. Som jeg nu staaer og morer mig over disse tog Rosensblommer, og deres fremspirende Kjærligheds blomster, saa er der En, der hvisker mig i Øret: "Naar Skov taler den Ene, saa tag Du den Anden!""Ja - hvad for en Anden?" svarer jeg. "Det er jo ligegyldigt, siger Fætter - for det var ham - "Juliane har blaa Øine, og Wilhelmine brune, det er hele Forskjellen." – "Jeg skal tale det i Betænkning, siger jeg, og det har jeg ogsaa gjort, men da en saa vigtig Sag ikke kan overlægges for nøje, og bør betragtes fra alle Sider, inden man tager nogen Bestemmelse: saa fortrøster jeg mig endnu ikke til, at skride til endelig Afgjørelse. (Fortsættes.) Om Latinskolerne i Jylland. offentlige Blade og navnlig i Aarh. Stiftsavis læstes for nogen Tid siden den Efterretning, at man alvorlig var betænkt paa gjennemgribende Forandringer i det lærde Skolevæsen. Der taltes paany om Skolers Nedlæggelse, til hvilke henregnedes de i Randers, Horsens og Colding, samt om første Examens Henlæggelse under Skolerne og, og Jndsenderen har opfattet det rigtigen, et udvidet Cursus ved Skolen, der kunde træde istedetfor Eægmen philologicum. Hvad nu det Første angaaer, da synes et løseligt Blik strax at kunne fatte det Hensigtsmæssige saavel for det Almindelige i, at hine Skoler gaae ind, naar det ansees rigtigst, at formindske Latinskolernes Antal, som ogsaa for hine Communer, da disse derved ville erholde en ikke ringe Hjælp til deres Borgerskolers nødvendige og til Tidens Fordringer mere svarende Omdannelse. Men hvad det Øvrige angaaer, da forekommer det Jndsenderen med mange Flere høist tvivlsomt, hvorvidt denne Foranstaltning vilde være gavnlig. Vel er det mere end sandsynligt, at, om denne Forandring skeer, Forfatningen ved de lærde Skoler vil faae en for disses Fremblomstren nødvendig og gavnlig stænderisk Form, og det gamle Skoleraad vaagne til nyt Liv, hvilket vilde foruden meget andet Godt ogsaa navnligen gjøre Vilkaarligheden og Eensidigheden hos Rector, hvor samme yttrer sig, mere uskadelig, end nu er Tilfældet, da kun Rectors Mening, ligemeget om denne er rigtig eller urigtig, ene høres og æskes paa høiere Steder med Hensyn til Skolens Anliggender. Det er fremdeles at formode, at kyndige og af Rector uafhængige især yngre Mænd, der staae Tidens Fordringer nærmere end de ældre, ville blive om ikke Examinatorer saa dog Medlemmer af de vordende Examinationscommissioner for de enkelte Skoler. Men væsentlige Anker vilde ei undgaaes. Det har været og er endnu en grundet Klage, at vort Skolevæsen i det Hele ikke noksom letter den frie og uafhængige Aand, der bør besjæle Videnskabsmanden, Adgang til de unge Hjerter, idet det aandelige Ledebaand ved Skolerne i Reglen er for stramt og neppe nok slappes tilbørligen ved Universitetet; og hvor meget mere vilde dette ikke blive Tilfældet, naar Skolen fik Magt til at afholde hiin Examen og et udvidet Cursus, Det har ofte været yttret af kyndige Mænd, at vore Embeds=Examiner vilde blive mere tilfredsstillende fra det sande videnskabelige Standpunct, dersom de henlagdes under Mænd, der stode udenfor de docerende Professorers Række; hvorfor da gjøre et Tilbageskridt, med Eægmen artium, ved at unddrage det fra Mænd, der i Reglen hverken nære Mening for eller imod Examinanden, og lettere ere frie for den Eensidighed og Hængen ved Smaating, hvortil den enkelte Lærer saa let henfalder i sit Fag, Man vil gjøre Overgangen til Universitetet mindre skadelig paa denne Maade; men i Sandhed Overgang maa jo skee, bliver da Faren mindre og Fristelserne færre, fordi de Dimitterede blive Østkysten af Jylland vilde endda have de nødvendige Latinskoler, naar Fredericias Skole vedblev, Bestkysten turde maaskee endnu ønske een Skole til1/3 eller 1 Aar ældre? Er det maaskee de Yngste eller ikke snarere de Ældste, der dimitteres, som i Reglen svigte Videnskabernes Fane, Det bør ikke oversees, at Mange uden Kald og Lyst føres af denne Vei og derfor falde fra, medens de Kaldede først ret studere, naar de føle sig fri ved Universitetet; det maa ikke oversees, at for disse Sidste kan den lette Examen philologicum ansees som et passende Pusterum, i hvilket den Unge kan see sig lidt om i den nye Verden, som aabner sig for ham, førend han atter anstrænger sine Sjælekræfter til den alvorligere Eægmen philosophicum, Hvorledes blev det endvidere muligt at tænke sig nogen Ensformighed i Examinandernes Bedømmelse, naar her examineres mildt og lemfældigt, hist strengt og skarpt? Eller skal dette offentlige Stempel have en Betydning, liig Nul, med Hensyn til Anbefaling til Huuslærerpladsers eller Stipendiers Erholdelse for de Mange, der ikke ved egne Pengemidler kunne forsætte deres Cursus, Hvorhen vil man vise Privatisterne, der, under duelige og nidkjære Læreres Veiledning, altid lettere kunne dannes til selvstændigt Studium, Mon til Rectorerne, deres naturlige Uvenner, Eller skulde billighed og Retfærdighed ei fordre, at disse, som hidtil, bleve examinerede i Kjøbenhavn? Naar det endelig hedder i ovennævnte Blade, at der skal sørges for dueligere Lærere ved Skolerne, da synes dette heelt underligt. Thi for duelige Lærere har man vel ogsaa forhen sørget, efter Tid og Omstændigheder; eller vil man derved antyde, at Jngen, der som Adjunct eller Overlærer ved Stridssyge eller Uvidenhed har viist sig uduelig til at blive Rector, herefter, alene for Anciennitetens Skyld, skal opnaae en saadan Plads, Jndsenderen havde ventet, at Kyndigere end han, vilde have taget sig af en efter hans Mening vigtig Sag, og derved have fremkaldt nogle Discussioner derover, paa det at den ikke uden videre skulde sættes i Værk, men, da hidtil Jngen, saavidt han veed, har talt offentlig mod hiin paatænkte Foranstaltning, og han intet Navn har, der kan give hans Betragtninger videre Vægt, ønsker han meget, at de Dygtigere ville afhandle denne Sag, medens han underskriver sig en Skoleven.