Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-12-29
Herved opgaaer et nyt Lys for Mennesket om sin Bestemmelse: det føler nu, at det er bestemt til ikke allene at tragte efter det Behagelige eller efter Lyksalighed; men tillige at give det Fornuftige Fortrinet, og modsætte sig enhver Lyst til det som behager, naar denne ikke er fornuftig. (Dette er saa tydeligt Menneskets Bestemmelse her i Jordlivet, at Erfaringen lærer: at et Menneske aldrig bliver straffet her i Verden med et udvortes Onde fordi det handler umoralsk, men blot fordi det handler ufornuftigt; den kloge Forbryder, naar han blot rigtig bruger sin Forstand og betænker alle Omstændigheder, kan slippe godt igiennem Livet; og blot indvortes eller i sin Samvittighed straffes han da for sine Laster. Ogsaa lærer Erfaringen, at Naturen straffer den Dydige og den Lastværdige lige haardt for enhver urigtig Brug, af deres Fornuft.)Med alt dette vilde dog Tilfredsstillelsen af Menneskets Drift til Lyksalighed, og altsaa dets eget Vel blive dets eneste Formaal og tilsyneladende Bestemmelse, naar ikke en anden Betragtning om Menneskets Natur og Tilstand i Jordlivet fremstillede sig for dets Siæl, nemlig at Mennesket er ikke allene; at det staaer og maae staae i Forbindelse med andre Væsner af samme Natur, som det selv; ved denne indbyrdes Forbindelse kunde det umueligt gaae godt, naar hvert Jndividuum vilde blot tænke paa sit eget Vel, altid foretrække det for andres, og aldrig bekymre sig om deres Bedste. Men ganske ubekymret for andres Vel kan Mennesket ikke heller blive; derfor er sørget ved den menneskelige Naturs Jndretning selv; thi Menne skeet er begavet af sit Væsens Aarsag med en sympathetisk eller deeltagende Følelse; men som hos eet Jndividuum kan være stærkere eller svagere end hos et andet, og som bevirker at Mennesket tager Deel i sine Medskabningers Glæder og Lidelser og finder en Lyst til at befordre hine og formindske disse, naar ikke dets Egenkiærlighed lægger nogen Hindring derfor i Veien. Mennesket kommer desuden efterhaanden let til den Jndsigt: at dersom alle Mennesker vilde i alle Tilfælde bestandig tilsidesætte deres Menneskekiærlighed for deres Egenkiærlighed, saa vilde der opkomme en almindelig Fiendskabs-Tilstand iblandt Menneskene, som vilde have en almindelig Ulyksalighed til Følge; da saa det ene Menneske maatte i utallige Tilfælde være det andet imod, og hele Menneskelivet vilde da opløse sig i en alt fortærende Disharmonie. Fornuften maae derfor atter komme til Hielp, og ligesom ved det, der blot angaaer det enkelte Menneske selv, ikke blot see paa det Øieblikkelige; men tillige paa det varige Behagelige, saaledes ogsaa ved hvad der angaaer en Forening af Mennesker ikke blot have det enkelte Menneskes Fordeel for Øinene; men tillige paa hvad der vilde giøre en saadan Forening den meeste Fordeel; den maae saaledes efterhaanden udtænke visse Regler, som alle Mennesker maatte følge, naar de ville giøre sig Haab om, at en almindelig Lyksalighed kunde fremkomme, og ethvert enkelt Menneske saaledes ogsaa skulde blive lykkelig. Ligesom Mennesket i det første Tilfælde kan bruge sin Friehed til efter Behag enten at følge Lysten eller det Fornuftige, saaledes staaer det i dette Tilfælde ogsaa i dets Magt at følge sin egen Fordeel eller det Almindeliges Fordeel, og ligesom det i det forste Tilfælde maae agte sig selv naar det fulgte det Fonuftige, saaledes føler det, at det i dette Tilfælde maae agte sig selv naar det følger det Ædle, eller den Opoffrelse som det Almindeliges Vel udkræver. Naar det seer andre Mennesker handle saaledes, saa kan det ikke heller andet end agte dem, og da Medfølelsen leder Mennesket af Naturen til at ønske andre Menneskers Vel, saa bliver denne Følelse af Agtelse forbundet med en Følelse af Kiærlighed; man agter ikke allene saadanne Mennesker, man elsker dem ogsaa.) Dette er altsaa en nye Bestemmelse for Mennesket, det skal ikke allene være fornuftigt, men tillige være ædelt. 14. Hvilken ophøiet Plan fremstiller sig ikke nu for Menneskets Forstand, som er lagt af den uendelige Aand for det menneskelige Liv. J den menneskekige Natur er nedlagt en uimodstaaelig Tilbøielighed til Lyksalighed; den sandselige Verden, tilbyder sig at ville tilfredsstille den; men Fornuften træder imellem og advarer om ikke at modtage dens Jndbydelser uden i Overeensstemmelse med sine Love. Hiertet eller den sympathetiske Følelse paaminder og ikke at tilfredsstille denne Tilbøielighed paa sine Medskabningers Bekostning. Fornuften afgiver Forestillingen om hvorledes alle Menneskeer burde handle imod hinanden, naar de skulde blive saa lykkelige paa Jorden som mueligt. Menneskene faae saaledes Jdeen om noget som staaer Lysten imod, om almindelige Regler for det Fornuftige og det Ædle; det billiger sig selv naar det følger disse Regler, fordi det indseer, at naar ikke alle Mennesker ville følge dem saa bliver Menneskeslægten ikke lykkelig, og altsaa ikke heller det enkelte Menneske. Det føler hos sig en eiendommelig Kraft til at modsætte sig Lysten, eller Friehed til at vælge imellem Fornuften og Lysten. Det holder sig selv for at være dydigt, naar det erklærer sig for det første, men det indseer ogsaa, at det hverken eren nødvendig Følge, at det bliver lykkeligt her i Livet fordi det handler fornuftigt i Henseende til de Handlinger som angaae det selv, eller ædelt (ved at opoffre sin Lyst for det Almindeliges Vel, og følge saadanne Regler hvorved dette kan bestaae) med Hensyn til de Handlinger, som angaae andre, og det opdager nu, at dets Bestemmelse her i Verden er ikke at blive lykkelig, som dets Tilbøielighed synes at anvise det: men at blive dydig, som dets Fornuft anviser det; eller at der er anviist det en moralsk Bestemmelse. At vi have af Naturen en moralsk Følelse, eller at vi kun billige os selv naar vi handle fornuftigt og ædelt og ikke lade Lysten raade viser, ligesaavel som den Jndsigt, at den almindelige jordiske Lyksalighed lader sig kun opnaae paa denne Maade, at det er Skaberens Hensigt med Menneskene at de skulle være dydige og moralske Væsner. (Kan nu noget Menneske, som har fattet disse Sandheder i al deres Klarhed, og giort sig en rigtig Forestilling om Jorblivets sande Beskaffenhed, tvivle om at en usynlig Viisdom, en moralsk Lovgiver er dets Aarsag. Man maae beklage det Menneskes svage Forstand, som ikke føler sig herom overbeviist.) 15. Ved at erkiende denne sin Bestemmelse gaaer der et stort Lys op for Menneskene om deres Væsens Høihed og Fortrinlighed; som fri Væsner føle Menneskene sig væsentlig adskilte fra Naturen; denne er underkastet Love, som et aandeligt Væsen har foreskrevet den. Mennesket derimod er bestemt til at være sin egen Lovgiver; det er vel sandt, at de Love, som det foreskriver sig, ere vel i Grunden det Væsens, som har indrettet Jorden, og anviist Menneskenaturen sin Bestemmelse; og som Mennesket meere har at opdage end at give sig selv; men Mennesket føler dog, at det staaer i dets egen Magt om det vil følge dem eller ikke; det er sandt, at i Henseende til den physiske Natur eller til sit Legeme er Mennesket ikke et frit Væsen; men underkastet bestemte Love, ligesom den hele øvrige Natur. Det er ikke heller at afgjøre hvorvidt Mennesket, just fordi det er et physisk Væsen, er istand til at bruge sin Friehed, og at modstaae den Lyst, som fremkommer ved den indvortes og udvortes Sandseligheds Paavirkning, og de forskiellige Arter og Grader af de Tilbøieligheder hvori Lysten (eller denne Attraae til det Behagelige) opløser sig; men det er vist at Mennesket kan giøre det i en meget høi Grad, og jo stærkere det tiltroer sig at kunne gjøre det, jo mere tiltager ogsaa dets Evne dertil. Den Harmonie, som finder Sted imellem den moralske Følelse, som er indplantet i Menneskets Natur eller den billigelse og Misbilligelse, som det giver sig selv efter sine Handlingers Beskaffenhed, og imellem den moralske Plan, som er udkastet for Menneskelivet opvækker Ahnelsen hos Mennesket selv om at det er beslægtet med Guddommens Natur, at det er som dannet efter dets billede og at Mueligheden staaer aabent for det til at nærme sig til den med en større Lighed ved stedse bedre at fatte og frivilligere at underkaste sig den moralske Plan, som Verden er underordnet. 16. Har derfor Mennesket kun hidindtil betragtet sig som en organisk Kraft, hvis Bestræbelse gaaer ud paa at overvinde og underkaste sig den sandselige Verden, saa indseer det nu, at det har som aandeligt Væsen den langt høiere Bestemmelse, at overvinde sig selv og underkaste sig den almindelige moralske Orden, som er foreskrevet Verden; derved bliver Mennesket værdigt til at træde ud af den sandselige Verden, som er en Kampens Tilstand, og at blive Medlem af en aandelig, hvor al Kamp hører op, og hvor den fuldkomneste Harmonie vil blive herskende, thi det Sandselige er af den Natur, at Væsnerne, som ere det underkastede, ikke kunne giøre nogen Tilvæxt, uden at det ene tager fra det andet. Derimod er det aandelige af den Natur, at det kan voxe og udvikles, uden at andre Væsner derved berøves noget. (Man erkiender af alt dette det Store i det menneskelige Livs Anlæg for at give os en moralsk Dannelse: Pligten vises os strax og tydeligt men Fordelen af dens Opfyldelse blot dunkelt og i Frastand. Dog kunne allene de store Anlæg til Moralitet i den menneskelige Natur bringes til Udvikling ved Hielp af en religiøs Beskuelse.) 17. Hvad skal da Mennesket være for en Skabning, eller hvad er dets Bestemmelse i Jordlivet? det skal ikke være for bestandig en Beboer af denne Verden; thi det er bestemt til at døe og ofte har det kun en føie Tid til at leve paa Jorden; og det er i dette Stykke ikke raadig over sin Skiebne. - Det skal ikke blive her fuldkomment lykkeligt, og ikke engang blive det i nogen megen høi Grad thi uagtet det vel er bestemt til at nyde mange Glæder i Livet og endskiønt det i en vis Grad vel er Herre over sin Lykke, saa er det dog bragt i saadan en Stilling i Jordlivet, at det ikke kan undgaae mange Lidelser, og at disse ofte kunne blive meget betydelige. – Det skal ikke blive meget tænkende og rigt paa mange Jndsigter; thi mange Menneskers Evner og de flestes Stilling i Livet er til Hinder derfor. - Derimod har Mennesket en dobbelt Bestemmelse i Livet, en physisk, hvorved det er underkastet Naturlove, saaledes som enhver anden Ting i Naturen, og betragtes blot som et Redskab, hvorved det skal gaae en physisk Udvikling igiennem, og ofte selv tiene til et Redskab for andre Væsners physiske Udvikling (de Mennesker som døe i den tidligste Barndom synes blot at erholde en saadan physisk Udvikling i Jordlivet) og for det andet en moralsk Udvikling, saa at det skal øve sig i at giøre en rigtig Brug af sin Friehed, at vælge imellem det Gode og det Onde, og at erklære sig for hiint (ikke blot at indbilde sig at man vil det, som saa mange giøre); virkelig at ville det Gode, det kunne, det skulle alle Mennesker efter deres Jndsigt om dets Beskaffenhed. Menneskets aandelige Evner skulle vel ogsaa udvikles her i Verden, i en høiere eller i en mindre Grad; men en Hovedbestemmelse kan, som sagt, denne Udvikling ikke være; thi en høi Grad deraf kunne mange Mennesker ikke opnaae; uvæsentlig vilde det ogsaa blive om vi vide noget meere eller noget mere eller noget mindre af det lidet og ufuldstændige vi her i Jordlivet kunne komme til at kiende og en rigtig Brug af Fornuften er vigtigere end et stort Forraad i Hukommelsen. Men vi skulle alle her i Verden danne vor Characteer; lære at bruge vor Eftertanke, at befinde os, at herske over vore Tilbøieligheder, at finde os i Jndskrænkninger og Modstand, at overvinde os selv, og give efter, at feire over vor Sandselighed og Egorme, at blive deeltagende i andres Skjebne, og at lære at opoffre Lysten for det Fornuftige og det Ædle Hvor meget fatteligere bliver ikke nu Jordlivets Beskaffenhed for os efter disse Betragtninger, Hvilket velgiørende Udseende faae ikke disse mangfoldige Lidelser og Gienvordigheder, som ere indblandede i det vi kunne ikke betragte dem anderledes end som velgiørende Paamindere, der idelig bringe os til, at vi befinde os og som vække os op af Sandselighedens og Egenkiærlighedens Beruselser. 18. Hvor denne Menneskelivets Jndretning er beundringsværdig, hvor Siælen ved at grunde overden maae tabe sig i en følelsesfuld Tilbedelse af den usynlige Viisdom, Alt er anlagt paa at holde Menneskets Aand i den moralske Sphære, hvori den skal uddanne sig til Evigheden. Dydens Løn viser sig tvivlsom, Forsynets Biestand uvis, Udødeligheden tilhyller sig i et Slør; Guddommen trækker sig tilbage i en vis Dunkelhed for de Dødeliges Blikke, for ikke at forstyrre deres Aander i Udviklingen af deres moralske Følelsers Reenhed. Hævede Du dig Du høie moralske Orden i Phantasiens Rosenlys for Menneskets Siæl, da vilde Dyden blive dens Attraae; men denne skal uformærket, men sikkrere ledes som Barnet, ledes til sin store Bestemmelse. Sielden opgaaer for den dette store Jdeal af Dydens Høihed og Skiønhed, i sin himmelske Klarhed, og ak! saa hurtigt fordunkles det af denne Verdens Taager; veemodsfuld foler Dydens Ven, Sandhedens Forsker i sit Hiertes inderste Dybhed, denne sin aandelige Naturs Svaghed. 19. Selv Lidelserne i Dyreverdenen blive os herved nu begribeligere; man begynder at indsee, at dersom Moralitet er den Betingelse hvorunder Lyksalighed skal finde Sted, at den ikke kan erholdes førend man har giort sig værdig til den, eller at naar der først maae foregaae en moralsk Udvikling hos en Skabning inden den kan blive lykkelig; saa kan ikke heller en reen Lyksalighed tilkomme Dyreverdenen; ogsaa dens Tilstand skal ikke være frie for Lidelser, at ikke Mennesket skulde ønske sig en saadan Tilstand, en Tilstand hvori en reen sandselig Lyksalighed fandt Sted. Dyre verdenen synes derfor at have maattet giort et Offer for Menneskeverdenen, maaskee denne maae ligeledes giøre et saadant for Væsner af en høiere Orden, som skulle lære og dannes ved at betragte dets Færsel; ved den mangfoldige Forbindelse og Combination af Hensigter, hvori alt det Skabte staaer, er dette ikke usandsynligt. Alt paa Jorden, alle levende Skabninger ere til Menneskenes Nytte, saaledes kunne vi ogsaa tiene høiere Væsner til en Gienstand for Forlystelse, Betragtning og Beskiæftigelse; dette vilde aabne nye Udsigter til en anden og vigtig Bestemmelse af Menneskelivet. (Man kan desuden heved bemærke: at hele Jordens Jndretning synes at have en anden Bestemmelse end blot for de synlige Væsner, som beboe den. Hvor mangfoldige og store ere ikke de Skiønheder, som ere udbredte over hele Naturen, hvorfor Dyret ingen Følelse har og som intet menneskeligt Øie har seet. Man tænke sig kun de pragtfulde Dyr og Planter, som opfylde Sydamerikas og Nyehollands Skove; de uhyre pittoreske Scener som de indeholde. Hvorfor har al denne Naturens Pragt og Herlighed saaledes fundet Sted til alle Tider, Maae man ikke slutte sig til deraf, at Jorden foruden at den er bestemt til et Opholdsted for Mennesker og Dyr, at den er tillige bestemt til Betragtning og Nydelse for høiere Aander. Jorden er til for Planternes Skyld, Planterne for Dyrenes Skyld; Dyrene ere til for deres egen, for hinandens og for Menneskenes Skyld; Menneskene ere til for deres egen Skyld, for hverandres Skyld og for – Vi see, at her mangle noget i Væsnernes Følgerække, et høiere Trin, som ikke Øiet, men Fornuften maae oplede.) Om Menneskets Bestemmelse for en tilkommende Tilstand. 1. Er man kommen til den Overbeviisning, at der er udkastet en moralsk Plan for Menneskeliver eller at denne sandselige Verden er underkastet en høiere moralsk Orden; saa har man ogsaa heri Beviset for Menneskesiælens Vedvarenhed og forestaaende Tilværelse udenfor Jordlivet; thi den Plan, som er lagt for Verden, forbliver her ufuldendet; og en nye Tilværelses Tilstand udkræves for at den skal komme til Modenhed. Planen er, at Menneskenes Attraae til Lyksalighed skal først sin de sin fuldkomne Tilfredsstillelse, naar det selv og tillige andre Mennesker tilligemed det følge i dere Handlinger, det som er Fornuftigt, og tillige de som er Ædelt, (eller de Regler, som maae følge naar Alles Vel og altsaa ogsaa det enkelte Men neskes Vel skal bestaae dermed); men da det ikke er mueligt for Mennesket med sin bedste Villie alle Tilfælde at erkiende det Fornuftige og de Ædle, og da det endnu mindre staaer i det Magt at formaae alle andre Mennesker til at indsee og følge det; saa kan det ofte møde, at det uagtet sin gode Villie og uagtet det just giør de som Menneskene burde giøre, naar det skulde gaae vel til paa Jorden, kan blive høist ulykkeligt, og ofte vilde det gaae det bedre, naar det ikke vilde tage Hensyn derpaa, men blot med Klogskab have sin Lyst og sin Fordeel for Øinene. Dette bliver saameget mere Tilfældet, som Verdens Aarsag har med Flid lagt mange Lidelser ind i Naturen, for at bevæge Menneskene til Eftertanke og for at befordre deres moralske Dannelse og for hvilke det dydige Menneske ofte maae blive et Offer, da det nu ligesaavel som de Lastværdige befinder sig i den nærværende Tingenes Orden. Da nu den Dydige maae saaledes ofte blive et Offer for sine Pligter, eller fordi det uden Hensyn paa sin Lyst underkaster sig den moralske Orden, som er foreskrevet Verden, saa maae der nødvendig være en anden Tilstand til, hvor den moralske Plan for Menneskelivet maae komme til sin Modenhed, og hvor den Dydiges Tilbøielighed til Lyksalighed skal tilfredsstilles i Harmonie med den moralske Orden. Hvad her levnes paa Jorden maae komme bag efter i en anden Tilstand. (F. Ex. 10 Landmænd boe sammen, naar de alle vilde holde Fred paa deres Jorder, og lade hinandens Eiendom uforstyrret, saa vilde det være til Gavn for Alles Vel; een underkaster sig denne Regel fordi han vil følge hvad der er det Rette; men de andre give efter for deres Lyst, og overtræde den; unægteligt kommer han til at lide derunder, især om han er den svageste. Skaberen skylder ham derfor en Erstatning.) 2. Der kunde indvendes, at naar Mennesket har denne Løn i vente for sin Dyd i en fuldkomnere Tilstand, hvorfor er da Kundskaben om den ikke bleven skiænket Menneskene, som en vis og uomtvivlelig Sandhed, men allene aabnet den som en høist sandsynlig Formodning og Ahnelse, som den selv maae forskaffe sig ved sine Undersøgelser, og som kun for et meget tænkende Menneske kan blive fuldkomment overbevisende? En saadan Vished maatte jo blive den bedste Spore for den gode Villie og Drivefiæder til Dyden. Svaret bliver: at en saadan Driveflæder maae netop Dyden ikke have, naar den ikke skal ophøre at være Dyd. Den er kun Dyd, saalænge en reen Agtelse og Følelse for det Fornuftige og Ædle bestemmer Menneskets Handlinger, hvilket er Skaberens Villie og Hensigt. Et fiernt Haab om en Belønning maae vel fremvise sig for Siælen som en Opmuntring; men bliver det alt for klart og levende saa bliver kun en anden Lyst af en anden Natur, Bye væggrunden til Menneskers Handlinger istedet for den det frasagde sig; man giver da kun sin Skilling bort paa Jorden for at faae en Dukat i Himmelen. Det Vise som det Store i Menneskelivets Jndretning og i den moralske Orden, giver sig herved tilkiende og maae ingyde os Ærefrygt og Beundring. 3. Vi ville tilføie hertil en anden Betragtning: det tilkommende Liv maae nødvendigt være skiult for Mennesket og altsaa beholde noget uvist for det for ikke at forstyrre dette i Nydelsen og Brugen af det nærværende. Vi see at denne Regel følges overalt i Naturens Jndretning: Vi see Dyrene virke paa Planterne og disse kiende dem ikke. Menneskene virke paa Dyrene; disse see og vel; men de have intet Begreb om vor Natur, dog er det dem tilladt at see Menneskene, da de ikke kunne begribe hvad de ere for Væsner. Den høiere aandelige Verden, Væsner, som ere opløftede over Menneskenaturen have efter al Sandsynlighed Jndflydelse paa vor Skjebne; men vi kunne ikke see dem; da vi ellers kunde kiende dem, hvilket vi ikke maae, for ei at forstyrres i vor jordiske Virksomhed; og det er os blot tilladt at aabne deres Tilværelse. 4. Saaledes opgaaer da et Lys for Menneskets Forstand om en nye Bestemmelse, som er anviisdet og som det maae erkiende for sin Hovedbestemmelse, nemlig Bestemmmelsen for det tilkommende Liv. 5. Der gives foruden denne Betragtning Grunde nok, som kunne vække Formodninger og hos Mennesket, at det er ikke blot bestemt for denne Verden og styrke det i Troen paa at en nye og fortsat Tilværelse forestaaer det: Thi allerede dets Selvfølelse og Selvbetragtningen leder det til den Erkiendelse, at dets egentlige Væsen er af en aandelig Natur, og forskielligt fra det Legemlige; da nu blot det Legemliges og det Sammensattes Opløsning og Undergang er det bekiendt, saa har det ingen Grund til at antage, at dets aandelige Væsen kan undergaae; derimod har det Grund til at antage om sig selv, at det er beslægtet med og egentlig tilhører en høiere Tingenes Tilstand og en aandelig Verden; thi der aabenbaret sig i den menneskelige Natur en uimodstaaelig Hang til det Usynlige og Overnaturlige. – Da allerede Erfaringen her i Jordlivet har viist det, at et levende Væsen kan giennemgaae flere Organisationer, (f.Ex. Jnsecterne); saa maatte Mennesket derved komme paa den Tanke, at dette vel ogsaa kunde være Tilfældet med det Selv, og at Døden er ikke noget andet end en saadan Omskiftelse. - Da hele Naturen er en bestandig Overgang fra Liv til Død og fra Død til Liv, saa maatte Menneskets egen Skjebne ogsaa synes heri betegnet. - Da en grændseløs Skueplads af Opholdsteder for Beboelse udenfor Jorden er viist Menneskene i det ubegrændsede Himmelrum, saa maatte Mennesket derved tænke sig, at den Bane er bleven det anviist, hvorpaa det skal rette sine Forhaabninger. – Men ere desuden Menneskene først blevne overbeviiste om at denne Verdens Jndretning er et Værk af en uendelig Fornuft, saa maatte al Tvivl betages, dem i dette Stykke; thi hvorfor dette Ønske om et varigt Liv, naar det ikke skulde opfylHvorfor denne Forudseelse af Dødens des, visse Komme, naar de ikke kunde overlade sig til den sikkre Trøst, at Døden fører til Livet? Hvorfor skulde Dyrene da allene besidde det Fortrin at være uvidende om deres Død? - Hvorfor denne tidlige Død hos saamange Mennesker, dette hensigtsløse Liv af en saa kort Varighed? - Hvorfor dette store Forraad af nedlagte Evner, og saa ofte saa liden Leilighed til at udvikle og bruge dem og endelig hvorfor de mange Lidelser i Menneskelivet naar der aldrig skulde blive Leilighed til Erstatning for dem – Man kan sige, at Tanken om et tilkommende Liv for Menneskene et uadskillelig fra Tanken om en alviis og algod Aarsag til Verden. Var der intet tilkommende Liv til, saa udkrævede Guds Godhed: at vi vare her i Verden blevne blot lykkelige Væsner og saaledes skabte, at vi ingen Hukommelse havde og derved ingen Kundskab om Tiden; thi Kundskab om Fortiden minder om Fremtiden; vi maatte da blot have levet i og for det nærværende Øiebliks Nydelse, saaledes som Dyret lever (see Sophrosyne 1ste Deel, Side 8184. Jeg ønsker at man vil eftersee dette Sted). 6. Men har man først engang fattet Forestillingen og en moralsk Plan, som er anlagt for Menneskelivet, saa bliver Troen paa et tilkommende Liv til en upaatvivlelig Vished, saa føler Mennesket i Erkiendelsen af denne Plan Pantet paa sin Siæls Udødelighed. Saa erkiender man at de fornuftige Beboeres Bestemmelse i denne Verden er ufuldendet, at der mangler meget væsentligt i Planen for Jordlivet, som først skal komme, og som ikke kan komme herpaa Jorden, saa fatter man hvorfor Driften til Lyksalighed, som er indplantet Menneskets Hierte, ikke skal finde sin Tilfredsstillelse her paa Jorden; at Lyksalighed først kan følge ovenpaa Dyden, og at det enkelte Væsen ikke kan blive lykkeligt, førend det Hele er blevet det. Bladene klemmes sammen imedens Knoppen udvikler sig, og først, naar denne har udviklet sig, fremtræder ethver enkelt i sin Flor og i sin Skiønhed (see Sophrosyne 1 D., 2932). Det Enkeltes Vel udgaaer af det Heles, og som den store Plan rykker frem fra Tid til anden til en stedse større Fuldkommenhed, saa voxer hvert Enkelt Væsens Lyksalighed; saa finder Dyden og Underkastelsen under den moralske Orden sin Løn (saaledes bliver Livets Lidelser og den tilsyneladende Mangel, at Driften til Lyksalighed ikke tilfredsstilles i Jordlivet, just Pantet paa Guds høiere Naade og Bestemmelse til Udødelighed. - Frydefulde Plan, som udbreder sig opløftende og straalende over den ubegrændsede Evighed. 7. Er dette din Bestemmelse Menneske, hvad maae da Formaalet være for dine Bestræbelser heri Jordlivet? Vist nok at nyde saa mange Glæder, som Du kan, forsaavidt disse Nydelser kunne harmonere med din Fornufts Fordringer og med dine Medmenneskers og Medskabningers Vel, Vistnok at berige og more din Siæl med saamange Kundskaber, som din Stilling og dine Evner her i Livet ville tillade dig at modtage; thi det er ogsaa din Bestemmelse i Jordlivet, at Du skal nyde sandselige og udvortes Glæder, og lære meget Behageligt og Nyttigt. Men dit egentlige Formaal skal dog være at underkaste Dig den moralske Orden, som er foreskrevet Menneskelivet, ved at beflitte Dig paa den rene og gode Villie, saa at Du baade over Dig i at betvinge enhver Lyst, som strider imod hvad der er Fornuftigt, og at opoffre enhver Tilbøielighed, som ikke lader sig forene med de Regler, som det Almindeliges Vel udkræver, at hvert enkelt Menneske maae følge. Kort sagt, Menneske, Dit rigtigste Formaal i Livet maae være, at blive dydig, din Bestræbelse for at blive lykkelig maae underordnes denne; og Tilfredsstillelsen af din Tilbøielighed til Lyksalighed maae Du udsætte indtil Du først har opnaaet det Formaal at være dydig, og forvente af Verdens moralske Lovgiver, som en tilkommende Løn for dine Bestræbelser og dine Opoffrelser. 8. Lader os fremstille for vor Forstand et Billede af et jordisk Væsen, som har gjort Dyden til sit Formaal for at det kan tiene os til en Prøve om vi have opnaaet dette Formaal og til en Opmuntring for at opnaae det. Det Menneske er dydigt, som for det første nyder de sandselige Glæder med Maade; det vil sige, som holder strax op at nyde dem, naar han indseer at det ikke er fornuftigt at nyde dem længere, fordi den fortsatte Nydelse vilde lede til skadelige Følger. - Som for det andet bestræber sig for at have den Magt over sine Tilbøieligheder, at de ikke formaae at forlede ham til noget urigtigt, det vil sige, ikke til noget, som enten i sig selv er ufornuftigt og altsaa væsentlig skadeligt eller til noget uædelt (eller som er til Skade for hans Medmenneskers Vel, og paa en saadan Maade at hans Fornuft maae misbillige det). - Som for det tredie søger at bruge sine aandelige og legemlige Evner, saagodt som det er ham mueligt, til Gavn for sig selv og andre, og bestræber sig for ikke at misbruge dem, og som giør det Gode med Hensyn til sine Medmennesker, ikke for timelig Fordeels Skyld, ikke for udvortes Ære, men fordi det i sig selv en godt og roesværdigt, som kan udøve de ædelste Handlinger, uden at de komme til Kundskab, kort sagt, den som har et reent Hierte. – Den er endelig dydig, som søger at lære at kiende saa godt som han formaaer det, det fornuftige Væsen, som har indrettet Verden, i alle Deele at underkaste sig dets Villie eller dets Hensigter med Menneskene; og som søger at giennemtrænge sit Hierte med taknemmelige og kiærlighedsfulde Følelser og med Haab og Tillid til denne sit Væsens Aarsag. 9. J hvormeget Mennesket imidlertid maatte lægge Vind paa at beherske sine Tilbøieligheder, saa maa dog denne Bestræbelse ikke gaae ud paa aldeles at undertrykke og udrydde dem, om det endog var mueligt; thi baade ere Tilbøielighederne i sig selv gode og nyttige, naar de holdes indenfor Fornuftens Grændser og tillige vilde Jnteressen for Jordlivet aldeles høre op, og vi vilde blive ganske uskikkede til at udspille vor Rolle paa denne Verdens Bane, naar disse Drivefiedre til vor Virksomhed ophørte. Saaledes maae den Dydige glæde sig over sine Medmenneskers Biefald; men dette skal ikke være den egentlige Bevæggrund til hans gode Gierninger. Men af dette Forhold imellem Tilbøielighederne og Fornuften vil det ogsaa blive en Følge at dette Jordliv er bestemt til at være en uafladelig Kampens Tilstand, indvortes som udvortes, da Tilbøielighederne ere at ligne med elastiske Springflædre, som Fornuften idelig trykker tilbage, og som ideligen igien trænge fremad. Menneskesiælen ligger her saaledes i Jordlivet i en dobbelt Kamp med Naturen og med sine Tilbøieligheder; eller med den udvortes og indvortes Sandselighed; mod begge kjæmper Siælen med Møie; men Beskaffenheden af den første Kamp minder om, at ogsaa den anden er grundet i Sandselighededen. 10. Den menneskelige Dyd vil altid saaledes blive noget ufuldendet her i Verden. Den bestaaer egentlig i Villiens absolute Reenhed og Godhed, eller i det alvorlige Forsæt, at ville giøre det Fornuftige og det Ædle, og dette ganske for fin egen Skyld; den som har denne rene og gode Villie, og som efter sin inderste Følelse hellere vil opfylde sin Pligt end tilfredsstille sin Lyst, maae være den moralske Lovgiver velbehagelig og kan for forvente at blive sat i en fuldkomnere Stilling, hvor en større Brug af Kræfter og en høiere Virksomhed kan blive ham betroet. 11. Den som har den absolut gode Villie er dydig, og er værdig til Guds Naade; men der kan gives en større og en mindre Fuldkommenhed i Dyden, som deels kan bestaae i en større Øvelse og Kraft i Villien til at modstaae Fristelserne, eller Lysternes Vildledelser, og deels i en klarere og fuldstændigere Jndsigt om hvad der er Fornuftigt og Ædelt. Naar kun Villien er god, saa kan en større moralsk Fuldkommenhed let erhverves i en høiere Tilstand. Men hvad Kraften angaaer til at modsætte sig Fristelsen, saa tilkommer det ikke Mennesket at undskylde sin Svaghed eller at frietage sig for Bebreidelser, dette maae være den Alvidende forbeholdet. For Mangel paa Jndsigt kan man undskylde sig selv; men ikke paa Mangel af Kraft til at bruge sin Friehed, desuden voxer denne Kraft jo mere man tiltroer sig den og jo mere man bruger den. (Den Religionslære, som betager Mennesket Troen paa sin moralske Styrke, er af alle den fordærveligste, og strider meest mod Skaberens Hensigt med Menneskelivet. Jngen har i høiere Grad tillagt Mennesket denne moralske Kraft, end den christelige Religions Stifter.) 12. Midlet for at styrke sin Villie til at giøre det Gode, er, foruden Kamp med sig selv og en indvortes Anstrengelse, tillige Bønnen. Henvendelsen af vort aandelige Væsen med Tanker og Følelser til den uendelige Aand er det Forbindelses Middel, som nærmer Mennesket og Guddommen, til hinanden; det er denne frievillige Henty else til den Kilde, hvoraf den moralske Orden er udgangen. Kun om sin Villies Styrke til at udrette det Gode skal man bede, ikke om at ville det Gode; thi dette staaer i vor egen Magt og bør udgaae fra os selv, ikke heller (som det forhen er bemærket) om et udvortes Gode; thi dette udgaaer fra Albestyreren naar den moralske Orden tillader det (og bør derfor i det høieste kun bedes om paa en betinget Maade); men Kraften til at arbeide sig ind i den moralske Orden selv kan søges derfra, hvorfra denne er kommen. - (Religiøse Fester, udzirede med allehaande Emblemer for de enkelte Dyder, for Menneskelivets forskiellige Forhold, for Guddommens Velgierninger og Foranstaltninger, vilde komme det sandselige Menneske til Hielp og hæve dets Siæl til Dyden og tiene til at udbrede en fortreffelig religios og moralsk Følelse i Menneskelivet.) 13. Det er sandt, at Menneskene fatte ikke i Almindelighed den moralske Plan, som er udkastet for Verden; men Forsynets Styrelse, Jordlivets Gang leder dem ind i den; den virker paa, og danner Menneskenes Charakteer; bøier deres Villie paa mange Maader og præparerer dem til at underkaste sig denne Orden her eller hisset. Modgang og Lidelser, Naturens Ubehageligheder og Menneskelivets Trængsler ere Midlerne i den Alvises Haand til den menneskelige Aands Dannelse for Evigheden. Mange lyse Blikke gaae op for Mennesket efterhaanden om den moralske Bestemmelse; mange lade sig giøre tydeligt for dem, og intet Menneske gaaer ud af Verden, uden at have vundet i Jndsigt om Ret og Uret, og at have lært i mange Deele at føie sig derefter. 14. Men selv for det meest tænkende Menneske forbliver altid noget dunkelt om den moralske Plan som Verden er underkastet; thi bliver endog en Deel af den lys for hans Forstand, saa træder en anden tilbage i en Taage. Ligesom man maae hæve sig over en Egn for at overskue den, saaledes maae man ogsaa først tilhøre en høiere Tingenes Orden, førend den som er foreskrevet for dette Liv kan vise sig for vor Aand i sin fulde Klarhed. 15. Naar vi have overbeviist os om, at Mennesket har en moralsk Bestemmelse, en Bestemmelse, som er høiere og vigtigere end den blot at opnaae en sandselig Lyksalighed i Jordlivet, og en Bestemmelse, som indeholder Pantet paa, at Menneskets Tilværelse naaer udenfor dette, saa erholde vi derved Mod og Tillid til at see Døden med Roelighed og Haab imøde; en Forandring, som i sig selv er høist ubehagelig og ængstelig, og som vi komme stedse nærmere ved ethvert Skridt vi giøre fremad paa Livets Bane. 16. Vi skunne begribe Aarsagen hvorfor denne Udgang af Livet skal være omgivet af saamange Ubehageligheder; ængstedes vi i Almindelighed ikke meere for Døden end for enhver anden Ubehagelighed i Livet, saa vilde vi ikke kunne beqvemme os til at udholde de Lidelser og Besværligheder, som vi skulle giennemgaae i Livet, og som ere nødvendige Midler til at lære at kiende Forskiellen imellem det Gode og det Onde, til at danne vor Charakteer, styrke vor Fornuft, bøie vor Villie, og bevæge den til at underkaste sig Verdens moralske Orden. 17. Men ogsaa denne sidste af Livets Lidelser, om den endog var den største, er tillige det vigtigste Pant paa at et fuldkomnere Liv forestaaer. Vi maatte opgive al Tanke om, at denne Verden er et Værk af et viist og godt Væsen, naar dette Væsen havde (som det forhen er bemærket) skiult for Dyrene Forestillingen om Døden og derimod aabenbaret den for Menneskene, uden at disse skulde kunne med Grund overlade sig til Haabet, om en Fortsættelse af Livet. Hvilken Disharmonie i Naturens Jndretning vilde det ellers ikke være, Den ufuldkomnere Skabning blev behandlet bedst, den fuldkomnere værst. Det er Uvidenhed om Døden og Fremtiden, som betager Lidelserne i Dyreverdenen deres største Braad, og det er Forudvidenhed om den, som fordærver alle Menneskelivets Glæder, naar den ikke var forbundet med det visse Haab om et nyt Liv, blot af denne Aarsag er Barndommens Alder saa ofte saa meget lykkeligere end den voxne. Da Guddommen saaledes har givet Mennesket Kundskaben om Døden skylder den da ikke det en Trøst imod den, og hvor findes denne Trøst uden i Haabet og Evigheden, Ogsaa fra denne Side fremgaaer Visheden om Udødeligheden af Erkiendelsen af den moralske Orden. 18. Men ogsaa denne Afskye for Døden vil snart tabe sig meget, naar man betragter den med mere Rolighed; de sandselige Ubehageligheder vise sig derved mere levende for Jndbildningskraften end de ere i det virkelige. Gravens Mørke, Legemets Forraadnelse opvækker Modbydelighed; men naar Sæilen ikke kan fornemme hvad der foregaaer med dens forrige Legeme, saa kan det være den noget ganske ligegyldigt; saa ligegyldigt som det er Mennesket naar det Haar brænder, hvilket af klippes af dets Hoved. - Den Døendes Kamp forekommer ængstelig; men kan ikke være saa smertelig som den synes. Den egentlige Død maae man tænke sig som en Udmattelse, en Besvimmelse, en Overgang til en Siælesøvn, som formodentlig er endog behagelig, ligesom enhver Besvimmelse er det, der ligner den Følelse man fornemmer naar man indslumrer. De Erfaringer man saaledes har af en lignende Tilstand, som kan indtræffe imedens Livet endnu varer, synes at bestyrke det. Mange Liig have et smilende Udseende, de have føl noget Behageligt i det sidste Øieblik. 19. Det er sandt, vor Udgang af denne Verden er et Mysterium; men var vor Indgang i den, det vel mindre, og dog var den en Periode af planmæssig Udvikling? – Leve vi ikke overalt omgivne af Hemmeligheder, indeholder ikke vor egen Natur en Mængde af disse, og dog høre alle disse Hemmeligheder til en bestemt Plan og visse Hensigters Opfyldelse. Hvorfor ville vi da ængstes for Dødens Mysterium, eller troe, at den Fornuft, som har aabenbaret sig for os i alt det øvrige Hemmelighedsfulde, hvoraf der stedse er udkommet megetforstandigt og velgiørende, her skulde glippe, 20. Men lader der sig da ikke nære nogen Formodning om hvad der foregaaer med Mennesket i Døden, hvorfor skulle vi frygte for at overlade os til en saadan Formodning; er den blot sandsynlig saa ere vi, beføiede til at holde os til den; thi hvad ere vel de fleste af vore øvrige Kundskaber, uden større eller mindre Sandsynligheder, og er den endog urigtig, saa er det en Fordring, som den Viisdom, der finder Sted i Naturens Jndretninger med Føie giør til os, at vi maae antage: at det kan allene være en Følge af, at en anden Jndretning maae finde Sted, som er endnu fornuftigere. 21. Er den forhen meddeelte Beskuelse rigtig, at Siælen har et dobbelt Kald; det at virke som en physisk eller ubevidst Kraft, og tillige det at virke som en aandelig eller bevidst Kraft, og at den i det første Tilfælde virker lig den hele øvrige physiske Natur, som et Redskab for en høiere Fornuft; men i det sidste Tilfælde som et frit og selvstændigt Væsen. Er tillige den Beskuelse rigtig, at denne legemlige Verden indeholder et Forbillede paa den aandelige eller høiere, da alt udvikler sig efter en vis Plan, eller en vis bestemt Norm, saa leder Søvnen og dens Følger os paa den rigtigste Forestilling om Døden og det tilkommende Liv. Søvnen synes nemlig at være den Periode i Jordlivet, hvori Siælen hører for en vis Tid op at virke som en aandelig Kraft, for at den ved ganske at overlade sig til sin Virksomhed, som en physisk Kraft, kan styrke Legemet og udruste det med Evner til en nye Virksomhed (sandsynlig ved Afsondringen af Nervesaften, det ædleste organiske Stof). Hvad er nu vel Døden, er den vel andet end en saadan Søvn, eller at Siælen ophører foren vis Tid at virke som en aandelig Kraft, for at den, efterat den nærværende Organisation er forfalden, kan berede sig en nye og fuldkomnere, eller foretage en Operation, hvorved Siælen faaer nye Evner til en andelig Virksomhed. Døden blev saaledes intet videre end en Søvn; men hvoraf Opvaagnelsen ikke vil skee i Jordlivet; et Styrkelsesmiddel for det tilkommende Liv. See Sophrosyne 1 D., 111-12 og 224. 22. Men hvorfor skal man da just antage, at Døden skal tilberede Siælen en fuldkomnere Organisation end den nærværende, Svaret bliver: fordi der giver sig tilkiende en Udviklingsplan for hele Naturen, og fordi der kun i en saadan Udviklingsproces kan findes en fornuftig Grund til at forklare sig denne Verdens Phoenomener. Denne Udviklingsevne er det store Fortrin, som den Uendeliges Værker have for de endelige Væsners; dette Middel, hvorved Verden kan bringes i Harmonie med den Uendelige (see herom Sophrosyne, 1 D., S. 229-40.) (Man ville blot studere Læren om Planternes Metamorphoser.) 23. Naar Mennesket døer, synes vel det nærværende Organisation aldeles at opløses: Siælen eller Livets Kraft afsondres fra den, og dens Dele overlades til de dem iboende physiske Kræfter, og adskilles; der synes ikke at blive noget videre tilbage af den; thi selv de fastere Deele i Legemet, som længe modstaae Opløsningen, staae dog ikke i nogen videre Forbindelse med Siælen. Men der kunde blive en finere og ædlere Deel af den legemlige Organisation tilbage, som vedbliver at staae i Forbindelse med Menneskets aandelige Væsen og som bliver en Basis for en nye Udvikling. Jagttagelserne over Hukommelsen og Jndbildningskraftens Beskaffenhed give os ligesom en Erfaring om et saadant Siæle-Organs Tilværelse. Dets finere Stof kan giøre det, ligesom saa mange andre Stoffer, ufornemmeligt for andre Menneskers Sandser, naar de betragte et Menneskes Død. Vi see ofte nok i Naturen, at Legemerne bestaae af Bedækninger; som omgive hinanden og afløse sig fra hinanden. Mon Døden er vel noget andet end en saadan Afløsning (Ses Sophr. 1 D., S. 2930.)