Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1825-10-28
Buenos Ayres. (Sluttet.) Ved min første Reise gjennem Buenos Ayres, havde for kort Tid siden fire Tigere ved Dagens Anbrud befunden sig i selve Staden, de havde om Natten sat over Havnen, og gjennemsvømmet en Strækning af to til tre Mile, maaskee have de ogsaa længe løbet omkring i Gaderne om Natten. Da Dagen brød frem, blev to Boder aabnet, hvor just to Tigere befandt sig i Nærheden, enhver af dem gik ind, hver i sin Bod. Det første Sted, var en pulperia sen Art Viinkielder) hvor Tigeren satte sig rolig ned i Contoiret, medens at pulpero (Verten) i det bagre Værelse udskyllede sine Glasse. Da han kom tilbage og blev den slemme Gjest vaer, han havde faaet; flygtede han gjennem en Bagdør, og løb til næste Vagt. Soldaterne, som hørte til et europæisk Regiment, gik med ham tilbage til Boden, som Tigeren endnu ikke have forladt; den rørte sig ikke af Stedet ved Synet af sine Fiender. Den Mest behjertede af dem, som ikke kjendte sin Modstanders Styrke, gik løs paa den med de Ord: Hvorledes! frygter J Eder for et saadant Dyr, og ville bibringe den et Bajonet Stik, som Tigeren undviger, griber Bajonetten og sammenbøier i den, som om det havde været et Stykke Blye; men endnu altid uden at forlade den Plads, som den havde valgt sig. Man blev nødt til at dræbe den ved Flinteskud. Den anden Tiger, var kommen ind til en Barbeer, som nyelig havde giftet sig med en attenaarig Pige; i det Øieblik, da man gjorde alting færdigt til Barberens Morgen Forretninger. Den unge, neppe paaklædte Kone, som var beskjeftiget med at gjøre reent i Boden, medens hendes Mand var i et Sideværelse sysselsat med at sætte en Potte paa Jlden med Vand for at barbere med, holder dette vilde Dyr for en stor Hund; og raaber til hendes Mand, at han skal jage den ud. Denne kommer, seer Faren, men isteden for at tænke paa sin Kone, iler han igjen ind i sit Kammer, og skriger: en Tiger!" Den ulykkelige Forladte, styrter sig ind i et lille Sovekammer hvori et Barn, hun gav Die befandt sig, og som hun vil bedække med hendes Legeme. Tigeren følger efter Konen, hvis Skrig er gjennemtrængende. Manden benytter dette Øieblik til at forlade Huset for at hente Hjelp. Konen bliver af Tigeren kastet til Jorden, men uden at denne dog gjør det med Hæftighed eller tilføier hende nogen Skade, den søger blot i det hun ligger paa Jorden, at holde hende fast under sine Kløer. Ti forskjellige Gange forsørger hun at gjøre sig løs, staae op og springe bort, men altid bliver hun igjen af Tigeren bragt i sin forrige Stilling, derved faaer hun ingen andre Saar, end de, som hun ved Tigerens Kløer selv. skaffer sig, i det hun søger at gjøre sig løs fra den; kort sagt, den vil ikke videre end beherske hende. Under denne Kamp, seer Dyrer, Barnet i Vuggen, og berører det selv ved sine Bevægelser, men viser ingen Lyst til at gjøre det til sit Bytte. Endelig kommer Hjelp. En modig, bevæbnet Mand. styrter sig løs paa Tigeren, der vender sig om, og under et Slag med Labben, som tager Øinene og hele Huden af Hovedet med, bliver den endnu bestandig ved at holde sin Fange fast under sine Kløer. Det Værelse hvori denne Scene forefaldt, var blot adskildt fra Barbeerboden ved en Lærreds Afdeling, som ikke rak lige op til Loftet; man stiller Møller derimod, stiger op derpaa, og lægger an paa Dyret, som beholder uforandret sin Stilling med den ulykkelige Kone, og strækker, det under hendes gjentagne Skrig til Jorden; tor dette indgjød hende endnu en større Skræk, den nemlig, at blive dræbt af sine egne Befriere, i det de ville befrie hende fra en Fare, som hun allerede i den Tid, der var henløben under en saa skrækkelig Angest, ikke meere frygter. Den saa heltemodig saarede Mand, døde tre Dage efter i Hospitalet. Den unge, interessante Kone, der selv har fortalt mig denne Hændelse, paa samme Sted, som den tildrog sig, havde faaet to og tredive Saar, men hvoraf intet var farligt; hun, kunne selv vedblive at give hendes Barn Die. Begge de andre Tigere dræbte man i Gaderne, uden at de havde anrettet nogen Ulykke. hvad Nan kan vente sig mere af en Oxe end et Brøll. Sielden gaaer Mennesket et Skridt i Verden, uden at det faaer Anledning til at see sin Opførsel og Foretagender prangt bedømte og miskjendte, af Mennesker som ofte staae langt tilbage i Cultur og Kundskaber, og det har derfor ofte Anledning til med philosophisk Taalmodighed at erfare Sandheden af det Ordsprog, hvad kan man ven, te sig mere af en Oxe end et Brøl Neppe træder den fattige Yngling frem i Verden, udrustet med alle de Fortrin, som Kundskaber, Dannelse og en ædel Tænkemaade kan skjænke Mennesket, førend han maae taale at see sig fordunklet og tilsidesat af Jevnaldrende, hvis eneste Fortjeneste er et adeligt Stamtræe eller en velfyldt Pengepung : han maae ofte taale deres Lapsestreger og høre deres dumme Vittigheder, uden at kunne andet end i Stilhed sande Ordsproget: hvad kan man vente sig mere af en Oxe end et Brøl. Hist træder den unge Møe frem, skjøn som Morgenrøden og som Milton siger: med Himlen i hendes Øie, Ynde i et hvert af hendes Trin og i hendes hele Væsen Værdighed og Kjerlighed. - Uerfaren træder hun ind i Verden, og troer i det Mindste at et uskyldigt og ædelt Hjerte sikkrer hende for Tilsidesættelse men nei, Plutus har allerede lukket Hjerterne for de ædlere Følelser, og ødslet sine Gaver paa en anden Dame i Selskabet, som vel neppe har et Qvintin sund Forstand og er en sandremede d'amour, men alligevel er guddommelig, fortryllende, interessant, thi hun eier en 30,000 Daler. Kavaliererne slaae om hende, som Sommerfugle, og den Anden skjøndt et Mønster, paa Skjønhed og qvindelige Fuldkommenheder, er glemt og tilsidesat, fordi Fortuna har været hende, ugunstig. Hvor ofte har hun ikke Aarsag til at udraabe: ol hvor kan man vente sig mere af Jer Oxer end et Brøl Hist den virksomme brave Embedsmand, som anvendte en Deel af sit Liv, for at gavne Staten og befæste sine Medborgeres Held og Lykke, han venter sig, som Løn for fine Bastræbelser, fine Medborgeres og Underordnedes Agtelse og Kjerlighed. - hans Hjerte siger ham at han fortjener den og dog maae han ofte see fine bedste Hensigter, fine mindste Handlinger miskjendte, fordømte af Mennesker, der ikke allene, ikke forstaae en Smule af hvad de bedømme, men hvis Hjerne er ligesaa tom, som deres Tunge er elastisk, hvor uheldig er han ikke, hvis han ikke med Styrke og philosophisk Taal. mod kan sige, hvor kan man vente sig mere af en Oxe end et Brol. Naar Ordets værdige Lærer. Fra hans tidlige Ungdom dannet til det tunge Kald at være religions Lærer i en Tidsalder, som just ikke er den meest religiense, og hvori Religionens guddommelige Sandheder, isteden for at være Menneske hellige, gjøres til et Tvistens Æble for private Stridigheder og Animositetet; maae endnu oveni Kjøbet taale at høre den geistlige Stand nedværdiget; - høre offentlig Forslag paa Forslag om at berøve den en Rettighed, som den ringeste Tigger besidder: den at kunne vælge et huldt qvindeligt Væsen til sin Ledsagerinde paa Livets Bane, hvor krænkende maae det ikke da være for ham, naar han føler at han har opofret ligesaamange af sine Leveaar til Minervas Dyrkning. som hans civile Embedsbroder. Kjemper han hertil endnu med Mangel, og efter al anvendt Jver og Flid i sit Kald, dog maae høie en retskaffen Vandet og gode Talegaver, bedømte med Haardhed, at Mennesker, der ere et non plus ultra af menneske lig Dumhed og Uvidenhed, saa held ham, naar han med Jods Taalmodighed kan udraabe: hvad kan man vente sig mere af en Oxeend et Brøl Naar Toldofficianten efter at have inqvirereomkring i hver Vraae, og strængt udøvet de Pligter, der paaligge ham, endelig har paadraget sig hans Medborgeres Forfølgelse og Had, og han medens han hungrer, endnu maae frygte for personlig Angreb, naar han fordi Pligt byder det, ofte maae berøve sin stakkels Medborger hans sidste Skjærv, mon han da ikke i sit Hjerte, hvis han er en Mand; af Følelse, maa ønske at hiin havde baaret sig klogere ad, og ærgerlig udraabe: Ihl hvad kan, man vente sig mere af en Oxe end et Brøll, Naar Lægen, efter at have anvendt sin hele Kons og Tid, paa at hæve Følgerne af vore Udsvævelser og uordentlige Liv, og dette ikke længere vil lykkes, slutteligen lønnes med Utaknemmelighed; naar han med rastløs Jid Nat og Dag, har anvendt alle sine Bestræbelser for at unddrage Døden sit Offer, og dog Jntet kan hjelpe, fordi ingen jordisk Hjelp mere er mulig: naar han da maae høre sin Duelighed, som Læge draget i Tvivl og bedømt af Mennesker, der forstaae sig ligesaameget paa Medicinen og den menneskelige Naturs Svagheder, som den vilde Jroconeser paa europæisk Taktik, saa har han vel Grund til at udraabe: hvad kan man vente sig mere af en Oxe end et Brøll, Naar Kjøbmanden ved Opgiørelsen af hans aarlige Bilanz, finder at hans Debet overgaaer hans Credit, og at hans passive Gjeld overgaaer saameget den active, at han nødes til at overgive sit Boe i Rettens Hænder. Naar imidlertid hans Samvittighed siger ham, at han ved Redelighed, Sparsommelighed og Driftighed, har gjort Alt for at forebygge denne Catastrophe, og det paa en Tid, da hans Medhandlende ved egne Fallitter, har tjent et Alterum tantum og beriget sig, naar han da maae høre hans Forhold og Handlemaade dadlet for uklogt og uredeligt af Mennesker, der ikke kunne skille en Conto courante fra en Kladeborg, har han da ikke Ret til at udraabe: hvad kan man vente sig mere af en Oxe end et Brøl.