Adresseavis for Børn, 1781-03-14
Avis. Charl. (som kommer ind til de andre i Stuen) Ach, sidder J der allerede og syer igjen, og jeg tænkde, at finde eder nede i Gaarden i Sneen! O, kommer dog ned med, der er saa deyligt der nede: Lov. Ja, saasnart vi ere færdige. Charl. Men det vil maaskee endnu vare længe, Det er og en evig Syen! Leon. Oney, det vil nu ikke vare saa længe; thi vi begyndte allerede at sye i Morges Klokk. sex. Charl. Det er forskrækkeligt, Ney, saadan Syening gad jeg ikke været over. Lov. Da tør jeg vædde, at du gjerne vilde naar vi bare sagde dig, hvad det var, at vi sye de paa Charl. Nu, hvad er det da Leon. (pakker det til Side) Ney, det siger man dig ikke saa let. Du maae gjette det. Am. Maae jeg ikke nok sige hende det? Lov. Ney, min søde Pige, ney, du maae ikke - Charlotte skal gjette det. Charl. O, jeg kan tænke, det er til Dukken. Am. Om det nu og var til Dukken, saa siger dog vor Moder, at vi øver os derved. Charl. Ja, men jeg giver overalt ikke sye. Lov. Og jeg siger endnu engang, at du fik nok Lyst at ville sye med, om vi bare sagde dig, hvad vi syede paa. Charl. Jh, nu saa slig mig det da Am. Nu siger jeg hende det. Lov. Tie stille, min Pige, ellers tage vi dig aldrig med ved saadant Arbeyde en andengang Leon. (som tager alt Tøyet frem igien, Nu, saa see. – og gjet nu Charl. (som tager og beseer nogle smaa Huer, Kapper og Korsklæder, Filtklokker og Hvergarns Trøyer, og breder det altsammen udfra hinanden.) Jh, det er jo et heelt Udstyr hvem i al Verden skal have det? Am. O, det maae jeg sige hende – ja i Sandhed, jeg maae sige hende det. Lov. Nu da, saa slig hende det Am. Hør nu engang, Lotte, – hør nu engang – den arme stakkels lille Fritz - og hans stakkels Systre, som du saae i Aftes halvnøgne og forfrosne - og saa rystende af Kulde, huhu hul hu for Børn. Charl. Hvad, den stakkels Ammes Børn, hvis Mand er død i Fjor, og som nu har intet at fortjene? Lov. Ja, ja, dem er det: Charl. Men vor Moder har jo sendt dem Penge. Leon. Det er sandt nok. Men hun maatte jo først kjøbe noget til Føde for sig og Børnene; og hvor skulde hun saa faae noget til Klæder til dem - og Charl. Men vi kunde jo og sendt hende nogle af vore Klæder til dem. Leon. Ja, det er sandt nok; men dem kunde hun ikke trække paa sine stakkels Børn. Charl. Nu forstaaer jeg det, for de ere for store. Men saa kunde hun jo have ladet dem gjøre mindre. Lov. Det var sandt. - Men hvor skulde hun tage Penge fra, at betale det med? Charl. Jh, saa kunde hun jo selv have syet dem om Lov. Ret nok. Men det kan den stakkels Kone ikke. Charl. Kan hun ikke. Hvorfor ikke Lov. Fordi hun i sin Ungdom ikke har øvet sig i Syening og saadant Haandarbeyde. Charl. (med et Suk) Jkke det: Lov. Saa bade vi vor Moder, at hun vilde give os noget godt sterkt Tøy, saa vilde vi i en Hast sye nogle Klæder deraf til de stakkels Børn, og bringe samme hen i Aften, at de dog kunde faae noget varmt paa Kroppen, Leon. Merker du nu, Mammeselle, hvorfor vi ikke har kommet ned til dig og løbet med i Sneen? Charl. (med et halvparten qvalt Suk, O jeg vil ogsaa sye lidt derpaa med. Lov. Sagde jeg det ikke. – Men det behøves nu ikke, min Pige. Leon. Jh, hvorfor ikke, Saa blive vi jo desto snarere færdige. See der, Lotte, der har du endnu en halv Søm, men sye lige, det siger jeg dig! Am. Ja, sye lige, Lotte, ellers faaer du noget over Fingrene. Charl. Hvad er det, du siger, du lille Viis næse, ligesom du havde ret arbeydet med Lov.