Berlingske Tidende, 1836-02-15
Paris, den 2den Februar. – Den correctionelle Rets-Præsident spurgte nylig tvende Anklagede, Mikkel Ledru og Pierre Lorrain, der af en Handelsmand, som sad særdeles alvorlig og eftertænkende paa Anklagebænken, vare anklagede: "Hvad have Jat svare paa denne Anklage?" "Min Hr. Præsident svarede Mikkel Ledru - den Herre beklager sig med Uret; det var kun en Historie til at lee af. Herren der gik ved høi lys Dag paa Fortouget i Gaden Provence ; i det Øjeblik fik vi Lyst til at have Løier med ham og at kilde ham en Smule, for at fordrive de alvorlige Folder af hans Anugt, for at han skulde see lidt venligere til os, og – lad nu Anklageren selv tale." Handelsmanden fortalte, at han, da han vilde dreie om Hjørnet af Gaden Taitbout, havde følt sig som hævet af en kraftig udstrakt Arm; at han var blevet kastet hen paa en Andens Ryg, at hans Lommetørklæde var blevet ham fra taget, hans Kjole trukket af ham og hans Uhr bortstiaalet; da han nu havde villet skrige om Hjelp, havde man begyndt at kilde ham saaledes, at han var blevet tvunget til at lee, hvilket havde været saa lystigt for de Tililende, at de alle havde let med, og at han slet ikke havde kunne komme til at fortælle dem sin Ulykke. – "Saaledes bliver Sagen fremstillet, sagde Ledru, men det forholder sig ikke saaledes. Men hvad siger J mod Beskyldningen, at J have taget et Lommetørklæde, trukket Kjolen af ham og stiaalet Uhret." – "! det er ingenting, Hr. Præsident. Vi trak Kjolen af ham, for at den ikke skulde blive skiden, og tillige ogsaa, fordi vi ikke saagodt kunde kilde ham, naar han havde Kjolen paa. Og hvorledes er det med Lommetørklædet?" – a med det: Da Herren log saa meget, og alle Mennesker, som saae derpaa maatte lee med, og da vi ogsaa loe saaledes, at vore Øjne løb i Vand, saa betjente jeg mig af Lommetørklædet, for at aftørre Taarerne." – Saa og Uhret? – "Ja Uhret, det er rigtignok en anden Sag. Vi vilde ikke drive den Spas for vidt, da man virkelig kan kilde Folk til Døde, hvorpaa man har Exempler. Og derfor sagde jeg til mig selv. vi maae være forsigtige, ikke kilde den gode Herre meer end ti Minutter, thi han maa dog ikke lee sig til Døde, og for ikke at forfeile det rette Øjeblik, tog jeg Lommeuhret. Mikkel! Mikkel! – raabte derpaa Peter Lorrain i en højtravende Tone – J er paa en falsk Vei; Hr. Præsidenten ryster paa Hovedet, og vil dermed sige, at han ikke kan troe Eders Fortælling. Lyv ikke og slig hellere, hvorledes Sagen forholder sig. Kildningen forekom os virkelig at være bedre og rationellere, end et raat, voldsomt Tyveri. Hertil maa jeg endnu tilføje at Hr. Præsidenten maa være os megen Tak skyldig, at vi have taget ham i Beskyttelse mod et lignende Eventyr, da han i Fredags Aftes gik hjem fra Comoediehuset. Hvad, Ville J da ogsaa kilde mig," spurgte Præsidenten. – "Ja, min Hr. Præsident fordi man har betegnet os Dem som særdeles kilden." Alle loe. – De ler, mine Herrer, men see kun til, om Alt ikke forholder sig saaledes, som vi have angivet. Hr. Dommeren paa venstre Haand er ikke kilden; Rettens Bisidder paa høire er meget kilden, men dog ikke saa meget som hisset Hr. Substituten Hos Rettens Skriver kunde man kilde sig Fingrene blodige, førend man bragte ham til at lee, og jeg vædder tyve Franker, at der ikke findes Nogen her der kan sige os imod." Rettens ærbare Herrer, udbrød i en almindelig Skoggerlatter. Men begge de kildende Herrer bleve dog dømte til sex Maaneders Fængsel.