Berlingske Tidende, 1782-11-29
Fortsættelse af Anmeldelsen om det nye Opdragelses Jnstitut. (See No. 93.)De skulle lære at forfærdige en Deel af deres Pynt. Man vil bestitte sig at udrydde hos dem den alt for store Lyst til Stads, for de farlige Følgers Skyld, som den medfører, og man vil aldrig rose Eleverne, naar de ikke ere paaklædte med en anstændig Simplicitæt. De skulle pynte sig selv, og vende saa liden Tid derpaa, som mueligt, for at beholde des meere Tid til de nyttige Ting. Efter den Flid man saaledes har anvendt, kan man le slutte, at de nu behøve allene at igiennemløbe det de alt have lært, for at opnaae en vis Grad af Fuldkommenhed. Til denne Gientagelse bestemmer man to Dage om Ugen: Resten bliver anvend til Musik, Dands, Tegning og Arbeyde. Under det sidste indlader man sig i en underholdende Tale med dem om alt hvad der kan oplyse dem. Man betragter dem da ikke meere som Børn, men som sit kiæreste Selskab, sine fortrolige Veninder; man foreskriver dem intet mere; man giver dem ingen Lærdomme, men Raad man udbeder sig undertiden deres Meening om saadanne Ting som ikke ere for høye for dem, for at lære at kiende deres Bedømmelseskraft, og man indfører en Anseelse af Lighed imellem sig selv og dem, hvorved deres Egenkierlighed smigres og deres Emulation opvækkes. Man raader dem aldrig til en Ting, uden at forklare dem hvad Nytte de kunne have deraf. Ved at rette den antager man aldrig den tørre Læremestertone, som nedslaaer de unge Personers naturlige Munterhed, men man taler som en Ven uden Skrøbelighed, og som den der vil overtale. Da man har den Hensigt, at de skulle være overmaade gierne i deres Jnstituteurers Selskab, saa giver man sine Samtaler saa megen Afvexling som mueligt, og under disse Afvexlinger kommer man med dem til Moralen. Man forestiller dem de forskiellige Karakterer, som forekomme i Omgiengelsen, og hvor smukt det er at oversee andres Feil: man indprenter dem megen Afskye for Udyd, men tilligemed en Følelse af Melidenhed med de Udydige. Man tillader sig aldrig nogensinde at tale ulde om andres Sæder: og naar man hører i fremmede Selskaber at Talen falder paa sligt tier man ganske stille: thi naar erærekiært Fruentimmer sysselsætter sig et eneste Øieblik med at tale om den som ikke er det, saa maae det alene skee for at beklage hende. Efter Samtalerne læser man, hver for sig, i underholdende og interestante, men altid derhos lærerige Skrifter, og giør Anmærkninger over de Steder, hvoraf man mest er bleven rørt; thrintet bidrager meere til Forstandens og Smagens Dannelse. De vælge i Bogsamlingen hvilke Bøger de behage; dog vil Hr. de la Motte bære Omsorg, for, at deres Valg altid er til deres Fordeel. De ville finde en Samling af de bedste Værker i det franske Sprog, i Vers saavel som ubunden Stil, og gode Oversættelser af de berømteste udenlandske Forfattere. Man er langt fra at ville danne lærde Fruentimmere, disse utaalelige Væsener; men der gives en Middelvey imellem Lærdom og skammelig Vankundighed; og den har man søgt at følge. Man har alene havt det Øyemeed, at danne elskværdige, forstandige Fruentimmere, der kunne gavne det borgerlige Selskab, giøre de Mænd lykkelige, hvis Skienne skal forbindes med deres, og udbrede Behagelighed over deres hele Ægtestand, thi Forstandens Yndigheder blive veed, naar Ungdommens Blomster falme. Man smigrer sig, at de ville komme tilbage til deres Familier med milde Sæder og en yndig Karakter, at de ville vid at omgaaes deres Overmænd uden Nedrighed, at vise Høyagtelse for deres Ligemænd, og ikke begegne dem som ere ringere end de med en anstødelig Superioritæt. J det 16de eller 17de Aar gi Herr og Frue de la Motte Forældrene deres Døttre tilbage. Maatte de blive overbeviiste om de Sandheder som man har fremsat, og indsee at en Opdragelse, som har det Moralske til sit Hobedøyemeed, danner alene en national og ret patriotisk Karakter, Maatte den Nidkierhed, som Heer de la Motte føler til at tiene den danske Nation, erstatte hvad han mangler Evne, Dog naa han har bidraget til dens Lyksalighed, saa er hans Hiertes Jøder Ønske blevet opfyldt, og han vil sige som Soerates, da man spurgte ham, hvorfra han var. Han svarte ikke, han havde hierum i Athenen, men i Verden; han ansaae den hele Jord som sit Fordested og det menneskelige Kiøn som sit Selskab.