Efterretninger fra Adresse-Contoiret i Bergen, 1788-12-13
J Mænd af Stand og Aar, paa Mod og Troskab rige. End meer end af den Skat, som Skjæbnen til maa vige, Giv Tonen: Fridrich, an til Hyrders Fryde Skrig, Og Klipper rundt omkring gientage: Frede riig Men Ærens Templet ei saa snart oprettet bliver Som nu Din Helte Dyd os til Din Priis opliver, Tag da vor Hierte først, tag Mindet i vor Hu, Det bedste det dog bler, som er det bedste nu Al Verdens store Gud udvalgte Hiertets Tempel, For der at æres helst, o herligste Exempel For Fyrster, naar de Gud i Godhed ligne vil, Da Hiertet ogsaa bedst dem Offer bringer til J Hiertet løftes op, J Munde alle tale! Det gielder ei en Priis for det som kuns kan prale, Det gielder Dyden selv, som ved hvert modig Fied. Paa Viisdoms Bane ger os Fredens Sallighed, Saa Preussens Friderich i Fred vandt største Ære, Vi vor Kong Friderich i Hiertet endnu bære, Og saa vor Helt Prinds Carl med en Kong Carls Mod. Vor Norges Vel og Fred sin Hensigt være lød Men selv i Fred er Krig mod Lasters store Skare, Hvor den en Slave blev, som frygted ingen Fare, Der gielder, Prinds Dit Mod, hvo er Dig heri lig? Dig selv, Din Lyst og alt Du underlagde Dig. O hvilken Fiende Hær, naar Tronen selv staaer, aaben, Hvor stærk er ei dens Magt, hvor mange Slags dens Vaaben, Naar Sandheds Soel er skiult, thi Lyset de helst skye, Den Viise kommer, seer, og vinder ved at flye. Sirener synge først i halv uskyldig Toner, Spidsen Gracer gaae, men Elskovs Amazoner Derefter følge dem. Det her om Modstand, gialdt, Var Hiertet svagt og seig, man kom da, saae og faldt. Hist kryber tværs og kryds i kunstige Approcher i Den trædske Yndling frem, han Marken først udi forsker, Og derpaa langsom gaaer sin underjordisk Gang, Det Fyrsten ei bliv var for Vennens Miine sprang. Baghold Hykleren selv Viisdom kand forraade, Det ei Bagtale er, han veed den fiine Maade, Af Dyd, som Mode er, han tager Masken paa, Og snart en Helgen bliv for Helgens Løn at faae. Det grove Skyts gaaer løs: Den blodig Lyst til Krige, Den Lyst at Slaver see, og et Sultanisk Rige, Med Tankeløse Spot og Grumhed giver Bud Til Trods for Kierlighed til Mennesker og Gud, Saa bliver intet godt, som før var godt blandt Gode, Saa Viisdoms Barbarie maa falde selv til Fode, Saa Magten bliver Ret og til sin Lynild tør, Man faaer den Tyrkisk Trøst: Det alt saa lavet var. Men see en anden Hær sig sagte frem at snige, Som uden Fliid i Freed og Tapperhed i Krige, Ved Ladheds Dvaledrik vil dræbe gyldne Tiid. Og saa ved kiælen Roe faaer Seier uden Strid OHelt, fra spæde Aar Du hærdet gaaer i Møde Al denne Lasters Hær, som saa tilsammenstøde, Dit Mod, Din Fliid, Din Vagt ved tarvelige Ret. befaler, ordner, slaaer, som Gud Dig raader det. Du falder dennem an med alle Dine Dyder, See Vellyst, Smigger bort Dit Aasyn vige byder, ved, see Dørsthed skyne, de sig. Med føelsom Ach! at flye for mandig Dyd og Dig. Du gaaer den rette Vei til sande Æres Tempel, Vi alle skue høit Dit lysende Exempel, Med Mod og Fryd og Tak vi følge Dine Fied, Og i den sidste Strid til Seier-Sallighed. Men Du forlader os; Til Konge-Huusets Glæde Til Konge-Faders Favn Du iller, men Dit Sæde. Du lader i vort Bryst, nu vor Velsignelse Med Engle følge Dig. Fra Himlen hør, Det skee, J Danske Brødre Ham med Seier har tilbage, Vielske os end meer, det Gode bør tiltage; Den Prinds, som her til Strid kom, saae, indtog og vandt, Til Sig og Dannemark de Norske Hierter, bandt. Saa Norsk saavelsom Dansk sig offrer til det Heele, Saa Kongens Kiærlighed som Brødre vi vil deele: For Siælen Kundskabs Lys, for Livet Livets Brød, For begge Kunst og Fliid i Fredens rige Skiød. Professor J. E. Sognepræst til Edsberg.