Aarhuus Stifts-Tidende, 1845-12-27
Blandinger. Det er bekjendt, at mange Personer troe at høre Stemmer, som tale med dem. Man er gaaet saavidt, at man har forklaret disse Stemmer som Jndvirkninger af høiere Væsener, skjøndt de upaatvivleligt maae tilskrives en ophidset Phantasi. Alle hine Ulykkelige, som hørte deslige Røster, gjaldt i Oldtiden for besatte. Lægerne have i de sidste Decennier behandlet dem som Monomaner, og først i den nyeste Tid have navnligen franske Læger sysselsat sig med et omhyggeligere Studium af dette mærkværdige Phænomen, som forekommer hyppigt og stundom kan føre til de gyseligste Handlinger. Den nuværende Director for la Salpetriere fortæller et af de skrækkeligste Exempler af denne ArtEn Moder saae sit Barn sove i Vuggen og betragtede det med Glæde og Stolthed. Paa eengang opstaaer, midt i denne Lykke, den Tanke i hende: Hvad om Du ombragte Barnet. Med Rædsel viste Moderen denne afskyelige Forestilling fra sig, thi hun elskede sit Barn og havde gjerne givet sit Liv, for at spare det en Taare. Alligevel vilde den gruelige Tanke ikke vige fra hende; den antog paa en vis Maade et Legeme, idetmindste en Røst, og denne tilraabte hende: Du maa dræbe Barnet, Den Ulykkelige skjalv af Forfærdelse. Flere Dage forfulgtes hun af denne Røst, navnlig om Natten, naar hun var alene. Hun følte sig dreven til Fortvivlelse, sank paa sine Knæe og bad: "Gud, min Gud, bevar mig fra en saadan Rædselsgierning, See, hvor født mit Barn sover i sin Vugge, som en Engel Alt var derpaa stille; den ulykkelige Moder lagde sig igjen ned og forsøgte at sove. "Neil sagde Røsten igien: Du maa ikke sove Staae op, tag dette Vaaben, og kløv Dit Barns Hoved!" Den elendige Moder vilde flye; men en usynlig Magt holdt hende tilbage og drev hende uimodstaaeligt hen til det sovende Barn. Med skjælvende Haand greb hun omsider Øxen, som laa i en Krog af Stuen. Fuldbring det, fuldbring det!" tilraabte Røsten hende. Den Ulykkeliges Ansigt var badet i Taarer; dødsbleg og skjælvende offrede hun omsider det Væsen, hun elskede høiest i Verden. Men neppe havde hun fuldbragt Gierningen, før Trolddommen forsvandt. Hun vaagnede ligesom af sin Forblindelse og erkjendte med Rædsel, hvad hun havde gjort. Jack Sheppard heed, i forrige Aarhundrede, en berygtet Spitsbub i London – den engelske Cartouche hvis Navn igjen i vor Tid er blevet meget populairt ved en Roman af Ainsworth. Hans Portrait, malet af Thornhill, havde i mange Aar prydet Gjæsteværelset i et Londonner=Værtshuus, der engang havde været Spitsbubens sikkre Tilholdsted. Nu fik Advocat Merivale nys det Jndfald, at berige sit Galleri af berømte og berygtede Personer med dette Portrait. Han afkjøbte derfor Gjæstgiveren det for 97 Guineer, hvilket vistnok var en meget høi Priis, dog meente dets hidtilværende Eier, at det mellem Brødre var langt mere værdt. Og Manden havde virkelig Ret. Thi Hr. Merivale undersøgte nøie det dyre Billed, før han ophængte det i sit Galleri. Han betragtede det fra alle Sider, eftersaae ogsaa den gammeldags, massive Ramme, og ved denne Leilighed opdagede han en Springfjer. Ved et Tryk paa denne aabnede sig en i Rammen forborgen Skuffe, og i denne fandtes en Mængde Bank noter, Guldmønter og værdifulde Haandskrifter. Som det synes, havde Jack Sheppard villet forvare alt dette sikkert til bedre Tider; men Døden havde overrasket ham, og Hemmeligheden, som han havde taget med i Graven, skulde først komme for Lyset over firesindstyve Aar efter hans Død. Man kan tænke sig, at Gjæstgiveren, i hvis Besiddelse Portraitet havde været i mange Aar, strax indfandt sig, for at gjøre Fordring paa den opdagede Skat, saasnart han fik Nys derom. Han truede, at indklage Finderen, hvis denne ikke idetmindste vilde deele med ham. Men Merivale maatte ikke have været Advocat, hvis han havde ladet sig skræmme ved Udsigten til en Proces. Han spurgte Sælgeren, hvad Fordring han kunde gjøre paa stiaalne Penge, og om han maaskee vilde udsætte sig for den Fare, at behandles som Hæler efter de engelske Love. Jmidlertid var det langtfra, at Hr. Merivale havde isinde, at berige sig selv med Frugten af Tyveriet. Alle Pengene gav han til et Fattig- og Sygehuus, og forbeholdt sig intet Videre, end de vedlagte Haandskrifter, der skulle indeholde meget interessante Notitser fra Midten af forrige Aarhundrede.