Aalborg Stiftstidende, 1827-06-23
Kjøbenhavn. J lang Tid har sikkert ingen Begivenhed i Hovedstaden, vakt en saa almindelig Sensation og sat den offentlige Medlidenheds Følelse i stærkere Bevægelse, end den ulykkelige Hændelse, der berøvede Roat Livet. De mange tildeels skammelige Rygter, der, paa Grund af Mængdens Tilbøielighed at tillægge menneskelig Ondskab enhver Ulykkes begivenhed, ere aldeles ugrundede. Det er vitterligt at det ved optaget Syn og Undersøgelse er bragt udenfor at Tvivl, at hiin Ulykke er foranlediget deels ved Frictionen (Gnidningen) af den øverste Ende af Linien mod Kanten af Taarnmuren, hvorved det underste af Touget var bleven overskaaret, og deels ved den forøgede Stramning af den allerede i høi Grad spændte Linie, hvilken Stramning ved en Kraft af 36 Mands samtlige Anspændelse, vel, i Forening med hiin foregaaende Virkning af Frictionen, maatte have hiint ulykkelige Udfald til følge; og at det saaledes er bragt til Vished, at ingensomhelst anden ydre Paavirkning har fundet Sted. Linien er i øvrigt befunden af forsvarligt Materiale, var forfærdiget i Aalborg) og ialt brugt fem Gange; dens oprindelige Tykhed syv Tommer skal ved de gientagne Stramninger have været formindsket til fem. Da Linien brast, hørte man en af Roats Smaagluttet raabe til Moderen, der sad ved Jndgangen: "Moder Nu falder Fader!" Han bares gjeblikkelig ind i Casser nen, hvor han strax blev aareladt. Da Jndgangen var spærret, for at holde den tilstormende Folkevrimmel ude, blev Madame Roat løftet op paa Skuldrene, og saaledes hjulpet ind af Vinduet til sin døende Mand. Hun skal være aldeles utrøstelig. Da Rogt var kommen til Bevidsthed og Mæle, følte han strax, at hans Fald medførte Døden; han beklagede sine Børn og sin Kone, hvilken sidste, der overgav sig til Udbruddet af den største Fortvir2) Modsiges af samtlige Reebslagermestere her i Byen; derimod paastaaes at den var gjort i Randers. lelse, man med Magt maatte føre ud af Værelset, og udbrød gjentagne Gange: "Jch sterbe, ich sterbe!" For imidlertid ikke at lade noget Middel uforsøgt til hans mulige Frelse, blev han, efter først at være aareladt og forbunden, fra Casernen ført ud paa Frederiks Hospital, hvor han, efterat være bleven behandlet med den Kyndighed og Omhyggelighed man altid er vant til at finde hos Hr. Professor Withusen, som hos Hr. Etatsraad Fenger, ved Midnat, med Rolighed og næsten med Bevidsthed til det sidste Øjeblik, opgav sin Aand. Den Kraft og Aandsstyrke, han viste i de sørgelige 5 Timer, i hvilke hans stærke Constitution endnu modstod Døden, der, saa at sige, svævede ham paa Læberne, var overordentlig. Ligesom Roat ved sin godmodige Caracteer let blev elsket af Alle, der kjendte ham, saaledes var dette isærdeleshed Tilfældet med hans Undergivne, af hvilke man med Magt maatte rive nogle bort fra ham, for at de ikke ved deres lydelige Sorg skulde gjøre ham Døden tungere, ja den saakaldte unge Pariser vilde end ikke forlade ham, før han selv blev kjørt syg hjem. Om den Stemning, hiin ulykkelige Begivenhed frembragte hos det Publikum, der nylig havde beundret Kunstneren i hans fredigste Livskraft og Øjeblikket efter saae ham henstrakt ubevægelig og med Dødens Bleghed, behøves intet at anføres; det Mismod og den Sorg, der hiin Dag yttrede sig, var saa almindelig, at der neppe er Nogen, som jo levende vil kunne erindre sig sin egen Andeel deri. - Roat efterlader en Kone, der for Tiden befinder sig i frugtsommelig Tilstand, og 5 Børn. At den første, uagtet de voldsomme Virkninger, hiin Begivenhed maatte frembringe paa hendes Sundhed, dog for Tiden befinder sig i Bedring og udenfor al kjendelig Fare, er behageligt at kunne tilføje. - Conversations bladet anfører, som et Bidrag til Hundenes Caracteristik, det Factum, at Roats Hund, der ellers stedse har forholdt sig rolig, naar han har forladt den, den 16de næsten hele Dagen, dog især mod Aften, tudede frygteligt, og paa ingen Maade var at stille tilfreds. - Roat blev begravet paa den katholske Kirkegaard, fulgt af en utallig Mængde Mennesker og et anseeligt Sørgefølge. Menighedens Præst, Hr. Zimmermann, holdt en saa hjerte rørende Tale ved Graven, at kun faa Øjne vare tørre, især hos Damerne, og det endnu mere, da to af den Afdødes Smaaglutter kastede Jord ned paa deres Faders Kiste og sagde Farvel til ham. Aldrig mindes man noget Dødsfald, der har vakt en saa almindelig Beklagelse.