Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-09-07
Den vigtigste kgl. Proposition, som blev forelagt Stænderne, var vistnok den om nærmere Bestemmelser af Trykkefrihedens Grændser." Det er bekjendt nok, hvilken Uro og Bevægelse det Rygte, at der var forelagt Stænderne en ny Trykkefrihedsanordning, udbredte. iblandt Folket. Som en Lynild forplantede dette Rygte sig over hele Landet, og ikke uden Ængstelse imødesaae Frihedens Venner, hvad Stænderne vilde yttre dertil. Dog svigtede disse ikke Folkets Forventning, men retfærdiggjorde fuldkommen det Haab, man havde sat til dem. Hvad Lovudkastet gik ud paa, vil formodentlig være de fleste af Læserne i frisk Erindring. Efter dette skulde enhver Forfatter, som i et trykt Skrift eller Blad havde brugt en Fremstilling, enten om Rigets Forfatning eller dets Love eller ang. Regjeringens Handlinger, der ikke svarer til det lovlige og den gode Borger værdige Formaal med Trykkefriheden, men derimod kun er skikket til at opirre Gemytterne og fremkalde Misnøie &c.", skjøndt ingen ond Hensigt kan overbevises ham, dog for Mangel af pligtskyldig Opmærksomhed straffes ikke blot med Bøder fra 100 til 500 Rbd. men derhos for sin hele Levetid være speciel Censur undergiven. Et saadant Lovbud fandt den Roeskildske Stænderforsamling aldeles utilraadeligt. Den saae, at naar en Forfatter blot for uagtsomme Yttringer, hvormed ingen ond Hensigt var forbunden, skulde kunne straffes med høie Bøder og livsvarig Censur, saa vilde det uskatteerlige Gode som den nugieldende Trykkefrihedslovgivning hjemler Enhver: "med Frimodighed at yttre sig om Alt, hvad han troer at der kan være at forbedre eller rette i Landets Love og offentlige Indretninger udsættes for at lide et stort Skaar, og en heel Klasse af Yttringer, som hidtil ikke have været strafbare, vilde nu blive anseete med en Straf som, hvad Censuren angaaer, i Jntet vilde blive forskjellig fra Straffen for de groveste Trykkefrihedsovertrædelser. Den ansaae det uværdigt, at det vaagnende Folkeliv i Danmark skulde begynde med nye Jndskrænkninger paa Pressen, og at Folkets Repræsentanter, førstegang de vare samlede i et betydningsfuldt Kongeraad, ikke skulde vide at raade Kongen til noget Bedre, end at lægge flere Baand paa Trykkefriheden end dem der allerede tynge den. Et Fremskridt ønskede man, ingen Tilbagegang. Dette udtalte man, i al undersaatlig Ærbødighed, men uden Kryderi og Smiger. Man talte frit, som Kongen havde ønsket det aabent og uden Folder, som han gjerne hører det; mandigt og frimodigt, som det anstaaer Folkets frie Mænd. To Sandheder gjorde man klarere end Solen. Den ene var den, at Kongens Regjering har en saa fast Grundvold i Undersaatternes Troskab og Hengivenhed at den kan ansees langt ophøiet over saadanne Misbrug af Trykkefriheden, der ikke allerede ere straffbare efter den nugieldende Lovgivning, hvorfor en Anordning som den paatænkte, ligesaa meget maa ansees overflødig som høist betænkelig. Derpaa støttede man den principale Jndstilling : at ingen skjærpede Straffebestemmelser for saadanne Misbrug maatte gives. Den anden var den, at hvis Straffelovene for Trykkefrihedsforseelser i Virkeliheden viste sig mindre virksomme end man kunde ønske, da havde dette ikke sin Grund i nogen Mangel i disse Love, men tvertimod i de altfor haarde Straffe og i den livsvarige Censur, som medfølger enhver selv den ubetydeligste Trykkefrihedsovertrædelse. Og herpaa stør tede man den subsidiaire Jndstilling: at hvis noget Lovbud skulde emaneres, dette da ikke maatte indeholde forøgede Straffe, men netop Formindskelse af de nugjældende og Ophævelse af den ubetingede Censurforpligtelse som nu ledsager endog den mindste Mulct for Trykkeforseelse. - Hvad den Roeskildske Forsamling saaledes har paabegyndt, det har den Viborgske paa en værdi Maade fortsat, og den har med en endnu større Eenstemmighed udtalt sig for det samme Resultat som den Roeskildske. Med Hensyn til Sagens Vigtighed havde den kgl. Commissarius anseet det for sin Pligt, at forsøge, hvorvidt han ved et nyt Foredrag kunde virke til at overbevise den Jydske Stænderforsamling om, at de Grunde, hvorpaa den Roeskildske havde fraraadet dette Lovudkast, ikke holde Prøve, og udvikle andre Grunde som kunde gjøre den tilraadelig, og det gjorde han med al den blændende Skarpsindighed og det store dialectiske Talent der er Ørsted egent. Men der er Noget, som er stærkere end det Stærkeste, og paa hvilket al Veltalenhed og alle Argumenter strande, og det er: det ene Rette. Imod dette kæmper selv Ørsteds Talent forgiæves. Og det er glædeligt at see, hvor urokkelige begge Forsamlinger have været i denne Sag, det bærer et godt Vidnesbyrd om den Aand der lever i Folket, og viser mere end noget Andet, hvor sandt de have talt, som have erklæret Trykkefriheden for Nationens Øiesteen. Derfor kunne vi ikke nægte, at det har baade undret og smertet os, at den kgl. Commissarius, om endogsaa nok saa fjernt, har kunne hentyde paa Muligheden af, at Censur eller andre præventive Forholdsregler, der ere af lige Natur med Censur, kunde blive grebne, naar denne Anordning ikke gik igjennem. Jngen bør meere end Ørsted være overbeviist om, at det hører til de moralske Umuligheder at indføre Censur eller andre lignende Foranstaltninger i Danmark, og Ingen bør derfor mere end han være varsom i at vække den Forestilling hos Nogen, som om det var gjørligt at bringe sligt til Udførelse. Han kan ikke være ukjendt med Folkets Tanker og Følelser i denne Sag. Han selv, Folkets Yndling, vil vide, at Folket har en Yndling, som det sætter endnu høiere: Trykkefriheden. Han som har siddet i Folkeraadets Midte, og hørt det eenstemmige Ord: "Større Yttringsfrihed! Mildere Straffebud, Ingen livsvarig Censur!" Han vil ogsaa kunne sige dem, som behøve at vide det, hvorledes den Lov vilde blive modtagen, som paabød Censur eller noget, som dermed havde blot den fjerneste Liighed. Heller ikke gik denne Yttring ubesvaret hen i den jydske Forsamling. Flere Medlemmer udtalte sig i denne Anledning. Det som den kgl. Commissarius især havde søgt at overtyde Fors. om, var deels at der ved Dommen i den Davidske Sag var af Høiesteret selv tilkjendegivet, at der var et Hull i Trykkefrihedsanordningen, som trængte til at udfyldes paa den Maade som Udkastplacaten tilsigtede, og deels at de Bestemmelser, som denne Placat indeholder, ikke kunne ansees af nogen Betænkelighed for Skrivefriheden i Danmark. Jngen af disse to Sætninger var han imidlertid istand til at skaffe Jndgang hos Forsamlingen. Ligesom Committeen i det Hele havde erklæret sig mod den Mening, at der ved hiin Dom var antydet et Huul i Trykkefrihedsanordningen, saaledes blev den ogsaa under Discussionerne bestridt af flere Medlemmer, og navnligen af Justitsraad Fleischer. Hvorvel den kgl. Commissarius gjentagne Gange tog Ordet i denne Anledning, og anvendte al sin Veltalenhed for at overbevise Forsamlingen om sin Sætnings Rigtighed, lod Forsamlingen sig denne dog ikke paatrænge, men tilkjendegav i sin Betænkning over Sagen, at den omhandlede Dom vel afgiver et Beviis for, at en Forf. kan gjøre sig skyldig i en saadan Mangel paa Opmærksomhed, at denne fortjener i høi Grad at misbilliges, uden at den derfor kan tilregnes ham som Lovovertrædelse &c. Hvad den anden Sætning angik, da var den kgl. Commissarius ikke heldigere i at overbevise Forf. om sammes Rigtighed. Den paatænkte Lov, paastodes der, vilde bære sørgelige Frugter for Yttringsfriheden og Almeenaandens Oplivelse. Resultatet af Afstemningen i denne Sag i den jydske Stænderforsamling var glimrende og saadan at Trykkefrihedens Venner aldrig kunne ønske sig noget mere. Af 47 tilstedeværende Medlemmer erklærede 45 sig for Committeens principale Jndstilling, at der for Tiden ikke maa gives nye Straffebestemmelser for saadanne Misbrug, som dem det forelagte Lovudkast gaaer ud paa at forhindre, og eenstemmigen bifaldt Fors. den subsidiære Jndstilling, at hvis noget Lovbud skulde udkomme, dette da maatte indeholde, istedetfor Forøgelse af Straffebestemmelserne, Formildelse i disse og en Ophævelse af den ubetingede Censurforpligtelse for enhver domfældt Forfatter. J Henseende til 13de §. i Fr. 27de Sept. 1799, hvorefter den Forf. der har betjent sig af Allegori eller Jroni, hvoraf den strafværdige Mening maa ansees tvivlsom, og derfor er advaret i Domslutningen, paa Grund derskal være censurpligtig, gik den jydske Fors. endnu videre end den Roeskildske. Den sidste havde kun andraget paa, at en saadan Forf, ikke for bestandig skulde være Censur undergiven, men at Domstolene kunde bestemme Tiden fra 1 til 10 Aar. Den jydske Fors. indstillede derimod, at det skulde beroe paa Domstolene, i dette Tilfælde aldeles at fritage ham for Censur, og at denne i intet Fald skulde overstige 10 Aar. (Uddr. af Khonsp.)(Den jydske Stænderforsamlings Committe i denne Sag bestod af Otterstrøm, With, Schmidt, Fleischer og Nygaard. Otterstrøm var Committeens Referent.)