Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-03-01
Blandede Efterretninger. Den brittiske Sømand paa Landjorden. (Slutning; see No. 15.) Kommer han til London, saa tager han og nogle af hans Bakkekamerader en Hyrevogn, sætte sig med sine Betty Monsoner og Tobakspiber deri, og lade sig kjøre igjennem Gaderne, røgende og med Overdelen ud af Kudskeslaget. Han har altid følt et Slags Frygt for at ride og fortæller derfor med ukunstlet Forundring, ved at omtale forskjellige Ting, som han har erfaret i fremmede Lande, hvorledes han har seet Tyrkerne ride, - dog have de, siger han, til Forebyggelse af Tilhørerens Vantroe, for og bag paa Sadelen en Indretning, hvorved de holde sig fast, og Stigbøiler saa store som Skuffer. Han vil fortælle Eder, hvorledes Chineserne drikke, Negrene dandse og Aberne kaste med Cocosnødder, samt at Kong Donyvilde ladet opføre en Leerhytte for ham og gjort ham til Pair i sit Kongerige, dersom han kun vilde have blevet hos ham og lært ham at sye Buxer. J en Skole for unge Piger, har han en Søster, som med en Blanding af Glæde og Blyhed rødmer ved at see ham, og hvis Forvirring han giør fuldkommen, ved at lade et Fiirpence-Stykke glide i hendes Haand, sigende høit, at han ikke har mere Kobber, hos sig. Hans Moder og de ældre Søstre hjemme ere forgabede i Alt, hvad han siger og foretager sig; de erklære ham for en stor Søhelt, og fortælle ham, at han altid har været en vild Krabat, ligge fra den Tid, da han var en Alen stor. Han siger til sin Moder, at hun kunde været bleven Hertuginde i Paranabu, hvorover den gode gamle alvorlige Dame leer og seer sig stolt omkring. Beklage hans Søstre sig over hans Gjækkerier, saa siger han til dem, at de blot ere vrede fordi det ikke er Den eller Hiin. Han skræmmer dem med en Maske, der seer ud som en Nyseelænder, og erholder deres Tilgivelse formedelst sin Underviisning. Han forærer dem Muslingskaller og Hafisketænder, og naar han igien gaaer tilsøes er der ingen Ende paa Taarer, lykkelig Reise, Gud signe Dig, og hjemmebagte Peberkager. - Hans Officier, som gaaer iland, foretager sig en heel Deel af alt dette, kun, almindeligviis, i en høiere Smag J det Øieblik, da han er landet, kjøber han en Mængde Juveleerarbeide og andre Ting af Værdie, til alle Fruentimmer af hans Bekjendtskab, og næsten med hver Artikel lader han sig narre. Han sender en Kærre fuld af færsk Kjød til Skibet, endskjøndt han tænker at reise til Hovedstaden Dagen efter, og i en Lysestøbers Bod, hvor han skal kiøbe nogle Lys, lader han sig paasnakke et Dousin nye Voxfakler, med hvilke han om Aftenen lader sig lyse til sit Skib, beklagende, at det skjønne Maanelys svækker deres Virkning. En Mand, med en stor Pakke under Armen, tiltaler ham i en ærbødig Tone, og med et Blik, hvori der viser sig Agtelse for hans Sagkundskab og en umiskjendelig Jver for hans Jnteresse, spørger han, om den ædle Herre ikke vil træde under en bedækket Gang og betragte nogle ægte indiske Shawls. Den galante Lieutenant siger til sig selv, den Karl seer paa mit Ansigt, at der er noget at tjene hos mig," og beviser det ved strax at lade sig bedrage. Han bringer Shawlet hjem og siger til sin Søster med en triumpherende Mine: "Her, Marie, her er Noget for Dig; det koster mig ikke mere end tolv og er tyve værd, saasandt som det er værd en eneste Dollar. - Hun blegner og vender sig til ham. Hvad for tyve, kjære Georg? Hvad, Duhar dog vel ikke givet tolv Dollars for det, vil jeg haabe?" – Nei, langt fra. - Naa, det u endda en Lykke, thi see, kjære Georg, det hele er ikke mere end en fjorten eller femten Skilling værd." - Hvad, fjorten eller femten Skilling? Er det ikke ægte indisk, er det ikke Det sagde dog Skiælmen til mig, saa vilde jeg da ønske, - (her søger han at skiule sin Rødmen under Larmen og Skjænden), saa vilde jeg da ønske, at jeg havde givet ham tolv Øresigen istedetfor tolv Guineer. Tolv Guineer, udraaber Søsteren, og vedbliver, imedens hun beklager den stakkels Georg, at fortælle ham, hvad denne Artikel vilde have kostet ham hos Condells, indtil han afbryder hende med Bøn om at gaae ud og kjøbe et Theeservice til sig selv; derpaa smutter han fra hende og iler til nogle Kammerader paa et Caffehuus, hvor han drukner sin Ærgrelse over Shawlet i den bedste Viin, og glemmer den ved at prøve og sammenligne de engelske og vestindiske Skjønheders og Bordglæders Fortjenester. Siden gaaer han til Skuespilhuset, hvor han aldrig har været før, og anseer et Fruentimmer i Hjørnet af en Loge for en Dame af Stand, og naar hun nu, efterat have besvaret hans lange og ærbødige Stirren med et Smiil eller et venligt Blik, vender sig til Siden og holder Lommetørklædet for Munden, saa troer zen, at hun ler af ham, indtil hans Ven river hen ud af Vildfarelsen. Han bliver indført hos Dinen, og fra den Tid af venter han, saasnart hun seer paa en Dame af Stand (dog uden her rid at tænke paa noget Vanærende for det yndige Væsens Reputation), at hun maa skjænke ham et Smil eller et Kjærlighedsblik. Han holder Fruentimrene for langt bedre, end man ellers troer at de ere, og de forsikkre ham, paa deres Side, at de igjen vilde fæste Lid til Mandfolkene, dersom alle Mænd lignede ham - hvilket, saavidt vi vide, er en Sandhed. Han har virkelig, efter sin Paastand, en meget liberal Mening om Fruentimrene i Almindelighed, eftersom han bedømmer dem alle, saa at sige, med erfarne Sømandsøine. Jkke desmindre troer ben dog paa den "sande Kjærlighed" hos den Pige, til hvilken han beiler, for at gjøre hende til sin Kone, hvormeget han end sværmer og hvor lange han end er borte fra hende. Han er egen henseende til sine Uhre og sit Linned. Han forærer Eder Carnioler, antike Signeter, Cocosnødder, indfattede i Sølv, og andre Pretiosa. Trykker han Eders Haand, saa er det, som om den kom i en Presse. Jkke for al Verden vil han paa Gaderne gjøre sig til af sin Uniform. Han er almindeligviis beskeden i Selskab, endskjøndt han lettelig opirres ved Alt, som forekommer ham Uanstændigt. Desuden fortørnes han snart over Sygdom, ja endog kun over Upasselighed, deels fordi han er vant til at commandere Andre og selv at blive betjent med al mulig Ærbødighed og Hurtighed, deels fordi Tanken om at lide Smerter, uden at der er Ære eller Fordeel derved, forekommer ham uforeneligt med hans Kald og er ham ganske usædvanligt. Talenter og Færdigheder, som ikke ligne hans egne, betragter han med stor Ærbødighed. Han bliver ofte vaer, at hans egne bemærkes saa lidet, at han derved har lært, at have følelse for Andres. Tillige beundrer han den Mængde Kundskaber, som kan erhverves af Mennesker, der ikke have reist saaledes som han, især naar han seer, hvor interessante hans egne blive for disse, saavelsom for enhver Anden. Han bruger sjelden SømandsUdtryk, undtagen for Spøg, i Anledning af en eller anden Gienstand eller Begivenhed, som strider imod hans egen Levemaade, f. Ex., naar han stedse seer Eder tilhest, spørger han, om J da aldrig tænke paa, at gaae paa Dækket igien; eller, hvis han seer, at J studere baade Dag og Nat, tør han vel sige, at J stedse hænge over Skibsdagbogen (Log Book). Han gjør adskillige Bekjendtskaber, og glemmer de gamle mindre end noget andet Menneske i Forretningsverdenen, thi han er saa nødtvungen til at opslaae sin Bopæl allevegne, han erindrer sig sit Fødested med saa inderlig Glæde, alle venskabelige Minder blive paa Søen saa faste i hans Hukommelse, og naar han vender tilbage har han saa meget at fortælle og at høre, at Forandring og Skilsmisse hos ham tabe den hjerteløseste Deel af deres Natur. Endvidere seer han saa mange Sædvaner og Skikke, at han bliver mild og fritænkende i alle sine Meninger, og imedens denne Overbærelse forøger Gjenstandene for hans Hengivenhed, lader den ham heller ikke glemme de ældre. Den menneskelige Omgang halve Hemmelighed bestaaer i, ikke at tage det saa nøie med hverandre. - Naar Søofficieren er bleven gammel og kommen i Rolighed, er han, dersom han er dannet og fornuftig, en af de behageligste gamle Mænd i Verden, lige velkommen ved Kortspil, formedelst sin Taushed, samt ved Conversation, formedelst sine Fortællinger fra tidligere Dage. Han er en Ven af Astronomien og Reisebeskrivelser, og er udødelig i alle sine Bekiendtes Øine, fordi han har seilet rundt omkring Verden, eller iagttaget Venus's Gjennemgang, eller mistet en Finger ved en Nyseelænders Øxe, eller faaet Fjedre til Foræring af en otahetisk Skjønhed. Han har et Lysthuus med Taarne og Mure, som ere beplantede med Trækanoner, og i sin Have opstiller han, istedetfor en Statue, Sindbilledet paa sit forrige Skib, Britannia eller Lovely Nancy, som med høirøde Kinder og runde sorte Øine stirre ud i Verden, ligesom forundrede over deres nye Stilling og uvante Omgivelse. (N. M.)