Viborger Samler, 1847-04-27
Prisen paa et 8 Punds Rugbrød er i Kjøbenhavn siden i Mandags atter steget fra 2 Mk. 4 Sk. til 2 Mk. 8 Sk.; hidtil steg Prisen dog kun to Skilling af Gangen, men nu begynder det at blive fire Skilling. – Man maa paa høiere Steder ikke have nogen klar Forestilling om, hvad denne vedvarende, hidtil ukjendte, Stigen af Priserne paa Livets første Fornødenheder har at betyde for de uformuende Classer af Befolkningen, ellers maatte der vel enten allerede være skeet Noget eller man maatte i det mindste have hørt foreslaaet Noget til Forebyggelse af en saadan Tilstand, der endnu ingenlunde kan siges at have naaet sit høieste Punkt, men tvertimod hvis der ikke snarest muligt træffes Foranstaltninger til at sikkre Landets egen Forsyning eller til at standse Speculationen, tegner til at udvikle sig til en formelig Hungersnød. - Hvad vil en Stads Magistrat og Borgerrepræsentation sige, naar de under saadanne Forhold ikke have et Ord at fremkomme med? Er det fordi disse Stadens Fædre kun ere udgaaede af de mere velhavende Classer og derfor heller ingen Forestilling have om hvad Dyrtiden egentlig vil sige for den fattigere Deel af Jndvaanerne? Man vilde let kunne belære sig i saa Henseende. Man behove blot at erkyndige sig i hvilken Grad Fattigdommens Forøgelse her i Kjøbenhavn er kommen til Syne ved den i disse Dage foregaaede Flytning. Men det er dertil ikke nok at forespørge sig hos Fattigdirectionen om, hvor mange Familier der have meldt sig som huusvilde; thi dette er ikke den ene bestemmende Maalestok. Man erkyndige sig derimod hos den talrige Deel Handlende, der kaldes Marschandisere, og spørge dem, om de i denne Tid sælge eller kjøbe meest af brugt Bohave, Huusgeraad, Klædningsstykker o. s. v. Og man vil da erfare, at der endnu neppe nogensinde har været falbudt dem en saa stor Mængde af slige Gjenstande som netop nu, idet Nøden driver nu en stor Mængde Familier til paa saadan Maade at skille sig selv ved det Nødvendigste. De stedse forhøiede Priser paa Levnetsmidler have naturligviis for en Mængde Familier gjort det umuligt i den forløbne Vinter at samle de til Huusleien nødvendige Penge, og da nu Terminen for dens Betaling er indtraadt, er et saadant Salg af Familiens Eiendeele den nærmeste eller eneste Udvei. Først naar den er tilbagelagt, naar Assistentshuset til 12 pCt. har modtaget sin Andeel og Marschandiseren det Øvrige, indtræder det Tidspunkt, at Familien overgiver sig til den offentlige Forsørgelse. Men at dette Tidspunkt nu nærmer sig med stærke Skridt for en stor Mængde Familier, der leve af det daglige Erhverv, er der ingen Tvivl om. – Man trøster sig hos os jevnlig med, at Pauperis men, dette store europæiske Onde, ikke i Danmark er saa udbredt som i de Lande, der have en blomstrende Fabrikindustri, og der gives endog dem, der mene, at dennes Udvikling hertillands derfor er saa meget mindre tilraadelig, fordi den overalt fremkalder ved Siden af enkelte Rige og Velhavende en stor forarmet Arbeidsclasse. Men det sidste Aars og navnlig den nuværende Tids Omstændigheder have vel tydelig nok viist, at Pauperis men ligesaa godt kan udbrede sig her som andensteds, da Kornpriserne baade kunne og ville udrette det samme som Fabriker, der dog ialtfald vilde give Arbeidsclasserne Valget mellem dem, de skulle arbeide for. Det er som om der hos os kun gaves een Classe af hele Landets Jndbyggere, hvis ubegrændsede Vel det hele beroede paa: dem, der kunne avle og sælge Korn. - Det kan ikke være saaledes; Godseiere, Gaardmænd og Kornhandlere kunne ikke af Regjeringen ansees for at udgjøre bele Nationen, og den kan ikke være ligegyldig for om en stor Deel af den øvrige Befolkning synker i en til Fortvivlelse ledende Armod eller ei. Der vil og maa altsaa gjøres noget fra det Offenliges Side for at sætte en Grændse for Dyrtidens Tiltagen. Hvori dette skal bestaae, er ikke vanskeligt at indsee. Regjeringen har Midler nok. Da der for et Par Maaneder siden var Tale om, at det roeskildske Jernbanefelskab havde forregnet sig og var i Forlegenhed for en Sum af 300,000 Rbd. til at fuldende Banen med, blev det almindelig anseet for smukt og rigtigt af Regjeringen at den forstrakte Selskabet denne Capital til 4 pCt. Rente. Nu derimod, da det gielder hundrede Tusinders Forarmelse, nu maa man dog ogsaa kunne vente, at Regjeringen vil anvende en forholdsmæssig Sum til Jndkjøb af Korn i Rusland, hvor der, ifølge alle Efterretninger, jo endnu ere store Forraad til Salg. Den Berlingske Td. og andre Frihandels Blade have trøstende henviist til disse russiske Kornforraad, men naar det alene skal overlades til den private Speculation derfra at forsyne Danmarks Jndvaanere, er der aldeles ingen Udsigt at Priserne skulde blive ringere endnu, da det ligger i den private Speculations Natur at holde Priserne saa høie som muligt, og der ikke kan være Tale om Medlidenhed og Ædelmodighed. Til saadanne Jndkjøb af Korn har for Tiden ogsaa Kongen af Preussen foreslaaet Landdagen at anvende 1 Million pr. Tha ler, og dette vil under de nuværende Omstændigheder ogsaa her i Danmark være det eneste nogenlunde tilstrækkelige Middel til at raade Bod paa hvad der hidtil er forsømt til Sikkrelse af Landets egen Forsyning og til at sætte Grændser for Dyr tidens Tiltagen. Regjeringen maatte da enten anlægge Korn magaziner eller fordeele det Jndkjøbte til Communerne til en Priis, hvorved den ligesom ved hiint Laan til Jernbanen beregnede sig den almindelige Rente. Tilstanden har saa hurtig udviklet sig hos os, at et temporairt Forbud mod Udførselen eller en Udførselstold allerede ikke længer vilde være tilstrækkelige Midler – men vist er det, at her atter er en Sag hvor det med den meest paatrængende Nødvendighed hedder: Noget maa der gjøres og det snart (Kbhp.)