Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1837-02-08
Angaaende Hovedsagen oplyser biskop Faber, at det universelle Sognebaands Løsning i vort Fædreland hverken kan eller bør tilstedes og han siger blandt Andet: "vilde Man indvende, at Sognet dog i sin Salligheds Sag maa have Ret til selv at vælge, saa kan der indvendes saare Meget herimod; thi indseer en christelig Regjering, at et Sogn, enten forledet af urigtige Raadgivere eller formedelst Mangel paa fornøden Jndsigt, helst vælger sig Lærere, som ikke veilede til det Rette og Rigtige, saa vilde en saa der dan Regjering aldeles fornægte sin Betydning som christelig, dersom den tillod en saadan Frihed; og kan et Barn, som ved selvraadig Adfærd har tildraget sig et Legemsbræk, med Føle bebreide Ældre, fordi de ikke dengang med Kraft, modsatte sig dets Selvraadighed, da det i saa Tilfælde havde bevaret sit Legeme sundt og karsk, saa vil et Sogn, end meere kunne bebreide en christelig Regjering, naar ikke den sørger for de ansatte Læreres Duelighed og standser, den Selvraadighed, der til egen Skade helst betroer sin Sjæls Veiledning til urette Lærere. Den christelige Stat skal kun, naar den gjøres opmærksom paa Mangler, afhjælpe disse Mangler, hvis de findes virkelige, ligesom den paa den anden Side vil vide at være fast nok til ikke strax at ansee for Mangler, hvad de meest Høirøstede ofte ligesaa ubesindigt som usandt udgive derfor. - "Men - vedbliver den lærde Forfatter længere hen - fordi det kirkelige Sognebaand ikke fuldstændigt bør eller uden Skade kan opløses, er det derfor ingen Selvfølge, at den Deel, der bør forblive uopløst, nu ogsaa er saa fuldkommen, saa tilfredsstillende i alle Henseender, at Jntet her kunde være at forbedre, og naar der da spørges, hvad der kan gjøres, forat den Deel af Sognebaandet, som forbliver uopløst, kan bringes sit Jdeal nærmere, da formenes, at Staten, forat hæve den aandeligtvirkende Stand, saavel Præsterne som Skolelærerne, bør for Publikum udtale, at den positiv erkjender denne Stand moralske Værd og Vigtighed for Statens Velværen, saa at Standens Virksomhed og Jndflydelse sikkres. En saadan positiv Erkjendelse har Regjeringen ved Stænderforsamlingens Sammenkaldelse udtalt med Hensyn paa de tre Stænder, der bestaae af de større Godseiere, af Kjøbstædborgerne og Bønderne; men den sande Herskerviisdom viser sig i Omsorgen for, at alle Stænder holdes i Ligevægt og lige Fremskridt, og denne Sætning beviser vort eget Fødeland: da Geistligheden i det 15 Aarhundrede havde dannet et Hierarkie, hvis udvortes Magt havde faaet en skadelig Overvægt, maatte det standses, ja trænges tilbage. Dette skeete ved Reformationen. Med Kjæmpeskridt hævede nu Adelen sig og lagde sig trykkende over Land og Konge, saa at Ligevægten atter var hævet. Nu maatte denne Stand kues og nødtvungen indrømmede den i Aaret 1660 Borgerstanden en mægtig Stemme. Da først, efterat Geistligheden indsaae sit rette Standpunkt i Staten, som undervisende Stand, kunde Oplysningen med Kraft trænge igjennem til den fjerde Stand, Bondestanden, hvem det blev forbeholdt Frederik den Sjette at anvise en selvstændig Plads ved Siden af de tre foromtalte Stænder. Vi have da i vort Fædreland naaet det Tidspunkt, da de 4 Stænder i de fleste Henseende ikke fremtræde hverandre underordnede, men sideordnede. Ligesom Aar maae hengaae, inden en Faders Sønner alle kunne staae som myndige Mænd ved hans Side, og ligesom en Søn naaer dette Tidspunkt for en Anden; saaledes maatte der hengaae Aarhundreder, inden hine Landets Sønner kunde naae dette Standpunkt. Ved Stændernes Sammenkaldelse have imidlertid Godseier=Borger= og Bondestanden faaet et Fremsving, som ikke Geistligheden har naaet, idet de tre førstnævnte Stænders Jnteressers Vigtighed lydelig er udtalt af Regjeringen derved, at de ere blevne indkaldte, hvorved der hos dem har udviklet sig en levende Jnteresse for de borgerlige Anliggender og en vis Selvstændighedsfølelse, som Hævdelsen af egen Stands Agtelse lader udstrømme til hver enkelt Medlem af Standen. Men ligesom Landets verdslige Jnteresser ere blevne gjorte til Gjenstand for Drøftning af Deputerede, saaledes mener den høiærværdige Forfatter, at en Forsamling af den for Underviisningen (Ordet taget i en vidstrakt Betydning) arbeidende Stand maatte træde sammen, og Statens aandelige Jnteresser gjøres til Gjenstand for sammes Raadslagninger. Til en saadan Forsamling maatte formeentligen fra hvert Stift indkaldes Biskoppen, en Provst, en Sognepræst og en Kirkesanger. Maatte Provsten og Præsten vælges af Stiftets Geistlige, og Kirkesangeren af Stiftets fastansatte Kirkesangere og Skolelærere, vilde Saadant vist paaskjønnes med Taknemmelighed. Ønskeligt var det, at een af Seminarieforstanderne i Landet fik befaling at tiltræde Forhandlingerne; nødvendigt synes det, at en Rector, en Overlærer og een Adjunkt tiltraadte paa de lærde Skolers Vegne, og at der tillige var en kongl. Kommissair, nogle juridiske Embedsmænd og en theologisk Professor tilstede. En Stændertidende skulde udkomme, Forsamlingen holdes i Kjøbenhavn og Hovedudgifterne udredes af selve de Geistlige. Biskop Faber slutter med, at han har talt hvad Hjerte, hvad Samvittighed tilsagde ham, levende grebet af den Overbeviisning, at ligesom Mennesket skal gjøre Regnskab paa Dommens Dag for hvert utilbørligt Ord, han haver talet, vil han ogsaa kunne kræves til Regnskab for tilbørlige Ord, han ikke haver talet.