Berlingske Tidende, 1834-12-05
Hr. v. Graffen i Brebel har i Kieler Correspondenzblattbekjendtgjort følgende Meddelelse om tvungen Fattigforsørgelse. Et berømt Fruentimmer (see Acterne og Fattigforførgelsen i Dronning Elisabeth af Englands tre og fyrretyvende Regjeringsaar) har efterladt en stor Deel af Europa et Arvegods, som hun kaldte sin Krones skjønneste Juveel: "Visheden, at de Fattige skulde blive forsørgeden. Hvad man i Aaret 1604 kaldte en Juveel, er 1834 bleven til en Torn. Dette stormægtige Fruentimmer var ikke stor nok til at gjennemskue destore Følger, som en saadan Vished drager efter sig. – Der gives, siger Hatcheson, intet mere paafaldende Exempel paa den menneskelige Jndsigts Jndskrænkethed, end Lovgivningen om de Fattiges Underholdning. Jdeen dertil blev fattet i en Periode af den engelske Historie, i hvilken Lovgiverne uden Undtagelse viste den høieste Styrke i Overlæg. Gjenstanden var et ædelt og dydigt Falk værdig; thi Hensigten var, at forskaffe og sikkre den svage og hielpeløse Deel af det borgerlige Selskab en vedvarende Fond til dens Understøttelse, og saamegen Vederqvægelse, som menneskelig Hjelp kan give. Den yderste Omsorg blev anvendt af Lovgiverne; ingen Partiaand blandede sig i deres Beraadslaaninger, der vare rigtige, maadeholdne og overlagt; de betragtede Gjenstanden fra ethvert Synspunkt, og søgte at forebygge ethvert Onde, som muligviis kunde opstaae derved. Men nu har Erfaring viist, at alle høie Forventninger, som man nærede om denne Lov, vare ugrundede; Ødselhed, Udsvævelser, Usædelighed ere paa en forbansende Maade blevne udbredte blandt de ringere Classer, og have havt saa rivende Fremgang, at det ved fortsat Udbredelse kunde drage hele Landets Fordærvelse efter sig. – Ved upartisk Prøvelse synes følgende Jndvendinger at kunne gjøres imod denne Forsørgelse: Tvungen Fattigforfølgelse er en Lov, som tager Arbeidets Frugt fra den, som arbeider, (og, naar det er nødvendigt hele Frugten), for at give den til den, som ikke arbeider. – Den afhielper ikke Armoden; den frembringer den. Den lærer, letsindig at betragte Fjenden (Mangelen), og Hvo, som gjør det, bliver, efter alle Tiders Erfaring, overvunden. – Den er let fremkaldt, vanskelig bortfjernet. - Ved den borttager man af Naturens Uhrværk den stærkeste Kraft, Hungeren (Fjedren i Uhret), og mangen Statsmand undrer sig dog, at det ikke vil gaae. – Staten deroves ved den en Masse af Kræfter (den unyttigt til Døden fødrede Mængde); altsaa bliver den ogsaa umiddelbart fattigere. Til en Mængde maaskee mindre behagelige Arbeider, men som dog ere nødvendige til det Heles Vel, findes ikke tilstrækkelig Arbejdskraft, fordi Nøden ei driver. Ved vore Teglovne arbejde mange Tydskere, Kartofler, den Frugt, som Naturen skabte til den Fattiges og Riges Næring, kan ikke dyrkes i forønsket Mængde, fordi der ikke findes Hænder nok, som i Høstens Taage ville udstrække sig efter Velsignelsen. – Den stiller den Velhavende og Fattige fjendtlige ligeover for hinanden. Skaberen skabte Begge til gjensidig understøttende Piller; Mennesket river den ene om, ogsaa den anden maa synke. - Armod og Rigdom frembragte til Platos Tid, Kjærlighed, nu Had! – Den søndertræder Menneskets skjønneste Følelser: Giveren Glæden af at hjelpe, Modtageren Takkens Taare! – Hvorfor skulde man endnu være velgjørende, Man giver ikke den Fattige, men blot Menigheden; den Fattige erholder ingen Almisse, men en Løn, for hvilken han troer at han ikke behøver et takke. Hvo har ikke af hjelpsøgende Fattige hørt Yttringer af den meest oprørende Trods Hvo følte sig ikke forhærdet, naar Themis's Executantere vilde inderequere Christenkjærlighed! Den viser Mistillid, anseer Almeenneden for at være fjunken saa dybt, at den kunde lade de virkelige Hjelpelsse vansmægte; men hvor der vises Mistillid, opstaaer let, hvad man frygter. Den adsplitter Staten i mange smaa Stater (Menigheder), som næsten betragte hinanden fjendtlig, og er Moder til utallige Stridigheder, som ofte koste meer end Forsørgelsen. – Den nærer Tidens sørgelige Sygdom: Utilfredshed og Mistillid til Øvrigheden. - Ham, som sukker under Fattigskattens Tryk, paatrænger sig saa let den Vilfarelse: at det er Statens Hensigt, at beskytte Lediggængeren og Odelanden; han maa høres, han bliver hjulpen. Om den fattige Grundbesidders Nød bekymrer Ovrigheden sig ikke; han maa hengive sit Arbejdes sure Sved til Fore deren. Saa finder han det da ofte beqvemmere, at gjøre en Hammer af Ambolten, og selv at kaste sig i de aabne Armee paa den alt forsørgende Fattigkasse. Som Guddommen vil den udbrede sin Velsignelse over Gode og Onde, – hvorved den store Dronning desværre kun oversaae det lille Punkt: at dertil og saa hører guddommelig Almagt, og at ikkun hiin eneste Gude(ikke Jordgaderne) kan give, uden at tage. – Den svækker Creditten, Statens Nerve, Velstandens Loftestang. – Hvor gives der hypothekarisk Sikkerhed ved ubestemte, privilegerede Skatter, som af sig selv stige ved enhver Concurs, og som, naar en almindelig Ulykke træffer en Egn, ogsaa kan tilintetgjøre den højeste Grundværd? Hvor døer den Syge af Lægemidlet? Credit alene kunde hielpe; men den har man jo gjort umulig. – Den bringer alt det Hadefulde af en Formueskat med sig. SpioneriMisundelse, og den sørgelige Virkning, at mangen, som er stærkt forgieldet, taxerer sig selv over Evne, for at vedligeholde Creditten. - Den har endelig alle Landes Erfaring imod sig. Overalt har den skabt Armod, ikke forebygget den. Overalt voxer det Onde i stigende Progression, Udsigten i Fremtiden opfyldes med SkrakMed næsten mathematisk Vished kan bevises, at Sagen endelig ikke meere kan sættes igjennem, hvorfor de stedse spænde Buen, strammere til den springer, og springe vil den visselig! Den Vise deler med Daaren Menneskehedens Lod, at være underkaste Vildfarelse; men ikkun Daaren vedbliver at vandre paa det usikkre Bane; den Vise træder tilbage, naar han mærker, Grunden vakler. Om den vakler her, maae Andre afgjøre.