Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1843-01-12
Kjøbenhavn den 7de Januar. Vi talte fornylig et Par Ord om, hvad der kunde siges for og imod Danmarks Tiltrædelse af det tydske Forbund, Ba og vi berørte ved samme Leilighed de Sympathier, der røre sig i os som i alle Danske for en skandinavisk Forening. Men vi leve ikke meere i Guldalderen, vi leve i Jernalderen, i den materielleste Tidsalder, Historien endnu har kjendt, hvor timeligt Gods og politiske Hensyn veie meget mere end alle poetiske Sympathier. Ved disse politiske Hensyn forstaae vi ingenlunde, hvad man saa ofte har hørt anføre mod en skandinavisk Forening, at de store Magter ikke vilde tillade den; thi vi have den faste Overbeviisning, at naar de tre nordiske Nationer for Alvor vilde en Forening, og erklærede, at de vilde møde Magt med Magt, saa vilde nok England eller Rusland - og det er de to eneste Magter, der kunde have Jnteresse af at forhindre en saadan Forening - nok betænke sig en Stund, inden de gribe til krigerske Demonstrationer, ikke at tale om, at Frankrig nok ogsaa vilde tale et Ord med i den Sag. Men hvad vi nærmest tænke paa ved politiske Hensyn, det er, om Normændene og Svenskerne kunne have samme Jnteresse for en skandinavisk Forening som vi, Skulde man dømme efter de mange Udfald mod Danmark, som man har læst i norske Blade og Skrifter, saa kan Sympathien der ikke være stor, men efter Alt, hvad vi af troværdige Mænds Udsagn, kjende til Stemningen i Norge, tør vi nok ansee disse Udfald for ikke stort andet end Gasconader af enkelte norske DonQuixoter, der gjerne vilde fornorske den hele Verden. Hvad Sverrig angaaer, da har der vel i de senere Aar viist sig en stor Sympathi for Danmark, men man maa dog i saa Henseende skjelne mellem Provindserne ved Sundet, de gamle danske, og de oprindelig svenske; hine ere ved historiske Erindringer paa det nøieste forbundne med Danmark, de staae i dagligt Samqvem med Sjælland, og Folkedialecten er paa faa Afvigelser og en forskjellig Udtale nær den samme; men kommer man høiere op i Sverrig, i Gothland, Vermeland, osv. slal Sympathien ikke være saa stor, man erkjender vel Fordelene ved en saadan Forbindelse, men man sværmer ikke videre for den. Man raisonnerer omtrent saaledes: Vor Stilling er nu meget god, Tabet af Finland var vel smerteligt, men det er nu forvundet, og det var i Grunden godt, at vi bleve af med Finland, der dog indviklede os i bestandige Krige med Rusland, nu er det forbi, og Rusland har Jntet mere at vente eller ønske hos os. Paa den anden Side er vor Stilling fuldkommen sikkret ved Unionen med Norge, og vor Beliggenhed i det yderste Norden giør, at vi ganske rolig kunne see paa, hvorledes de Andre knække Halsen paa hinanden, og selv i Tilfælde af en Krig mellem England og Rusland vil det beroe paa os selv, om vi ville være neutrale. Anderledes forholder det sig med Danmark. Dette Lander, vel ikke ved sin Størrelse, men ved sin Beliggenhed af stor Vigtighed i enhver nordisk Krig; det er det samme i Norden, hvad Sachsen er i Tydskland, der i alle Tydsklands Krige har maattet holde for. Havde vi ikke havt den gode Gustaf, vilde vi neppe engang have mærket til, at den vældige Napoleon havde levet; men Danmark kunde ikke undgaae at blive trukket ind i den ulyksalige Malstrøm, og skulde der opstaae en Krig mellem England og Rusland, vil Danmark, nolens volens, blive nødt til at erklære sig for en af Parterne. Hvad Jnteresse skulde vi nu have af at opgive vor fortræffelige militaire Stilling, ved, for poetiske Sympathiers Skyld, at binde os til en Stat, der hvert Øieblik kunde indvikle os i uvedkommende Krige, Vi erkjende de Danske for vore kjære Brødre i Herkomst og Sprog, og vi ønske af Hjertet, at Norden maa komme til at udgjøre en aandelig Eenhed, men hvad den politiske angaaer, kunne vi endnu ikke overbevise os om, at Fordelene ville opveie Farerne. At oplyste Svenskere raisonnere saaledes, er vist, og man maa være meget hildet i poetiske Jllusioner for ikke at erkjende, at der er Vægt i disse Argumenter; men vi maae dog gjøre Dhrr. Svenskere i deres Selvtillid opmærksomme paa, at hvorvel de kunne være temmelig sikkre for en Landkrig, saa ere de dog ingenlunde sikkre for en Søkrig. J Tilfælde af et Brud mellem England og Rusland, vil deres og Norges Handel være udsat for ligesaastor Fare som Danmark. Vil de ikke convoyere deres Skibe, saa tage Englænderne dem uden videre, vil de convoyere dem, saa kommer det til et Brud med England. Disse Omstændigheder vilde under saadanne Forhold uden Tvivl føre til en Alliance-Tractat mellem de tre nordiske Magter, men, naar man erkjender det, maa man da ikke ogsaa erkjende, at en fastsluttet Union, der vilde give dem en ganske anderledes Vægt i det europæiske Statsforbund, vilde være langt at foretrække Befordring. Under 7de d. M. har Hs. Majestæt allernaadigst beskikket Cand. theol. og Lærer ved det Kgl. Waisenhuus H. K. Tryde til Sognepræst for Nørre-Sundbye og Hvorup Menigheder i Aalborg Stift.