Viborger Samler, 1790-01-25
Der hersker paa nogle Steder i de holsteenske Provindser blandt Heste og Hornqvæg en Sygdom, som i disse Lande er usædvanlig og som, saavidt det vides, ikke har nogen Tid grasseret i de danske Provindser. J Tydskland og andre Lande, hvor den ikke er usædvanlig, har man kaldet den Tunge Kreft og Brandbyld paa Tungen. Denne Sygdom dræber mange Kreature, naar den overlades til sin egen Gang, men dens ødelæggende Virkning kan temmelig let standses ved rigtig Behandling og betimeligen anvendte Midler. Og da det er mueligt, at denne Sygdom kunde udbrede sig fra Holsteen til Dannemark, saa har man anseet det nødvendigt, at give de danske Landmænd betimeligen Underretning om denne Sygdoms Beskaffenhed og om de Midler som Erfarenhed har viist at være gavnlige. Sygdommen giver sig tilkiende ved en Blegn, sævanligst oven paa Tungen mod Roden, undertiden paa Fordeelen, og undertiden paa Underdeelen, eller Siderne af samme, sieldnere paa andre Steder i Munden. Denne Blegn bliver i en Tid af 24 Timer til et giftig, ædende, eller brandigt Saar, som hos en stor Deel af de Syge enten fortærer Tungen, at den falder af, eller udbreder sig til Svælget og dræber Kreaturet. Man mærker ikke noget andet Sygdomstegn hos de Kreature, som angribes aff denne Sygdom, de æde ofte meer end sædvanligt, og Køerne sætte ikke af paa Melken, saa at man uden at randsage Tungen ikke kan mærke nogen Sygdom hos Kreaturene, førend de høre op at æde, og styrte. Denne Sygdom synes ikke at være smitsom, men blot grasserende, da den kan herske i en Stald, og dog et betydeligt Antal Kreature i samme aldeles undgaae Sygdommen. Dens Aarsag er endnu ubekiendt, og den synes at bestaae allene i denne farlige Blegn og paa følgende Saar, ligesom og dens Farlighed afværges allene ved at forhindre Saarets og Brandens Udbredelse. Hvor man derfor frygter for denne Sygdom, maa man daglig eftersee Kreaturenes Mund og Tunge, og dersom man da bemærker en Blegn med en Prikke i Midren eller et svam pig ureent Saar, (i hvilket sidste Tilfælde Kreaturets Mund. er stinkende) saa maa man strax med et dertil beqvemt Jnstrument, saasom med Bladet af en Sølvskee, der mod Enden er skarp, eller i Mangel heraf, med Randen af en Toskilling, skrabe Blegnen eller Saaret indtil det bløder overalt, og da tillige forekomme, at intet af Materien eller Blodet nedsynkes af Kraturet. Derefter vasker man det skrabede Saar med skarp Viinædike, hvori man har opløst saa meget Salt, som den kan modtage og holde opløst. Derefter maa Saaret tvende Gange daglig eftersees, og hver Gang indgnides med saa meget, som kan holdes imellem 3 Fingre af følgende Pulver, bestaaende af stødt Salmiak 8 Lod, omrørt og blandet med en Spiseskee fuld eller et halvt Lod Terpentin Olie. Hver Gang dette Pulver er bleven indgnedet i Saaret, afvaskes det igien med ovenmeldte Salt-Edike. Saa snart Saaret nærmer sig til Lægning og faaer et frisk Udseende, behøves det allene at vaskes med Salt-Ediken. De af Sygen angrebne Kreature bør adskilles fra de sunde, for at forhindre, at den skarpe og stinkende Materie, som flyder af Munden, ikke ved Foderet skal skade de sunde Steder, hvor det syge Kreatur har staaet, bør og renses og vaskes, og det derværende Foder borttages og brændes. En anden i de Hannoverske Lande bekiendtgjorte, og i Holsteen med megen god Virkning brugte Cur-Methode, er følgende: Naar man har, ved at trække Tungen ud, mærket Huul eller en Blære paa det ommeldte Sted, saa renser man først Tungen med et vaadt Klæde fra Sliim, derpaa gnies Tungen paa det Sted, hvor Blæren eller Hullet findes, med Viinædike og Salt, og pirres saa stærkt med et skarpt Jnstrument, at det klare Blod kommer ud. J dette Saar trykker man lidt af et Pulver, som bestaaer i lige Deele af renset Salpeter, stødt skarp Peber og brændt Allun. Dette skeer tvende Gange om Dagen, indtil Saaret er lægt. Naar det er lægt, smøres det med Bomolie og Honning. En Time efter at dette er foretaget med Qvæget, maa det hverken æde eller drikke. For at forekomme Sygen, toes Tungen paa det friske Qvæg hver Dag med Vand og Ædike, og gnides med Salpeter og Ædike. R. 40 S. Man har bemærket, at denne Sygdom ofte er saa onbartet, at Mennesker og Kreature, som have fortæret Kiødet, af saadanne Syge, ere blevne angrebne af farlige og dødelige Tilfælde, og at Melken af de syge Køer har været skadelig, men i sær, at det er høist farligt for den, som har noget Saar paa Fingre eller Hænder at berøre dette giftige Tunge-Saar.