Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-12-25
Skrivelse fra Ole Cornelius. 12 12 P. M. Bør var jeg en sulten Hund, en fattig Stymper, en Kieltring, som duede til ingen Ting og som, med Respect at sige, ingen estimerede mere end det jeg træder paa Men nu er jeg en ganske anden Karl. Ja, han kløer sig nok bag Øer, Hjerte, og spørger, hvorledes det er gaaet til. Det skal han snart faae at vide. Han veed nok, at jeg har prøvet min Lykke i tusinde Farvande, men at jeg altid maatte gaae slukøret derfra. Engang stod jeg paa Nippet at komme ind i Sjouerkompagniet, men da jeg skulde til at gjøre min Prøve, kom Politiet og slæbte mig op paa Politiekammeret. Her maatte jeg ganske artig spytte i Bøssen. Tilforn havde Kompagniskabet beskyldt mig for, ad jeg ikke kunde staae, nu klagede man over, at jeg ikke kunde løbe. Derpaa gav jeg mig i Hyre hos en Hyrekudsk i Adelgaden, og befandt mig meget vel derved. Men en Aften, da jeg skulde kjøre et Læs Mammeseller fra Smaagaderne til Komedien, blev jeg lidt ør i Hovedet, for de tracterede godt, det var Synd at sige andet, og deisede ned af Bukken. Jeg slap vel med hele Lemmer, men min Huusbonde jagede mig paa Døren, fordi jeg ikke kunde sidde. Nu fik jeg Kondision hos en Kommissionair, der brugte mig til at løbe Ærinder i Byen, og betalte mig meget bonnet, det var Synd at sige andet. Men en Dag vilde han, jeg skulde ligge paa Luur bag en Dør, for siden, som han sagde, at kunne bruge mig som Vidne; men da jeg ikke laae ham stille nok og hostede lidt, fordi jeg altid har ondt for Brystet, saa kom han farende ind til mig som en gal Mand, ligesom jeg bedst laae og lurede, og raabte: "Pakeder! J Fuldsnude! J kan jo ikke engang ligge." "Saa sagte, Saa sagte, Faer lille!" sagde jeg, giv mig en lille fornøielig Rigsdaler, saa løber jeg min Vei." Pryal skal du have!" sagde den huulerede Kommissionair, og stødte mig ned af Trapperne. Saaledes gik det mig overalt den ene sagde: jeg kan ikke staae, den anden: jeg kan ikke løbe, den tredie, jeg kan ikke sidde, den fjerde: jeg kan ikke ligge. Nu blev jeg reent desprat, og var Kaperiet ikke i det samme kommet op igien, saa var jeg sprunget i Peblingesøen, og saa skulde i det mindste ingen sige mig paa, at jeg ikke kunde springe. Jeg var just en Aften henne i Brokkens Bod og tog mig en lystig Svingom med nogle Damer fra Nyboder, da jeg hørte at Kaperiet begynder igjen. Nu Kurasie, gamle Ole, raabte jeg, nu er Din Tid kommen Om Morgenen førend Kanden havde faaet Sko paa var jeg hos mit Sødskendebarn Jochum Skel øie, som fra den Tid af vi raabte med Reier sammen, altid har holdt en Klat af mig, og som nu agtede at gaae ud som Kaper. Kaptain Jochum spurgte hverken om jeg kunde staae eller løbe, ligge eller sidde, men flyede mig Penge til at kjøbe mig et Par ny Sko, et Par lange Buxer og en blaa Trøie, og nu var jeg saa stort en Kapergast som nogen. Næste Dag mønstrede vi, og saa heiste vi det Danske Flag paa vor Skude, og saa raabte vi Hurra, saa det dirrede i Luften, og saa sang vi, vi spare ei Krud, og saa seilede vi afsted, for at gjøre Fienden Afbræk, alle Mand forsynede med Huggerter, Geværer og Pistoler. Ja, det var ret en Lyst at see, det var det. Nu sjaskede vi omkring i hele fjorten Dage fra Syd til Nord og fra Øst til Vest; men mener han vi attraperede noget, ikke min Siel en Snus. Rederiet rev os bestandig i Næsen, at saa mange andre havde gjort rige Priser og vare blevne store Matadorer, men vi drev bestandig omkring og udrettede ingen Ting. Nogle Gange havde vi vel Kløer i nogle Engelske Fartøier, men hver Gang maatte vi igjen give Los paa dem og lade dem løbe. Jeg for min Deel havde nok bragt dem op, men vor Prisemester var bestandig bange for at løbe sig en lille Stage i Livet. Han var Magister Bukkelarius, og havde studeret sin Jura, raabte han bestandig paa, og maatte nok vide hvad Loven siger og Forordningen byder. Denne museblakkede Magister var Skyld i, at vi strax i Begyndelsen gik Glip af en rig Americaner. "Hør, veed han hvad, Mosis Magister, sagde jeg en Dag til ham: "han kan være en meget lærd Karl og forstaae sit Græsk og sit Latin saa godt som nogen Mand i Kjøbenhavn, men han læser Loven og Kaperforordningen, reent ud at sige, som Fanden læser Bibelen. Han er Prisemester fordi han skal gjøre Priser, og naar han ikke kan det, saa reis han ad - Men hvad kunde alt det hielpe. Vi fik ligemeget. Vor Kaptain blev kruset i Paryken og svor paa, at han ikke vil komme hjem, uden at have en Prise med; men saadanne Eder fylde hverken Maven, eller Pungen. Det var ogsaa reent forheret, og det lod til, som Fanden selv havde sat sig i Hovedet, at vi ikke skulde have noget. "Hør, veed J hvad, Manner, sagde nu Kaptainen til os: "det vi skal have, det faae vi, om vi end aldrig gjorde. os nogen Umage derfor, og det vi ikke skal have, det faae vi ikke, om vi saa plinte os ihiel." Det var et sandt Ord, Kaptain," sagde jeg: "det viskal have, det faae vi, den Onde tordne, om vi ogsaa laae hele Dagen og snørkede i Køien; det have vi seet paa saa mange, og det er derfor aldrig værd at gjøre sig Umage for noget. Skal vi have en Prise, saa kan vi ligesaa godt faae den i Wordingborg Kro som paa salten Søe. Vi bleve nu alle enige om, at seile til Wordingborg, og vor Prisemester beviste ogsaa, at en meget lærd Borgermester og Prokurator i Rom, som hedde Hr. Markus, allerede for mange Aar siden havde været af samme Mening. Da vi kom til Wordingborg, gik vi alle i Land og lod vor Skude ligge ganske rolig. Her levede vi ret et fornøieligt Liv. Om Dagen og om Aftenen vare vi til Kroes, og spillede Polsk Pas og Trekort og Styrvolt, og om Natten laae vi i vor gode Seng. Vore Redere troede, at vi vare bestandig ude i Søen, men saadanne Kræmmersiele veed ikke at det aldrig nytter noget at stampe mod Skjebnen, og at den meget lærde Borgermester og Prokurator Markus i Rom allerede for mange Snese Aar siden har sagt, at det man ikke skal have det faaer man ikke, om man gjorde sig nok saa megen Umage derfor. J Kroen blev jeg igjen gode Venner med vor Prisemester. Det var en Helvedes Karl til at drikke. Han beraabte sig bestandig paa, at lærde Folk maatte drikke og at han aldrig kunde gjøre bedre græske Vers, end naar han havde sig en dygtig Pidsk. Vi havde vore tusinde Løier med den Karl. Men en Aften da vihavde drukket ham dygtig paa Peltsen, lagde han sig saa lang han var ned paa Bænken, og begyndte at synge og raabte af fuld Hals: Gau- di- Jens Skræder, der er glubsk som en Bjørn og som ogsaa havde en lille Harbentel, troede at Priisemesteren vilde skjelde ham for en Gavtyv, foer løs paa ham og gav ham en saadan lille fornøielig Engelsk Sopken, at Magisteren blødte som et Sviin. Men midt i denne Hurlumhei kom vor Styrmand styrtende ind i Stuen og meldte os, at et Skib fra Convoyen drev uden Mast for Veir og Vind. Vi sprang alle Mand som rasende Løver op fra Bordet med Kløverknegt og Ruderdame og hele Kleresiet i Haanden og ud i vor Skude. Vi fik strax Skibet halet ind og undersøgt. J Førstningen forsikkrede Skipperen paa sin Americansk, at han ikke havde gaaet under Convoyen, men vor Prisemester er en hun Karl og den giædelige Efterretning havde paa eengang fordrevet hans Perial og gjort ham lys adru. Han rumsterede omkring i hele Skibet, og een, to, ere fandt han de Engelske Papirer i en Fleskeskinke, og nu var min gode Americaner leveret. Efter sex Ugers Forløb var Skib og Ladning solgt, og eftersom Americaneren var en Qvæker og en hellig Mand, som aldrig bandte, saa havde vi Medynk med ham og gave ham hver til tre Par Støvler, sex Skjorter, to nye Kjoler og 50 Rdlr. i Reisepenge, og sendte ham over Land hjem igjen til Qvækerland, som man kalder det. Nu er jeg en Karl, som eier rene 6000 Rdlr., det vil sige, naar jeg regner de Penge med, som jeg allerede har givet ud. Jeg giver hele Verden Fanden, og lever nu saa paa min egen Fason. Naar han saae mig, Hjerte, skulde han aldrig troe, at den gamle Ole, som saa ofte har raabt Spanske Reier, Franske Reier, vare Reier uden for hans Vinduer, kan stikke i en saadan Habit. Jeg har ladet mig gjøre en fiin blaa Klædes Convoy, med en lang Dromedar af en Krave, der naaer mig lige ned til Knæerne, med to store forgyldte Sølvhægter, der forestille to Dragehoveder. Den har kostet mig 160 Rdlr., men det er ingen Ting for mig. Jeg har ogsaa kjøbt mig en rød Silkeparaply for 25 Rdlr., og en dito for min Madame til at stadse med, naar hun gaaer ud om Søndagen. Jeg lever som en Greve, og en Skjelm skal sige mig paa, at jeg gnier paa Skillingen. Forleden vilde jeg tage min Familie paa Komedien. Da jeg kom til den Mand, som sidder i Hullet ligesom en Arrestant med Vagt omkring sig jeg veed ikke hvad det er de kalder ham - saae han stivt paa mig og mumlede i Skjægget: "der er ingen andre Billetter end en eneste til første Etage, og den koster 20 Rdlr., og nu saae han igjen stivt paa mig, ret som om han vilde æde mig. "Er der noget i Stykker for ham, Hjerte," spurgte jeg. Troer han at jeg ikke er Mand for at betale en Loste om det saa var i Stueetasien, og om den saa kostede dobbelt saameget? Hvad!" - Nu kastede jeg en Tyverigsdalersseddel ind i Hullet til ham, og fik min Billet. Jeg inventerede nu min Svigerinde Mutter Sidse, som holder Stegekjelder i Adelgaden, og mit Sødskendebarn Else, som om Sommeren ernærer sig troe og skikkelig af at raabe med Holsteenske Sild, at tage med os paa Komedien. Da Klokken var 5 kjørte vi alle Mand derhen. Jeg tog min lille Gregorius og Elsebeth med, og vi vare alle net og reenlig og pyntelig klædte. Men aldrig saasnart vare vi traadte ind i Losien, førend alle gloede op til os. Da jeg begyndte at blive lidt flau, fik jeg min Lærke op, tog mig en lille velsignet Slurk, og lod Flasken derpaa spadsere omkring blandt Qvindfolket. Hvordan det nu var eller ikke, saa tog Sidse=Mutter sig nok lidt for stærk en Dram, og nu skulde han bare hørt en Fnisen og Grinen og Hvisken i den næste Losie, som Folk kalde Kavallerie=Losien. "Aa griin og fiis J af Helvede, sagde jeg ganske høit J har ikke bedre Levemaade. Jeg er altid lige saa god Mand som J. Seer J det Til Julen skal jeg have stort Selskab hos mig. Mutter Sidse, mit Sødskendebarn Else, min Nabo Jens Bloch, ellers Rokkedreier af Profession, men nu Kapergast, ligesom jeg, mit Næstsødskendebarn Ole Blaa, og Peer Sandmand, min gode Ven, have alle lovet at komme. Jeg venter ogsaa nogle Rangspersoner, saasom et Par Seketerer, en Kammerraad og nogle pindsvinerede Herrer, som ville pynte Bordet og Selskabet med deres Nærværelse. Vil han ogsaa beære mig, Hjerte, med hans behagelige Selskab, saa skal han være mig meget velkommen. Han skal træffe en Julekage af første Skuffe, en Steeg, som ikke behøver at skamme sig for at staae paa en Greves Bord, en Snaps og en Flaske Dobbeltøl, som der ikke findes bedre i hele Europa. Ole Cornelius.