Jyllandsposten, 1839-02-18
Det Andragende fra Jndvaanerne i Nykjøbing, paa Morsøe, som ved den første jydske Stænderforsamling blev indgivet, gik i det væsentligste ud paa, at Seilads-Forbindelsen mellem Vesterhavet og Liimfjorden, hverken kan lukkes eller bør lukkes, og støtter denne Formening paa følgende Oplysninger: Handelen for Liimfjorden fandt man nemlig i lang Tid besværet ved Løgstørs Grunde, som forvoldte megen Tidsspilde og betydelige Opoffrelser, hvilket især beskattede de vesten for Løgstørs Grunde beliggende Egne ved det kostbare Ophold af Fartøierne, som undertiden varede flere Uger, samt ved betydelige Lægtepenge, der af de Handlende bleve anslaaede til 3600 Rbd. aarlig, som saaledes for de vestre Fjordbeboere maatte fordyre alle Jndførsels-Artikler og influere skadende paa de i Handelen Jnteresserede. Den frie og umiddelbare Handel paa Udlandet gjennem Canalen standsede aldeles disse Klager og lovede endog ei ubetydelige Handelsfordeele. Silden antog man, som Saltvandsfisk, vilde ei fortrænges af Fjorden ved Blandingen med Vesterhavet, eftersom Sildefiskeriet i tre til fire Aar efter Havindbruddet 1825 endog viste Overflødighed i Fangsteen, ligesom man ei antog den opfangede Mening for rigtig, at Silden ei mere vilde yngle i Fjorden, fordi Vegetationen paa Bunden ved forandret Vand ei var den samme som forhen, thi Aal, Ørreder, Helte, Aborrer og Gjedder, som strax efter Naturbegivenheden svømmede døde i Land, havde nu atter i Mængde indfundet sig, foruden Torskarter og Flyndre, som før manglede, hvorfor man ogsaa maatte antage, at Sildene vilde vende tilbage til deres gamle Legeplads. Med Hensyn til den Omstændighed, at Vandet fra Havet bevirkede formegen Klarhed i Fjorden, hvorved Silden undgik Garnet, foreslog man at fiske i de mørke Nætter, ligesom det opfundne Forgarn gjorde de i Mængde befindende Søvabler (Vandmænd) uskadelige, som efter Jndbruddet stoppede Maskerne og ødelagde Garnene. At Havets Forbindelse med Fjorden bevirkede en stærkere Strømgang, Fjordvandets større Salthed og Ødelæggelse af Planter, og Jnsecter, som vare Fiskene tjenlige til Opholdsteder, Næring og Yngels Ansættelse, ansaae man for mindre betydeligt, da disse Fiskerier atter vare i Tiltagende, ligesom Arent Berntsen i sin "Danmark og Norges frugtbare Herlighed (udkommen i Khvn. 1656) viser, at Vestersøen ved i ældre Tider at have indbrudt i Liimfjorden over det smalle Stykke Land, som forbinder Thylland med Harsyssel, ved Saltvandets Blanding dræbte en stor Mængde Gjedder, Karper, Brasen, Helt og Aborre, saa man i nogle hundrede Vogne maatte bortkjøre dem, men andre Fisk atter udi Liimfjorden vare til gaaede, som Flynder, Aal, Hvilling, Torsk, Sild og andre Strandfisk. De nøiagtige Undersøgelser, anstillede af den svenske og norske Konge 1826 ved Professor Svend Nilsson, udvise i Resultatet, at det er en Naturdrivt, som leder Silden paa dens Vandring og som tildeels analogie henviser til Trækfuglenes aarlige Vandringer, og altsaa er bygget paa det Axiom, at Silden, ligesom andre vandrende Dyr, foretager Vandringerne ifølge Naturdrivten for at forplante sig, imedens den forfølges af Rovdyr, som ere farlige for Silden, der først i 6te Aar er udvoxen. Radanden er almindeligviis det forudgaaende Tegn paa Sildenes Komme i Liimfjorden. Det har viist sig, at Vandringerne til Liimfjorden gjerne begynde sidst i September og først i October. – Endvidere formeentes det aldeles umuligt at overvinde Elementernes Magt ved en Afdæmning af Canalen, idet man antog, at enhver Storm af Nordvest vilde for det uimodstaaelige Hav nedbryde enhver Dæmning, som menneskelige Kræfter vilde opreise, hvilke Forsøg vilde blive altfor kostbare og langt overstige Landets Kræfter, ligesom et Dæmnings=Anlæg i November 1833 ved en Storm total ødelagdes.