Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-07-08
Strøblomster, samlede hist og her paa fremmede Agre og bundne samme John Barthold. Kan en Sang, en Sonnet, en Romange ikke ligesaa godt fortjene Navn af et Kunstværk, som et mange Binds Heltedigt, eller et lystigt lidet Drama, som en tragisk uendelig Pinneskrue? Lade sig irettesætte af Prakhanser og uvidende Personer er en Hovedpandeskat, man maa betale Almeenheden, fordi man rager en Smule op over Andre. "Siig, at disse Stenevorde Brød, kunde man ved mangt et Mindemærke medføie raabe. J levende Live sultede den store Mand; i hans Grav, maaskee efter Aarhundreder, giver man ham en Steen, ikke ham, men sig selv, sin Smag og Rigdom til varigt Minde. Han betales med et Par Allegorier. Hans udler Peter, fordi denne holder Gaffelen i venstre Haand, da dog han, Hr. Hans, har sit hele Liv igjennem holdt den i høire Haand. Men, hvorfor lee da sædvanlige Mennesker over Alt, hvad der er dem usædvanligt? Efterdi det Sædvanlige er blevet dem saa tilvant, at de troe, at Den, der driver og haandterer det anderledes, maa være en Nar, som ene piner og plaaer sig med den dem fremmede Maade, fordi han ikke kjender deres gode, gamle, tilvante Maade. Thi fryde de sig over, at den Fremmede er saa dum, og at de ere saa kloge; og ret inderligen lee de nu, hvilket vi dem og hjertensgjerne forunde. Reen Foragt for alle Andres Bestræbelser; fuld Overbeviisning om, at Alle, der gjerne tie og virke kun i Stilhed, bør at oversees svarligen; største Tilfredshed med Alt, hvad nu egen Kraft saa uden al Anstrængelse bringer tilveie; dette tilhobe ere ubedragelige Tegn paa Tidens høistcultiverede Genier. Det rimer sig eengang for alle ikke med vor Aands Natur, at noget Menneske, var han endog nok saa evnebegavet og besjelet af nok saa stor Nidkjærhed, kan med lige Held bestride de flere Forretninger, af hvilke dog hver enkelt kræver sin Mand heel og lægger Beslag paa alle et Menneskes Kræfter. Havde jeg en Herre, der gav mig Alt, hvad jeg bad ham om, men fandt for godt at tage een af de Ting tilbage, han havde givet mig, enten nu fordi jeg anvendte den slet, eller fordi jeg bandt mig saaledes til den, at jeg forsømte min Pligt, saavel mod ham, som mod den øvrige hele Verden, eller og maaskee blot fordi det behagede ham at lade see den Myndighed, han har over mig, og bringe mig til at føle, at Alt, hvad jeg har, det har jeg af hans rene Gavmildhed, havde da jeg Grund til at klage over, at han behandlede mig haardeligen, burde jeg ei før betænke, at han lod mig endnu beholde meget Godt tilbage, og ikke tænke længer paa den Smule, han fratog mig? Der er ingen Ting saa trygt, som at blive staaendes paa Siden af Veien og - critisere. Man befinder sig altid da i det større Selskab. Det er den tommeste af alle mulige Tanker, den, at ville vedblive at være til i Verden og dog henleve sine Dage uden al Anke paa sig. De allermindste Undersaatter bedømme de allerstørste Førsters, de allerdummeste Tienere de allerviseste Herrers, og de alleryngste Børn de allerældste Fædres Opførsel. Vi fødes i Taarer, vi leve i Klager, og vi døe i Mismod. At staae uforfærdet i aabent Slag er langt lettere, end i Livets sædvanlige Gang at forblive sig selv stedse lig. Hærtuginden af Nemburs der levede ved Ludvig den 14des Hof, pleiede at sige: "jeg har lagt Mærke til en løierlig Skik hertillands. Ærenvoxer udigjen, ligesom Haaret." Den største Fare i Forretninger bestaaer deri, at holde sig til een eneste fix Jdee. Det er en Grundvold til Daarskab, kun at ville see Folk af sit Parti og sin Mening, men støde tilside Alt, hvad der fjerner sig derfra, eller kommer andetsteds fra til.