Den Vest-Sjællandske Avis, 1833-02-12
Reichard fortæller i sin malerische Reise durch einen Theil der Schweitz, Side 484, et endnu mere paafaldende Exempel derpaa: J Alperne ere Biergfald hyppige, store Klippestykker forvittres og opløses i deres Forbindelser af Luftens Fugtighed, og styrte pludselig ned, hvorved hele Byer knuses og deres Beboere omkomme paa en ynkelig Maade; to saadanne svære Biergfald ere bekiendte i de nyere Tider ved Pluers og ved Goldau. Jndvaanerne vide det, og ere dog ubekymrede i saadanne Stillinger, hvor Faren synes i høi Grad truende; dette er f. Ex. Tilfældet med den store Landsbye St. Branchier i Nærheden af Montblanc. Over Byen hænger et forvittret Bierg, hvis Fod desuden bliver undergravet af Dranse-Floden, og som truer at ville hvert Øieblik styrte ned; men det er kun de Reisende som dette Syn ængster; men ingenlunde disse Alpers Beboere; de fortsætte, siger Reichard, ubekymrede deres Næringsbrug, og sove roelige ved en Fare, som de ikke lægge Mærke til, og som de have arvet fra deres tidligste Forfædre. Men Menneskene værne sig ikke allene let til Farer, hvilket saa mange Reisendes Søefolk, Krigeres og Jægeres Exempler lærer os; men de styrte sig ofte blindt og frivilligen ind i dem; og gaae paa Linier fra en høi Bygning til en anden; klattre op af de farligste Klippevægge, glide ned af deres Sider, som af Gemmibierget i Schweitz, vove de dristigste Spring o. s. v., af Lyst til at giøre Opsigt, eller af Hang til det Eventyrlige; man giøre sig blot bekiendt med en schweitzerisk Gemsejægers Levnet og man vil forbauses over alt hvad et Menneske kan vove og udholde. Mennesket kan være det forsagteste og feigeste Væsen og tillige det modigste og det forvovneste; den Soldat, som den første Gang han kommer i Fægtning, bukker Hovedet ned, naar et Gevær løsnes, vænner sig med Tiden til at løbe Storm paa et Batterie. Men Mennesket, har ikke heri noget forud for Dyrene; man iagttager det samme hos Hestene. Men hvilken er den Fare hvorfor vi Dødelige ere meest udsatte, og som vi mindst tænke paa at undgaae, Det er den, at vor Fornuft er idelig udsat for at henrives af vor Sandselighed, vor Phantasie, vore Følelser og vore Passioner. See Cajus, han sidder i en usikker Næringsvei, han er høist uvis om hvorledes det vil gaae ham paa hans Alderdom, og om han vil blive istand til i Fremtiden at forsørge sig selv og sine; og dog forsømmer han Leiligheden til at forbedre sine Kaar, naar den tilbyder sig for ham; dog glemmer han at holde Bog over sin Jndtægt og Udgift, og at lægge noget op for sine gamle Dage. Betragt Titus, hver Dag overlæsser han sin Bug med Spiser, som den ikke formaaer at fordøie; eller han overgiver sig til en umaadelig Nydelse af stærke Drikke; eller han overlader sig til Ladhed og Maadelighed. Gigten staaer i en Afstand og truer ham med sine Piinsler; Vattersotten udstrækker sine blege Arme for at klemme hans Bryst og udspænde hans Jndvolde; Slagflodden løfter sin Hammer for at lamme hans Arm og hans Tunge, og han agter dem ikke, og farer fort paa 5 sin Fordærvelsens Bane. - Sempronius Haand er mod alle; den griber ind i hans Næstes Lomme for at fravende ham hans Eiendom; han løfter den op for at undertegne en falsk Forskrivning; eller han udspænder sine Garn for at tilfredsstille sin Hævn og sin Ondskab; høit staaer Lovens Sværd og Samvittighedens Tugteriis opløftet i Baggrunden; han vender sit Hoved bort fra dem, og gaaer, uden at lade sig forstyrre, sin Ulykke imøde. Albestyrende Gud, vilde dit Forsyn afvende alle Menneskenes Lidelser, alle de skadelige Følger af deres daarlige Handliger; hvad blev der da af dine Børn, de vilde aldrig lære at bruge deres Fornuft, da Erfaringen bekræfter, at selv de meest truende og øiensynligste Farer ere ikke altid tilstrækkelige til at afholde dem fra deres Daarskaber.