Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-10-13
Den kongl. bayerske Regjering har afstaaet en Deel Archiv-Dokumenter, der vedkomme Norge, og som findes i Bibliotheket i München. Disse ere overdragne det norske Universitet til Jndlemmelse i dets Antiqvitet Samling, og Professor G. F. Lund, reiser i den Henseende med offentlig Understøttelse til München, for at modtage og indpakke dem, og besørge dem afsendte til Norge, Jblandt nye Skrifter, som i Norge ere udkomne, er i Jacob Lehmans Enkes Bogtrykkerie, trykt paa hendes Forlag: "Phantasmer, efter Ravnekrog-Poetens Manuskript. Først i det Maroccanske, oversat af Barbarossa, Politiemester i Sa lee, saa i det Spanske, oversat af Grev d'Espanna, Gouverneur i Catalonien, saa i det Portugisiske, oversatte af Barbeer Pires, Marquis Queluz, hvorefter de udi det Norske, til Lyst og Fornøielse, overførte ere af Siful pro Patria Sifadda, velmeriteret Baccalaureus. Hermed et Steentryk. Vi forbigaae det Væsentlige af dette lidet Skrift, og som egentligen kun forstaaes i Norge selv, hvortil ogsaa Carrikaturstykket, efter engelsk Maade, henhører. Her blot Noget af Begyndelsen, til Prøve paa dets Beskaffenhed. Første Scene begynder med, at nogle af Fattighusets Indvaanere ere forsamlede udenfor Husets Dør. Man ryger Tobak, Ølkanden paa Bordet o. s. v. Philosophen i Fattighuset: "Her, Venner, lader jeg nogle formummede Personer træde frem. En af Selskabet: "Tys, Philosophen taler." Philosophen; "Jeg vil selv spille med, thi nu tildags maae Poeter være Skuespillere, hvis de ville høste Lauren; thi disse sidste have nu allene Æren, siden baade Qvinden og hendes Glutter have lært, at hele Livet er et maadeligt Drama i fire Acter, hvor Costumet er det vigtigste; de ere Formyndere og privilegerede Laurbærsamlere (hvorved de da have lært adskillige Casserersnit); kort sagt, Skuespillerne gjøre nu med Poeterne, hvad de ville, ana tommere Kong Lear, beklippe Machbeth, dersom hans Lokkepragt synes for caledonisk, farve Othello hvid, og kunne ikke begribe (hvorved de vise, at de ikke henhøre hertil, at disse Stykkers Forfatter, som Poetkonge, skrev allene for Poeter, ligesom Sultanen kun træder frem imellem sine Adelsmænd, og kun for dem aabner sin Pung og sin Høihed, hvorimod han for Pøblen har et Phaenomens Rædsel og Ubegribelighed, om de ikke skimtede mere end Fligen af hans Kappe. Hal de have traadt mig under Cothurnen, eller under denne laskede Vaudeville-Tøffel, hvorpaa en Doctor nede i Kjøbenhavn nu løber op af Østergade og ned af Vestergade, og saa gar paa Tusmørket over Tag og Taarn, og qvaksalvererer med sine Badskjersvende den gode Smag og Poesien, saa den nu ligger helseløs af Vattersot. De have nedtrykket mig (disse, som høste paa en Aften flere klapprende, bredbladede Laurer, end en Poet kan sanke til sin Gravhøi), thi ingen af mine Stykker blev spillet, skjøndt jeg skrev to paa hver Søreise, efter at Facultetet ved et Decret havde befalet mig at rømme de theologiske Bænke, fordi jeg havde ladet Maanen lyse mig til Ægteskab førend Præsten. Nu - jeg kastede mangen Gang Bølgerne bag mig imellem Arendal og Amsterdam, og førte, hver Gang jeg kom hjem, ligesaasnart et Drama til Torv, som en Dunk Delfzyler Smør. Men Boghandlerne lærte mig snart, Jntet videre at lade trykke, uagtet jeg fornerede dem, at Oplaget var en oplagt Capital for deres Børn, hvoraf det kommer, at jeg istedetfor Klæder har Manuskripter i min Kiste. Af disse tager jeg nu frem en Rolle – men førend vi komme til de formummede Personer maae jeg dog forudskikke et Trompetskrald, der kan bebude mig, som den der med Autoritet slæber Guder og Narre frem: Anno 1780 blev jeg togange paa en Dag poetisk electriseret og maanetiseret, da jeg om Formiddagen havde den Ære at hielpe Wessel op af Holmensgade, og samme Dag om Aftenen havde jeg den Fornøielse at hilse første og sidste Gang paa min gode Ven Ewald, i det han listede sig ud for at skiule – som Camoens (en Sømand og Poet som jeg) - sine slette Klæder under den store Kaabe Tusmørket, (der ingen anden Nøgenhed blotter end Maanens, og løb til Høkeren, for at kjøbe sin Vespersild. Men af Besippelse støder jeg ham paa Armen, saa hans Enesteskilling foer, Gud veed hvor, men det var som Charon (en Søemand og Skuespiller ligesom jeg) havde stukket Armen op af Rendestenen, og taget sig forlods Betaling for Transporten, som om den siden kunde blive uvis nok. Undskyldningen vil jeg ikke repeteere, uden det skulde være i Vers, men nok er det, Aftenen endte saa, at han fik sin Sild og Mere til i venligt Huus, hvor Suus og Duus, og Meer som rimer sig paa Kruus, man kan ved Lygte finde, mens Sorg og Politie maae udenfore holde bi, og lytte til den Fryd derinde.