Extraordinaire Maanedlige Relationer, 1689-02-01
De Saxiske hafver den 2 hujus gandske Berg Strasse besat, Nemlig, Manheim, Heppenheim, Bensheim, Zwingenberg &c. oc den Førstl. Hessiske, Residen; Darmstad. Siden har de Franske det Førstl. Darmstadiske Slot Dirnberg, forladt oc afbrændt. Udi Manheim continuerer de endnu at Ø delegge Byens Fortificationer, oc for skaaner aldeelis ingen af de skiønne Bygninger som den Sal. Chur-Første Carl-Ludvig hafver ladet opbygge. De Kæyserl. og Bæyriske, forskantzer sig ver til Schrøck, hvilcket ligger imellem Philipsburg og Fort Louis, ved RhinStrømmen, oc vilde ingen Franske Skibe meere lade passere. Den 23 blef Heydelberg af de Franske forladt. Men paa en bedrøvelig Maade; thi de toge først 12 af de fornemste Indbyggere med sig til Gissel, for de resterende Skatter, spolerede Slottet oc nogle af de Principalste Herre Gaarde, udprefsede af Borgerskabet saa meget som de kunde. Ved deris Aftog lod de sprænge Slottet (som er en af de skiønniste Pallatzer i gandske Tydskland) hvilcket nu alt lignes ved en Steenhaab; det samme gjorde de ogsaa bed den Grundmured Neckar-Broe, siden stack de Byen i Brand oc sprængde alle Stadens Mure oc Taarne, plyndrede Borgerskabet oc de andre Indbyggere, marcherede saa der fra til Manheim. Francken dal, Wormbs, Speyer oc bemelte Manheim maa det samme forvente. Alle de Keyserl. Cameral Acter, ere af de Franske fra Speyer, udi meere end 400 Tønder, blefven indpacket oc til Strassborg bortført. Af det Badiske og Durlackiske fornemmis, at de Franske til Stol hoffen oc Liechtnau, Stadernis Mure, hafver Ødelagt. Den Kiøbstæd Pfortzheim har de udplyndret oc afbrændt. Durlach er med Kæyserlig oc Bæyrisk Folck besat. Svaben. Den Franske Envoye, Monsr. le Marqvis de Lusignan, som fra Wienn er kommen, er ved Costnitbleven anholdet oc til Tyrol henført, fordi at hand ey, den hannem foreskrefne Vey, har brugt, oc meenis at hand saa længe skal blifve arresteret indtil den i Franckerige arresterede unge Hertug af Wyrtenberg blifver løsgifvet. Bæyren. Chur-Førstens Hr. Fader-Broder, Printz Maximilian af Bæyren, er den 20 Jan. ved Døden afganget. Hans Chur-Førstl. Durchl. er fra det Wirtembergiske lyckelig hiemkommen; ved hans Ankomst, er hand af Børne Kopper blefven (dog foruden Fahre) SiugWienn. Den 12 hafver den store Tørckiske Ambassade værit til den Kæyserl. Audientz, med følgende Ceremonier. Om Middagen blefve de af den Kæyserl. Under-Tolck Monsr. Hassel, udi en Carosse med 6 Heste, Od 2 fra deris Logement afhenter, i hvilcken begge Ambassadeurer hafde det øfverste Sæde; for oc bag Carossen marcherede en Deel af denne Stads Guarnison. Tørckernis Betiente var en Deel riden dis, oc nogle gick til Fods; der de kom paa Slodtsplatzen ved Slotets Slag, bom, stoed de af Carossen og gick ind i Slottet, den Tørckiske Legations Secretarius var den første, hvilcken bar Creditiv Brefvet, efter Sædvaane, udi begge Hænderofven for Hofvedet, indtil Raad-Stuen, hvor den første Ambassadeur tog Brefvet og lagde dem paa Bordet; ved hvilket Hans Kæys. Mayest. stod under en Baldachin lige for den Kæyserl. Stoel. Bemelte første Ambassadeur, ved Nafn Sulficar Effendi, lagde den høyre Hand paa sin Tulban, nedbøyede sig gandske dybt, oc begyndte ydmygelig at tale, sigende, at de var skicket af Kæyser Solyman, for at tilkiendegive, at hand var kommen paa Thronen, og ønskede at holde god Vendskab med Kæyseren, lige som hans Fader oc Faders-Fader holdet, hafver, tilbød Kæyseren sit Venskab; hvilke Ord den Kæyserl. Under-Tolck paa Tydsk forklarede. Den Kæyserl. Rigs-Hof-Rath Baron Herwat, svarede paa Kæyserl. Mayest. vegne, saaledis, at Hans Kæyserl. Mayest. hafver paa hørt, hvis den Durchl. Stormægtigste Ottomaniske Kæyser ved sine Forordnede hafver ladet foredrage; oc omendskiønt den store Blodstyrtning som den forige Kæyser for sin Fredsbrydelses skyld, endnu Hans Keyserl. Majest. gick til Hierte. Hans Keyserl. Mayest ogsaa, i henseende til sine lycke lige Progresser ey hafde Aarsag at reflectere paa nogen Fred, icke dismindre vil Hans Mayest. dog Commissarier forJordne, som deris Propositioner skulde anhøre; hvilcket den Kæyserl. UnderTolck iligemaade explicerede. Da mand nu formeente at de skulde gaae bort, begyndte Sulficar Effendi at svare; at det var intet nyt at store Potentater udi en Krig imod hverandre kunde indvicklis, af hvilcken ogsaa en stor Blodstyrtning kunde komme, enddog hafver mand altid en Temperament udfunden, at sligt venligen kunde bileggis, hvilcket hand iligemaade vil for haabe, oc tog der paa ved en Compliment sin Afskeed. Den anden Ambassadeur Mauro-Cordato, som er en Christen af den Grieckiske Religion, holdt Huen imidlertid i sin Haand, oc ved hans Afskeed kyste hand Kæyserens Kiortel. Hvorefter de udi samme Orden blef hiemført; dog blef begge gange Trommen icke rørt, som ellers pleyer at skee. Udi deris Losament blef de paa Kæyserens Bekostning meget vel tracteret, men de beteede sig der ved gandske Melankolisk. Den følgende Dag var de til Audienz hos en hver af deris tilforordnede Commissarier, som ere Grefven af Caraffa, Grefven af Stahrenberg, Grefve Kinsky, oc Grefve StraStrarman. Toe Dage derefter blefConferentzerne begyndet, udi den første hafver mand ickun deris Fuldmagt begieret at see, oc blef aftalt, at alt hvis som skal handlis, Skriftligen skal skee.