Adresseavis for Børn, 1781-03-07
Hvad siger hun nu, min lille Henriette, holder hun endnu denne fattige stakkels gamle Mand for at være ulykkelig, Han er i Sandhed lykkeligere end mangen Fyrste. - Lykkeligere end en Fyrste, raabde Henriette, det vilde være meget; det kan jeg aldrig troe; thi jeg har altid tænkt, at der var intet Menneske saa lykkeligt som en Fyrste. – Ja vist, min Syster, sagde den lille Carl, jeg er af samme Mening som du Saa lykkelig som en Fyrste kan dog den gamle Vægter umulig være. – O mine Venner, sagde jeg, Glandsen og Skinnet bedrager. Fyrsternes Krone er ofte tung og trykkende at bære. Jeg kunde bevise dette for eder med adskillige Exempler af Historien; men jeg vil nu strax fortælle eder eet eneste, som jeg haaber ikke skal mishage eder. Damocles, en Minister, prisede engang sin Fyrste, den Syracusanske Dionys, overordentlig lykkelig. - Kom og spiis med mig i Morgen, sagde Fyrsten, saa skal jeg give Dem et tydeligt Begreb om min Lykke. – Ministeren kom, efter Fyrstens Befaling, den følgende Dag til Hove. O, hvor herligt forefandt han alle Ting. Hvor han vilde henvende sine Øyne, fandt han ikke andet, end Pragt og Majestet. Han troede Avis troede ret, at han nu var midt inde i Lykkens Tempel. Og, i hvilken Glands lod Dionys sig ikke see for ham. - Kort, de satte sig begge til Taffelet, som var besat med de bedste Retter og herligste Vine - o, raabde Damocles, Gud give, at jeg altid var saa lykkelig, som jeg er i Dag. – Ja, det er en uomstødelig Sandhed, at intet Menneske er saa lykkeligt paa Jorden, som en Fyrste. – For hastigt dømt, min Ven, sagde Dionys, en Fyrste er intet mindre end det lykkeligste Menneske paa Jorden, - Fuld af Forundring herover, slog Damoclesine Øyne op i Veyret; men hvor forskrækket blev han, – Han saae et stort og skarpt tveægget Sværd hængende i et eneste Hestehaar ligeover hans Hoved. Han sprang op i en Hast af sin Stoel, og takkede for den Lykke, han havde nydt. Fyrsten sagde derpaa til ham: Saaledes har min Lykke været, siden jeg kom til Regjeringen. Carl. Men, det kan man dog ikke sige om alle Fyrster. Rigtigt nok, sagde jeg, naar Fyrsten er en god og retskaffen Fader for sine Undersaatter, og de elske og ære ham, saa kan han visselig og som en Fyrste være lykkelig, men denne Lykke forskaffer ikke hans Fyrstelige Stand ham, og heller ikke hans Rigdomme i og for sig selv. Det er kun hans Retskaffenhed og hans Dyd, som forskaffer ham den. Og naar denne Dyd har Sted i et fattigt Menneskes Bryst, er han da ikke ligesaa lykkelig som en Fyrste, kun med den Forskjel, at Fyrsten, naar han er from og retskaffen, nyder et lykkeligt Liv ved Besiddelsen af Jordiske Fortrin, men den dydige Betler føler Livets Lykke i Armod. – Naar jeg altsaa nylig sagde, at den gamle fromme Betler var lykkeligere, end mangen en Fyrste, saa forstaaer jeg derved kun saadan en, som ikke fortjener Navn af en god Fyrste, og paa denne Maade troer jeg at have talet vigtigt. – Al udvortes Lykke, mine smaa Venner, saasom Ære, Magt og Rigdom, er ikke andet end Blendverk, hvori Hjertet slet ingen Andeel tager, naar det er misfornøyet og bedrøvet. Hvor forgængelige ere ikke Lykkens Goder, hvor hastigt og paa hvor mange Maader kunne vi ikke miste samme. Og for Børn. hvad hielper alle Rigdomme og andre Jordiske Fornøyelser os, naar vi ere syge – og naar vi skulle døe, Da forlader alting os. - Og vi skulde ville søge vor Lykke i saadant Jordiske Blendverk, Ney, en virkelig og sand Lykke maae have Præg og Kiendetegn af en Uforanderlighed og Bestandighed. Dersom J ville blive deelagtige i saadan en Lykke, J unge Mennesker, saa maae J blive dydige Børn; thi da kunne være visse paa, at beholde den i alle de Optrin og Forandringer, som forefalde i eders Liv. Kun den er lykkelig, som ingen Anger plager, Og god Samvittighed ved hvert et Trin ledsager.