Aalborg Stiftstidende, 1839-01-11
Hannover. Byen Hannovers Magistrat, der efter gammel Skik aflægger sin Nytaarsgratulation hos Hs. Majestæt Kongen, har, efter foregaaende Forespørgsel, ved Cabinetsminister Schele erholdt det Svar, at Staddirectoren, Hr. Rumann (der, som bekjendt, paa Grund af sin Protestation mod Grundlovens Ophævelse just ikke staaer høit i Hans Majestæts Kridthuus) kun da kan erholde en Audients paa Nytaarsdagen, naar han i Stadens Navn beder om Forladelse for det Passerede. Paa Hr. Rumanns Vægring er der endvidere blevet ham betydet, at en Magistrat, som Kongen ikke kunde see hos sig, vilde han heller ikke taale og der skulde derfor tages andre Forholdsregler. Disse Omstændigheder ere meddeelte Borgerforstandernes Collegium og Staddirectoren, Hr. Rumann, har herpaa givet til Svar, at han maatte finde sig i hvad der vilde skee, hvorover naturligviis Hans Majestæt skal være bleven meget urolig stemt Hungehalten. – J Byens Krudtmagazin vilde man i nogen Tid have seet et Spøgelse, som nu er opdaget af en modig Bombardeer. Spøgelset havde ikke havt sin Plads ved Krudttønderne, som først fortaltes, men ved Lynaflederen og befandtes at være – et Stykke Bly, som Blæsten havde kastet frem og tilbage Norge. Kongen er, efter alle Beretninger at dømme, bleven modtagen med sand Enthusiasmus overalt i Norge. Paa hele Reisen var den kongelige Vogn ledsaget af Bonder tilhest, som frivillig indfandt sig til dette Øiemed. J Frederikshald bivaanede Kongen den 19de et af Staden givet Gjæstebud. Staden og Fæstningen var i 2de Aftener illumineret. Den 20de besaae Hs. Majestæt Byens Kirke, til hvis Opførelse han ved betydelige Summer af sin Privatkasse væsentlig har bidraget. J Moss modtoges han af unge Borgere, som med Fakler belyste Kongens Vei til det Huus, hvori han aftraadte. Blandt de Deputationer, som have bragt Kongen deres Hyldest, var den fra Smaalebnenes Amt, i hvis Tale forekomme følgende Ord: "Lover være Gud, den Almægtige, som i Farens Stund frelste Deres Majestæts dyrebare Liv, hvoraf tvende Rigers Vel og Ære afhænger. – – - Under Deres Majestæts vise Regjering, i næsten et qvart Seculum, har det norske Folk, Nydelsen af Fredens uvurderlige Velgierninger, naaet en saadan Høide af Velstand og Ære, som langt overgaaer vore skjønneste Forhaabninger. Ogsaa i den sidst henvundne Ti har De Maj. givet de tydeligste Beviser paa, at D. M. er tilbøielig til at opfylde det norske Folks billige Ønsker. Den 22de gjorde en Deputation af Staden Christianias Borger-Repræsentanter, med Storthingsmand, Capt. Foss som Ordfører, sin Opvartning hos Hs. Majestæt. Den ved denne Leilighed holdte Tale var iforveien discuteret og antagen i en i Børslocalet afholdt Forsamling. Det hedder heri blandt Andet: Det tilkommer ikke en særegen Communes, Repræsentanter, for Deres Majestæt at udtale hele Landets Tænkemaade. Tillad imidlertid, naadigste Konge, at Christiania forener sin Tak med hele Rigets for en Velgierning som vel er bleven det Hele til Deel, men som for enhver Commune har en særgen Jnteresse, den nye Communallov. Den heldige Virkning af denne Indretning, fra Begyndelsen, af, skjænker os det skjønne Haab, at den i sin fremtidige Udvikling vil frembyde et virksomt Middel til Befordringen, af Norges Velstand og Ære. Carl Johanns Svar paa Repræsentanternes Tale lyder i det Væsentlige saaledes: J Egenskab som valgte Repræsentanter for denne Stad ønskeDe mig idag tillykke, at min fremrykkede Alder har tilladt mig, at begive mig til mit troe Folk og at jeg, idet jeg har kunnet følge mit Hjertes Tilbøielighed, tillige har opfyldt, en constitutionel Pligt. Denne har jeg stedse meer anseet som en Lykke end som en Forpligtelse. Jntet personlig Offer er for stort for den Fyrste, som elsker sit Folk, isærdeleshed naar hans Tanker og Handlinger kun have til Øiemed, at bringe det Heles Vel i Samklang med den Enkeltes. Meer end et qvart Aarhundrede har jeg bedøm Normændenes Tænkemaade efter min egen. Jeg gjentages nu, hvad jeg ved flere foregaaende vigtige Leiligheder har yttret: Normændenes individuelle Frihed og Rettigheder ere mig dyrebare, men denne Frihedsfølelse bør ikke kunne bestaae alene, men ogsaa forene sig med Kjærlighed til Fædrelandet. Hiint leder ofte til Misgreb, som nedrive, og har sjelden Kraft og Lykke nok til alene at virke til det Heles Vel, imedens denne, ved at holde Enthusiasmen inden for sine Grændser, formilder de Vildfarelser, som ellers let kunde opstaae. Nationerne blive medens Jndividerne forsvinde. – Norges Historie frembyder skjønne Fortids Minder. Dets nærværende Stilling som selvstændigt Kongerige lover det en lykkelig Skjæbne blandt Europas uafhængige Nationer. Under een Konge forenet med det sven ske Broderfolk har Norge Jntet at frygte. – Den af m. fanctionerede Lov angaaende Formændene og Repræsentanter ne var længe en Gjenstand for min Tænkning over de borgerlige Samfunds Love. Jeg har stedse troet, at naar Communerne beskjæftige sig med deres egne Anliggender vilde en Regjering, som da isærdeleshed kunde iagttage de vigtigere finantstelle, lovgivende, administrative, politiske Materier, kunne virke med mere Held for Landet, end naar den skulde gaae ind paa Enkelthederne, ved hvilke Erfaring, Kraf og Jndsigt som oftest strande. – Det er isærdeleshed gædeligt for mig, at finde, at Christianias Jndvaanere endnu med lige Erkjendtlighed mindes de Jndretninger, jeg ha truffet til deres Bedste. Naar jeg bedømmer disse efter de varme Ønsker for Byens Vel, for dens offentlige Indretninger, for den almindelige Orden og for dens Jndvaaneres Lykke, som jeg altid har næret og altid skal nære, saa troer jeg, at turde tilegne mig dem. - Mine Bestræbelser i disse Retninger have dog endnu hidtil ikke fuldkomment svaret til mine Ønsker. Jkke destomindre har Hovedstadens Befolkning i de sidste 25 Aar tiltaget meer end det Dobbelte og Udsigterne til dens Velfærds Fremme ere af den Beskaffenhed, at vi med tillidsfuld Fortrøstning kunne gaae Fremtiden imøde. – Vi ville nu forenede beskjæftige os med de Forbedringer, til hvilke Regjeringens Medvirkning, udfordres.