Viborger Samler, 1774-11-21
Hvis jeg i Dag er noget mere plegmatisk og fortrædelig, end sædvanlig, maae mine Læsere ikke tilskrive mig, men et Tilfælde, denne Feil. Jeg har i Morges været ved en Vens Liigbegiengelse, der over 20 Aar har beskæftiget sig med Videnskaberne, og lang Tiid tient sit Fædreneland med sin Flid og Due Anden Aargang. Aaa lig lighed, men som hverken ved Fliid eller Lærdom har kunne erholde Halvdeelen af den Lykke, en Tiener eller Gaardskarl i vore store Stæder, efter nogle Aars Forløb, uden Møie kan faae. Hvor nyttig havde han nu kunnet være Verden ved sine Gaver og sin Duelighed, hvis ikke en bestandig Trang havde hindret hans Jndsigters Fremgang og Tilvext, og bragt ham saa tilig i Graven, Maatte ikke enhver afskrækkes fra Fliid og Kierlighed til Videnskaberne, naar han seer, at de, der med et Heltemod have opofret deres beste Aar, deres Sundhed, deres Formue til at lære samme, tilsidst i Stedet for Belønning intet andet have at vente, end Elendighed og en tilig Død, O! hvor lykkelige ere derimod J. hvilke Naturen, i Stedet for Forstand og Vid, har givet stærke Muskler og Knokler, i Stedet for Lyst til Viisdom og Arbeidsomhed, en Drift til Ladhed, og Uvidenhed. J behøve intet mere end Uforskammenheds Gave og lidt Markskrigerie, saa ere J, hvad J ville være, bemidlede, ærede og beundrede. O lykkelige Dumhed, misundelseværdige Uvidenhed; Jeg kan umuelig efterlade i Dag at underholde mine Læsere med de Fordeele, der følge med Dumhed og UvidenUvidenhed, skiønt jeg ikke tiltroer nogen af dem saa liden Erfaring, at han ikke alt skulde vide de fleste af disse Fordeele; thi jeg har aldrig forbundet mig til at forredrage nye eller lidet bekiendte Ting. Man rose Videnskaberne nok saa meget, skal man dog aldrig kunne overtale mig til at troe, at de ere et sikkert Middel til det, vi paa vor Planet kalde Lykke. Jeg er ingen Rousseau, og følgelig vilde Publikum ikke tilgive mig, naar jeg vilde forsvare paradoxe Satser. Men naar jeg siger, at Forstand og Jndsigt gjør meget sieldnere lykkelig, end Dumhed, og Uvidenhed, saa haaber jeg ikke at paastaae noget paradox, men blot en Sandhed, der alt er bekræftet ved mange Aarhundredes Erfaring, og endnu daglig bekræftes ved nye Exempler. Men i hvad for en Labyrinth befinder jeg mig, og hvor skal jeg begynde, da Mængden af de Fordeele, Dumhed forskaffer de Dødelige, er saa stor, Jeg maatte skrive Folianter, hvis jeg skulde udtømme denne Materie, og disse Folianter vilde blive til et Bibliothek, hvis jeg af Historien skulde anføre alle Aaa hid hidhørende Exempler, hvis jeg skulde opregne alle lykkelige Dummerhoveder, og alle ulykkelige Lærde, Jkkun de fornemmeste Fordeele, ikkun nogle Exempler skal gjøre Læserne min Meening tydeligere, og betage dem deres Tvivl imod samme. Er der vel blant alle jordiske Gaver, de Dødelige kan erlange, noget større og vigtigere Gode, end Sundhed og et langt Liv, Dog alligevel hvad er mere skadeligt for Sundheden og et varigt Liv, end Forstandens alt for stærke Anspendelse og en overdreven Kierlighed til Videnskaberne. Er vel Dumhed, udsat for ald denne Fare, og for den største jordiske Lyksaligheds Tab, Man maatte paastaae, at den kunde alt for stærk anspende eller misbruge noget, den ikke besidder, og at den var i Stand til at elske det alt for høit, den aldeles ikke kiender, hvis man vilde tage mit Beviis i Tvivl. Man betragte kun engang vore store Hoveder, vore berømte Lærde, og sammenligne dem med vore Dummerhoveder og Jgnoranter. Hvor blege, hvor mavre, hvor miltsyge, krybe de første omkring, da disse ved deres fede Legemer og friske Udseende drage alle Spradebasser, ja endog endog de stolteste Skiønheders Øine til sig. Er det da at undre over, om Dosmeren er lykkeligere i Kierligheds Sager, end det største Hoved, eller den meest berømte Lærde, Thi kunde man vel være saa ubillig at forlange af Fruentimmerne, at de, ved at vælge sig en Mage, skulde see meere paa Sielens end Legemets Fuldkommenheder, Pleie ikke vi Mandfolk selv, ved et Embedes Besættelse, ofte uden Betænkning at foretrække den dummeste Giek, for hans udvortes Anseelses Skyld, for den værdigste og dueligste Mand, som dette fattes, Og overhovedet skal man finde, at Dosmeren er meget meere elsket i Selskab, i sær med store Folk, end en fornuftig Mand, fordi hiin giør sig ingen Betænkning om at sige sin uværdige Mæcen de nedrigste Smigrerier, og taale de største Grovheder af ham, en Egenskab, denne aldeles ikke besidder. Et gammelt Ordsprog, siger, at Liige gjerne søger Liige, og deraf kommer det, at Uvidenhed og Dumhed, meestendeels finde fleere Velyndere og Venner blant de Rige, end Forstand, og Lærdom. Aaa Man Man skal og ikke kunne anføre noget Exempel, paa, at Dumhed og Uvidenhed har maattet lide megen Forfølgelse og Had, hvilket Lærdom og Beqvemhed stedse er udsat for. Dosmeren troer, hvad hans Oldemoder troede, hvad hans Amme har sagt for ham. Han besidder ikke den skadelige Nysgierighed, at ville vide andre Folkes Meeninger. Han giør sig ei den forgieves Umage at indsee Grunden af det, han har hørt, og at undersøge det, den Fornuftige ikke antager uden Provelse. Herved undgaaer han den Fare at blive regnet blant Kietteres Tal, og tor aldrig frygte, at nogen skal holde ham for en Vantroende, eller fordomme ham, som en Atheist. Havde Gallilæus været ligesaa eenfoldig, ligesaa uvidende, som hans Medborgere, som hans Dommere vare, havde der aldrig mødt ham nogen Ulykke. Men hans Skarpsindighed, ved hvis Hielp han indsaae, at Solen ikke bevægede sig om Jorden, men denne om hiin, styrtede ham i Mistanke for Kietterie, og bragte ham i Fængsel. Havde Petrus Ramus ikke havt saa stor Forstand og Jndsigt, at han havde kunnet igiendrive Aristoteles enfoldige Tilhængere, der, som sædvanlig, ikke forstode. stode deres philosophiske Afgud, havde han ikke sat sit Liv til ved det Parisiske Blod=Bryllup. Jeg frygter for at falde mine Læsere kiedsommelig, ved at foresnakke dem for meget om en saa afgjort og bekiendt Sandhed. Derfor vil jeg nu ikke indlade mig med at anføre mange Exempler af anseelige Lærde, der med den største Lærdom, med de vidtløftigste Jndsigter, ere hungrede ihiel. Kun et eneste vil jeg anføre, som kan tiene andre til Advarsel. Kepler, een af de største Jordmaalere og Stiernekyndige, Verden nogen Tid har seet, Rep ler, hvilken endog de stolte Engelsmænd og de spottende Frantsoser nævne med Ærbødighed, og erklære for deres Lærer, uagtet hans tydske Herkomst, tilbragte sin heele Livs=Tiid i største Elendighed, i yderste Armod. Af Mangel saae han sig tvungen til at udvælge den medicinske Praxis, for nogenledes at kunne tilfredsstille sin Mave. Endelig døde han paa en Reise, han havde foretaget, for, som en berømt lærd Mand siger, allerunderdanigst at anholde om de tilgodehavende Terminer af hans liden Pension. Maaskee Maaskee troer man, at jeg nu og, til min Sat ses Bestyrkelse, vilde anføre nogle Exempler af Dosmere, der ved deres Dumhed og Vankundighed har gjort anseelig Lykke. Men jeg vilde ikke gjerne høre den Bebreidelse, at jeg havde gjort noget ganske overflødigt. Hvo der kun har levet nogle Aar i Verden, maae vide en Mængde af slige Exempler, og daglig erfare flere. Nyeheder.