Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1810-07-24
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. 2 Ras Ras Re Syvende Aargang. No. 83. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Tirsdagen den 24 Julii, 1810. Breve til en en paa Landet. Ten af de sørgelige Gjenstande, der længe har givet Æmne til Samtaler i alle Selskaber her i Hovedstaden, er den saa almindelig tilbedte Prinds Christian Augusts Død. Medens Danmark og Norges Skialde besynge hans Savn i rørende Sørgeqvad, seer man Naboriget Sverrig i største Bevægelse og det Svenske Folk i største Spænding, over denne sørgelige Begivenhed, der berøvede Sverrig en værdig Regent, Danmark en ædel Ven og Menneskehedens Sag en djærv Forfegter. Hvad der er foregaaet i Sverrig veed De uden Tvivl allerede af offentlige Blade. At Axel Fersen er bleven myrdet midt under Opfyldelsen af den Embedspligt, at følge sit Fædrenelands tilkommende Tronarvings Liig til Sørgesalen; at hans Død var den forsmædeligste der kan tænkes, at Regjeringen har udlovet 20,000 Rdlr. Banco som en Belønning for den, der opdager Aarsagen til det Rygte, at Prindsen er død af Gift, men at denne Belønning endnu ikke er bleven punden; at den myrdede Fersens Broder har ladet hans Papirer tage under Forsegling, men at man ved deres Aab ning ikke har fundet noget, der stod i Forbindelse med den Mistanke, der foranledigede hiins Død; og at hans Søster, den bekiendte Grevinde Piper, har fra Waxholm tilskreven Kongen et Brev, hvori hun anraaber ham om hans høie Beskyttelse mod hendes Fiender og Forfølgere, alt det er nu ikke mere nyt eller vigtigt. Han er død den store Balder" gjenlyder fra Norges Fielde og Danmarks Sletter, og enten man saa siger: "Lokes Ondskab eller Skjebnen ene fældte Dig" saa er Tabet uerstatteligt. Norge har endnu langt mere Grund til at græde over sin Christian end Sverrig over sin Carl, thi imellem Norges Klipper havde Christian vundet Udødelighedens Krands; her havde han kjæmpet og virket for sit andet Fædrenelands Vel og Frelse; her blomstrede mellem trygge Fielde den stolte Gran; hist, omplantet i en fremmed Bund, visnede den og gik ud. Maaskee den havde blomstret endnu, dersom den havde blevet i sin oprindelige Jordbund, Jkke altid bedrage Anelser. De Taarer, som Nordmanden fældte, da han saae sin elskede Christian forlade det trofaste, taknemmelige Norges Grændser, vare betydningsfulde. Tanken, maaskee aldrig at see mere Christian mellem sine Fielde, fremkaldte disse Taarer. - Fra een Side betragtet vilde det maaskee være at ønske, at Aarsagen til hiint foruroligende Rygte om Prindsens Forgivelse maatte blive opdaget; fra en anden Side vilde det maaskee være ligesaa meget at ønske, at man maatte blive i en lykkelig Uvidenhed derom. Saafremt Rygtet var grundet, vilde naturligviis hver Menneskeven ønske, at Himlens Torden maatte ramme dem, der middelbar og umiddelbar havde udøvet denne Udaad. Men da Opdagelsen af en saadan Handling, der aldrig vilde kunne undgaae Himlens retfærdige Hevn, let kunde foranledige ubehagelige Optrin, saa vilde det for det første maaskee være bedre, at den, forudsat at den virkelig havde fundet Sted, endnu ikke blev opdaget. Af Agtelse for Menneskeligheden bør man ikke tænke sig en saadan Forbrydelse muelig i et oplyst Land, og man bør huske paa Solon, der ikke satte nogen Straf paa et Fadermord, fordi han betragtede det som alt for unaturligt.