Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1825-03-29
(Jndsendt.)¬ J No. 3 af Kjøbenhavns Skilderie læstes nogle bemærkninger Postvæsenet angaaende, hvori Jndsenderen af disse Linier, og flere med ham ikke saae andet end en frimodig tillidsfuld Henvendelse til Generalpostdirectionen, om et formeentligt Misgreb i den Foranstaltning, at en Deel af dens underordnede Embedsmænds Lønning bestod i de saakaldte Ind- og UdleveringsGebyhrer, tilligemed det Ønske, at flere kunde vorde berettigede til at faae Breve med Posten, uden at betale Porto, mod at give Attest. Naar nu Vedkommende havde svaret, at det Første ikke kunde skee, fordi Postkassen havde saa mange Trængende at understøtte, og derfor ikke kunde give sine Embedsmænd den Lønning, de høiligen behøve, for at leve et nogenlunde forgfrit Liv, og det andet var en mislig Sag, da allerede mange Attestberettigede havde misbrugt denne Rettighed, og det derfor snarere maatte ønskes at deres Antal indskrænkedes end udvidedes, saa havde Jndsenderen vel maattet tie og oppebie Generalpostdirectionens indtil videre. med Taalmodighed. Men i dets Sted fremtræder en anonym Gjendriver i Kjøbenhavns Skilderie Nr. 6, og synes at stille bemærkningerne i et falsk Lys, ved at betragte dem, som et Angreb paa Generalpostdirectionen selv, da der dog kun tales om et Par formeentlige Feil i Foranstaltningen til de underordnede Embedsmænds Lønning og med Hensyn til de Attest berettigede. Han slutter med den Forsikkring at han intet har med Postvæsenet at bestille, eller staaer i Forbindelse med Generalpostdirectionen, en Forsikkring som frister til at sige: sitacusses a. Bedst havde det vel været, Herr Gjendriver, naar Sagen var Dem uvedkommende, at lade dem, Sagen angaaer, give Forf. den nødvendige Oplysning, og det Svar en frimodig tillidsfuld Henvendelse kunde synes at fortjene, men naar de endelig vilde svare, da var det vel i det mindste Pligt ikke at forrykke den naturligste Mening, som ligger i bemærkningerne. Det er i det Hele misligt at ville afskrække Mænd fra at gjøre opmærksom paa Feil i offentlige Indretninger; thi om der end blandt ti formeentlige Mangler kun opdages en, der er en virkelig Mangel, og som derfor bliver afhjulpet, saa har vel baade Indretningen og Samfundet vundet derved. Ligesaa misligt er det ved at blande sig i uvedkommende Sager at berøve Andre den Tillid, de have til Bestyrerne af de offentlige Indretninger i Staten, og give dem Ulyst til at henvende sig til dem, da de maae frygte for, at deres Henvendelse formedelst Andres Jndblanding, ikke værdiges Vedkommendes Opmærksomhed. Saaledes tænkte jeg efter at have læst Skilderiet Nr. 6, og saae mine Tanker temmelig stadfæstede ved Forfatterens Ord i No. 10. Nu vil Gjendriveren i No. 11 ei blot fortsætte sine bemærkninger fra No. 6 men kommer frem med det formodentlig joniske Forlangende at Forf. skal give et Forslag til en udmærket Indretnings totale Omstøbning, fordi han troer at have seet et Par smaae Feil i den, ligesom om Postindretningen i Danmark var saa feilfrie, som Paven er i alle rettroende Catholikers Øine, og vil til Slutning fralægge sig Prædicatet hadelig, og lade det retournere til Forf. af de første bemærkninger. De glemmer nok, Herr Gjendriver, at De, formedelst et Forslag om at sætte Geistligheden paa fast Gage, og give selv den ringeste Landsbyepræst 1200 Rbd. Sølv, synes at give et ligesaa hadeligt Sidehug til hele denne Stand, som Forf, saae i deres bemærkninger om det almindelige Fattigvæsen, fordi en - vel muligt en Landsbyepræst - har fremsat dette ubeskedne uudførlige Forslag. For en Enestes Skyld at skjere omtrent 1000 hans Embedsbrødre over samme Kam, synes vel heller ikke hadeligt? – Her er De Dem vel heller intet saadant bevidst? Under Landsbyepræsternes nærværende trange Kaar, da vistnok Halvdelen var glad om den abstractis abstrahendis kunde have 600 Rbd. aarlig, og vel neppe 1/1 have 1200 Rbd. S., kunde det synes undskyldeligt, om Een i Følelsen af sin Trang, og for at see Udsigter til engang at kunne betale sin Gield, gik til en Yderlighed, naar han vilde bestemme sin Gage, og for ikke at være egennyttig, maatte han jo ansætte det samme for sine Embedsbrødre; men at kalde denne Enes Forslag et interessant Bidrag til hele denne Classe Embedsmænds Pretensioner, det synes ondskabsfuldt. Endskjøndt De altsaa fralægger Dem Prædicatet hadelig synes det dog, som De ikke ret har documenteret, denne Fralæggelse; thi Dehar, saavidt man kan skjønne af deres Svar i Kjøbenhavns Skilderie No. 6 og No. 11.1. Fundet et Angreb paa Generalpostdirectionen, hvor Andre blot see en frimodig Henvendelse til den, for at faae afhjulpet et Par formeentlige Mangler. 2. Blandet Dem i en Dem uvedkommende Sag, hvilket, naar De gaaer saaledes frem, ikke er til Hæder og mindst vidner om et godt velvilligt Hjerte. 3. Spottende forlangt Forslag til en fortræffelig Indretnings Omstøbning, fordi en Anden troede at see Feil i den, og ønskede at faae disse Feil afhjulpne. 4. Stræbt at lade Prædicatet hadelig retournere paa den, der uden mindste Bitterhed, fremsatte en Mening, afvigende fra Deres. 5. Angrebet en Classe Embedsmænd, der vist ikke som Stand betragtet kan have fornærmet Dem, om end en Enkelt skulde have gjort det. Samtale mellem Dhrr. A. og B. om Professor Gamborgs Minervas Stavelsebog og Recensionen over samme: nyttig og fornøielig at læses af Forfatteren saavelsom Recensenten, hvorfor den offentlig maae trykkes. Den Profit, som kom seent, er bedre end aldeles ingen."(Læst i det pædagogiske Selskab.)A. (besøger Hr. B. og finder paa hans Bord de 2de Literaturtidender, hvori just Recensionen af Hr. Professor Gamborgs Smaapiecer indeholdes). Har De, min Ven, læst Recensionen af disse smaae Bøger i det Nye Aftenblad? Den er skreven af en Mand, der forstaaer det, han bedømmer. Han har i Korthed uddraget og paa det bestemteste fremstillet Hovedmomenterne af Prof. G. Underviisningsmaade, tilligemed Grundene for samme. Forfatteren skal være en Professor Rask, der nylig er kommen hjem fra en Reise igjennem Persien og Jndien. B. Nei, den Recension har jeg ikke læst, men har alligevel hørt dette nye periodiske Blad meget berømme. Men Recensionen i Literaturtidenden har jeg læst med særdeles Behag; Prof. G. faaer der en Smule Rappee, som han vel kan fortjene, om ikke for hans Bog, saa for hans evige Kjetterier, som han endnu paa sin gamle Alder ikke kan lade fare. Det maa være en sær forfængelig Mand, der ligesom den afdøde Bastholm stedse vil vise sig ved noget Nyt. Nu vil han fortrænge vor gode gamle Stavemethode, som vi i flere Secler have befundet os vel ved.