Jyllandsposten, 1838-10-29
Paa Randers Slot Grev Geert nu faldt, Det - hele Danmarks Frihed gjaldt, Paa Heltens Sværd man satte Liid. Til Nørreriis drog Helten ud, Hvor Borgen laae i Skovens Ly Hvor Eegen kneiser end mod Sky Som fredet ved et Almagts Bud, Alt runde bort femhundred Aar, J Støvet Borgruinen sank, Men Heltens Støtte høi og rank I Danevang end ikke staaer, Hil Danmark Dig! Din Konstner kom Hans første Blik var Cimberland, Han føler varmt for Fødeland, Thi førte Rotal ham fra Rom, Hil, Konstner Dig vor Thorvaldsen, Som Guder hugged ud af Steen, Gid Du os gav af Formen reen Vor Danmarks Helt Niels Ebbesen, Almindelig Værnepligt Vaabendygtighed. Der er en Gjenstand, der ikke for tidt kan bringes paa Bane, og ringe Mand, som jeg er, skal jeg ikke aflade, for denne Hovedsag i alle Sager at hæve min Røst, til den enten høres, eller nødes til at tie *.Der høres Rygter og Krig, og de ere vel ikke saa ganske løse. Hvad om Danmark blev udseet til dens Skueplads, og det var vel ei heller umuligt; thi det ligger midt i dette politiske Skakbræt. Hvormed skulle vi i dette Fald beskytte vor Neutralitet, vort Fædreland, vor hele politiske Tilværelse, Med 66,000 Mand, fordeelte, adsplittede paa mange Punkter af vore vidtudstrakte Grændser, Og af disse neppe de halve ret disponible, neppe de halve forsynede med Anførere. Skal Diplomatiken frelse os Det er det samme som at slynges frem og tilbage mellem Scylla og Charybdis. - Der er ikkun et Redningsmiddel - almindelig Bevæbning og Vaabenfærdighed; og herfra skulde Jngen fritages uden Embedsmænd, Oldinge, Børn og Krøblinge. Hvo skal forsvare Fædrelandet, Huusmændssønner, og fattige Gaardmænds Sønner, De have dog meere at kæmpe for end de Fattige. Hvorfor ikke Haandværkeres, Handlendes, Embedsmænds Sønner, Have de ikke endnu meere at forsvare, mere at tabe, Er der noget Blod for godt til at udgydes for det dyrebare Fædreland, Kunde fjerde Christian udgyde sit for hans Danmark; mon da en riig Gaardmands, en Herremands, en Kjøbmands skulde være ædlere og kostbarere, Vi har en Tallemaade i vor Sprog - den er sagtens indført - en Talemaade, der passer ret bekvemt allevegne, hvor man behager at gaae udenom Pligt. Den lader sig bruge, naar man vil unddrage sig sin Pligt, og naar man vil overtræde den, hvilket i Gierningen kommer ud paa eet. Den skydes foran som et Skjermbræt, naar man vil gjøre noget, som ikke vel kan taale at sees ved Dagslyset. Den stikkes frem som et Motto, naar man vil tale imod sin Over At det var mig, som skjøndt uden Navn - har skrevet om denne Sag i Jyllandsp. Nr. 39 vil jeg nu her vedgaae. Jeg har skrevet et og andet uden Navn, fordi det var mig om Tingen at gjøre, og Navnet, intet gjorde til Sagen. Men dette sidste er Sommes Hovedsag; derfor gjætte og spionere de, og saaledes har min Personlighed mere end een Gang maattet undgjælde for Andres Sager. Jeg haver nok i mine egne, thi erklærer jeg: at jeg herefter sætter mit Navn under alt hvad jeg skriver. S. S. B. beviisning, imod Sandhed, imod Pligt. Denne Talemaade hedder: at tage Hensyn." Man skal tage Hensyn til, om det at gjøre Ret mod Andre kunde skade os selv; om det at tale Sandhed, kunde støde Nogen. Naa! lad da Den, som eier en rummelig, bøielig Samvittighed, tage hvilke Hensyn den behager i dens egne Sager, Men i de offentlige Sager, i denne Sag over alle Sager, der skal kun være eet Hensyn, og det er res publica : Almeenvel. Jeg har et Embede, jeg staaer i forskjellige Forhold til adskillige Mennesker, jeg har en stor Familie at forsørge, jeg har syv Sønner, men jeg vilde til alt dette intet Hensyn tage, men stille dem alle Syv, jeg vilde ey engang undtage een som Gammelmandsøn, jeg vilde stille dem Alle mod Fædrelandets Fiender, naar Alle vilde gjøre som jeg, naar Pligten mod Fædrelandet var almindelig, var eens for Alle. Jeg har her nu intet andet Hensyn at tage end Fædrelandets Frelse; thi af alt Jordisk og Timeligt tilhører dette min første og høieste Kjærlighed; og jeg haaber at have ret mange Medbejlere. Jeg skal i denne Anledning opfriske et Træk af reen og udeelt Fædrelandskjærlighed, en Prøve af ægte Danskhed, som Mallings store og gode Handlingere, hverken har større eller bedre. Da vi 1807 skulde have Krig med Engelskmændene, traadte en allerede aldrende velhavende Familiefader Sællandsfaren Hammer, Kroemand ved Frederiksborg, frivilligen ind iblandt et Corps, som borde været talrigere, et Corps der gjerne var foran ved alle Udfaldene - Herregaardskytterne. Men han kom ikke allene: ved sin Side havde han sin 13 skriver tretten Aars Søn, og denne ægte danske Dreng viste sig en saadan Fader værdig. Jeg glemmer aldrig den Dag, da han kom hjem fra "Jagten grædende ja grædende thi Fader havde jaget ham hjem, fordi Bøile og Stillepindvar skudt fra hans Riffel." Derfor var det han græd! Flere af de store Britter maatte bide i Græsset fordenne Knøses Kugler. Havde saadan Helteaand besjælet Mængden, da havde vi beholdt vore Træmuret vor Flaade, og meer til. Men denne Aand kan endnu vækkes, hvis vi faae Tid dertil. Og den skal vækkes tidlig, ret egentlig i Drengeaarene – som herefter nøiere vil vorde viist. S. S. Blicher. Mine Herrer! Posito jeg sætter, at en blaae, grøn eller rød Armee tog Sælland, hvad mon da de Deputerede i Roeskilde vilde sige, Mon de, ligerviis som Senatet i Rom holdt Auction over den Mark uden for Byen, paa hvilken Hannibal stod med sin Hær - mon da Roeskilderne vilde uforstyrret debattere og Fyrtaarne og Vagere og Jødernes Emancipering, eller maaskee om almindelig Bevæbning, Men dette var post kestum, lidt vel silde; for saa kunde de gjerne gaae hen og lægge sig, som det siges. Jeg er en gammel Svend, og har to Gange baaret Vaaben, ikke brugt Vaaben for mit kjære Fødeland. Den første Gang det var anden Aprilstiden." Da gav vore Venner der i Vesten os et Slags Monitum, som lod til at falde i god Jord. De vare bange for at vi sov over os, og derfor dundrede de for vore Ører; men de fandt os endda temmelig muntre. Der var en god Aand i Folk dengang, og da kunde Conscriptionen maaskee været indført, og Allemand lært baade at bære Vaaben og bruge Vaaben. Og saa havde vi været fri for det andet Monitum, som var noget strængere end det første. Men dette borde gjort os lysvaagne, og sat Jld i os, paa det vi kunne vorde forskaante for et tredie Monitum, der ellers let kunde blive af den Beskaffenhed, at vi ingen flere behøvede i al Evighed. Vi skrive idag den sextende October, og have altsaa en kjøn lang Vinter for os, inden der kunde skee Noget. Hvad om vi brugte dette Mellemrum til at belave os paa, at kunne tractere med varm Frokost, hvis Nogen kommer selvbuden hertil. Jeg spiller meget gjerne Lombre, i Regelen to Gange om Ugen; men jeg vilde afsværge baade Spa dille og Basta, ja devovere dem til Vulcanus, hvis jeg kunde opleve almindelig Vaabendygtighed, inden det er bagefter, og de tage Vaabnene fra os - billigviis fordi vi ikke brugte dem – og laaner os dem kun igjen naar vi skulle fægte for fremmede Jnteresser. Lader og dog ikke bedrage os selv; men holde vore Lamper tændte og fyldte med Olie. Thi det kunde hænde, der kom en Frier - to maaskee paa eengang og da var det slemt, om de skulde finde os sovende! Jeg er bange, det blev den lange Søvn. Mine Herrer, slaaer dog ikke reent hen i Vind og Vejr hvad en gammel Mand siger og per jovem, i den bedste Mening. Alle Parlamentstaler og alle Toastindledninger tilsammen slaae ikke een eneste bevæbnet Mand til Jorden. Men jeg vover at paastaae: at 100,000 Bajonetter ville virke meere, end det meest patriotiske Skildpaddegilde. Cæterum censee Judæos in curiam non esse admittendos. Gl. Lyst. Et Curiosum.