Berlingske Tidende, 1813-10-25
Paris, den 8de October. Actstykker (fortsat). Beretning til Hs. Majestæt Keiseren og Kongen. Stre. Østerrigs første Krig med Frankrig varede sex Aar. liDen endtes ved Preliminairerne til Leoben. Den franske Armee var dengang Herre over Holland, Belgien, Rhinbredderne, Østerrigs in italienske Provindser, Grevskabet Görz, Jstrien, Steiermarck, Karnthen, Krain, Tyrol; den befandt sig paa Høiden af Simmerinabierger, ikke langt fra Wien, som Hoffet allerede havde forladt. Seierherrens indskrænkede Fordringer syntes en Borgen for Fredens Varig, hed; men neppe vare 15 Maaneder henrunde førend man fik det to mienske Kabinet til at troe, at Alt var forandret i Frankrig. En ti fransk Armee stod ved Nilen, og Uordener i det Jndre havde foran de lediget at en stor Deel af Tropperne vare blevne aftakkede. Østerrig af greb til Vaaben. - Lünevilletractaten endte den anden østerrigske sig Krig, som varede to Aar. De franske Armeer befandt sig ved Save, 2 og i det samme Leoben, hvor den første østerrigske Krig var bleven i endt. Man smigrede sig nu med at Freden vilde være af lang Varig hed. Man formeente, at det østerrigske Kabinet, som ved Betragt vingen af Frankrigs indvortes Tilstand var bleven bevæget til at bryde 3 Forpligtelserne til Leoben, skulde nu ingen Grund have til atter at bryde Freden, da hine Omstændigheder ikke mere fandt Sted. - Frankrig anvendte alle fine Kræfter paa Gienoprettelsen af sin Sømagt, 6 og paa de Udrustninger som vare stilede mod Engelland. Jtalien ve. blottet for Tropper, og vor Krigsmagt var paa Fredsfod. Vor eneste i Armee var forsamlet i Boulogne. - Det mienske Kabinet glemte i den erholdte Belærelse, og forenede sig med Rusland og Engelland, og at de østerrigske Armeer marscherede til Bayern. Den franske Armee blev snart Herre over Hovedstaden og tre Fierdedele af Monarkiet; den kunde foreskrive haarde Love; men den nøiedes med modererede i Betingelser, og Presburgertractaten underte aldes i Ungarns Hovedstad. - Saaledes endtes den tredie østerrigste Krig i tre Maaneder; den endtes, ligesom den tredie puniske Krig, med Hovedstadens Jndtagelse. Denne ulykkelige Hovedstad, der ikke havde deeltaget i dens Kabinets Lidenskaber, fremmed for den Ærgierrighed, som havde styret dets Politik, sukkende over de Feil, for hvilke den var et Offer, var en Gienstand for Seierherrens deeltagende Opmærksomhed. Nu troede man, at det wienske Hof, belæret af Erfarenhed, for Fremtiden ikke vilde tænke paa andet end at vedligeholde Freden. Men da Deres Majestæt fire Aar efter var i Spanien, og Østerrig stolede paa de uhyre Udrustninger det i saa lang en Mellemtid havde forberedt, idet det nemlig havde 400000 Mand under Vaaben, og ingen Armee saae, som kunde hindre det fra et trænge frem ligge til Rhinens Bredder, undersøgte det ikke om en ny Krig monne være retfærdig, beregnede ikkuns Lykketræffet, ansaae det heldige Udfald forvist, og ledet af denne Overveielse ene faldt det ind i Bayern. I tre Maaneder udstrakte den franske Armee sine Erobringer lige til Ungarn og Bøhmen, indtog anden Gang Hovedstaden, og blev herre over den største Deel af Monarkiet. Det østerrigske Riges Existents var i Fare. Men Seierherrens Blikke vare bestandig rettede mod eet Maal, der at tvinge Engelland til endelig at erkiende alle Nationers Sørettigheder, uden hvilke ingen Ligevægt, ingen Rolighed kan finde Sted i Europa. Han indvilgede i at undertegne Tractaten til Wien, som endte den fierde østerrigske Krig, og hvis indskrænkede Fordringer, satte hele Europa i Forundring. - Om man end ikke troede, at Freden skulde vorde evig, saa smigtede man sig i det mindste med at den vilde være af lang Varighed Virkelig syntes det mienske Kabinet at erkiende sine sande Fordeele, ikke at tænke paa andet end at tienoprette sine Tab, at afskaffe Papirpengene, som fortærede den offentlige og private Formue, og at grunde Statens tilbagevendende Vel paa en viis Politik og en varig Fred. Det aftakkede Armeen, og den indvortes Organisations Trang beskieftigede dets hele Opmærksomhed. Krigen mellem Frankrig og Rusland var nær ved at bryde ud Østerrig kom Frankrigs Ønsker imøde, og foreslog det sin Alliance. En Tractat blev undertegnet den 14de Marts 1812 ; en østerrigst Armee drog ud med den franske forat forsvare Fastlandets store Jnteresse, og østerrigsk Blod flød i Fægtningerne mod Russerne. - Politikere, som tilfulde kiendte de af det wienske Kabinet hidtil fulgte Grundsætninger, forhavsedes ved en Alliance, som de vidste stred mod dets hemmelige Sindelag; men andre ikke mindre kyndige Politikere, som bedømte dets Forholdsregel efter dets virkelige Forfatning, og som faae at Østerrig, efter saamange Ofre, afstod fra en Kamp, de fire Gange havde været det saa ødelæggende, betragtede dets Finantsers sørgelige Tilstand, Forvirringen i dets Bestyrelse, Aardenen i dens indre Indretning, troede at det vilde fornye Kauritzes System, og, ligesom ved Tractaten af 1756, tilsikre sig en lang Fred, som kunde give det Tid til at gienvinde sin gamle Flor ; de tænkte, at dett velindseete Fordeel skulde binde det til Alliancen. San et Forlig Omstændighederne havde aftvunget var Tractaten af 4de Marts 1812 en Feil af Kobinettet; men betragtet uafhængig af den russiske Krig, som kun gav Anledning dertil og var en Følgesætning deraf, betragte som Grundlag for et System, som skulde sikre en 40 sarta Fred, syntes Alliancen ditteret i vigtige Øiemed; den var det kraftigste Middel til at læge saamange endnu blødende Saar. - Saa iøinefaldende disse Betragtninger end ere, fandtes de dog ikke grundede Alliancen af 1812 var ikke Resultatet af et System, men et Product af Omstændighederne. Saasnart det mienske Hof fik Kundskab om Uheld November og December f. A. troede det at Lykken var vegen fra Frankrig; der ilede derfor at træde over til et andet System, og fra en allieret Regiering blev Østerrig en fiendtlig Magt. Det Hielpecorps, som kiæmpede ved Siden af den franske Armee, blev Kiernen af den Hovedarmee, der var bestemt til at bekiæmpe Frankrig. Jmidlertid vare uventede Omstændigheder undgaaede dets Opmærksomhed; de vare ikke komne med i Østerrigs Beregninger. Det var uden Penge, uden Armeer; man har seet at det ikke engang i Januar Maaned, uagtet alle sine Anstrængelser kunde bringe det til at sætte 60,000 Mand paa Krigsfod. Da det havde taget sin Beslutning førend det havde Midler ihænde til at udføre den, og da det overveiede, at det behøvede sex Maaneder for at vorde istand til at lade en Arme rykke i Marken, følte det mienske Kabinet Nødvendigheden af at holde sine Planer skiulte under Skin af Treskab mod sine Forpligtelser, og Kierlighed til Freden. Det foreslog de krigførende Magter sin Megling, men begyndte paa samme Tid sine Udskrivninger og gre til Vaaben. Uagtet den Minister, som styrede Finantserne og aldeles opofrede sig for at sætte Monarkiets Sager paa en bedre Fod, nærede personligt Had til Frankrig, var han dog for Alliancen, som det eneste Middel til at forbedre den indvortes Forfatning. Han modsatte sig Krigen af al Magt, og blev givet en Eftermand Strax skabte man for 100 Millioner Franker nye Papirspenge; man omstadte den hidtil fulgte Orden og Oeconomie, og Kabinettet kastede sig i Krigens Arme. Forgieves forestilte kyndige Mænd, at Armeen ikke meere var forhaanden, at Cadres ikkuns kunde udfyldes med Recruter, at det Materielle var ødelagt, at man ikke behøvede mindre end atten Maanedet til at gienoprette Østerrigs Militairvæsen, at store Nationers Anliggender ikke styres ved Stød, og at et stort System ikke kan vælges uden modent Overlæg ; at man, da man endnu ikke havde ophørt at være nens med Frankrig, burde have forblevet neutral i Aaret 1812 og beskieftiget sig med at gjenoprette Armeen; men, naar man i Aaret 1812 havde tiltraadt Alliancen, burde man have blevet den tro Aaret 1813 ; de bemærkede, at med en viis Politik og en Smule Forsigtighed kunde Østerrig benytte sig af omstændighederne, og drage virkelige Fordeele deraf, uden at udsætte sig for en Krigs Omvexlinger, i hvilken det vilde blive Hovedpartiet, og som udfordrede Tropper i Schlesten, Sachsen, Bayern og Jtalien; at det, uforberedt at træde frem 3 en alvorlig Kamp, var at udsætte sig for ulykkelige Omvæltninger, eller i det mindste at styrte sig ind i alle en lang og almindelig Krigs Uvis i heder, som man var ifærd med at bringe over Europa; men hvis man holdt omstændighederne gunstige for Østerrig til at gienvinde sin Jndflydelse, da bedrog man sig, og lagde ikke Mærke til, at i Grundvolden for en Stats hele Storhed bestaaer i gode Finantser, et godt Pengevæsen, rel organiserede, vel forsynede Armeer, og at en Armees Godhed ikke kommer an paa Soldaternes Antal men paa deres Qvalitet; endelig paastode de, at hvis Østerrig i nogle Aar havde vedblevet Alliancesystemmet, skulde det have faaet sin gamle Velstand, tilbage, og med den hiin reelle Uafhængighed, som en god indvortes og militair Bestyrelse lægger Grundvold til. Men Krigens Tilhængere svarede: at man raisonerede som om Frankrig endnu var det samme, efterat dets Lykke havde forandre sig; som om det havde Armeer, da Kiernen af dets Soldater vare te ødelagte af Vinterens Svøbe. De sagde, at om end Østerrig ikke de havde andet end Recruter, saa var det ogsaa kun Recruter det havde at ee, stride imod ; at det ikke stod i nogen Regierings Magt at gienskabe og hiint saa frygtelige franske Cavallerie, der ved Regensburg og Wagram havde afgjort Seiren; at Dieblikket var forhaanden til at opreise den østerrigske Ørn, ydmyge den franske, og lade Frankrig rykke tilbage inden for sine gamle Grændser. J Februar Maaned indlod det wienske Kabinet sig i Forbindelse; det lovede Frankrigs Fiender at rykke i Felten inden den 20de Juni med 150,000 Mand. Medens Østerrig aabenbart rustede sig, førte Kabinettet en Jnsinuationskrig forat svække Frankrig, ved at friste dets Allieredes Troskab. Det skildrede i Østerrig for Danmark, Sachsen, Bayern, Würtemberg, ja endog for Neapel og Westphalen, som en Ven, en Allieret af Frankrig, der intet ønskede uden Freden, intet forlangte for sig selv; det opfordrede dem til ikke at foretage sig unyttige Rustninger, ikke at give Frankrig Understøttelser, som vilde være uden Hensigt, da det ikke mere kom an paa at slaaes men at slutte Fred, saasom Østerrig vilde holde 150,000 Mand under Vaaben, forat opbyde dem mod den af Parterne som vilde fortsætte Krigen. Slige Forsikringer kunde kunfor et Øieblik skuffe de Kabinetter, der vare kortsynede nok til at troe paa det østerrigske Hofs Urgennyttighed. - Men Slagene ved Lützen i og Würschen forhavsede endnu mere end Uheldet i November og December dem som havde dømt saa slet og Frankrigs Hielpemidler, og saa lidet forudseet hvad der vilde skee, maaskee de nu gierne vilde sadle om, men Kabinettet havde ikke længer frie Hænder; det gjorde sig Umage for at skrive de nye Seire paa saadanne Aarsagers Regning, som ikke vedkom den franske Armees Styrke; alligevel bleve dets Skridt var lende; det kom frem med de meest modsigende Fordringer; det vilde vorde Frankrigs Allierede, men sætte alle Forbundstractatens Clausler, tilside; det vilde være Megler, men vedblive at være allieret med vore Fiender. - Man svarede det: at det stod til Østerrig at afstaae fra sin Alliance, at Frankrig ikke vilde finde sig fornærmet; men at det ikke taalte hiin Baklen, som er Ubestemtheds og Svagheds almindelige Tilflugt. Man antog Forslaget til en Kongres, uagtet man forudsaae, at dens Følger ikke vilde komme denne Krig til Gode, men som et Middel til at vedligeholde Underhandlinger, der eengang kunde led til Freden. Jeg vil ikke her fremsætte den Maade hvorpaa det wienske Kabine udførte Østerrigs Megling. Jeg vil ikke opholde mig ved Omstændighederne af Congressen til Prag; den har aldrig fundet Sted. Efter Slagene ved Lützen og Würschen skulde Rusland og Preussen alvorligen have været tilbøielige til Underhandling, hvis de ikke havde næret Haab om at drage Østerrig med i Striden, og vælte hele Krigens Byrde over paa det. Dette er den Cirkel af Feil hvori det mienske Kabinet har bragt hele Europa, det udgav sig for at ville bringe vore Fiender til Fred, og ved at forene sig med dem, ved at overføre paa sig selv den største Deel af Krigens Omskiftninger, Farer og Ofte, opmuntrede det dem til Krigen; det troede at lede Magterne, og blev i ledet af dem; de styrtede det i Krigen ikkuns for deres egen Fordeel. Rusland havde haabet at skifte et Skillerum af Uorden og Anarki imellem os, ved at ægge Beboerne ved Weichsel og Rhin til Oprør, da dette Forsøg var frugtesløst, tilbød sig et andet Middel; det greb der, og styrtede Østerrig i Krigen. - Det østerrigske Kabinet kunde, efterat have erholdt saamange Prøver paa de franske Armeers Magt, for Alvor tænker paa, i nogle Maaneder at kaste os tilbage indenfor vore gamle Grændser, - tyve Aars Seire vilde udfordres for at tilintetgiøre tyve Aars Seires Værk. Men efterdi det nu tænkte saaledes, hvorfor aftakkede da Østerrig efter Freden 1809 sine Armeer, hvorfor indgik det i Aaret 1812 Forbund med Frankrig? Jntet af det mienske Kabinets Skridt har undgaaet Tuilleriernes i Kabitets Opmærksomhed. Fra November Maaned af kiendte man den Forandring, der var foregaaet i det østerrigske System, og dersom Deres Majestæt forlangte af Nationen overordentlige Udskrivninger efter General Yorks Forræderi, fordi det bebudede Preussens Frafald, saa forlangte De nye efterat Preussen var falden fra, fordi De forudsaae at Østerrig vilde træde i sammes Fodspor. Denne Klogskab har bragt det mienske Kabinets Combinationer til at strande, og sat de franske Armeer istand til at byde alle deres Fiender Spidsen. Men, Sire, de allierede Magter føle, at de, forat opfylde de Hensigter, som de endelig ikke længer skiule, have de største Anstrængelser at giøre. Det er nødvendigt at der, paa Deres Majestæts Befaling, udskrives talrige Armeer i Frankrigs Skjød, forat sætte Deres mægtige Armeer istand til at føre Krigen med ny Kraft, som og saa forat være beredt paa ethvert Tilfælde. Da hele Europa er under Vaaben, da de coaliserede Regieringer, foruden de regulaire Armeer, ogsaa kalde Landeværnet og Landstormen, til Kampen, og giøre enhver Mand til Soldat, saa egner det det franske Folk, for sin Sikkerhed og sin Ære, at vise ny Jver; det bør, for at erobre en fast Fred, vise Anstrængelser, som staae i Forhold til dem dets Fiender paatage sig forat udføre en grændseløs Ærgierrig, heds Planer. Dredden, den 20de August 1813.