Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1842-04-19
Betragter man den Fattiges Forhold til Staten med Hensyn til den Understøttelse, han som saadan efter de fleste Landes Lovgivning og efter billigheds=Regler tør gjøre Fordring paa, maa det vist forudsættes som svarende til Øiemedet, at den Hielp han modtager af sine Medborgere, bør indskrænkes til de allerførste Fornødenheder, deels fordi der ei kan paalægges disse større Byrder end den strænge Nødvendighed byder, deels fordi det ingen Levebrød maa være at modtage Almisse, og endelig, fordi den der ei selv er i Stand til at ernære sig og den Familie han har etableret, bør sig selv til Advarsel, og Andre til Exempel, føle det Bittre i dette Forhold, thi en saadan i Almindelighed selvforskyldt Nød afgiver et passende Tvangsmiddel i denne Retning. Naar det nu forudsættes, at Understøttelsen meddeles saa sparsommeligt som muligt, saa vil man desuagtet dog efterhaanden erfare de Virkninger, som Almisse given eller urigtig anbragt privat Velgjørenhed bringe med sig, thi idet man understøtter den Fattige, opdrages der tilkommende Slægter i samme Forhold og Stilling. Det er saaledes for Øieblikket vitterligt, at den Vished hvormed der speculeres paa offentlig Understøttelse, ofte er Anledning til ubetimeligt Ægteskab, og endnu oftere til Løsagtighed, idet Vedkommende med den største Sikkerhed vide at Fattigkassen maa bøde for den skamløse Frækhed, hvormed dette Forhold, under Form af naturligt Ægteskab, drives. Tage vi Hensyn til andre Landes Forhold, see vi, at den Understøttelse Klostere og Kirker i det sydlige Europa uden Valg har uddeelt, har fremmet Dovenskab, Elendighed og Lovløshed, og vi erfare, at de Millioner Engelland aarlig meddeler sine trængende Borgere, formerer Trangen tilligemed den fattige Population, og at Statens Velvære i en høi Grad foruroliges af samme. Vi erfare at den Fattige, istedetfor med Taknemmelighed at modtage en saadan Understøttelse, han alene skylder det borgerlige Selskabs Tilværelse, anseer denne som en pligtmæssig Tribut, hans lykkelige og af ham misundte Medborgere er ham skyldig, og han er et i Stand til at fatte, at denne Understøttelse paa en indirecte Maade berøver ham en Deel af hans lovlige Fortjeneste, Daglønnen, idet denne maa synke i Forhold til de uddeelte Gavers Størrelse. Nogle af de Grunde, der bidrage, til den tiltagende Fattigdom, ere Løsagtighed og Drukkenskab, ligesom disse, og navnlig Drukkenskab, ofte ere umiddelbare Følger af Fattigdom, thi den Fattige, der efterhaanden synker, i Armod og seer sig enhver Udsigt berøvet, søger et Middel mod sin uheldige Stilling i den øieblikkelige Nydelse. Hvilket Gode vilde der nu ikke tildeles denne Klasse af Borgere, hvis det var muligt at angive et Middel, der kunde styrke ham i Prøvelsens Stund, saaledes at han lykkelig overstod den farlige Crisis, og frelstes for sig og sine. Man sætte sig et Øieblik ind i den fattige og trængende Haandværkers eller Daglønners Stilling, der sit hele Liv igjennem beskjæftiger sig med det samme eensformige Arbeide, og dog neppe holder Nød og Trang borte fra sin Dør. Et tilfældigt Uheld eller Sygdom, der endogsaa kun for en kort Tid sætter ham udaf Stand, til at passe sin Dont, foranlediger en Gjeld han med al sin Stræben ei kan rede sig ud af. Han kan ikke arbeide meere end hidindtil, han kan ei indskrænke og behjelpe sig med færre Fornødenheder, og det er let at indsee, at Fortvivlelse over en trøstesløs Stilling kan føre ham paa Afveie, at han ved Drik søger at bedøve sig, eller søger en skuffende Hjelp hos det bedrageriske Lotterie. Giv nu den Svage, den Vaklende, Anviisning paa et bedre Haab om en vissere Hjelp, en Udsigt til en mulig Gevinst i et sikkrere Lykkespil, som hans egen gode Vandel uden Pengeindsats kan forskaffe ham, ville dette maaskee bevare Samfundet en retskaffen og ærekjær Borger, og Nød og Trang ville gaae sporløs forbi ham Det er med Hensyn hertil, og som Modsætning til den knapt tilmaalte tvungne offentlige Understøttelse, der gives den Fattige, at her foreslaaes en aarlig Præmie=Uddeling, hvis Fond fornemmelig maa være frivillig samlede Bidrag, der f. Ex. paa Landet, hvilket her nærmest er paatænkt, uddeeltes sogneviis til de retskafne, arbeidsomme, ærekjære og sædelige, gifte eller ugifte Arbeidere af begge Kjøn. Naar disse bleve fortrolige med Tanken om, at de om kortere eller længere Tid, ved redelig at stræbe fremad, kunne forbedre deres Stilling, vilde det være dem en stor Trøst, og naar denne Hielp tildeeltes som Belønning, som Erkjendelse, og ikke i Form af uvillig aftvungen Almisse, bidrog det til at hæve deres Selvfølelse, og vilde derved afgive Samfundet en Borgen for deres Opførsel i Fremtiden. At de Præmier eller Belønninger, der uddeeltes, bleve af en Størrelse, der svarede til Formaalet, er naturligt. Disse maatte nemlig hverken være for store eller for smaae: de maa ei bestemmes for smaa, fordi de da ingen Gjenstand for Stræden kunne afgive, og de maa ei være for store, fordi de kun skulle være Maal for Concurrence, uden at nære Jntriger eller give Anledning til unyttige Udgivter. Tillige vilde det maaskee være gavnligt, at der var Præmier af forskjellig Størrelse, for at der kunde tages Hensyn til den større eller mindre Værdighed hos Concurrenterne. Kunde der f. Ex. i en Commune af ved frivilligt Sammenskud eller paa anden Maade aarlig samles 20 Rbd. til dette Øiemed, lod der sig af denne Sum danne 5 Præmier: en paa 8 Rbd., to hver paa 1 og to hver paa 2 Rbd., og saaledes 5 Personer efter deres forskjellige Qvalification belønnes.