Viborger Samler, 1849-10-27
Skipper L. Chr. Sund ligger under Ladning i Kjøbenhavn til Viborg og Skive. Stueslaae. Dette Blads udenlandske Artikel redig af Avjunct Reis, den indenlandske af H. Wissing, og udgives 4 Gange ugentlig fra Sidstes Officin. Bladet meddeler Domme, afsagte ved Landsoverretten i Viborg ved Betragtningen over Øieblikkets Vigtighed og den Taushed som gaaer igjennem de jydske Blade angaaende vor indre Politik, bringer mig paa den Tanke, at vor Middelstand maaskee savnede Noget, hvorom Tankerne og Meningerne kunde dreie sig, og det er den nærmeste Anledning til at jeg her nedskriver følgende Grundtræk af min Mening, for at den mindre Belæste deraf kan danne sig et Begreb om sit Fædrelands sande Stilling; men hvorvidt jeg dermed er heldig eller ikke, vil Fremtiden bedste De Love, som man især kan nære Haab om ville blive Gjenstand for de første Rigsdage, ere: Udkast til Huusmands- og Gaardmandshoveriets Afløsning, Udkast til en Lov og fuldstændig Ophævelse af Ulighederne mellem det priviligerede og upriviligerede Hartkorn, og en nye Communallov, med flere. Hvem der nu vil tænke sig Vigtigheden af disse Love, og isærdeleshed for Bondestanden, da den har den største Krav, thi det er vitterlig for Alle, at Fæstevæsenet er det som meest nedbryder og hindrer Folket i deres Livs Virksomhed; og hvem vil nægte at Bondestanden ikke har Grund til Ængstelse for Fremtiden; Bonden veed hvorledes Øieblikket er, men han veed ogsaa hvorledes den forbigangne Tid har været, og hvormange af de endnu Levende erindrer sig ei med Ængstelse hiin svundne Rædsels-Tid, da Bonden var et Redskab og kun et Redskab i de Mægtiges Hænder; han fik blot at vide hvorhen, men ikke hvorfor! Det er ikke min Hensigt, ligesom og her ikke er Plads til at give Sort paa Hvidt om alle de Ulemper som følger og isærdeleshed har fulgt med Fæstevæsenet; dog skal jeg desuagtet ikke undlade at berøre, at jeg anseer det for een af de meest øinefaldende Levninger af Fortidens unaturlige Indretninger fra den Tid, da Danmark var deelt imellem Herrer og Trælle; og det er vist, at de Første ret godt har holdt herpaa, skjøndt paa sine Steder i en lidt forandret Skikkelse. Nu er det vel sandt, at Hoveriet nok bliver afløst, i hvorledes Rigsdagen bliver sammensat; men det er ligesaa sandt at det let kan skee paa en Maade, hvor Bonden lænkebindes under en anden Form, naar han overlader sin Sag og Accordter og Pligtarbeiderne alene til de høiere Stænder, som tildeels ere lodtagne i Sagen; og hvor let kan det da ikke skeie ud til en hidtil ukjendt Byrde, som i Tidens Løb hverken kan taales eller bæres. At Bonden i den Henseende er mistroisk, kan vel ikke være andet, naar han seer hen til hvorledes en Deel af de høiere Stænder, stred mod Jndførelsen af almindelig Værnepligt og September=Loven, og imod Indførelse af almindelig Valgret, som er den eneste Værn under vor nuværende Regjeringsform der kan sikkre den almindelige Borger= og Bondestand, for Overgreb af de høiere Stænder. - Og see vi hen til Erklæringen fra Amtsraadet, om Huusmændshoveriets Afløsning imod en Pengeafgift, og om Huses Salgs-Værdi af 1 1/2 Tønde Lands Størrelse, da kan Huusmanden vel ikke deraf danne sig noget synderligt Haab om en billig Afløsning. - Det er vel ligeledes vist, at Hartkornet bliver belagt med lige Skat; men skeer det paa en Maade hvorved de Almindelige mere bebyrdes, saa nytter det vel lidet at det forandres i Formen naar det i Realiteten enten bliver det samme, eller værre; derfor er det vel ikke ligegyldigt for Bonden, enten det skeer mod fuldstændig Erstatning og contant Udbetaling, eller mod billig Erstatning som vederlægges ved Udstædelse af Stats=Obligationer til en nedsat Rentefod, og hvori alle Skatteydere tager Deel i Forretningen; alene den Forskjel beløber sig til Millioner. Og desuden er det vel heller ikke alt frit Hartkorn som har lige billig Krav paa Erstatning, f.Ex. de som aldrig have været omsætlig for Kjøb og Salg, denne Forskjel kan beløbe store Summer. - Og vil man betragte hvad Vigtighed en nye Communallov har baade for Borger og Bonde, naar man betænker hvor stor Jndflydelse Amtsraadet har paa vore vigtigste Anliggender; jeg troer at mange med mig vilde ønske at den Dag ikke er langt borte, at vi skulde see vore Amtssager behandlede med den Offentlighed, at man derfra kan kjende sine Repræsentanter; thi det kan vel neppe nægtes, at efter Amtsraadets nuværende Form, er Valget vel nærmest et Slumpetræf, da man ikke har Leilighed til af Discutionen at kjende Mandens Virksomhed. Og saaledes troer jeg, paa Grund af hvad jeg har anført, at være i min gode Ret, til at sige, at Bonden har Grund til i Nutidens vigtige Øieblikke at være mistroisk thi det gielder vel ikke alene om Ordningen af Landboeforholdene, hvor Talen er om at forsvare Bondens Sag og Jnteresser saaledes, at den forrige despotiske Tid, forsaavidt den er forsvunden, ikke under en anden Form skal leve op igien; men Bonden sender jo ikke sine Repræsentanter til Rigsdagen alene for at raadslaae om Statens Love, men ogsaa for at controllere Øvrigheden hvorvidt Lovene overholdes, og hvorvidt enhver især skeer Ret; men har ikke hidtil Fødsel og Formue næsten udelukkende havt Fortrinet til de høie Embeder, hvilket har sin Grund i den skarpe Stands-Forskjel som saa længe og saa konstig har været vedligeholdt. - Frederik d. 7de skabte Danmark en nye Tid, og et nyt Afsnit vil indtræde i Danmarks Historie, og Rigsdagen udførte den kongelige Bestemmelse og Beslutning saaledes, at det efter min Mening nogenlunde svarer til vor fælles Tarv, og det bliver altsaa ikke Kongen der har Skylden, om Bonden vil tabe sig og blive borte. - Jeg for min Deel lægger temmelig stor Vægt paa Bondestandens kraftige Tilværelse, og jeg vover at sige, at det er betingelsen for Danmarks Lykke, om den har en kraftig Middelklasse, og jeg vil haabe at mange symphaticere med mig deri. - Jeg troer saaledes det er paa Tiden at Almuen og Middelklassen af Borgere gjør Brug af sin lovlige Ret, paa den Tid, da Talen er om Bestemmelser som skulle afgjøre om disse vigtige Reformer og Afløsningen skal skee paa en billig og taalelig Maade, eller efter en Maalestok, hvorefter Armod og Elendighed absolut vil blive Følgen for dem som nødes til for at faae Tag over Hovedet at gaae ind paa uoverkommelige Vilkaar. Skal det nu lykkes Aristocratiet, i saa vigtige Øieblikke at skyde disse Mænd tilside, som ikke skyer den Ubehagelighed, at træde op imod stedfindende Misbrug, naar de føle Samvittigheds Kald, og det Almindeliges Vel fordrer det, enten under et eller andet Paaskud, som f. Ex.:"At nu skal de Rige deele med de Fattige og nu kan Pøbelen regjere", da er Alt dette kun en meningsløs Frace, som kun kan klingre for et tankeløst Folks Øren; thi hvem som vil tale ærlig om Sagen og har Kjendskab dertil, da er det simpelhen Middelklassen af Borgere, og den talrige Bondestand som Staten har fleest af, og hvem er da den frygtelig store Hob som her tales om Og hvem der vil, at den simple Sandhed bør staae fast at nu bør disse nyde den Ret de saalænge forgiæves har ventet, da er den store Hob som her tales om ikke andet end den for Staten særdeles vigtige Borger= og Bondestand, og jeg har den troe, at Sandhed og Ret respecteres idetmindste ligesaa høit hos dem, som hos de høiere Klasser. Rigtignok optraadte paa Rigsdagen en lille aristocratisk Minoritet med høie Skrig om Pøbelregimentets Tyranni, men den indlod sig ikke paa at føre noget factisk Beviis for, at der eller der var disse slemme Mennesker; og hvorfra henter man et større factisk Beviis paa at Almuen ikke er let bevægelig til Oprør, end i den Taalmodighed hvormed den igjennem saa lang Række af Aar har taalt Godseiernes paa sine Steder mindre hu maane Færd? – Hvem der nu har en anden Overbeviisning, er det vel ikke underligt at han føler en dyb Foragt for en slig Lære, og for de Prædikanter som vil bringe Almuen i den troe. Den der nu med sund Overlæg vil tænke sig Vigtigheden af de forestaaende Reformer, og betænke, at Enevolds Regjeringen ikke længere er Beskyttelse eller Værn for Bonden, men at det gielder om, at staae paa sine egne Been, da maae Bonden vel tilstaae, at det er af stor Vigtighed hvorledes han benytter sin Valgret, og betænke, hvor vanskeligt det er at bestemme sit Valg efter democratiske Udtalelser paa Valgdagen; thi jeg veed ikke hvad man kan sige om disse Valgdags-Democrater, som paa Rigsdagen taler og handler stik imod deres ved slige Leiligheder udtalte Anskuelser. Og hvad nytter det at en Candidat taler Bonden efter Munden, naar han mangler Hjerte til at virke for, at Grundlovens Løfter til Menigmand gjennemføres og virkeliggjøres igjennem de organiske Love. - Jeg har som Bonde i en temmelig viid Cirkel i det vestre Jylland været noget enestaaende omden Mening som jeg i Rigsdagstidenden har forsvaret, om Værnepligten og Valgretteen; men det tør jeg vel regne mig som en Fortjeneste, at en langt overveiende Majoritet deelte Mening med mig, og Grundloven blev jo vedtaget med 119 Ja mod 4 Nei. Men nu, og netop nu, gielder det om at gjennemføre den democratiske Aand som gaaer igjennem vor Grundlov, og som efter min Mening ikke for hastig kan aabenbares det offentlige Liv, for at indpodes i enhver vælgers Bryst, for derfra at udøve den tilsigtede Jndflydelse i Statsorganismen, saaledes at den almindelige Borger= og Bondestand ikke længere uhørt og uspurgt skal bøie sig under Vilkaar som bestemmes for hans Leven og Virken; men nu hedder det at benytte sin Stemme ved Udgivelsen af Love, hvorefter han skal rette sig; thi derved vil, efter min Mening, fremlokkes Kjærlighed hos disse til Fædrelandet, og derved vækkes og levendegjøres den Æresfølelse som ved Tilsidesættelse og Trældom saa længe har været i Afmagt. - Naar saaledes enhver gives sin retmæssig Andeel, og det bliver dem klart at de betragtes som Folk der skulle virke i Folkets Tjeneste: det ligger temmelig klart for mig, at Folket nærmest af den Vei bliver et enigt, roligt og fremadstræbende Folk, naar de egistiske Standsinteressers Hensyn saameget som muligt fjernes og Kræfterne agtes lige og bruges hvor de findes. Paa den Maade mener jeg ogsaa bedst opnaaes, hvad der især var ønskelig for Staten og Enhver, at virke til een Hoved-Jnteresse og bære Agtelse for høiere Indretninger, nemlig for Skoler, Kirker og sin Høiskole; thi Statens vigtigste Formaal maae vel nærmest være at fremme fælles Lykke. - Det er jo indlysende, at Bonden vælger ikke af sin Midte, fordi han troer at han der opnaaer de største theoretiske Oplysninger; thi han veed fuldt vel, at der baade i Stænderne og i Regjeringscollegier har været fuldtop af dygtige og saakyndige Mænd, men Erfaringen har tilfulde lært Bonden, at en stor Deel manglede Villie til at virke for den simple Klasse, og derfor er det ikke underligt, om Bonden tager tiltakke med Mænd af ringere Kundskaber, naar det er ham tilfulde bekjendt, at de ere i Besiddelse af en redelig og fast Villie, hvilke Egenskaber Bonden bedre kjender hos sine jevnlige, end de som hidtil have holdt dem for gode til at komme i Berørelse med ham. Kreiberg, den 19de October 18449. Berthel Nørgaard.