Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1777-09-26
Jblandt alle de Mænd, jeg nogensinde har læst om, besad den navnkundige Cardinal Retz dette lykkelige Sindeelav i den høieste Grad. Da han var en galant Herre, og foragtede alt hvad som havde Philosophiens pedantiske Anseende, saa var han altid den første at byde, hvor Fornøielse blev solgt. Da Lykken gjorde ham den vredeste Mine, og han tilsidst faldt i sin arrigste Fiendes, Cardinal Mazarins Hænder, (i det han som en Fange blev indsluttet i Castellet i Valenciennes) forsøgede han aldrig at bære sin Sorg med Viisdom eller Philosophie; thrhan gjorde ingen Fordring paa nogen af dem. Han loe ikkun over sig selv og sin Forfølger, og syntes uendelig fornøiet med sin Tilstand. J denne Bedrøvelsens Boelig, skiønt afsondret fra sine Venner, blottet fra alle Forlystelser, ja Livets Forndenheder selv, beholdt han dog sit gode Lune, loe over sine Fienders liden Spodskhed, og gik saavidt i sin Skiemt somhed, at han, for at hævne sig, beskrev Fangefogdens Levnet. Alt hvad Viisdom kan lære, er, at være haardnakket eller halsstarrig under Ulykken. Cardinalens Exempel vil undervise os i at være lystig i de meest sørgelige Omstændigheder. Det kommer ei derpaa an, om vort gode Lune henledes af andre til Ufølsomhed, eller til blot og jevn Uvidenhed. Det er en Lyksalighed for os selv, og ingen uden en Daare vilde maale sin Fornøielse efter hvad Verden tænker derom. Den lykkeligste elendige Person, jeg nogensinde har kiendt, var en af disse godartede Skabninger, om hvilke man siger, at de ei gjøre nogen Fortred uden sig selv. Naar han faldt i nogen Ulykke, pleiede han at kalde den et seende Liv. Dersom hans Hoved blev knuset af en Bruteur, eller hans Lomme plyndret af en Spidsbub, saa trøstede han sig selv, ved at efterabe den enes irlandske Mundart, eller den andens allammodiske Sludder. Jntet kom ham i Utide, Hans Uagtsomhed i Pengesager havde ophidset hans Fader i saadan Grad, at alle hans Venners Forbøn for ham vare frugtesløse. Den gamle Fader laae for Døden. Den hele Familie, og iblandt dem Dick, var forsamlet og ham Jeg efterlader til min anden Søn Andreas, sagde den døende Gier, min heele Formue, og forlanger at han skal være tarvelig. Andreas, med en forrigfuld Tone, som er brugelig ved deslige Leiligheder, bad Himmelen at forlænge hans Liv og Helbred, for at nyde dem selv. Jeg anbefaler Simmon, min 3die Søn, til hans ældre Broders Omhue, og efterlader ham desforuden fire tusinde Pund. Ak Fader, raabte Simon (med en stor Hiertesorg) vilde Himlen give Eder Liv og Sundhed til at nyde dem selv. Tilsidst vendte han sig til den stakkels Dick, hvad eder er angaaende, da har J altid været en lumpen Hund; der bliver aldrig got af eder; J vil aldrig blive riig. Jeg efterlader eder en Skilling for at kjøbe en Strikke. Ak! Fader, raabte Dick, uden nogen Bevægelse, maatte Himlen give eder Liv og Helbred, til at nyde den selv. Dette var al den Uroe, som hans Formues Forliis gav denne tankeløse uforsigtige Compan. Jmidlertid erstattede dog en On ries Kierlighed hans Faders Foragt, og min Ven er nu et allene i overmaade god Homeur, men endog lovlig velhavende. Ja, lad Verden raabe over en Bankerotterer, som lader sig see paa et Bal; over en Autor, som beleer Publikum, der dømmer ham at være et Dummerhoved; over en General, som leer over Pobelens Bebreidelse, over et Fruen mer, som bliver ved i sin Lystighed til Trods for Forargelse; saadant er dog den viseste Opførsel, som nogen kan antage. Det er visselig en bedre Vei at sætte sig imod Ulykken ved Adspredelse, end at paatage sig Fornuftens og Behiertigheds Vaaben for at imodstaae den. Ved det første Middel glemme vi vore Elendigheder, ved det sidste skiule vi dem ikkun for andre. Ved at kjæmpes med Ulykkerne, ere vi visse paa at faae nogle Saar, men en sikker Methode, at vinde Seier, er at løbe bort.