Politivennen, 1807-01-01
Om Fængsler. (Tilegnet det danske Kansellie.) (Fortsat fra No. 46 og 157.) 6) En Fangefoged bør være fød i Landet selv. Neppe vil nogen undres over, at jeg fordrer dette hos en Fangefoged. Snarere vil man falde i Forundring over, at jeg gjør til en Fordring, hvad der hos Os er gjort til Lov, at nemlig ingen Uindfødt maae beklæde Embed. Men man agte, at jeg her ikke siger, at Fangefoged bør være indfød i Lovens Mening, det vil sige, Dansk ved Fødsel eller ved Kongens Brev men i Ordets naturlige Forstand, det er virkelig fød i Landet eller fød Jndfød. Det Tilfælde, der ovenfor er omtalt, at en Fangefoged kan selv løbe bort med sin Fange, lokket af de glimrende Udsigter, denne kan opvække hos ham; dette Tilfælde, der ikke blot er muligt, men oftere indtruffet, gjør ovenstaaende Fordring nødvendig. Den Jndfødte (i min Mening) af den almindelige Stand, føler en Rædsel for at forlade sit Fædreland for evig. Den kaarne Jndfødte kan umulig holdes fra den her nævnte Misgjerning, ved saa mange og saa stærke Bevæggrunde. 7) Videre bør en Fangefoged være ung; hvorved her menes: ikke gammel. Fordringen indlyser af sig selv. Med utilstrækkelige Midler kan man ikke ville en Virkning. Man veed ikke enten man skulde lee eller harmes, naar man saae en gammel Mand sat til at vare unge, vælige og fortvivlede Fanger. Ved en vis Alder bør derfor Fangefogden uden videre træde fra Embedet, og siden nyde sin anstændige Pension. 8 og 9.) Han bør være før og stærk, og - ved Helbred. De første to Egenskaber ere saare nødvendige hos den, der skal holde Fanger i Ave. Det er en stor Opmuntring for den Fange, der pønser paa Udbrud, om han troer sig sin Fangefoged overlægen i Kræfter. - Hvad sidstnævnte Egenskab angaaer, da er den saare vigtig, og uden den ere alle de forhennævnte saa godt som unyttige. Ulægelig eller blot langvarig Sygelighed, eller Sygdom, hos en Fangefoged, bør derfor gjøre det samme som Alder, virke nemlig, at han sættes paa anstændig Pension, og at den dulige Medhielper faaer hans Plads. 10) Han bør være en Mand af Mod. Det er naturligt, at man ikke let kan vide om en Mand har denne Egenskab, førend han er sat i det Tilfælde, der fordrer den, da det sædvanligen er for silde opdaget at han er ræd. Men her kommer herlig til Nytte hvad forhen ved No. 6 om Medhielpere er sagt. Vorder ingen Fangefoged, som ej har været Medhielper ved Fængslet, da kan det og afværges, at ingen Rædling vorder det. Ved mindste udvist Feighed bør Medhielperen, efter at saadant er angivet af Fangefogden og af Vedkommende undersøgt, afskediges, og heri bør ingen Barmhjertighed hos Vedkommende eller Løvte om Forbedring kunne virke Forandring, da Tingen dertil er af for stor Vigtighed. 11) Endelig bør han være en moralsk god Mand, ikke hengiven til nogen Last. Fordringen er saare indlysende: den løsagtige Fangefoged vil styre sin Lyst med Kvindefangerne, og lønne dem derfor med at lade dem gaae. Den pengegraadige staaer aaben for Beskikkelse. Den drikfældige gjør sig aldeles udulig til at passe sine Pligter o. s. fr. Efter at have saaledes kortelig vedkørt alt, hvad der kan bidrage til hin et Fængsels Hovedegenskab Fasthed, gaaer jeg videre, og finder i Fængsels egen Natur, i Samfundets Pligter mod hver enkelt dets Medlem, og imod Menneskelighed, den væsentlige Fordring paa et Fængsel: at det ikke bør forværre Fangens Tilværelse, over hvad Samfundets Tarv gjør uomgængeligt. Men for at udvikle denne Fordring og fremsætte det til dens Opfyldelse Fornødne, er det nødvendigt, at afklasse de Fængslede efter Hensigten, i hvilken Samfundets Tarv har gjort deres Jndspærrelse til Lov. (Fortsættes.)