Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-09-12
Sultan Mohamed den 2den var ikke trængt ind i Staden med de Stormende; men havde opholdt sig uden for den, og oppebiede der Efterretningen om at hele Staden var erobret, hvilken Efterretning ankom om Middagen. Da drog han først frie for al Frygt og sikker, omgivet af sine Vezire og Livvagt, ind i Staden og begav sig lige hen til den store Kirke. Han sprang ned af Hesten og gik til Fods ind i den. Med Beundring betragtede han de 170 Søiler af Porphyr, Granit, Serpentin og mangefarvet Marmor, af rosenfarvet stribet Marmor fra Synada, grønt fra Laconien, blaat fra Lybien, af den sorte celtiske, hvide hosphoriske Mar mor, af den thessaliske, molossiske, præconnesiske og ægyptiske Stiernegranit og af den saitiske Porphyr. Deriblandt de 8 Porphyr=Søiler fra Solens Tempel i Baalbek, de 8 grønne fra Diana-Templet i Ephesus; de røvrige fra Jupiters største og skiønneste Tempel i Cyzicus, og fra dem i Alexandrien, Troas, Athen og Cycladerne; med Forbauselse heftede han sit Blik paa de luftige Gallerier og Hvælvinger, paa de collossalske Støtter af Evangelister og Apostler, af den hellige Jomfrue og det store Crucifir med den Paaskrift"Du skal seire ved dette." Han forundrede sig over al den Mosaik han saae og det øvrige indlagte Arbeide, og jo høiere han hævede sit Blik de sto større blev hans Forbauselse, især da han læste den prophetiske Jndskrift, som var indbrændt med kridhvidt Leer paa lette Teglsteen: "Gud har grundet den og den vil ikke blive rystet, Gud vil staae den bie i Morgenrøden." Denne Forudsigelse gik ogsaa forsaavidt i Opfyldelse, at Bygningen blev skaanet. Fra den høie Hvælving henvendte Mohamed sit Blik ned til Gulvet og saae der en af sine Soldater, beskiæftiget med at opbryde de kostbare Marmorfliser, hvormed det var belagt, og som ved sine Bølgelinier, efterlignede Havets bevægelige Bølger, saa at denne speilklare Marmorstrøm viste sig for Øiet som at bølge sig ud af Kirkens fire Porter, ligesom Paradisets fire Floder. Mohamed huggede til ham med sit Sværd, og sagde: "denne Stads Skatte har jeg givet til Priis for Eder, men Bygningen er min." Soldaten blev kastet halv død ud af Kirken. Mohamed lod nu en af sine Bøn Udraabere (Muessin) opfordre Folket til Bøn, under Bekiendelsen af Jslam, fra Gitteret af som omgav det Helligste, og han forrettede nu selv sin Bøn, ikke ved, men paa Hovedalteret. Saaledes blev denne Kirke, som var helliget den guddommelige Viisdom, vanhelliget for de Christne og indviet for Muselmændene; det christelige Tvedragtsskrig imellem Grækerne og Latinerne tabte sig i de Muessins Udraab: Gud er Een. Byzantinerne fortælle, at en Engel har gjort Planen til Kirken, betalt Pengene til den og givet den sit Navn. Grunden til den var allerede lagt førend Constantin den Store, som opbyggede den; den blev paa nye opbygget af Theodosius og Justinian efterat den 2 Gange var bleven opbrændt i et Oprør, og var bleven beskadiget af et Jordskiælv. denne Kirke havde de største Statsoptog og de helligste Kirkeforhandlinger fundet Sted; i den vare Keiserne blevne kronede, i den vare deres Triumpher og Kirkeforsamlingerne blevne holdte. Den var en Helligdom ikke allene for Hovedstaden, men for hele Riget, og indtil den Tid var den ikke bleven overgaaet af noget Mesterstykke af den kirkelige Bygningskonst i hele Christenbeden; (thi siden den Tid er den endnu prægtigere Kirke St. Peterskirken i Rom bleven opført. Ligesaadan som de Græske Keisere havde altid sluttet deres Triumph-Jndtog ved at holde deres Bøn i Aja-Sofia, saaledes begyndte ogsaa Mohamed sin Besiddelse af Staden med at holde sin Vøn paa Høialtaret af denne Kirke. Det undergiørende, veivisende, til Seier førende Naadebillede af Jomfrue Marie, hvortil Grækerne satte saamegen Tillid og hvormed de forbandt saamegen Overtroe og som de just havde udstillet i Kirken til offentlig Tilbedelse, blev deelt i 4 Parter af Tyrkerne, og hendes rige Kloster i Acropolis, ligesom den hellige Johannes Baptistas i Pera bleve aldeles udplyndrede. Efterat Mohamed saaledes havde omdannet Kirken til Moscheen Aja-Sofia, saa lod han Storadmiralen Lucas Notaras bringe for sig. See, sagde han til ham, Følgen af dit skiønne Værk, at afslaae Stadens Overgivelse; Virkningen deraf seer Du i de store Hobe af de Dræbte og i Mængden af Fangerne. Notaras svarede: at hverken han eller Keiseren besad saamegen Anseelse i Staden, at de kunde bevirke Overgivelsen og at desuden Keiseren var bleven opmuntret til Modstand, efterat han havde modtaget nogle Breve. Nu meldte sig to Janitscharer, som paastode, at de havde nedhugget Keiseren. Sultanen befalede, at de skulde opsøge Liget og bringe ham Hovedet. Man kom med det og nedlagde det for hans Fødder. Keiserens Liig blev kiendt paa den keiserlige purpurfarvede Fodbeklædning, hvori Ørne af Guld vare broderede.