Jyllandsposten, 1841-02-09
af den kongelige Commissarius ved sidste Forsamlings Opløsning i Viborg, som vel i det væsentlige ligner de tidligere i samme Øiemed udtalte, synes dog forendeel at indeholde nogle Hentydninger, som den altfor vel vil finde forklarlig, der er underrettet om de Spændinger, som flere Gange fandt Sted ved sidste Samling, dog uden at samme kom til den Yderlighed, som Rygtet foregav endog nær havde havt Forsamlingens Opløsning til Følge. Jntet Under derfor, at Commissarius blandt Andet siger: "Har der end ikke ved enhver Leilighed viist sig den fuldkomne Harmoni mellem Regjeringen og Folkets Udvalgte, som er Jndretningens skjønne Formaal, saa er det dog at haabe At udfylde disse Streger behøves ikke, da vistnok Mængden neppe sympathiserer med det Haab, der gaaer ud paa en saadan Harmoni, som maatte opgive enhver selvstændig Bestræbelse efter at erholde Stænderforsamlingerne forenede og Folket givet Andeel i den lovgivende Magt. Nei for saadan Harmoni vil Folket seent opspile sine Øren, den Dag vil aldrig oprinde over Danmark, at en – fuldkommen Harmoni her vil istemmes i den Betydning, som Commissarius taler saa smukt om, langt snarere er det at haabe, at de efterfølgende Folkesamlinger, idetmindste i disse Puncter, endog ville bære Præget af en endnu større Disharmoni, saalænge Regjeringen endnu ikke vil gaae ind paa Folkets meest indtrængende Ønsker; thi jo mere Tid der spildes og jo flere Penge der anvendtes desto djærvere ville Folkets troe Mænd finde sig opfordrede til at virke for Opnaaelsen af den Tingenes Gjennemførelse, som dog ene og alene kan bringe den forældede Statsmaskine ud af de gamle Folder og fornyet Liv ind i de forrustede Former. Længere hen i Talen udtaler Commissarius sig ogsaa paa en underlig Maade, om visse Knuder, hvilket virkelig er værd at lægge Mærke til i Forbindelse med den øvrige Tankegang, som der udfoldes, idet han saa skjønt siger, at Konge og Folk have samme Grundvillie og ere sammenknyttede ved gjensidig Kjærlighed, ved gjensidig Tillid. Han siger nemlig: "Dette har ogsaa viist sig i den store Sag, som den Bevægelse i Meningerne og Ønskerne, der har yttret sig siden vor nuregierende Konges Thronbestigelse, har bragt frem for denne Forsamling, som for den Roeskildske. Hvorledes man end ellers har dømt om disse Ønskers Værd og Betydning, saa har dog denne Forsamling, ligesaalidet som den Roeskildske, lukket Ørene for de store Vanskeligheder, der træde i Veien for den Omdannelse af Jnstitutionen, der er betegnet som Folkeønskernes Gjenstand. Denne Forsamling har, ligesom hiin, erkjendt, at den fulde Vurdering af disse Vanskeligheders Betydenhed ligger udenfor dens Synskreds, at Opløsningen af de Knuder, som her vise sig, ikke staae i dens Magt; men begge Forsamlinger have fortrøstet sig til, at Kongen i sin Viisdom vil vide at – – – – Det er nu ganske besynderligt, hvorledes Conferentsraad Ørsted kan betjene sig af saadanne Ord, ret som om, han ved sine lange Demonstrationer i Stænderforsamlingen havde gjort de store Vanskeligheder for Jnstitutionens Omdannelse saa indlysende, at Forsamlingerne skulde have aabnet Ørene for Jndvendinger, som netop ere blevne paa det kraftigste gjendrevne og tilintetgjorte. Commissarius burde derfor hellere have undladt at tillægge Folkets Repræsentanter en Erkjendelse, som ingenlunde er opført paa nogen factisk Grund, men kun grebet i Luften. Og hvad Knuderne angaae, da er det vist en vanskelig Sag for Stænderforsamlingen, at indlade sig paa disses Opløsning, hvor visse andre Folk anvende al Kraftanstrængelse paa uopløseligen at sammenknytte dem, og hvor maaskee ikke Faa endog finde en hemmelig Tilfredsstillelse og Selvbehagelighed i at fremsætte den Paastand for Vedkommende, at saadanne Knuder først rigtig bør fastknyttes, paa det Folkets Ønsker skulde forblive ubønhørte, i hvor høit end Tidens Tarv kræver deres Opløsning. Men det arme kortsynede Folk, hvor vil det ogsaa hen med sine rastløse Bestræbelser, siger ikke Commissarius, at den fulde Vurdering af disse Vanskeligheders Betydning endog ligger udenfor Forsamlingens Synskreds Ja paa den Led Folket er altsaa slaaet med Blindhed, hvordan i al Verden kan det da indbilde sig, at det eller dets Repræsentanter skulde kunne løse Knuder, Nei det forholder sig jo vist med Folket, som Commissarius har sagt: "det veed selv ikke hvad det vil. Betragter man derfor Tingen fra den rette Side, saaer det slet ikke Commissarius's Tale, der indeholder Knuder, nei det er kun Folket selv, som danner sig uopløselige Knuder, og Tiden vil derfor vise, hvad Ende det vil faae med disse; thi til een af Siderne vil det gaae, hvad enten dette saa bliver til det bedre eller værre for "Samfundsforholdene. Jøvrigt er det glædeligt, naar Commissarius siger – ja saagar af stor Beroligelse – "at Jngen kan varmere end Kongen ønske, at enhver Kraft og Dygtighed, som findes i Folket, maa frit og frodigt udvikle sig under retfærdige Loves Beskyttelse, og det ikke i – en langsomt fremadsnigende Gang, men med al den - Raskhed og Hurtighed, som en sikker og rask Fremgang tilsteder." Det er paa denne Raskhed og Hurtighed vi nu ville henvende vor Opmærksomhed og ret af Hjertet ønske, at Commissarius dennegang maatte have spaaet Sandhed.