Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-05-23
Det er det Lærerige ved Historien, at den viser os Menneskene i deres sande Skikkelse, at den tegner dem efter Naturen, at den fremstiller deres Fuldkommenheder og Ufuldkommenheder, og just derved er rig paa følgerige Advarsler og Erindringer. Gørtz's Feil var ingenlunde af det Slags som qvalificere sig til criminel Tiltale, de kan i det høieste blive en Gjenstand for censura morum, og selv da maae Moralisten inddrømme, at hans Feil langt overveies af hans gode Egenskaber. Man har forekastet ham: at Carl 12 under hans Ministerium ikke regjerede Sverrig efter Constitutionen. Hertil kan svares, at Gørt følte Kald og Dygtighed hos sig til at redde Sverrig, ud af det farlige Vilderede, hvort Carl 12 havde bragt samme, men ikke til at forbedre denne Fyrstes moralske Characteer. Vilde han det første, maatte han formeentlig opgive det sidste. Han betraadte den eneste Adgang, som til Carl var muelig, nemlig paa Klogskabens Vei at lede ham til de for ham selv og hans Rige tjenligste Forholdsregler. Og det er klart, af alle Kyndige erkjendt, at havde man i Sverrig vedblevet paa den af Gørt begyndte Maade, saa havde de skrækkelige Ødelæggelser, med hvilke den over Underhandlingernes Afbrydelse fortørnede Peter hjemsøgte de svenske Kyster, været sparede, saa havde Sverrig blevet i Besiddelse af Viborg Lehn og Esthland, og mange byrdefulde Vilkaar vare undgaaede i Freds slutningerne med de øvrige Allierede. Men fordi man i Sverrig af Had til Gørt just vilde gjøre alt paa en anden Maade, end den, han havde indledet, undlod man at bruge de kostbare Rustninger som han havde bragt i Stand, næsten afvæbnede sig selv, saaledes havde under Underhandlingerne ingen Vægt, og sidst af alle Fjender sluttede Fred med den mægtigste, Rusland. Man har forekastet Gørt, at han tjente Carl i den Hensigt, efter denne Fyrstes Død at hielpe Hertugen af Holsteen til Regjeringen i Sverri- og saaledes blive Premierminister, sammesteds. Begge Paastande ere aldeles ubeviisligge. De som have nedlagt disse Paastande, synes ikke noksom at kjende Gørz's Klogskab. Carl var en un Mand af robust Sundhed. Hvilken Udsigt var den til hans tidlige Død. Det var i det ringeste en besynderlig vidtløftig Omvei at gaae til Minister posten; thi havde Gørt, som har den høieste Sandsynlighed for sig, bragt en fordeelagtig Fred i Stand for Sverrig, vilde det have været skyld Erkjendtlighed, at Carl fremdeles havde beholdt ham i sit Raad, og at han havde den dertil fornødne Duelighed, troe vi at have godtgjort. At han var den unge Hertug hengiven, og gjerne saae, om Carl udnævnede ham til sin Eftermand, er sandsynligt, men er langt fra at fortjene Daaddel; thi Hertugen havde efter de da og tildeels endnu i Statsretten gjeldende Begrebet nærmest Arveret til den svenske Throne, naar Carl døde uden Børn, da han var Mand, og født af Carls ældre Søster; Ulrike var den yngre. Man kan heri ikke see andet end Beviser paa Gørs's trofaste Hengivenhed for det Huus, han tiente. Regis ad exemplum totus componstur og bis, siger det latinske Ordsprog, og som en Følge deraf var det i Sverrig blevet Mode, i det ringeste efter Carl 12 Mønster udvortes at affectere Haardførhed og barske Sæder. Gørt var en Mand af Levemaade og fine Sæder; men hverken Vellystning, Fraadser eller Dranker. Hans Fiender lagde ham denne pligtmæssige Epicuræismus til Last; men det meest passende Svar herpaa vil vel være, at Gørt iført Carls Dragt, med hans Ordknaphed og corporalske Holding vel ikke vilde have bragt de for Sverrig gunstige Omstændigheder tilveje, som fandt Sted, da han reiste med Alands-Tractaterne til Carl, og som endnu vilde have været langt gunstigere, naar dennes Personlighed ikke havde været. Hans Ugennyttighed er ikke, selv af dem, som bragte ham paa Skafottet, kaldt i Tvivl. Vel fik man strax efter Gørtz's Død Seqvester lagt paa hans Eiendomme i Tyskland, i det Haab i Gørtz's Papirer at finde noget passende for sit Kram. Men da deraf ved intet Kunstreb kunde udbringes videre, end at Gort havde tjent aldeles gratis, og tilsat betydeligt af sine Midler, for at tjene Sverrig, saa fandt man sig foranlediget til, senere at relaxere dette Seqvester. At hans Fiender desuden troede, ikke at kunne udrette noget imod ham fra denne Side, fremlyser deraf, at de til deres evige Skam afslog ham, før han døde, at aflægge Regnskab for de Pengesummer, som han havde forvaltet.