Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1824-12-18
Naar jeg opkaster Luthers Skrifter, som, tilligemed Bibelen, ere min daglige Læsning, finder jeg rigtignok denne Døds Velgierninger anpriste hartad paa hvert Blad – men jeg maa jo antage, at det fanter for min Aand og blinder for mine Øine. Hvad tænker De ellers om vor Kirkes Symbol, om jeg saa frit tør spørge? Hvormegen Ret har De ikke til at stødes over det Udtryk, jeg i min tossede Eenfoldighed har brugt om Lammets Trone, Brændemærk mig derfor, stryg mig til Kagen derfor, sæt mig endnu engang i Gabestokken derfor, jeg mener, i Deres Tidende. Jeg kan, som i Recensionen ganske rigtigt og chisteligt bemærkes, ikke behandles for haardt. Hvor dybt maa det ikke være under Deres Værdighed, fra Deres ophøiede Professorstol at henpege paa Menneskens Søn med det Johannesord: See det Guds Lam, som bærer Verdens Synder!" Omirum coput, som ikke kan capere, hvorlunde Golgathakorset kan siges at være forvandlet til en Sol! O dybe, prosaiske Jntelligents, som lærer mig, at Jngen kan siges at staae fjernt fra Naadens Sol! Denne skinner over al Verden, Det er sandt, men dog meente jeg hidtil, at der gives forstokkede, selvretfærdige Hjerter, som ikke blot kunne siges at staae, men virkeligen staae langt derfra, ligerviis som Gud er allevegne, men der dog findes Hjerter, som, efter Hans eget Vidnesbyrd, ere langt fra Ham. Ja, jeg gik endog saa vidt i min vrange Sands, at jeg meente, en Professor paa Studiigaarden kunde sidde i det dybeste aandelige Mørke og i den dødeligste aandelige Kulde. Fremdeles var det min Formening, Man kunde vel kommetil Korset : til den Korsfæstede, som er Retfærdighedens Sol, eftersom han dog Selv har sagt og siger indtil Verdens Ende: "Kommer til mig!" - Men nu maa jeg forsage disse Tanker, siden Deres Tidende kalder dem smagløse. Lærde Bibeltolk, deler De virkeligen Recensentens Mening, at jeg bør dadles, fordi jeg har brugt Udtryk af det gamle Testament, navnligen af Davids Palmer, Udtryk, som ikke bør bruges, fordi de ikke forstaaes: Da giver De mig en Anledning mere til at beundre Deres Viisdom som en endeløs Skrue. Men hvor skulde jeg ende, dersom jeg vilde opregne Alt, hvad jeg, blot for mit Vedkommende, har at beundre hos Dem, Maatte kun ikke dette mit Forsøgs Svaghed forstyrre Dem i Deres selvbehagelige, gemytlige Rolighed! Meget, ret Meget havde jeg endnu at sige Dem, men jeg har dennesinde villet indskrænke mig til det Allerfornødneste, saameget hellere, som jeg nærer det tilforladelige Haab, at De ret snart forunder mig en ny Leilighed til at underholde mig med Dem i Folkets Paahør, hvis De ellers fremdeles finder det Umagen værdt, at røre eller lade røre ved en Mand, der er saa desperat, at han agter sin paa Evangeliet og Symbolet aflagte Eed høiere, end sin Hals. Nu stunder Nytaar til. Jammerskade, om De atter skulde miste nogle Abonnenter paa Deres Ugeblad. Jeg frygter, at om De blot mister Een, vil Bladet ikke kunne bestaae, thi med Hensyn paa Læsernes Faahed er det maaskee den første og eneste Tidende ikke blot i Danmark, men i hele Verden. Men - macte virtute ento. Hvad siger det Dem, om De af Deres egen Lomme skulde bestride de Udgifter, som vistnok ere forbundne med at holde vort Fædrelands literaire Pilori vedlige! Det maa jo dog være behageligt, at see een arm Synder sat deri efter en Anden, lee i Næven derved, og hovere: "He, he, jeg gaaer dog immer fril Kjøbenhavn, den 11te December 1824. J. Thisted.