Jyllandsposten, 1840-03-17
Et Par Mærkeligheder ved den tidtnævnte Artikel være det mig endnu tilladt at berøre; det er den Maade, hvorpaa den forøgede Bekostning til mere dannede Lærere omtales, og den Tilbøielighed, der hos denne som hos flere Forfattere spores til, at stille Præsten og Skolelæreren over for hinanden. Erfaring har lært, at Landets Finantser ere i en tryk ende Forfatning, saavelsom at der just ingen almindelig Velstand hersker, hvorfor ethvert Offer har været føleligt; Stændernes Forhandlinger vise desværre, at Landsbyskolelæreren paa de allerfleste Steder lever i ikke ønskelige Kaar, og at Evnen ei svarer til den gode Villie. Disse to Ting passe allerede ikke godt sammen, og dog taler Forfatteren om Noget, der lang mindre vilde passe. Jeg antager nu, at det er rigtigt, hvilket jeg slet ikke troer, at høiere Dannelses-Anstalter burde normeres, saa vilde jo dette fra først og tilsidst koste Staten betydelige Summer, hvilke den ikke er mægtig at præstere; og hvad da? – Her synes jeg rigtignok, den gode Forfatter stumper sin Sag noget af: jeg kan ei nægte det, at min Tanke falder uvilkaarligt paa Skyernes Slotte". Nei – lad Seminarierne udrette Alt, hvad der er dem muligt, lad Skolelæreren, sættes istand til at bygge flittigt paa den lagte Grund, og det vil udentvivl vare en rum Tid, for der savnes Mangel paa Dygtighed i den for ham bestemte Virkekreds. Hermed mener jeg ligesaalidet at Bondesønnen, bør foretrækkes, som Forfatteren mener han skulde staae tilbage, men jeg mener, at Staten kun kan gjøre det Mulige : forbedre Skolelærerens Kaar efter bedste Evne, og give aldeles fri og lige Adgang for Alle derved vil være gjort meget. Om saadan Adgang skal jeg maaskee en anden Gang sige Noget. Naar jeg berører den Omstændighed, at der i Artiklen er skeet en Sammenstilling af Præst og Skolelærer, da er det ingenlunde af Kjærlighed til denne Fremstillingsmaade, heller ikke fordi nærværende Forf. har den, men fordi det ikke sjeldent er skeet i de senere Aar, at en saadan Paralel er draget og, efter hvad jeg troer, til ingen Nytte. Naar to Personer, der staae i nøie Forhold til hinanden, drages frem af Vrimlen, og man udpeger den Ene som et Mønster for den Anden, da mener jeg, at saadant sjeldent eller aldrig har gode Følger. Misundelse kan krybe ind af en lille Sprække, og dens onde Afkom følger gjerne efter. Staae Præsten og Skolelæreren i et godt Forhold til hinanden, samt ere begge duelige og nidkjære Mænd, hvor let, skeer det da ikke at man, ved at fremhæve den Ene paa den Andens Bekostning, bliver Aarsag til meget skadelige Ting, og er Forholdet allerede ikke godt, bliver Følgen vel ei mindre uheldbringende. At Præsten har været i en lærd Skole, været Student og Candidat, er jo almindeligt bekjendt; disse Brancher har Skolelæreren ikke betraadt, derimod har han gjort sig dygtig til sin Gierning ad en anden Vei, og Staten har ligesaavel paa Grund heraf betroet ham Embede, som den har betroet Præsten det. Er man vis paa, at Universitetet og de lærde Skoler lide ikke af Brøst, Præsten bliver anført som et Erempel paa Dannelse og Popularitet, derimod kan jo Jntet haves, naar det er rigtigt; Skolelæreren betegnes udtrykkeligt som manglende disse Fuldkommenheder endog i den Grad, at hans Embedsvirksomhed derved lider, hvilket vist turde mangle yderligere Beviis, naar man taler om hele Standen; thi at Enkelte vise saadan Mangel, kan jo Jntet bevise; derfor er her heller ikke Tale om, naar der refereres paaviist Factum. Jeg har sagt, at jeg ikke havde omtalt Folkebladets Artikel, naar Redactionen ei havde erklæret sig forden og med det samme givet et Par bemærkninger som Bilag, af hvilke den ene indeholder igjen en Sammenstilling af Præsten og Skolelæreren, og som jeg kun skal, foruden det Sagte, møde med den Erklæring: at jeg er mig aldeles ikke bevidst, i Præsters Selskab at have følt noget uklart Overlegent, uden hvad Sprogkundskab angaaer. Dog beder jeg udtrykkelig herved bemærket, at denne Udladelse ønskes paa ingen Maade forstaaet som om jeg i Tanken satte mig ved Siden af Præsten i Dannelse, men kun saa, at Skolelæreren troer sig beqvem til at røgte sit Embede, som Præsten sit, med Hæder og Ære, samt at han ikke er mere uskikket til Dannedes Omgang end mange Andre, der nyde den.