Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-01-04
Danmark og Norges occonomiske Magazin gav rimelig Anledning til Forordningerne af 29. Dec. 1758, 28de Dec. 1759, 8de Mart. 1760, 15de Mai og 4de Oct. 1761, samt de flere, der senere ere udkomne, deels om Fælledsskabets Ophævelse, deels om Udskiftning imellem Mand- og Mand, som først ved Forordningen af 23de April 1781 med Alvorlighed blev fremmet; men den for enhver Landbruger saa nødvendige Fred i Marken hørte endnu ikke til Dagens Orden. Den dybttænkende Tyge Rothe var nok den første, som 1784 i hans Landvæsens System pag. 124 begyndte at tale om Hegn og Markfred, hvilket maaskee gav Anledningen til Forordningen af 29 Octbr. 1794; men da denne, ligesom de ældre Lovgivninger, vil, at den, der vil have Fred, skal selv skaffe sig samme, har den ikke baaret de Frugter, man havde ventet, men at den har banet Veien, derom kan ikke tvivles. Saaledes er det, over 60 Aar siden, at man begyndte paa at ordne noget til Landvæsenets Opkomst, og over 30 Aar siden den kloge Rothe ønskede Fred i Marken. Det maa derfor glæde enhver fordomfritænkende Mand, at dette uundværlige Gode, Markfred, igjen hører til Dagens Orden; men Glæden vil ikke og kan ikke blive fuldkommen, førend den herom forventende Lov haves. Nytten af en saadan er uberegnelig, og Skaden, som Udfred i Marken virker, er umuelig at taxere. Forordningen af 1794 vil vel i 18de §., at der skal være Fred hele Aaret; men den befaler det ikke uden vilkaarlig, og derfor er Evrets Opgivelse vedblevet. Fordi den mere alvorlige Forordning af 31 Oct. 1800, der tillader Besidderne af lovligt indhegnede Eiendomme at dræbe Vædere, der komme i samme, ikke fandtes tilstrækkelig, udkom Forordningen af 24 Septbr. 1813, som i 1ste §. anseer Evrets Opgivelse som ikke forbuden, men iøvrigt paalægger følelige Mulcter for saadan Ufred. Forordningen af 8 Septbr. 1812 taler og i 1ste K., som om Evret er tilladt, men den bestemmer og anseelige Mulcter for optagne løse Hingster." Har Lovgiveren altsaa bestemt villet værne for, at Landets forædlede Heste og Faare=Racer ikke blandes med de nædle, hvo kan da tvivle paa, at Han ikke skulde ville værne om Statens vigtigste og uforgjengelige Guldgrube, Agerdyrkningen, i sit hele Omfang, som uden Fred altid maa forblive i Barndommen, En udvidet Frednings Lov, grundet tildeels paa de havende, vil i faa Aar gjøre Danmark, og især Jylland til det, Naturen har villet, og før er dette en Umuelighed. Det er alene Fordomme, naar Heder og de maare Sand Egges Beboere troe, at de ikke kunne bestaae, uden at lade deres Creature græsse paa andres Eiendomme; men da disse gjøre det samme paa deres, er her jo intet vundet; rigtig nok vinde de magre Egne, som grændse til de bedre, ved at høste Frugten af disses Eiendomme, men hvad hine vinde, tabe jo disse, og derved oprettes jo ikke den Skade, Ufreden bevirker. Naar almindelig Markfred havdes, kunde de skarpe Egnes Beboere lægge sig efter Kartoffel Avlen i det Store, og da kunde de ikke mangle Føde til deres Creature, allermindst om Efteraaret, da Kartoflerne kunne opfoeres strax, hvad der ikke kunde gjemmes og forvares for Frost, derved vilde de tillige formere deres Gjødning, hvortil deres skarpe Jorder saameget trænge. J Hede- og Sand-Egne er der umueligt at hegne; Lodderne ere deels for vidtløftige i de første, og i de sidste kan Hegn ikke staae, faaes altsaa ingen Fred førend ved Hegn, opnaaes denne aldrig i slige Egne, og maaskee ligesaa lidet i de bedre, hvor Erfarenhed lærer, at ikke engang Steengjærder kunne skaffe Nattefred.