Viborger Samler, 1786-12-04
Hvor mangen en Slægt af Enhver opholdt ved Ham Han, som skulde udebleven ellers, gav han ei en Jorden, men Himmelen! Havde Han strax ikke at give, Maaden som han afslog paa, glædte til mere, end den Maade der gives paa af Mange. Mildheden - Medynken, talte af hans Mund, lyste af hans Øie. Man glemte for en kort Tid sin Nød, naar kun saae man ham. Skulde de Skarer, som i Dag græde, have fulgte Ham, Hans Gaard, Hans Vei kunde ikke rummet dem. Hvad Syn Hist, naar de omringe Ham! Lovtale Ham, lovsynge Gud for Ham Af den da eneste Høie skal Han høre. Da jeg var hungrig bespiste du mig. Hvor god Gierning imidlertid, Han har gjort for, lægger en ny Vegt nu til Hans Aands Vellyst. Maaskee love kun de Ham, som fik af Ham: Utrængende - Ligemænd - Fremmede De, som aldrig har seet Ham, agte ham høit, elske ham brændende. Viser os En ellers, som ei har sine Dadlere, Han var denne Ene. Har Han havt Fiender, Gud bedre dem Dette veed vi, Han var Fiende af Jngen. Best har de kiendt Ham, som meest vare om Ham Mindet, Vi her reise, er ikke en Frugt af en sielden eller kort Adgang. Vi ville ikke dog mistroes for partiskt Vidnesbyrd. Ei derfor opfordre vi Hans Mage vor Grevinde. Uden at være - at kunde være partiske ellers, vilde Hun svare: Hvis Mage var godgiørende, føielig, mild altid, som min Mage? Undergivne Tienere! Ei pleie de ellers at være tilfreds med deres Foresatte, Hvo var ikke med ham ene? Vagt - Slæb - Alt - blev dem let hos HamMere, end de, følte Han mindste deres Møie: Hver Dag saae de Hans Ansigt, som en Engels. Stor var Han i Lykke, Han skulde og være det i Lidelse. Tænk ikke, Læser, at Han ei før tilsidst havde Lidelser. Hvo pløier vor Livs Hav og smager ikke Bølgerne, Uroe - Bekymringer - Omveltninger. Troe ikke, Høihed kan afværge dem. Du følte det, Evig nu Friede! Du reiste til Ro derfor iblant og : Maaskee troede Du da, Du havde aflidt End vare Mangler, maaskee skulle opdages: Vist var her et Taalmodigheds Mynster, skulde fremvises. Hidtil var skaanet Hans Person. Et Uheld ved en Hest saarer Hans Legeme, Tør vi skildre paa ny, hvad vi da føelte? Ham saae vi i sit Blod - og fløde i vor Graad Troede. Troede Ham død og - forglemte at vi levede. Hvor var Hans Mage da stor for os. Frygt - Haab - Længsel - Bedrøvelse, Deelte sig imellem disse, deelte Hun sig dog imellem den følesløse Nedlagde, og de følelsefulde Omvankende. Hver streed med Hende i Bønnerne. Almagten hørde dem. Ti Aar endnu legges til saa kostbar et Liv. Han giengives os til vor, ikke til sin Glæde: Livet fra den Dag blev en Død for ham. Fod, Øre negte Ham Tieneste. Han maa bæres, den Elskede. Ei engang bæres Han, som hiin Verkbrudne, til Jesum, paa det Sted, hvor Han for altid vilde til Ham, i det Huus, Han havde helliget Ham. Tale - Sang - saare kun Øret, men ei kan trænge igjennem det til Sielen. Han giør sit Kammer da til et Guds Huus: Med umættelig Lyst, næsten uden Ophør Læste og gientog Han alt i sin talrige Bogsamling, om Gud, om Hans Hemmeligheder, Bud, Løvter, og Førelser. Hvad Tale for Ham kierere end om dette? Vis Tid hver Dag var indviet Bønner og Forelæsninger: Han blev stærk ved dem mod Pinerne. Med Dagene voxde de. Et Stød fulgte paa det andet. Vi hørte dem og - hævede. Tusen Tusendes Bønner gjorde Vold fra Ham paa Himmelen: Den blev oplukt for vore, lukt noget endnu for Hans Bønner. Hver Dag døde Han i Ønskerne: Ham syntest, Han levede ei mere til nok Nytte: Det ene bejamrede Han. Lang Tid før sin Død har Han bestemt sin Begravelse. Stille vil han unddrages og Efter Hans Død, som i Hans Liv, skal det sees, Han var ydmyg. Bønder, Hans Elskte, skal gaae med Hans Aske Kostbare Aske! Selv de ellers lavtænkende, til deres Børnebørn ville de udstamme: Vi bortbare Greve Vedell Fryses (Menneskevennens) Støv, Hvilken en Hæders Dag for os Hver Trin dog, de gaae med Ham, vil Han skal lønnes dem. En Gave endnu, (Af hans hans sidste skal, formindske det Lidet den kan af den Graad, Arme maa udøse, naar Greve Wedel Frys ikke er mere. Han har beskikket nu sit Huus. Han attraaer kun at høre: Du skal døe. Han nedslaaes sidste Gang paa ny, for at reise sig igien i Udødeligheds Egne. Græder. Græder, J Omvankende. J Huusarme. Naar vædedes værdigere Aske Kun for Jer selv dog Jkke for Jer Velgiørere! Han har undflyet nu Møierne ilet til Belønningerne. Striden er endt, Evig har Han seiret. Vend, bedste Siel, nu tilbage til Guds Skiød, Af hvilket Du blev laant os Kronen er tilberedt Dig. Menneske=Venners Skytsengle modtage Dig, bringe Dig for Thronen, hvor Du som var troe over Lidet, er sat nu over mere: Hvor Jord=Elskende, Haardhiertede, langt borte skal see med Forhærdelse. At Du imet har tabt, fordi Du bortgav saameget. Nu Du maa levne dog alt her, hvor er Du heldig med alt det, Du har oplagt dig hisset! Rust skal nu ikke fortære, Tyve ikke bortstiele Dine nye Rigdomme. Forskiel i Tænkemaade - Døden - Jntet. skal skille Dig fra Dine nye Venner. Fuldkommen from boer Han blant Fromme. Kun fra os er Han borte. Nu røre sig ei mere de Velgiørende Hænder, som udrakte sig dagligen til Armoden: Døds - Bleghed har mørknet nu det Ansigt, Af hvilken saa megen Venlighed straalede Koldt er det Hierte som var saa varmt tilforn, af Medynk. J Enker, J Faderløse, hvor er Eders Handthæver, J Hungrende Tørstende, Eders Vederqvæger, Høit blant Menneske=Elskerne staaer Han seer mildt endnu ned til Jer, og tilraaber sine Efterladte: Giører, som jeg gjorde Har J. tabt end jer Greve, J har endnu jer Grevinde. Hvor skulde vi trøste Høie Dybtsørgende. Om ikke Hans Hæder, Hans Himmel Løn, Var Trøst for Dem, Snart, snart vil de indhentes til HamDe fordoble Deres Skridt i Hans Spoer da paa Jorden. Tusendes nu Faderløses Moder! Aldrig lad dem savne Deres Fader, Lenge, frisk leve Hun da vil Gienlyde fra Askroge til Askroge. Og naar De døer, da (Gid sildig) som for Ham nu, saa for Dem, flyde du vor Graad, giemmes Deres Krands! Hvor vil Han frydes ved at see det! Frysensborgs Eiere til dets Ende, efterligne da disse Ufødte skal lyksaliggiøres. Takløse, Talløse takke engang for Dem, bede Gud glæde Dem, Mynstrene for Deres Velgiørere. Gud lade det skee - lade det skee, Gienlyd af deres Raab mod hverandre som nedraabe for de her nede endnu Vandrende. Trøst og Beskiermelse.