Den Vest-Sjællandske Avis, 1829-12-29
Forerindring. Det er blevet et Resultat af de Betragtninger vi hidindtil have anstillet, at det Uendelige er til; men at vi ikke kunne begribe dets Væsen. Vi maae derfor indskrænke vore videre Betragtninger til de Ting, som vi kunne fatte; det er til den Deel af Verden, som nærmest omgiver os og er tilgiængelig for vore Sandser og for vor Jagttagelse. Det tænkende Menneske er at ligne med den, som vandrer med en Lygte i Haanden ud i en vidtudstrakt Egn, som ligger indhyllet i Mørke; saa vidt som dens Lys formaaer at skinne kan han kiende de Ting, som omgive ham; jo meere Skinnnet taber sig ligesom Afstanden bliver større, desto dunklere blive Gienstandene for ham. Menneskets Fornuft er maaskee kun en svag Lygte i denne Verdens umaalelige Mørke, andre endelige Væsner kunne besidde en langt klarere; men intet endeligt Væsen vil dog kunne fatte det uendelige Væsen; men kun en større eller mindre Deel af dets Gierninger, eller derved faae en meere eller mindre fuldkommen Kundskab om deres Frembringer. Lader os forsøge paa at betiene os af dette indvortes Lys saa godt vi kunne, og bestræbe os for at giøre os et forstandigt Begreb om denne Verdens Beskaffenhed, saavidt som det er forundet og Mennesker med vore svage aandelige Evner at kiende den. Denne sidste bemærkning angaaer fornemmelig dette Blads Forfatter; ingen føler bedre end han selv sin aandelige Evnes Svaghed. Han føler dem i den Grad ved de Grandskninger, hvortil han har helliget sit jordiske Livs Dage, at hans Længsel er henvendt til hiint fuldkomnere Land, hvor en høiere aandelig Fuldkommenhed og en lysere Beskuelse af det Guddommelige kan forventes, dog uden at være uskiønsom eller utaknemmelig mod sit Væsens Aarsag for det jordiske Livs Gode og den Kundskab om det Himmelske, som allerede her er forundet de Dødelige. Han maae derfor begynde dette vigtige, vidtløftige og vanskelige Kapitel med en dobbelt Undskyldning for sine lærde Læsere og for sine Læsere i Almindelighed. De lærde Læsere, nemlig de Jndsigtsfulde i hvert enkelt Partie, maae han bede om Skaansel og Overbærelse ved dette Kapitels Giennemlæsning, ligesom ved Læsningen af hele dette Blad. De ville erkiende, at Hensigten af disse Afhandlinger er ikke at skrive en fuldstændig og efter Videnskabernes nærværende Tilstand fuldkommen Naturlære; men at Hensigten er at meddele et Overblik af den Tingenes Orden, hvori vi Mennesker befinde os, for derpaa at grunde en philosophisk Religion, riig paa Trøst og Beroeligelse, paa Veiledning til Dyden og paa store Forhaabninger. Jnden man kan tale med Forstand om det Aandelige og Himmelske maae man forskaffe sig en fornuftig Forestilling om det Legemlige og det Jordiske; man maae fatte den Tingenes Orden hvori vi leve, hvori den guddommelige Aand aabenbarer sig, for paa en værdig Maade at hæve sig med sine Tanker til sit Væsens usynlige Aarsag; Speilet maae staae klart for vore Øine for at skue det billede, som viser sig i det. For at naae dette Maal har Forfatteren til dette Blad levet, det var hans Ungdoms, det var hans aldrende Dages Attraae. Han vilde fordølge Sandheden, naar han vilde skiule, at han har tilbragt sine moedne Dage i Jagttagelsernes og Betragtningernes Kreds for at søge sin Gud, for at opdage Religionens Sandheder og for at undgaae at blendes af Vildfarelser. Men naar han vil samle og ordne dem og fremstille disse Betragtninger; da er det at han overvældes af Følelsen af den menneskelige Siæls og af sin egen Svaghed; og dog maae man gaae Veien naar man vil komme til Maalet. Fordømmer mig derfor ikke Jndviede i hver en kelt Videnskabs Rige, fordi jeg i de paafølgende Skildringer ikke har kunne hæve mig til disses nærværende Høide; ere kun Vildfarelserne nogenlunde undgaaede, saa tilgiver at Fuldkommenheden ikke er opnaaet. Jstedet for at dadle, saa hielper til dette store Maals Opnaaelse; med Taknemmelighed skal jeg modtage af Mesterens Haand Skildringer over de forskiellige Partier af den physiske Verden, udarbeidede i den religiøse og moralske Aand, som er disse Blades Bestemmelse. Jeg skal være den første, som taknemmelig skal modtage den fuldkomne Underviisning; den første, som skal bede dette Blads Læsere om ikke at lægge Mærke til min, men til de Jndsigtsfulderes Tale. (Dette er ogsaa een af Aarsagerne, hvorfor disse Betragtninger udgives i løse Blade og ikke i et samlet Skrift, fordi det saa er lettere at anbringe ved det Rettelser og Forbedringer.) Og for mine øvrige Læsere har jeg ved Begyndelsen af dette Kapitel at giøre en Undskyldning og en Bøn at foredrage. En Undskyldning for at dette Kapitel vil maaskee komme til at indeholde nogle vanskelige og tørre Passager (kiædelige vil jeg ikke kalde dem); vanskelige fordi de berøre Naturens inderste Hemmeligheder og de Ting som meest fierne sig fra vore Sandser, tørre fordi de meere beskiæftige Eftertanken end Jndbildningskraften. - Og en Bøn, denne simple og denne inat man ikke trættes i at følge Betragtningernes Gang, Skildringernes Række; thi man derlige: maae udholde den besværlige Fart over Havet naar man man vil naae til Havnen; ikke lade sig trætte af Anstrængelserne for at stige op af Biergets Sider, naar man vil fra dets høie Top nyde en frie og Siælen opløftende Udsigt. Jo mere vi desuden fierne os fra den physiske Verdens Dybheder; jo mere vi komme til at vandre om i dens enkelte Partier, og i de Egne af den, som ligge os nærmest, desto lettere og behageligere bliver Gangen. Men nødvendig maae vi, saa godt ved formaae det, gjøre os bekiendte med den Verdens hele og indvortes Beskaffenhed vi leve i, naar vi ville fatte den Aabenbaring Guddommen har forundet vor Forstand ved at aabenbare sine Gierningers Herlighed for den, naar vi ville paa Lysets Vei hæve os Aanden til vor Gud. Herren har dannet Jorden med Viisdom og indrettet Himmelen med Forstand. (Ordsprogenes Bog 3 Kapitel 19 Vers. §. 1. Foreløbige Grundsætninger(Jeg bør ikke raade alle Læsere af dette Blad til at læse denne og den følgende s.; man kan godt springe dem over uden at komme ud af Sammenhænget.) 1. Der er noget til, som er Uendeligt; dette er ufatteligt for Fornuften; men Troen derpaa er uundgaaelig. Fornuften maae antage det Uoverseelige for at undgaae at antage det Umuelige. – Dette Uendelige, dette Ubegribelige er Guddommen; dette sattes kun saavidt af et endeligt Væsens Aand, som den Uendelige vil selv aabenbare sig for den. 2. Betragtningerne over den physiske Verdens Alder og Størrelse lede Menneskets Aand til Randen af det Uendeliges Afgrunde. Den kan ikke begribe at Guddommen nogensinde skulde have undladt at virke og at lyksaliggjøre og den kan ligesaalidet begribe en evig Virksomhed uden al Begyndelse; den kan ikke tænke sig en ubegrændset Verden; men den kan ligesaalidet giøre sig en Forestilling om et Jntet, hvortil Verdens Grændse maatte støde naar den havde en saadan, eller omen uendelig Gud med en endelig Virksomhed. Hvad har den da at gjøre naar den nærmer sig til disse Guddommens Dybheder og kaster et Tankeblik ud i det Uendeliges Dybhed, uden at trække sig beskedent og tilbedende tilbage giennemtrængt af Følelsen af den guddommelige Aands uendelige Storhed og af sit endelige Væsens Jndskrænkning, og at fatte det Forsæt, ikke videre at ville granske over det, som er ugranskeligt for dens Væsen, og at indskrænke dens Betragtninger inden for de endelige Væsners Kundskabskreds. 3. Vi ville da forlade de svimlende Betragtninger og Verdens Storhed og Alder, og indskrænke os til at tænke over denne Verdens Beskaffenhed, saavidt som det er givet endelige Aander at kunne fatte den; eller rettere sagt saavidt det er gjort mueligt for den svage menneskelige Siæl at gjøre sig den Tingenes Orden forklarlig, hvori den er hensat. Vi ville ved denne Bestræbelse pudse vor aandelige Lygte saa godt vi kunne, og anstrenge Synet saameget som det er os mueligt for at skue ind i det ubegrændsede Mørke, som omgiver os 4. Vi have fattet dette Forsæt, dog kunne vi ikke undgaae ved denne Bestræbelse at støde paa to Begreber, hvorved vi atter træffe sammen med det Uendelige, eller hvorved vi møde noget, som er aldeles uforklarligt for os. Disse to Begrebor ere Rummet og Tiden, vi kunne ikke undgaae at tænke derover; thi de ere paa det nøieste forbundne med vort eget Væsen; thi vi opholde os i Rummet og vi virke i Tiden; men vi ville giøre det saa kort som mueligt. 5. En legemlig Verden maae have en Plads eller et Rum for at existere i; eller et Rum eller Plads maae forudsættes naar Verden skal være til; ligesom det er nødvendigt at man maae først have Pladsen inden man kan bygge Huset. Men hvad er da nu Rummet? – det er ikke noget aandeligt, ingen Kraft, intet selvvirksomt Væsen; det er ikke heller noget Legemligt; thi det Legemlige er i det. - Hvad er det da er det et Jntet? – det kan det ikke heller være; thi vi forestiller os altid Rummet som noget virkeligt; Rummet kan man tænke sig; men Jntet kan man ikke tænke sig, eller hvorledes noget kan være i Intet. – Kan det da ikke være en vis Egenskab ved vor Siæl, at den naar den skal forestille sig det Legemlige altid maae forestille sig det som at være i at vist Rum, det kan det ligesaalidet være, thi det strider ganske imod Forestillingens Natur, som gaaer ud paa at Rummet ligger ikke i vore Tanker, men i den os omgivende Verden selv. Hvorledes skulde man desuden blive overbeviist om, at det var en Egenskab ved sin Forestillings=Evnes Natur, Kun et Væsen, som stod uden for Menneskenaturen kunde afgiøre Trætten imellem Siælen og Verden, hvad der tilhører hiin og hvad der tilhører denne, og hvad blev da Verden til, om det forholdt sig saaledes, uden til et Skin eller Blendværk, Lader os ikke forvilde os, Men naar vi overveie, at vi kunne tænke os Rummet uendeligt stort og uendeligt lidet, maae vi da ikke abne, at Rummet er noget som hører til det uendelige Væsens Natur, at det er en Betingelse i det evige Væsen hvorved Verden blev muelig. Vi ville ikke grunde længere herover; men erkiende, at vi atter her ere komne til en Grændse for vor endelige Fornufts Virksomhed. 6. Den physiske og den aandelige Verden have det tilfælles med hinanden, at der foregaae Forandringer i dem; disse Forandringer gaae for sig efterhaanden og den ene afløser den anden. Det som er til er ikke stille og ubevægeligt; men Begivenhedernes Række gaaer uafladelig fremad; faaledes som den gaaer fremad, saaledes gaaer den ogsaa tilbage, og som det nu er har det ikke været og vil det ikke blive. Til alt hvad der saaledes skal tildrage sig udkræves nu noget, som vi kalde en Tid, eller der udkræves en vis Tid naar noget skal skee. - Hvad er da nu Tiden, Svaret bliver: det som altid finder Sted ved Forandringernes Følge og vor Forestilling om den. Ogsaa i dette Begreb, saa almindeligt og saa uundgaaeligt det end er, ligger en hemmelig Dunkelhed. Vi kunne desuden tænke os: at Tiden kan være uendelig lang, og at den kan være uendelig kort; vi maae tilstaae at der aldrig kan blive Ende paa Tiden, og at den har aldrig havt Begyndelse. Om vi end vilde falde paa at nægte Guddommens evige Tilværelse og evige og uendelige Virksomhed, saa vilde vi dog ikke vinde det allermindste derved i Begribelighed; thi den uendelige Tid og det uendelige Rum kunde vi dog ikke nægte. Hvad er da Tiden andet end en Egenskab som hører til den Undeliges Væsen, ligesom Rummet er betingelsen for det guddommelige Væsens ubegrændsede, saaledes er Tiden Betingelsen for dets evige Virksomhed.