Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-10-18
Vi have i eet af de forrige No. anført en Historie om en pantsat Tigger. Her følger nu som Sidestykke den pantsatte Jomfru. En Dag, da Charlottenlund mylrede af Mennesker, og Musiken gjenlød fra alle Kanter, vare ogsaa to Personer komne derud, der manglede et væsentligt Requisit til at deeltage og nyde denne Lunds Glæder - Penge. Med tom Mave spadserede de op og ned; de kunde qvæge Hørelsens Sands med Harmoniemusik, og Lugtens med den fra Teltene fremtrængende Punschdamp - men langt fra at mættes deraf, pirredes derved kun endnu mere deres Lyst til at komme ind i et Telt og stille deres mageløse Appetit. De pønsede, lig en Necker og Pitt, paa Finantsmidler, til at aabne sig Adgang til eet af disse bekrandsede Isistempler, hvor Bor denne vare dækkede, og Tusinde Gjæster paa det ivrigste sysselsatte med at spise og drikke, uden at de selv turde nærme sig dem, de anmodede adskillige Venner, som de mødte, om Laan, men Alting forgjeves. Det var lettere at finde en Kilde i Arabiens Ørkener, end Credit i denne Lund, som man saa upassende har kaldet Gyldenlund, da for vore sultne Gjæster hverken Sølv eller Kobber, mindre Guld, her var at opdage. Da de saaledes nedslagne og vansmægtende spadserede op til Skovhuset, næsten allerede opgivende alt Haab, mødte de en Jomfru, der, lig en Rymphe, vandrede her ganske allene. Vore to Cavalierer nærmede sig hende, begyndte en Samtale, og, efter faa Minutters Forløb, vare de blevne saa fortrolige med hende, at de spurgte hende, om hun ikke vilde gjøre dem den Fornøielse, og gaae ind med dem i et Telt, for at nyde en Kop Chocolade, Jomfruen takkede meget forbindtligen, og fulgte med den ind i et Telt. Man lod sig bringe Chocolade, og efterat den var drukket, spurgte man igjen Jomfruen, om hun ikke havde Lyst til at spise til Aften i dette Telt? Hun takkede igjen meget forbindtligen, og der blev bestilt et temmelig brillant Aftensmaaltid. Man lod sig give to Flasker Viin, og drak paa Jomfruens Sundhed. Da man var færdig med Maaltidet, spurgte een af Herrerne Damen, naar hun ventede sin Vogn, Hun svarede, at hun havde ingen Vogn, men at hun var spadseret derud, og agtede ogsaa at spadsere hjem. "Nei, paa min Ære, skal De ikke, raabte den ene af Cavaliererne ganske heftigen; "De skal kjøre med os; jeg henter strax en Vogn." Han gik, men blev temmelig længe borte. "Jeg kan ikke begribe, sagde den anden Cavalier, hvorfor min Fetter bliver saa længe borte. Om der kun ikke er tilstødt ham noget? Det er mørkt og der gives mange Spitsbuber her i Skoven. Jeg maa hen og see, hvorledes det er fat med ham."J det samme tog han sin Hat, og gik, Glad over at have truffet to saa galante Cavalierer i en Tidspunkt, da ridderlig Galanterie hører til de sande Særsyn, ventede vor Jomfru med Længsel paa begge Herrernes Tilbagekomst, Men hun ventede længe forgjeves; ingen af dem indfandt sig. Endeligen begyndte det at blive saa mørkt, at hun fandt det raadeligst, at begive sig allene paa Hjemreisen. Men i det hun vilde gaae ud af Teltet, standsedes hun af Verten, der, i meget høflige Udtryk, udbad sig Betaling for Fortæringen. "Betaling, raabte Jomfruen, ganske bestyrtet – den maa De fordre af de to Herrer, som vare her nyligen.""Men dem har jeg ikke den Ære at kjende, sagde Verten. - Jeg ikke heller", svarede De mødte mig henne i Skoven Jomfruen. og bad mig at følge med dem herind.""Det maa De afgjøre med de to ubekiendte Herrer, sagde Verten - Deres Regning er 5 Rbd., og jeg holder mig til Dem. - Men naar jeg nu forsikkrer Dem, at jeg ikke seer mig istand til at betale en Skilling, spurgte Jomfruen. – "Det er Deres behagelige Spøg, Hjerte Jomfru, svarede Vexten. - Men jeg forsikkrer Dem, sagde Jomfruen, jeg har ikke en Skilling hos mig." Siger intet – siger aldeles intet, svarede Vexten ganske koldsindigt – "jeg annammer Valuta i Betaling. Lad see, De har jo et Shawl paa. Det antager jeg, siden jeg seer, De er i saa stor Forlegenhed, for 5 Rbd. "Men skal jeg som Dame da betale for Cavaliererne", spurgte Damen. – "Siden Cavaliererne ikke ville, saa maa Damen", sagde Verten. Den pantsatte Jomfru maatte nu, for at slippe, give sit Shawl i Betaling, og Cavaliererne saae man aldrig mere.