Viborger Samler, 1774-07-11
SAMLER. Mandagen den 11 Julii. (Slutningen af Nr. 26 og 27.) Naar Du ei hente vil fra en forvildet Sands Begreb om ondt og got, men med Fornuftens Øie Betragte det, som meest i Verden agtes, nøie Saa Du behaares ei af falsk Fortrylle Glands, Du let befinde skal, den Lykke, som misundes Saa til i Verden, er ei værd at efterstundes. Anden Aargang. EnEn sand Gudfrygtig sand Lyksalighed kun har Naar en Ugudelig paa Ærens Tinding sukker, Hiin med et muntert Sind sig under Aaget bukker. Dom selv, hvis Skjebne da vel best at ønske var Den fromme Betler ei sin Stav med Scepter bytter, Naar Thronen skulde staae opbygt paa Ondskabs Stytter. En Voldsmand grønnes, men vid det, Du ikke seer, Ham til et Riis for den Almægtige at være, Til andre Onde, som skal straffes, at fortære, Naar Riset nok er brugt, da sees det ikke meer. Den Gud, som alting seer, seer og best Maal og Maade, Og for de Fromme er selv Herrens Tugt en Naade. Han sætter Grændser han har talt hver Hovedhaar Ei uden hans Forlov end eet af dem kan skades; Ei mindste Onde skeer, som ei af ham tillades; Ved ham det Værste snart den beste Udgang faaer; Naar Haabet ude er, vi trøstesløse ere, Hans Hielp ham viser ret alvidende at være. End meere siger Du Seer Gud af Evighed, Alt hvad fra først tilsidst i hele Verden hendes, Alt jo nødvendig skeer, som det af hannem kiendes, Og hvor har da ald vor formeente Frihed Sted? Men viid. Eet er at see, eet andet at udrette. Du giør selv, hvad Du vil, kun Gud ei hindrer dette. Hiin. Hiin Stiernekigere seer forud, hvad der skeer, Han seer, naar Maanen vil vor Soel for os beskygge, Han den Udregning kan paa sikkre Grunde bygge, Hvo troer dog, at det skeer, for han det forudseer Du seer en mordisk Dolk en anden at aflive, Hvo troer dog at Dit Syn kan dertil Aarsag blive Saaledes seer den Gud, der alting seer med eet, Hvor vel og ilde hver sin Frihed vil anvende, Han seer hvad Frugt enhver maae af sin Gierning kiende. Skeer det nødvendig nu, fordi Gud det har seet. O! hvilken Daarlighed, nødvendigt det at kalde, Som anderledes kan, naar Du selv vil, udfalde. Naar Du frivilligen Dig styrter selv i Nød, Da vid, det skeer, fordi Din Frihed Du misbrugte. Gud saae det, taalte det, for Dig dermed at tugte; Men tænk ei, at Du er til den Ulykke fod. Naar Du Dig selv ved Synd Fordervelse paadrager, Er Synden dobbelt, naar Du Himmelen anklager. Det staaer da fast, vor Gud han er alvidende, Hans Godhed, Hellighed, vor Frihed intet taber, Langt meer det flyder af hans andre Egenskaber. Den uindskrænkede, hvert Sted nærværende, Almægtige, jo og alvidende maae være. O! hvilken dyrebar! O! hvilken frugtbar Lærre! Gud Gud er alvidende. Du Hykkere, kom frem Du Ulv, som skiuler Dig saa til i Faareklæder, Du Daare, som ved en forborgen Synd Dig glæder, Du blinder Mennesker, Du let kan blinde dem. Men hvo er den, der paa Dit Hiertes Dørre banker, Den Gud, der skuer grandt de meest forborgne Tanker. Forgieves løber Du til Jndianens Ørk, Forgieves søger Du hiin Grønlands mørke Huler; Ei nogen Afgrund Dig for Herrens Øine skiuler; For ham, som Lys, er selv den sorte Nat ei mørk. Hvad han nu ene veed, skal frem for Lyset føres, Naar Dom Basunen skal for hele Verden høres. Fortryd Din Daarlighed, beed flittig Davids Bøn Randsag mig Herre, prov mit Hiertes skiulte Tanker! Hielp, jeg ei hemmelig paa onde Veie vanker! Tænk, skiulte Synder faae dog aabenbare Løn. Giør ald Din Gierning saa Du haabe kan den Glæde, Hist med Frimodighed for Dommeren at træde. Gud er alvidende, knæl ned opblæste Vid! Hvor lidt, er det, Du veed, Dog tør Du Dig formaste, Og tit til Dommere i høie Ting opkaste. Komsmukt lærvillig ved Din Skabers Fødder sid Ret ei hans Gierninger, troe alt hvad han Dig siger, Forvovenhed kun ind i det forborgne liger. Saa Saasnart Du nævner Gud og Guds Alvidenhed, Strax Dit Begreb Du seer det langt at overstige. Et aabenbaret Ord maae da nødvendig sige, Langt meer end Du, ja meer, end nogen Skabning veed; Antag i Ydmyghed derfor den Vei og Maade, Skiønt ubegribelig, som vises Dig til Naade, Gud er alvidende. Vankundige, mærk det J Gud at ligne sand Lyksalighed maae søges. Din Kundskab derfor maae alt meer og meer forøges. Stræb da Gud, Verden og Dig selv at kiende ret. Læs i Naturens Bog og Skriften, som er givet For at veivise Dig til Livet efter Livet. Kiend Gud i Christo, seel deri er Sallighed. Kiend Verdens intet, for dens Smigren at foragte Kiend Din Fordærvelse, for ret at eftertragte, Saa meget mueligt er, alt meer Fuldkommenhed, Beed den Alvidende, han Viisdoms Aand udsender, Og selv det sande Lys udi Din Siel antænder, Gud er alvidende. Svagtroende, en Trøst. Du skielver, naar Du seer de Feil, som Dig vedhænger, Du seer Dit Kiød og Blod Dig til til Jorden trænger, Du skrækkes ved at see uendelige Brøst. Oprigtigt Hiertet er, Du Syndens Smitte hader, Dog tør Du neppe troe paa en forsonet Fader. Fat Fat Moed! Gud Hiertet seer, og Hiertet dømmer han; Er det oprigtigt, han Dig selv skal give Kræfter, En efter anden Lyst, som endnu ved Dig hefter, At dæmpe ved hans Kraft, som er Din Frelsermand. Kan Hiertet Peders Ord med Sandhed eftersige: Du veed, jeg elsker Dig, troe, Dit er Himmerige. Gud er alvidende. Korsdragere, hør til Ei mindste Lidelse af ongefæhr Dig hendes, Gud kiender nøie alt det Onde, Dig tilsendes, Han hører Dine Suk, Din Graad han samle vil. Han kiender best Din Tarv; veed best hvad Dig kan gavne. Troe ham, deraf han Dig skal intet lade savne. Hold kun i Stormen ved Dit Haabes Anker fast. Naar Haab om Redning plat Dig synes at forsvinde, Han tusind Midler veed til Frelse at udfinde; Og vil han ikke, haab Du dog, om Livet brast. Han Lidelser tilsidst udfør til salig Ende, Det skal Du hisset i et evigt Rige kiende. Nu da Alvidende Du haver hørt min Sang, Mit ufuldkomne Nyn lad Dig, o Gud, behage Giv Naade daglig i Din Kundskab at tiltage, Og bruge den, saa jeg kan haabe hist engang J de Udvaltes Chor med Englemund og Tunge Fuldkomnere om Dig, o store Gud, at siunge. NøiJ nøies alle med en Vugge, naar vi komme ind i Verden, og med en Kiste, naar vi skal ud af den; men medens vi ere der, kan ikke Riger forslaae Tusende Ting kalde vi Nødvendigheder, som ikke Kongerne vidste fordum af - At have en Ting og at kunne undvære den er eet og det samme, om ikke det sidste meere, Kudsken, som er tilfreds med at kjøre sin Herres Vogn, er ligesaa lykkelig, som Herren, der eier Vognen. - At kunne nøies med lidet, er en Skat, Verden ikke kan berove os Naturen nøies med lidet, Gudsfrygt med endnu mindre - Den, der nøies ikke med det nærværende, nøies neppe med det tilkommende. Bagtalelse og Foragt. Halve Delen af Verden finder Fornøielse i at bag tale og den anden halve Deel i at troe det - Man maae foragte Bagtalelse, men for alle Ting vogte sig for at fortiene den Jngen frygte for at være foragtet, uden den, som paa nogen Maade forskylder det. Dom