Corsaren, 1844-02-09
Et Eventyr. (Brudstykte af et Foredrag - "En Vandring gjennem Louvre"  - holdt i "ny Studenterforening".) 3die Maleri. "Spartanerne, der berede sig til Slaget ved Thermopylæ", af Jacques David. Republikaneren David blev født i Paris 1748 og døde i Bryssel 1825, og var en Elev af - den franske Revolution. Af Conventets Medlemmer, der En efter En stege op og afstemte over en Konges Liv eller Død, lærte han de marmorblege, men ogsaa marmorfaste Ansigter; af de unge Krigere, der syngende Marseillaisen faldt for Fædrelandet, lærte han det luende Blik, af Nationens Repræsentanter, der mellem oprørske Departementer og fremmarscherende Fjender decretterede, at de franske Hære skulde seire, paa en bestemt Dag, lærte han de storartede Compositioner. Og en Nat, medens Ungdommen ved Fakkelskin defilerede gjen, nem Gaderne for at gaae til Armeen, og Oldingene grove efter Salpeter for at udrive selve Jorden Vaaben imod Fienderne, og Kvinderne tilberedte Charpi og Patroner - en saadan Nat dyppede han sin Pensel i sit Folks Begeistring, og med dristig Haand malede han: Spartanerne, der berede sig til at døe ved Thermopylæ. Der var en Tid, da Menneskene hørte op at forstaae hinanden, nemlig hinandens Sprog. Men denne Adskillelse strækker sig langt dybere, og Mange, som tale det samme Sprog, forstaae dog ikke hinanden. Og dog er der Noget, som ere Universelt, som alle Mennesker kunne forstaae, og det er: den menneskelige Siæl, naar den taler ud af Mennesket, udtaler sine dybeste Længsler, sine Lidelser, sit Haab. Og den har i Mangel af Sproget skaffet sig andre Communicationsmidler. Sangen, som for et halvt Aarhundrede siden kaldte et Folk til Frihedskampen, har den samm eVirkning, naar den lader sig høre for de nulevende Generationer, og, da den spilledes for Malaierne, dandsede disse Krigsdandsen. Nu, i dette Maleri har en menneskelig Siælnedlagt al sin Frihedskjærlighed, sit trodsige Mod, sin mørke Energi, sin legende Foragt for Døden, og, skjøndt det er malet af en Franskmand og fremstiller Spartaner, vil dog selv en Dansk forstaae hans Sjæls Tanke: Krigere, der berede sig til at døe i Kampen mod den fremtrængende Despot fra Østen. Dette Maleri kan endog, om de ville, oversættes paa Dansk: Alle disse Figurer, Passet, hvor der kjæmpes, Venner, Fjender, Forrædere - Alt! Det bliver noget eventyrligt; men jeg vil fortælle Dem dette Eventyr. ...... Vi havde faaet en Constitution, et Sidestykke til Lovudkastet om almindelig Værnepligt, ligesaa demokratisk som dette, men heller ikke mindre. Jmidlertid - altid en Constitution. Men en mægtig Potentat erklærede, at han ikke kunde tillade det Jndgreb, der paa denne Maade var skeet i Kongens Magt, og han sendte en Armee for at tvinge vor daværende Konge til at tage sin hele Magt tilbage. Det var omtrent, ligesom Schleswigholsteinerne vilde gjøre ved Vonefeldt. Jeg har allerede fortalt, hvorledes Constitutionen var. Den var oprettet efter det Princip, at paa det Gamle maatte der bygges videre, og der var saaledes ingenlunde rigtig udfeiet, men meget gammelt Skramleri var blevet tilbage. Den Armee, der drog ud for at møde Fjenden, bestod af unge frivillige Krigere og gamle Generaler. - Det nytter ikke at komme ung Viin paa gamle Læderflasker; thi den unge Viin sprænger dem. Hæren kom til Grændsen, og Generalerne lode her slaae Leir, fordi man ved at marschere længere frem stod i den største Fare for at støde paa Fjenden. Denne havde nemlig slaaet Leir en halv Mil borte. Om Natten vare de gamle Generaler samlede i den Øverstcommanderendes Telt og overlagde, hvor sørgeligt det var, at saa meget ungt Blod skulde udgydes, ikke at tale om det gamle. Af pure Menneskekjærlighed og for at undgaae et Slagsmaal, besluttede de i Krigsraadet, efter moden Overveielse og efter at have taget deres gamle Erfaring med paa Raad, at gaae over til Fjenden, for saaledes at giøre det umuligt for deres stakkels ubesindige Undergivne at slaaes uden Hoved. Disse Herrer stode i den for deres Vedkommende meget underlige Indbildning, at man ikke kunde undvære Hoved. Samme Nat, da de subalterne Commanderende indfandt sig for at modtage befalinger til det forventede Slag næste Dag, fandt de Teltet tomt, og paa Bordet en Billet, hvori de gamle Generaler meddeelte dem den tagne Beslutning og indstændigt bade dem betænke, hvor ubetemeligt det var at slaaes. Paa samme Tid ankom et Jilbud med Efterretning om, at Schleswigholsteinerne havde reiste sig i Ryggen af Armeen og samlede sig i forskjellige Corps under Veseler, Tiedemann, Niemann og Schrader. Niemann havde svoret, at der ikke maatte gives Pardon; Tiedemann sagde ikke et Ord, han var endnu hæs af sine LandesbankTaler; Beseler bed sig i Læberne af Arrighed, og Schrader var i Grunden bange. De subalterne Officierer sammenkaldte i en Hast Armeens intelligenteste Soldater og forelagde dem Sagen. Alle som En meente, at der burde gaaes lige i løs paa Barbarerne. Det var gamle Academicum, der saa tidt havde drukket et Pereat for denne Fjende og nu vilde bringe ham det. (Da jeg oplevede dette Eventyr, i Louvre, existerede endnu gamle Academicum; men jeg tænker, at nye Studenterforening vil ikke gjøre nogen Forandring). Og det var "Fædrelandets" Redacteurer, hvem Reiersen nu ikke holdt paa i Kraft af Placaten 2den Octbr. 1810. Og Magister Monrad, der nu endelig kunde lette sit Hjerte og havde Skriftcomiteens bedste Velsignelser med sig. Og "Kjøbenhavnspostens" hele Redaction, der var glad over, engang at kunne con amore udøse sin Galde. Og de spurgte de gode jydske Mænd, om det vilde gaae med. Og Jyderne svarede, at, naar Studenterne vilde lade sig staae ihiel, saa vilde de ogsaa. Og Iyenboerne sagde, at Jyderne og de havde nu saa længe været gode Naboer og Landsmænd, og saa var det vel bedst, de døde sammen. Og Sjællænderne spyttede i Næven og sagde: Vi ere med. Men lad os slaae fra os, saa længe vi kan. Og de Folk fra Lolland og Falster, der sendte Lehmann en Snuustobaksdaase, sagde, at nu kunde...... faae Snusen. Og Møenboerne, Ærøeboerne, og Folk fra Thorseng og Langeland, og de fra Seierøe og Anholt og fra de smaae Øer i Vesterhavet, og de kofteklædte Stridsmænd, som Laurids Skau førte, stillede sig ind i Geledderne, for de sagde: Vi ere ogsaa Danske. Og der stode ogsaa Islændere. De vare kun faa; men det var fiirskaarne Karle. Og jeg troer, der var saagar nogle Svenske og Norske. De sagde til de Danske: Kunne vil ikke leve forenede, saa kunne vi døe forenede. Og saa knælede den hele Armee og sang af Studenterforeningens Visebog Pag..., ja, Paginet husker jeg ikke. Og da de saa havde knælet og befalet dem selv og alle gode Venner Gud i Vold, reiste det sig og gik imod Fjenden. Og Fjenden troede, at de kom for at bede om Pardon og faae deres kjære gamle Generaler tilbage, og lod dem komme sig lige paa Livet. Men saa begyndte de Danske at slaae; første Gang siden Niels Ebbesens Dage Sloge de Danske for Friheden, og eftersom de havde hvilet saa længe, havde de samlet gode Kræfter. "Ur vägen Moscoviter!" raabte vi og Sloge med Armene istedetfor at trampe med Venene, og tilsidst maatte Fjenden gaae af Veien. Ja, vi seirede. - Ville De ikke troe det, saa - kunne de selv probere det.