Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1812-08-11
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. hos Paaskes Re Niende Aargang. No. 65. Udgivet og forlagt af Boghandler S. Soldin. Tirsdagen den 11 Augusti. 1812. De to Arvinger. Christian Walther laae paa sin Sotteseng, da Fædrenelandet nyligen saa uforskyldt var bleven indviklet i Krig. Hans Læge lod sig forstaae med, at han nok gjorde bedst i at beskikke sit Huus. Han lod nu kalde begge sine Sønner, for at tilkjendegive dem sin sidste Villie. "Dig, Eskild, " saade han: "overlader jeg den største Part af min Formue; thi du har altid været flittig, drivtig og paapasselig. Mit hele Vareoplag høre dig til Du, Hans derimod har altid været doven, efterladen og ligegyldig. Du trænger til at anspores til Selvvirksomhed og Flid. Derfor skal du kun have den mindste Deel af min Formue. Dig skjænker jeg min Gaard og ti Actier i Kongens Bryghuus. Virk og stræb som din Fader; vær flittig og drivtig som din Broder, saa vil Resten nok komme af sig selv. Min Velsignelse have J begge!" Ved disse Ord brast den døende Faders Øine. Hele Byen talde en Tid lang om intet andet, end Christian Walthers besynderlige Testamente. Alle vare vel enige om, at Hans al sin Tid havde været en doven Krabat, men de fleste meente dog, at det var alt for haardt, at han skulde arve saa lidet, i Forhold til hans Broder Eskild. Hver Mand ynkede ham og sagde: hvad skal der blive af den stakkels Hans Efter et halvt Aars Forløb, da alle Boets Sager vare bragte i Rigtighed, modtog Eskild sin Faders Pakhuus, som indbefattede 150 Fade St. Croix Puddersukker og 200 Oxehoveder Viin. Ved heldige, eller, rettere sagt, uheldige Conjuncturer, vare begge disse Artikler stegne 50 PC. Eskild solgte Varene og udbragte deraf en Sum af 80,000 Rdlr.; thi han fik 20 s. for hvert Pund Sukker, og 120 Rdlr. for hvert Oxhoved Viin. Hans's hele Arvelod kunde i det Høieste beløbe sig til 30,000 Rdlr. Nu beklagede man endnu mere den stakkels Hans Men ingen var ligegyldigere ved det Hele end han selv. "Kommer Tid, kommer Raad, den Dag, den Sorg, vare hans sædvanlige Valgsprog. Allerede i hans tidlige Ungdom skulde han studere, fordi hans Moder havde sat sig i Hovedet, at hun engang vilde høre sin Hansemand præke; men hvad Hansemand ikke lærte, det lærte Hans endnu mindre, og man satte ham derfor i Lære hos en Knapmager, saasom Knapmagerhaandværket, som bekjendt, er noget, som man bestandig kan sidde ved, og hverken tager meget paa Legemets eller Sielens Kræfter. Kort førend Faderens Død var Hans bleven Svend. Han giftede sig, fik Børn, men tog sig desuagtet ikke Verden saa nær som hans Broder Eskild. Han arbeidede kun saa mange Timer om Dagen, som der høiligen udfordredes til hans daglige Udkomme, uden at gribe til sin egentlige Arvelod. Jøvrigt sov han om Morgenen til Kl. 8 1/2, sad to Timer til Bords, gjorde Fyrabend Kl. 6 om Aftenen, spillede hver Eftermiddag, naar Veiret om Sommeren ikke var alt for slemt, et Slag Kegler i den blaa Stud, og var hver Aften en vis Mand i Hammers Hauge. Medens Hans saaledes drøs sede Tiden hen, var Eskild i fuld Virksomhed. Han kjøbte og solgte og kjøbte atter, og det gik i en evig Hvirvel; men han kjøbte aldrig andet end Sukker og Vine, fordi han altid havde været heldigst i Handelen med disse to Artikler. Eskild anskaffede sig en prægtig Vogn med lakerede Sæder, gav sine Heste pletteret Seletøi, og sin Tjener og Kudsk et prægtigt Liberie med brede Guldgaloner, gik ind i tre Klubber, holdt sig en lille Mas sære ved Vestervold, og alle giftefærdige Pigers Øine vare nu henvendte paa den flittige og rige Eskild Walther. Hvert Øieblik fortalde man den dovne Hans, at hans Broder havde vundet nu 10,000 Rdlr., nu 15,000 Rdlr., og formanede ham til at træde i hans Fodspor, men den ligegyldige Hans svarede: den, der kryber, kommer lige saa godt frem som den, der løber, og fremturede i sit vante ørkesløse Liv. Han sov trygt paa sit grønne Øre, naar Eskild, hvis Hoved var en evig Exerceer- og Tumleplads for Speculationer, laae og væltede sig fra den ene Side til den anden, uden at kunne faae nogen Søvn i sine Øine. Men, derimod kjørte Eskild ogsaa i sin prægtige Equipage, naar Hans maatte vandre som en Prakker paa sine Been til Dyrehaugen i Selskab med fem, sex Knapmagere. En Dag mødte Eskild sin Broder, træt og mødig og heel bedækket med Støv, paa saadan en Fodvandring paa Strandveien. Blodet er aldrig saa tyndt, at det jo er tykkere end Vand. Vil du kjøre med, saa sæt dig op!" raabte Eskild til ham, i det han kjørte forbi. Hans som ikke havde lagt Mærke til sin Broder, blev ganske perpler, da han hørte Stemmen, løftede i sin Betuttelse paa Hatten og raabte: Kjør kun, Broder; jeg gaaer helst. Den, som ikke kan kjøre, kan heller ikke vælte. Tilsidst komme vi dog lige langt." Kudsken smeldede med Pidsken, saa at een af Knapmagernes Øine nær var gaaet fløiten, og Skild for afsted som en Piil, "Min Broder er en Nar", sagde han til sine Reisekammerater, og vilde ikke indlade sig videre i nogen Samtale angaaende denne Gjenstand. Hans tradskede nu afsted, og kom rigtig nok, skjøndt noget sildigere, til Kilden, hvor han mødte sin Broder med et stort Selskab. Eskild lod som han ikke saae ham, og Hans gjorde sig al Umage for ikke at blive seet af ham; thi medens Eskild var inde med sit Selskab i eet af de fornemme Telte, hvor han betalte 40 Rdlr. for et Maaltid, spiste Hans sin Fesperkost i Græsset under Guds fri Himmel, og sang: Mit Eichenlaub &c. Saaledes forløb adskillige Aar, og Eskild bekom rede sig lige saa lidet om Hans, som Hans om Eskild. Eskild blev imidlertid til en fornem Grosserer, som alle Commissionairer og Mæglere samledes omkring, naar han kom paa Børsen, som Grævlinger og Jægeren, medens Hans var og blev hvad han altid havde været: Hans Knapmager. Man havde hundrede Gange raadet ham at sælge sin Gaard og sine Bryghuus=Actier, forat kunne speculere med sine Penge som hans Broder Eskild, men Svaret var altid: "det er jeg for dum til, eller og: "det er jeg for doven til Hele Byen vedblev at tale om den rige og flittige Eskild Walthers bestandig voxende Rigdom, og næsten ingen tænkte mere paa den dumme og dovne Hans. Men efterhaanden steg Bryghuus Actierne og alle faste Eiendomme, og manges Opmærksomhed henvendtes nu igjen paa Hans. Den ene Commissionair efter den anden opsøgte Knapmager Hans Walther snart i den blaa Stud, snart i Hammers Hauge, for at høre, om han vilde sælge sin Gaard eller sine Actier, og da speculere med sine Penge, og blive til ligesaadan en Matador som hans Broder Eskild; men al deres Veltalenhed var her forgjeves; Hans var alt for doven og ligegyldig til at indlade sig i nogen Han deel, og de maatte alle igjen trække af med uforrettet Sag. Eskild troede nu, for visse Aarsagers Skyld, at det ikke kunde være af Veien, atter at knytte det saa længe slappede Broder- og Venskabsbaand med Hans. Han indbød ham til sig, viste ham sit Pakhuus, hvori der fandtes 50 Fade Sukker og 100 Oxhoveder Viin. Men den Gang, vor Fader døde, sagde Hans i sin Enfoldighed, efterlod han Dig jo, om jeg husker ret, 150 Fade, Sukker og 200 Oxehoveder Viin." – Ganske rigtig, svarede Eskild, men den Gang vare disse ikke halv saa meget værd, som nu mine 50 Fade. Sukker= og 100 Oxehoveder Viin. Veed Du vel, at det Sukker og den Viin, Du her seer, er 150,000 Rdlr. værd, "Du er altsaa, saa vidt jeg med min dumme Forstand kan skjønne, tog Hans til Gjenmæle, med al Din Sliden og Sla ben, Broder Eskild, bleven materialiter fattigere, medens Du er bleven formaliter rigere? Jeg derimod er med al min Dovenskab og Enfoldighed rigere end Du; thi for min Gaard har man budet mig 100,000 Rdlr. og for mine Bryghuusactier, 60,000 Rdlr. Eskild blev ligesom forstenet; han følte, at den dumme og dovne Hans havde Ret, og vidste ikke hvad han skulde svare. Efter en Pause faldt han Hans om Halsen, kyste ham og udraabte: "Du har Ret, min Broder! Leve Dumhed! Leve Dovenskab. Der gives Fag, som ikke, hver i sin Kreds, i den senere Tid har seet og endnu seer Originaler, til disse Copier. Mere end een Eskild Walther, lever i vore Dage paa en høi Fod i den taabelige Tanke, at han bestandig bliver rigere, uagtet hans virkelige og sande Rigdom i Grunden har formindsket sig. Man spurgte nyligen en Guldsmed, hvorledes det gaaer ham, Han svarede, at han har nere Arbeide end han kunde overkomme, og at han kunde sælge mere Sølv nu end i forrige Tider; men at han ikke kunde begribe, hvorledes det gik til: at han har for en langt større Værdie Sølv liggende nu end før, uagtet istedet for at han før havde f. Ex. 5 Dusin Spiseskeer, nu kun havde I Dusin og saa fremdeles. Saaledes som det er gaaet denne Mand, er det gaaet mangfoldige. Ved den bestandige Omsætning have de forringet deres oprindelige virkelige Eiendom istedet for at forøge den. Denne Jllusion, som gjør Menneskene i Jndbildningen rige, forleder dem til, at leve over deres Stand og Ævne, og er derfor høist skadelig. Den fortjener paa alle muelige Maader at bekjæmpes, som een af de vigtigste Hindringer for Tarveligheds og Huusligheds Udbredelse i vort Fædreneland. Kun Faa indsee, at det ikke er saa meget Varene, der stige, som Pengene, der hidtil ere faldne; at ingen Mand i Staten bør troe at kunne leve ødselt, naar Staten selv, formedelst Tidsomstændighederne, er nødsaget til at leve indskrænket, og at al Privatvelstand er uadskillelig forenet med Nationalpelstand. Aristip og Gieren, eller Læreren for godt Kjøb. En Gier i Athenes By. Man saae til Aristip at tye: Du maa min Søn en Lærer give, Som kan godt regne, læse, skrive; Jsær det Første maa han vide, At Knøsen bliver mig riig itide! Dog, fremfor Alt, han tidt advare: At spare, spare, spare, spare! Forresten fordrer jeg af Manden, At han ham gier lidt Fif i Panden. Ogsaa maa han Krabaten lære Carthagisk Maal, til Handlens Ære.