Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1826-04-25
En af mine hollandske Venner, ved Navn Brauer, har dræbt en Bog, som var 22 Fod lang, og af hvis Mund en Hjortetagge ragede frem. Den havde sluget en Hjort, og skulde have taget Taggerne med, saasnart Legemet var fordøiet, dersom ikke hiin Hollænder, der foer opad Strømmen i sin Jolle, havde seet den ligge med en saa umagelig Mundstrat, og jaget den en Kugle igjennem Hovedet. Efterat jeg havde undersøgt Størrelsen af den Slange, som Negeren havde fundet, begav jeg mig sagte tilbage paa samme Vei, jeg var kommen, og lovede Negeren, som havde opdaget Slangen, og den, som havde givet sig i Selskab med os, en Dollar til Belønning. Saasom Dagen var paa Hældingen, og jeg befrygtede, at Sønderlemmelsen ikke vilde lykkes godt om Natten, faldt jeg paa den Tanke, om jeg ikke kunde bemægtige mig den levende. Jeg troede, det skulde lykkes mig at fange den, naar jeg traf den med min Landse i Nakken, tæt bag Hovedet, og saaledes spiddede den i Jorden; men da jeg meddelede Negrene mit Forehavende, bade de mig indstændig om Lov at gaae efter et Gevær og større Hjælp, ellers vilde sikkert den Ene eller Anden af os blive et Offer for Slangen. J ni Aar havde jeg været med ved Trojas Beleiring, og skulde nu vende tilbage til Grækenland, til decimo nisi decedes anno, eller med andre Ord, jeg havde i hele Aar søgt efter en stor Slange, og da jeg endelig havde fundet en, skulde jeg udsætte mig for at miste den, Nei, det vilde jeg ikke, Jeg fratog den ene Neger hans Jagtkniv, stillede dem derpaa begge ved Siden af hinanden i Linie, og befalede dem at følge mig, dersom de ikke vilde nedhugges paa Stedet. Dette sagde jeg rigtignok med en smilende Mine, men de gjorde dog et betænkeligt Ansigt, og syntes slet ikke at være rolige om Hjertet. Vi fandt Slangen endnu paa dens forrige Plads, men jeg kunde ikke opdage dens Hoved, og maatte troe, efter dens Legemes Bugter, at det maatte findes paa det længstbortliggende Sted fra dets Leie. Et Slags Velsk Speklilie havde dannet et næsten fuldstændigt Tag over Grenene af det omstyrtede Træ, saa at hverken Regn eller Soelskin kunde trænge derigjennem; Sporene gjorde det fand synligt, at Slangen allerede for lang Tid siden havde taget denne Plads i Besiddelse. Nu fremdrog jeg min Kniv, for saa sagte som muligt at bortskære Rankeværterne og Grenene, indtil jeg kunde faae Øie paa Slangens Hoved. Den ene Neger stod tæt bag ved mig med Landsen, og i Nærheden af ham stod atter den anden med Jagtkniven. Den Jagtkniv, jeg havde taget fra den første Neger, laae, som Reserve, tæt ved mig paa Jorden. Efterat jeg, saa stille som Graven, og med det ene Knæ paa Jorden, havde arbeidet et Qvarteerstid, fik jeg endelig Hovedet at see. Det syntes at hvile imellem den første og den anden af Legemets Bugter, og laae plat ned paa Jorden. Det var netop den Stilling, jeg ønskede. Jeg reiste mig, saa stille som muligt, og trak mig sagte tilbage, idet jeg vinkede til Negrene, at de skulde gjøre det Samme. Hunden sad i nogen Frastand, og passede paa os uden mindske Lyd. Jeg kunde see paa Negrene, at denne Forhandling slet ikke behagede dem, og de forsøgte atter paa, at overtale mig til at lade dem gaae, forat hente et Gevær. Jstedetfor at svare, gjorde jeg en Bevægelse med Vaabenet i min Haand, som om jeg vilde hugge dem ned. Omtrent 20 Bards fra Slangens Leie udkastede jeg min Angrebsplan. Den ene Neger befalede jeg, at gribe fat paa Landsen, saasnart jeg havde truffet Slangen dermed, den anden at give Agt paa mine Bevægelser. Derpaa tog jeg ogsaa Jagtkniven fra den anden Neger, for at han ikke, som vistnok vilde have skeet, ved det første Skin af Fare skulde hugge ind paa Slangen, og saaledes fordærve dens Hud. Dette syntes nu fra min Side at være en umenneskelig Fremgangsmaade, hvilket jeg tydelig kunde læse paa deres Ansigter, og de havde upaatvivlelig løbet derfra, dersom de ikke havde havt den Trøst, at jeg vilde stille mig imellem dem og Slangen. Jeg kan ikke nægte, at ogsaa mit Hjerte slog noget raskere end sædvanlig, jeg var tilmode som den, der i Krigstid er ombord paa en Koffardiefarer, naar Kapitainen kalder hver Mand paa Dækket, for at berede sig til Slag, fordi et fremmed Skib under mistænkeligt Flag kommer seilende. J dybeste Taushed, uden at røre hverken Arme eller Hoved, for at Slangen ikke skulde opskrækkes ved nogen Larm, eller forekomme os i Angrebet, rykkede vi atter frem. Jeg holdt Landsen perpendiculairt foran mig, Spidsen omtrent en Fod fra Jorden. Slangen traf vi endnu i dens forrige Stilling; da jeg var nær nok, rendte jeg den Landsen igjennem Nakken, og spiddede den saaledes i Jorden, og da nu den nærmeste Neger, som jeg havde befalet ham, havde grebet fat i Landsen, styrtede jeg mig hovedkulds over Udyret, for at bemægtige mig dets Hale, inden det kunde gjøre Skade. Da jeg spiddede Slangens Hoved i Jorden, gav den en saa frygtelig hvislende Lyd fra sig, at vor lille Hund løb sin Vei med en jammerlig Hylen. Vi havde en haard Kamp i den overfaldne Fiendes Leir, og de raadne Trærødder, fore omkring til alle Sider. Jeg raabte til den anden Neger, at han skulde kaste sig ovenpaa mig, fordi jeg fandt, at jeg ikke var tung nok til at holde Fjenden nede. Han gjorde det, og den saaledes forøgede Vægt kom til stor Nytte, Jeg havde taget et godt Tag i Slangens Hale, og efter nogle gjentagne Forsøg paa at gjøre sig fri, overgav den sig i sin Skjæbne, og holdt sig rolig. Nu var det paa Tid at binde den Jmedens altsaa den første Neger vedblev at holde Landsen fast i Jorden, og den anden understøttede mig, løste jeg mine Buxebaand, og bandt dermed Munden paa Slangen. Dette syntes den dog ikke at kunne lide, og ophød endnu engang alle sine Kræfter, for at give Tingene en anden Vending, men forgiæves. Det lykkedes os, at bringe den til at snoe sig saaledes om Skaftet paa Landsen, at vi kunde bære den bort paa denne. Jeg gik foran, med Slangens Hoved presset tæt under min Arm, den ene Neger har Bugen, den anden Halen.