Adresseavis for Børn, 1781-12-19
Numer Aar Tredie Aargang. for Onsdagen. Børn. den 19. December. Lyksalighed er og hos Mangel og Møye, Naar Hjertet er dydigt og lader sig nøye. Leonhard og Gertrud. (Et Udtog af en Bog under saadan Titel, som er skreven for Almuen i Tydskland.) Cager Hatten af Børn, og lægger Hænderne sammen. Vi faae nu en Sotteseng, at see. Audolph var hos sine fire Børn. Hans Kone var af Døden borttaget fra ham for tre Maaneder siden. Hans Moder laae dødsyg paa en Halmdyne, – men sagde til Rudolph. vil du ikke glemme, til Middag at samle nogle Løv til min Overdyne – jeg fryser saa Rud. Omin kjere Moder, jeg vil gjerne gaae strax, saasnart det er udbrændt i Ovnen, og jeg faaer slukket Jlden. Mod. Har du noget Brænde endnu, Rudolph – har du noget Brænde, Du kan nu ikke ret vel gaae ud i Skoven, fra mig og Børnene – o Rudolph jeg er dig nu ogsaa til stor Byrde. Rud. O Moder, min kjere Moder, tal dog ikke saaledes – du er mig slet ikke til nogen Byrde – omin Gud, o Gud give, at jeg ikkun bare kunde skaffe dig det, som du trænger til, min kjere Moder. – Du er vist baade hungrig og tørstig, og du fryser, og du lager ikke, det gaaer mig inderlig til Hjerte, min kjere Moder, Mod. Du skal ikke græmme dig, Rudolph - mine Smerter ere, Gud skee Lov, ikke saa store, og Gud vil snart gjøre en god Ende derpaa og forløse mig fra alt Ondt – og min Velsignelse skal belønne dig for alt det Gode, som du beviser mig. Rud. O Moder, hjerte Moder, jeg har jo slet intet – og du lider Mangel med mig o Moder, o Moder! Mod. Rudolph, naar man er nær ved fik Lives Ende, saa behøver man kun lidet meere her paa Jorden – og det lidet, man behøver, det giver nok den Fader, vi har i Himmelen, Ham takker jeg, Rudolph; han vil styrke mig i min forestaaende Dødstime. Rud, (grædende) Mener du da, Moder, at du kommer dig ikke meere igjen Mod. Ney, Rudolph, ney, jeg kommer mig visselig ikke meer igjen Rud. Omin Gud, Mod. Trøst dig og giv dig tilfreds, Rudolph, jeg gaaer bort til et bedre Liv. Rud. (grædende) O Gud, Mod. Avis Mod. Trøst dig, Rudolph; du var min Ungdoms Glæde, og nu er du min Alderdoms Trøst, og nu takker jeg Gud – dine Hænder skulle snart tillukke mine Øyne, jeg er da kom men hjem til Gud, og jeg skal bede for dig, og Gud vil hielpe dig, han vil bønhøre mig, og det skal gaae dig evig vel – tænk saa paa mig, Rudolph. Rud. Ach, min Moder, min hjerte Moder; Mod. Men jeg har endnu noget at sige dig, Rudolph. Rud. Hvad er det, min Moder, Mod. Jeg vil sige dig det, Rudolph, jeg maae sige dig det, det har ligget mig ligesom en Steen paa Hjertet siden i Gaar. Rud. Ach, hvad er det da min Moder, Mod. Jeg saae i Gaar, at Carl skjulde sig bag ved min Seng, og spiisde stegte Jordæbler, som han tog op af sin Lomme – Han gav ogsaa hans Sydskende nogle med sig, og de stial sig allesammen til at spise dem – Rudolph, disse Jordæbler ere ikke vore; ellers havde Drengen nok lagt dem paa Bordet, og havde kaldet høyt paa sine Sydskende – ach han havde da nok ogsaa givet mig et, som han mange hundrede gange har gjort – Det rørde altid mit Hjerte, naar han kom springende hen til mig med noget i Hænderne, og ret saa hjertelig sagde til mig; O Ru Kom og spiis med, Bedstemoder, dolph, dersom denne Hjertensdreng skulde blive en Tyv. O Rudolph, du kan aldrig troe, hvor denne Tanke har ligget tungt paa mit Hjerte siden i Gaar. Hvor er han? – Lad ham komme hid til mig, jeg vil tale med ham. Rud. O, jeg elendige Menneske. (Han løber i en Hast ud, opsøger Carl, og bringer ham i en Hast ind til sin Moder.) Moderen reyser sig meget møysommelig og sidstegang op, for at komme til at sidde i Sengen, vender sig om til Drengen, tager begge hans Hænder fat i sine, trykker dem op til sit Bryst, lader sit svage døende Hoved synke ned paa Drengen – og den lille Carl græder højt. Hvad vil du, min søde Bedstemoder, Du vil dog vel ikke døe, ach, døe dog ikke, Bedstemoder!" sagde den lille Carl. Hun svarede ham afbrudt: for Børn. Jo, Carl jeg døer gandske vist snart Carl. Jesus, ach min Gud, døe dog ikke, Bedstemoder, – (Hun kunde ikke taale at sidde længer over Ende, men maatte lægge sig ned igjen.) Drengen og hans Fader henfløde næsten i Taarer; men hun kom snart til sig selv igien, og sagde: Nu er det bedre med mig, siden jeg kom til at ligge igjen. Carl. Du døer dog ikke mere dennegang, Bedstemoder, Mod. Du maae ikke tage saaledes afsted, du lille kjere Dreng, Jeg vil gjerne døe, forjeg veed, at jeg kommer hjem til den kjere Fader, vi har i Himmelen, og hos ham skal jeg evig leve vel – Det vil ikke vare længe, min lille Carl, førend jeg kommer til ham. Carl. O Bedstemoder, dersom du døer, saa vil jeg døe med dig. Mod. Ney, Carl, du skal ikke døe med mig; du skal, om Gud vil, endnu leve længe og blive brav, og engang være din Fader til Hielp og Trøst, naar han bliver svag. – Er det ikke sandt, lille Carl, at du da gjerne vil gjøre ham al den Tjeneste, som du kan, Han gjør nu og saa meget Godt imod mig, som han kan. vil du ikke love mig det, lille Carl. Carl. Ja visselig vil jeg, min søde Bedstemoder. Jeg vil gjøre alt det, som er ret og som er billigt. Mod. Men mit kjere Barn, Gud i Himmelen, som jeg nu snart kommer hjem til, seer alt det, som vi gjøre og tage os for Carl. Ja, det veed jeg nok, Bedstemoder, Mod. Hvorfor gik du da i Skjul bag ved min Seng i Gaar, og stial dig til at spise de Jord æbler, du havde Carl. Jeg vil aldrig meere gjøre det, Bedstemoder. Ney, jeg vil aldrig meere gjøre det. Forlad mig det Bedstemoder, Forlad mig det, omin Gud, o Bedstemoder, Mod. Har du ikke stiaalet de Jordæbler, Carl jo - Carl. (grædende) J. jo Bedstemoder! Mod. Hvem har du stiaalet dem fra Carl. (grædende) Fra – fra Muur manden. Mod. Avis Mod. Saa skal du strax gaae hen til Muur manden, og bede ham, at han vil forlade dig det. Carl. Ach, min søde Bedstemoder, for Guds Skyld, det tør jeg ikke, ney, det tør jeg slet ikke. Mod. Jo, det skal du gjøre – paa det at du ikke en andengang skal stiele meere. For Guds Skyld, min lille Carl, stiel aldrig noget mere, omendskjønt du er hungrig. Gud slaaer aldrig Haanden af noget Menneske; han giver altid noget igjen, naar vi eengang fattes. O, min lille Carl, omendskjønt du slet intet har, og slet intet veed at forhværve, saa skal du alligevel have Troe og Tillid til den kjere Gud. Carl. O Bedstemoder, aldrig meere, det er vist og sandt, ney aldrig meere skal jeg stille noget; jeg skal før døe af Hunger – end jeg nogentid mere skal stiele noget. Mod. Nu, lille Carl, saa vil ogsaa din Gud og min Gud, paa hvilken jeg haaber, vist velsigne dig – han bevare dig fra alt Ondt, du kjere Dreng (hun trykkede ham op til sit Bryst, græd, og sagde videre.) Du skal nu gaae hen til Muurmanden, og du skal sige ham, at ogsaa jeg beder ham om Forladelse. Rudolph, følg du med den lille Carl hen til Muurmanden, og sig, at det gjør mig ondt, at jeg ikke kan give ham Jordæblerne tilbage igjen, slig ham, at jeg vil bede, at Gud vil velsigne alt det Øvrige, som han eyer, og de, Rudolph, du skal for intet gjøre ham en Dags Arbeyde derfor, paa det at han kan faae Giengieldelse for Sit. – J det hun talede dette, bankede Fogden paa Vinduet uden for, og hostede Den syge Moder kjendte Fogden paa hans Hoste, og sagde: O Gud Rudolph – det er Fogden – nu er jeg vis paa, at det Brød og det Smør, hvoraf du kogde mig den sidste Suppe, er ikke betalt. Rud. For Guds Skyld i Moder, der ligger jo slet ingen Magt paa; jeg vil afarbeyde det. Jeg kan jo hielpe ham i Høsten et andet Aar. Mod Ja, dersom han bare vil bie. Rudolph gik ud af Stuen til Fogden, og den Syge sukkede meget dybt, hun talede for sig selv og sagde: Siden den Handel med min Søn, da han narrede ham det Stykke Jord fra for Børn. Gud forlade ham, det arme forblindede Kreatur, – har det altid været, ligesom en stak mig en Kniv i Hjertet, naar jeg saae ham. O Gud, Og nu, da min Afskedstime nærmer sig, skal han endnu komme uden for mit Vindue og hoste Det er Guds Haand – O Gud, giv mig den Naade, at jeg maae tilgive ham, at jeg maae overvinde det sidste Nag til ham, at jeg maae bede for hans Siel. – Jeg vil gjøre det: Forlad ham, min Fader, min Frelser i Himmelen, Forlad ham den Uret, han har gjort os Hun hørde nu Fogden at tale høyt O Gud, nu er han vred. O du stakkels Rudolph – for min Skyld falder du nu i hans Hænder – Hun falder i lagt og besvimer. Carl. (springer ud af Stuen til Faderen) O Fader, Fader, Bedstemoder er død, Rud. Ach, hielp Herre Jesu – Om Forladelse Hr. Foged, jeg maae gaae ind. Fogden. Ja, det har vel stor Nød. Det er jo ingen Ulykke, at den gamle Her døer engang. Rudolph hørde ikke, hvad Fogden sagde, og var i en Hast inde i Stuen. Hans Moder kom snart til sig selv igjen, og da hun aabnede sine Øyne, og saae sin Søn, sagde hun Var han vred, Han vil vist nok ikke bie dig? Rud. Han var intet mindre end vred, min kjere Moder, som du tænker. Han havde et godt Budskab at forkynde mig Mod. (seer alvorlig paa ham og siger meget veemodig.) Taler du og Sandhed, Rudolph, eller vil du kun ellers trøste mig saaledes, Hvad er det da Rud. Junkeren har udvalgt mig til at være en af Haandtlangerne ved Kirkebygningen, som han vil lade opføre, og jeg skal have otte og tyve Skilling om Dagen i et heelt Aar. Mod. Er det ogsaa vist, Rud. Jo, min Moder, det er gandske vist. Mod. Nu, Gud være lovet, Nu døer jeg med langt meere Rolighed og meget lettere, end ellers, Rudolph fordi jeg seer, at du kan have Brød til dine Børn, Min Fraskillelse vil nu blive meget let for mig, O, hvor god er du dog, min Gud og min Frelser. – O vær du og min Søns og hans Børns Gud og Frelser, indtil Avis indtil deres Endeligt. Troer du nu, Rudolph, at det staaer evig fast, Jo større Mangel i vor Nøv, Jo nærmer Gud og dagligt Brød, Rud. Hvorledes skulde jeg vel nogentid kunne forglemme det, min kjere Moder, Nu vil jeg gaae ud, at hente lidt Løv, til at fylde i din Overdyne. Mod. Det har nu ingen Hast dermed. Jeg fryser nu, Gud skee Lov, ikke saa meget. Men gaae nu strax med den lille Carl hen til Muur manden Leonhard. Rudolph vinkede af Frederich, at han skulde følge med ud af Stuen, og sagde til ham: Pas nu brav paa Bedstemoder. Dersom der skulde møde hende noget, saa send Christen hen til mig Jeg gaaer med Carl hen til Muurmanden, Derpaa tog han den lille Carl ved Haanden, og gik med ham ind i Leonhards Hytte. Han var endnu ikke kommen hjem fra sit Arbeyde, og hans Kone, Gertrud, var allene hjemme, da de kom ind. Hun blev strax vaer, at Taarerne stode baade Faderen og Sønnen i Øynene. Gertrud. Hvad vil du, Naboe Rudolph hvorfor græder du? Hvorfor græder den lille Carl, (Hun tog i det samme den Lille ved Haanden Carl. O Gertrud Moer jeg er i en stor Ulykke. Men du maae forlade mig det Rud. Carl har allerede nogle gange af Hunger, det har han bekjendt, taget en Deel af eders Jordæbler, uden at have Forlov dertil. Endelig har Bedstemoder merket det, og han har bekjendt det for hende, og hun befalede os, at vi skulde strax gaae herhid, for at bede dig om Forladelse. Gertrud, hun ligger paa sin Sotteseng, og beder, at du vil tilgive os. O Gud, vi ere ikke i Stand til, at kunne give dig saa mange Joræbler igjen, eller at betale dem med Penge; men jeg vil gjerne arbeyde derfor, dersom du ikkun vil tilgive os, Gert. Otie stille, og tal ikke herom, Rudolph. Kom hid, du lille Carl vil du love for Børn. mig, at du aldrig vil tage noget bort fra nogen; (hun omfavner ham, du har en brav Bedstemoder Carl. Forlad og tilgiv mig, Gertrud Moer! jeg vil, det skal Gud være mit Vidne til, aldrig stiele meere. Gert Ja, lad mig see det, mit Barn, gjør det aldrig mere. Du veed endnu ikke, hvor elendige og ulyksalige alle Tyve blive. Ney, gjør det aldrig meer, Barn, end ikke, om du har nok saa stor Hunger, Kom heller hid til mig, og naar jeg kan, saa vil jeg gjerne give dig noget. Rud. Vil Gud, saa skal Hunger aldrig mere drive ham dertil, Gertrud Moer. Jeg har nu været saa lykkelig, at faae nogen Fortjeneste ved Kirkebygningen. Gert. Jeg har hørt det, Naboe, og det har ret af Hjertet fornøyet mig. Rud. Vil du sige det til din Mand, Ber trud Moer, at jeg vil arbeyde troe og ærlig for ham, tidlig og sildig, naar han vil have det, og at jeg gjerne vil lade ham trække Jordæblerne af i Arbeydslønnen. Gert. O, snak ikke derom, Rudolph. Min Mand har nu og, Gud skee Lov Fortjeneste for et heelt Aar, og vil gandske vist glæde sig, naar det kun gaaer eder vel. Men jeg maae gaae hjem med dig til Gamlemoder Kathrine, siden hun er saa meget syg Hun gav den lille Carl nogen tør Frugt i sine Lommer, og sagde endnu engang til ham: Lad mig nu see, min lille gode Dreng, at du aldrig tager noget fra nogen, derpaa gik hun hjem med Rudolph. Han samlede endnu nogle Løv op under et Nøddetræe, som han vilde tørre paa Kakkelovnen, og dermed fylde sin Moders Overdyne, Gertrud biede imidlertid lidet efter ham under et Træe, og derpaa gik de saa hastigt, som de kunde, hjem til den syge Moder.