Berlingske Tidende, 1836-01-26
Det er alt i Begyndelsen bemærket, at med Hensyn til Selveier-Testamenters Form bestemmer §. 5 i Frd. 13de Mai 1769, der forsaavidt er stadfæstet ved Placaten af 8de Januar 1823. §5, at, naar en Selveierbonde gaaer til det Herreds- eller Birketing, hvorunder han sorterer, og der til Protocollen dicterer sin sidste Villie, samt lader sig give en Udskrift af Protocollen under Dommerens og Skriverens Haand, da skal et saadant til Protocollen dicteret Testament, være ligesaa gyldigt, som om det var forsynet med allerhøieste Confirmation. Da Forordningen iøvrigt ikke gjør det til Pligt for vedkommende Retsbetjent i Eet og Alt at paasee Lovligheden af Dispositionens Jndhold, kan man efter bemeldte Lovbestemmelse neppe fordre videre af ham, end at han sørger for at bringe Bondens sidste Villie i en tydelig Form, og paaseer, at dens Jndhold ei er aabenbart lovstridig. Man kan ikke ret vel paalægge Retsbetjenten ved Modtagelsen af den mundtlige Declaration at gaae ind i dens Detail, og lade sig af Bonden meddele de yderligere Forklaringer og Oplysninger, der ofte kunde være fornødne for med Sikkerhed at bedømme, hvorvidt Dispositionens Jndhold er lovlig og tilraadelig, og det kunde desaarsag synes hensigtsmæssigere, at det blev paabudet, at den Selveierbonde, der vilde benytte den omhandlede Testationsfrihed skulde rette sig efter de for Testamenters Form foreskrevne almindelige Regler. Den forøgede Udgift, in Specie af stemplet Papir, som Bonden derved vilde paadrages, kunde vel herimod saa meget mindre afgive en tilstrækkelig Modgrund, som Selveieren ifølge Forordningens Bestemmelser er fritagen forat erhverve Confirmation i Tilfælde, hvor Saadant ellers vilde være nødvendigt, foruden at han og har det i sin Magt ved en lav Ansættelse af Gaardens Værdi indirecte at bevirke en Nedsættelse af de Arve- og Skifte-Afgifter, der i sin Tid ved Gaardens Overdragelse til Arvingen blive at udrede. Da imidlertid paa den anden Side det for Selveierbonden dog kan være til nogen Lettelse, at han ved Hjelp af den ovenmeldte Tilladelse til at dictere sin sidste Villie til Tingbogen, er i Stand til under Dommerens Veiledning selv at ordne dette Anliggende, og da der i de Pligter, som i saa Henseende paaligge Retsbetjenten, i alt Fald haves Garanti for, at Dispositionen, bliver affattet i en tydelig og bestemt Form, og at Vedkommende, hvis den maatte indeholde Noget, som var aabenbart stridende mod Anordningerne, derpaa bliver gjort opmærksom, er der, saavel i Betragtning heraf som og, da hiin Tilladelse nu engang er hjemlet ved oftmeldte Anordning, fundet at være overveiende Grunde for at lade det have sit Forblivende ved samme. Det er imidlertid anseet passende, at der i Anordningen udtrykkeligt tilføies, at den omhandlede Tilladelse ikke skal være til Hinder for, at en Selveier under de sædvanlige Former kan oprette et Testament af det Jndhold, som bemeldte Forordning i Forbindelse med foranførte Bestemmelser hjemler, i hvilket Tilfælde han dog maa bruge det for Testamenter anordnede stemplede Papir. Det ovennævnte Udkast lyder saaledes: §. 1. Naar en gift Eiendomsbonde, der lever i det sædvanlige Formuefællesskab med sin Hustru, vil med fuld Virkning benytte den Frihed, Forordningen 13de Mai 1769. §. 5 giver ham til at gjøre testamentarisk Anordning over hans Gaard med Tilbehør, bør han dertil erhverve Hustruens Samtykke. Uden hendes Samtykke kan han ei gjøre saadan Anordning anderledes, end med den Betingelse, at hun eller Arvinger nyde fuldt Vederlag for hendes Part i bemeldte Eiendom efter en af dertil udnævnte uvillige Mænd sat lovlig Vurdering, uden Hensyn til den Ansættelse, som han, i Medhold af fornævnte Lovsted, gjør af Eiendommen til Regel for den Deeling som skal finde Sted mellem hans egne Arvinger indbyrdes. I. 2. Ved den testamentariske Anordning, som Forældre, i Medhold af Forordningen 13de Mai 1769 s. 5 og denne Vor Forordnings §. 1, gjøre over en Selveiergaard, kan det og bestemmes, at den af dem, der bliver den Længstlevende, skal, dog under de nærmere Bestemmelser, som den efterfølgende 4 s. indeholder, beholde Gaarden med Tilbehør imod et Vederlag, der svarer til den Værdi, hvorfor Gaarden i sin Tid skal overlades til Et af Børnene, hvilket sikkres i Eiendommen, og udbetales i de Tilfælde, hvori Børns Fædrene eller Mødrenearv ellers skal udbetales dem, og kommer i sin Tid til Afregning, naar Eiendommen, efter den testamentariske Anordning, gaaer over til Et af Børnene. Den Længstlevende er ikke bemyndiget til at sælge Gaarden, uden at den først tilbydes den Søn eller Datter, som den i sin Tid skal tilfalde, hvilken da skal være berettiget til at modtage samme for den i Testamentet satte Værdi, og med Beløbets Tilveiebringelse have Henstand til den anden derpaa følgende Juni eller December Termin, hvilken sidste ved denne Leilighed ogsaa Jylland bliver at regne for Omslags termin. Saafremt bemeldte Arving ikke er myndig, skal Sagen, inden Beslutning tages, om Gaardens Overtagelse, indstilles til Vort Cancellies Bedømmelse. Det følger ellers af selv, at der ved Ægtefolkenes fælles Te sig stament ogsaa kan bestemmes yderligere Jndskrænkning i den Længstlevendes Raadighed over Gaarden, og at det navnlig kan formenes denne at pantsætte samme, ligesom der under ingen Omstændighed kan foretages nogen Pantsættelse til Præjudice for de Arvelodder, som ere Børnene tilfaldne efter den forhen afdøde Fader eller Moder, og hvilke, som foranført, blive prioriterede i Gaarden, indtil derpaa anden Maade gjøres Arvingerne fyldest for samme. I. 3. Det følger ligeledes af sig selv, at den Længstlevende ikke kan efter sin Ægtefælles Død gjøre nogen Forandring i den engang til Fordeel for Et af Børnene, af dem begge tilkjendegivne sidste Villie, men skulde bemeldte Garn døe eller ei ville modtage Eiendommen, kan den Længstlevende bestemme, hvo af de øvrige Børn der skal træde i dets Sted, saafremt det fælles Testament ei allerede indeholder nogen Bestemmelse desangaaende. §. 4. Den Ret til at beholde Gaarden, som der ved Ægtefolks fælles Testament, kan tillægges den Længstlevende af disse, skal med Hensyn til Manden ikke være indskrænket til den Tid, han bliver hensiddende ugift, ligesom Gaarden og, naar Enken indlader sig i nyt Ægteskab, kan forblive hos hende og hendes anden Mand, saalænge indtil den Søn, hvem Gaarden efter Testamentet skal tilfalde, bliver myndig, eller den Datter, som den er tillagt, indgaaer Ægteskab. Jøvrigt skal den Søn eller Datter, som i Anledning af Enkens nye Ægteskab kommer i Besiddelse af Gaarden, saafremt Testamentet ikke indeholder nogen for samme fordeelagtigere Bestemmelse, fyldestgjøre hende for sin Halvpart i Gaarden efter den Værdi, som den ved lovlig Vurdering findes at have, uden Hensyn paa den i Testamentet, til Regel for Deelingen mellem Børnene, satte Værdi, og bør i dette Tilfælde samme Frist til Summens Tilveiebringelse gives, som i §. 2 er tilstaaet. §. 5. Naar Manden paa den i 6. 2 og 4 anførte Maade vil overlade Gaarden til sin Hustru, og den, der efter begge Ægtefolks Død skal arve Gaarden, er hendes eget Barn, vil hendes udtrykkelige Samtykke til saadan testamentarisk Disposition ei være fornøden. Dog følger det af sig selv, at de særdeles Jndskrænkninger, som, efter bemeldte §. 2, ved et fælles Testament kunne gjøres i den Længstlevendes Raadighed over Eiendommen, ikke kunne paabyrdes Hustruen ved et ensidigt af Manden gjort Testament. §. 6. Forsaavidt en Selveier ingen Livsarvinger har, skal han ikke i Benyttelse af Forordningen 13de Mai 1769 §. 5 være bunden til Nogen af sine Arvinger, men han kan ogsaa udnævne sin Hustru eller en Anden til at arve Gaarden, ligesom det heller ikke da skal være fornødent at fastsætte noget Vederlag til hans Slægtninge. Dog følger det afsig selv, at dette vil blive at anvende med Hensyn til den i S. 1 foreskrevne Regel, og at altsaa Mandens ensidige Villie ikke kan betage Hustruen eller hendes Arvinger deres Rettigheder efter Loven, hvorimod han med Hustruens Samtykke, naar hun heller ikke har Børn, kan borttestamentere hele Gaarden til hvem han vil; ligesom en Selveierbondes Hustru, i det nylig nævnte Tilfælde, stedse kan borttestamentere sin Part i Gaarden til Manden. §. 7. Den Selveiere ved Forordningen 13de Mai 1769 §. 5 tilstaaede Ret til at bestemme, hvad der skal følge med Gaarden og regnes til dens Besætning, skal ikke indskrænke sig til Kreaturbesætning, men ogsaa indbefatte Jnventarium, Jndbo og Udbo af alt Slags, som findes i Gaarden. §. 8. Den ovennævnte, ved Forordningen 13de Mai 1769 §. 5 Selveiere tilstaaede og ved denne Vor Forordning nærmere forklarede og bestemte, Testationsfrihed finder Sted, hvad enten en Selveiergaard besiddes med fuldkommen eller kun med ufuldkommen Eiendomsret, og tilkommer ligeledes selv de Arvefæstere, som ei ere berettigede til at sælge eller pantsætte deres Gaarde, forsaavidt saadant kan bestaae med det Arvefæstebrev eller andet Document, hvorpaa Testators Hjemmel til Eiendommen, Fremdeles skal den og være grunder anvendelig paa bebyggede Hovedgaardsjorder, naar disse ikke overstige 12 Tønder Hartkorn. Hvad Steder med Tillæg af mindre end 1 Tønde Hartkorn angaaer, da, eftersom disse ei kunne betragtes som Selveiergaarde, saa kunne Eierne, hvad enten Jorderne ere frie eller ufrie, ikke raade over samme ved Testament anderledes end i Medhold af de almindelige Love; hvorimod Forordningen 21de Juni 1799 kommer slige Steders Besiddere, tilgode. Foranførte Bestemmelser ere at forstaae om Ager og Engs Hartkorn, dog bliver Skov- og Mølleskyld at medregne efter det sædvanlige Forhold 1. 2. Forøvrigt skal det ikke, for at kunne udøve den oftnævnte ved Forordningen 13de Mai 1769 §. 5 og denne Vor Forordning hjemlede Testationsret, være fornødent, at Paagieldende efter sin Fødsel og personlige Stilling hører til Bondestanden. §. 9. Dersom Nogen besidder flere Selveiergaarde, saa kan han dog ikke ved Testament tillægge et Barn flere af disse, med mindre ogsaa hvert af de øvrige Børn erholder en saadan Gaard. Den Længstlevende kan ikke forbeholdes flere Gaarde, dog at den ogsaa maa kunne beholde den Gaard, som er tillagt en ikke fuldmyndig Søn, eller en Datter, indtil han bliver fuldmyndig, eller hun gift. Det er derhos en Selvfølge, at den Længstlevende maa kunne beholde de flere Eiendomme, der kunne tilfalde den som Boeslod, efter Loven. § 10. En Enke, der eier en Selveiergaard, kan i Eet og Alt udøve den Testationsfrihed, som hjemles i denne Vor Forordning. Det følger dog af sig selv, at Enkemanden kan udøve hverken Enken er denne Frihed over hele Gaarden, saalænge hun eller han sidder i uskiftet Bo efter den Afdøde, uden at der, medens denne levede, var gjort nogen testamentarisk Anordning over Gaarden, men at Arvingerne da maae Opbudsboe af Greenaae Kjøbstad. beholde den alt faldne Fædrene- eller Mødrenearv uforkrænket. § 11. Det skal have sit Forblivende ved den Tilladelse, som Forordningen 13de Mai 1769 § 5 giver Selveiere til at dictere deres sidste Villie til Tingbogen, og deraf tage en Udskrift. Men denne Tilladelse skal ikke være til Hinder i, at en Selveier under de sædvanlige Former opretter et Testament af det Jndhold, som denne Vor Forordning hjemler, dog skal han i saa Tilfælde bruge det for Testamenter anordnede stemplede Papir. Forsaavidt Testamentet oprettes mellem Ægtefolk saaledes, at det giver den Ene af disse Adkomst til, efter den Andens Død, at besidde Gaarden med de Jndskrænkninger, § 2 og 4 in som denne Vor Forordnings deholde, bør, hvis det oprettes i den først anførte Form, en Afskrift af den til Ting bogen dicterede Villies-Erklæring indføres Panteprotocollen, og derfor det sædvanlige Tinglæsnings- og Protocollations-Gebyr betales, ligesom Testamentet, naar det paa anden Maade er oprettet, bør tinglæses. Til at tage dette Lovudkast under Overveielse udnævnte Forsamlingen en af 5 Medlemmer bestaaende Committee (Bang, Tutein, Salicath, Haastrup, Drewsen, der under 7de December afgav sin Betænkning, hvorpaa Sagen discuteredes i tvende Plenarmøder den 16de og 30te December.