Den Vest-Sjællandske Avis, 1828-12-30
Jndledning. Lader os for et Øieblik antage, at et Menneske var i Henseende til sin Forstands Oplysning ganske overladt til sig selv, ingen Lærer, hvorpaa det kunde forlade sig, havde taget sig paa at veilede det; ingen aabenbaret Religions-Kundskab var det bekiendt; ingen Stemme fra Himlen havde lydt til dets Øren. Naar nu et saadant Menneske ligefuldt følte hos sig en Trang til at opklare sig om den Tingenes Orden, hvori det befandt sig, at giøre sig et Begreb om hvorfra det selv og den Verden, som omgiver det, kunde være kommet; hvorfor alt dette, som er til, skal være saaledes indrettet som det er; hvad der vel engang skulde blive af det selv og af dets Medskabninger, og hvorledes det skulde indrette sit Forhold for at det kunde gaae det saa godt som det var mueligt? Hvad var der da andet for et saadant Menneske at giøre, end at lægge nøie Mærke til hvorledes alt er indrettet og beskaffent i denne Verden, hvori det lever, for at forsøge paa, om det ikke derved kunde giøre sig et Begreb om hvorledes den kunde være frembragt og hvad der kunde være dens Bestemmelse. Kommer man ind i en stor Bygning, kan man ikke faae Eieren at see, eller ikke faae nogen i Tale, saa seer man sig omkring til alle Sider og lægger Mærke til alt for at kunne gjøre sig et Begreb og hvad det vel er for en Bygning man er kommen ind i og hvilken Mand Eieren vel kan være. Men om ogsaa et Menneske føler sig veiledet af en umiddelbar Aabenbaring, saa maatte dog denne Verdens Betragtning vedblive at være det kjær vigtig og det endnu mere end dersom det manglede en saadan Aabenbaring; thi i dette sidste Tilfælde maatte det i Forveien holde det for uvist om det kunde hielpe det noget at betragte denne Verden og om dens Betragtning kunde føre den til nogen sikker Religions-Kundskab; men havde det først skiænket en aabenbaret Religion sin Tiltroe, saa var det overbeviist, om at denne Verden er et Værk af den guddommelige Aand; og med hvilken Videlyst og hvilken andagtsfuld Følelse maatte det da ikke betragte den, Bærer man Agtelse for et Menneske saa er man altid meget opmærksom dets Foretagender; man lægger nøie Mærke til en stor og berømt Mands Handlinger; hvor langt større Lyst maatte man derfor ikke føle til at betragte Skaberens Værker, naar man følte sig overbeviist om, at Gud er til og at Verden er hans Gierning. Alt hvad vi see i Verden aabenbarer og Guds Hensigter, lærer os Guds Egenskaber at kiende; den mindste Jndretning i Naturen betegner os dog een af Guddommens Tanker, og den aabenbarede Religion kan jo ikke lære os alt om Gud at kiende; den overlader jo utalligt meget til vor egen Eftertanke. Naar derfor en Bekiender af den aabenbarede Religion ingen Attraae føler til at tænke over den Verden han lever i, saa hænger det ikke rigtig sammen med hans religiøse Overbeviisning og der maae klæbe noget ufuldkomment ved den; hans Hierte maae ikke være levende giennemtrængt af Følelse for Guds Storhed og af Kiærlighed til sit Væsens Aarsag; thi ellers maatte han søge Gud hvor han daglig er at finde. Men at et Menneske kan, uden at være veiledet af en overordentlig Aabenbaring, ved med Eftertanke at betragte den Verden det lever i, komme til en sikker Kundskab om dens guddommelige Aarsag, bliver indlysende ved en ganske simpel Overveielse, nemlig ved at eftertænke hvorledes man kommer til Erkiendelsen af det Aandelige og Usynliges Tilværelse. – Vore fleste Forestillinger og Kundskaber erholde vi igiennem vore Sandser, ved at see, høre, lugte, smaae og føle overbevises vi om, at noget er til udenfor os selv; alle de Ting, om hvis Tilværelse vi paa denne Maad overbevise os, kalde vi sandselige Gienstande. Men i vor egen Natur have vi en Selvfølelse, at at noget er til, som ikke er sandseligt og som er forskielligt fra vort Legeme, og som vi kalde vor Siel; jo mere vi opklare denne vor Selvfølelse, desto meere overbevises vi om denne Forskiellighed; og vi opdage saaledes i vor egen Natur Tilværelsen af en aandelig Verden, af et andet Slags Væsner end de sandselige; men som virke i det Sandselige; og tillige ere opløftede over det. - Havde vi ikke denne Selvfølelse, eller stod det ikke i vor Magt at opklare den, saa vilde det aldrig kunde falde os ind at der var noget andet til end den sandselige Verden, som omgiver os. Men nu er engang Tanken om det Aandeliges Tilværelse opvaagnet hos os og nu begynde vi paa at opsøge det uden for os, vi giøre Begyndelsen med vore Medmennesker; de see ud som vi, de tale og handle som vi, og vi giøre nu den rigtige Slutning, at der maae boe aandelige Væsner i deres Legemer ligesom i vort eget; men vi erkiende snart, at vi ikke kunne skue ind i deres Siæle, som i vort eget aandelige Væsen og at vi maae nøie lægge Mærke til deres Tale og Handlinger for at gjøre os et nogenlunde rigtigt Begreb om deres Siæles Beskaffenhed. Vi Mennesker gaae endnu videre med vore Slutninger: Vi bemærke en vis Lighed imellem os og Dyrene, og vi formode derfor, at de ogsaa ere begavede med Siæle, og at de besidde en aandelig Natur, som nærmer sig noget til vores, denne Formodning er grundet og bestyrkes ved enhver Jagttagelse, endskiøndt det falder os overmaade vanskeligt at giøre os en tydelig Forestilling om hvorledes Dyrenes aandelige Væsen er beskaffent. Men ikke engang dermed lade Menneskene sig nøie, de ere ofte gaaede saa vidt: at de ville have fundet aandelige Væsner ligesom deres eget udbredte overden hele Natur, saaledes have de ofte tillagt Planterne Følelse, Dyrene Sprog og høiere aandelige Evner end de besidde, og de have opfyldt hele Naturen med Aander eller Genier, det vil sige med Væsner, som have en Lighed med den menneskelige Natur, men ere ophøiede over den, men alt dette er ikke andet end en Overdrivelse af Anvendelsen af sin Selvfølelse paa den omgivende Natur og en Misbrug af sin Fornuft hvorfor Mennesket bør vogte sig." (Der er en Forskiel paa at holde saadanne Væsners Tilværelse for sandsynlig og paa at ville angive deres Væsens Beskaffenhed og deres specielle Virksomhed.) Naar vi først have erkiendt Forskiellen paa det Aandelige og det Legemlige, saavel i voregen Natur, som i mangfoldige af de Væsner, som leve med os i denne Verden; saa er Veien banet for os til at erkiende denne Forskiel paa det Aandelige og det Legemlige i den hele os omgivende Verden, og vi ledes uformærket til at erkiende Tilværelsen af et aandeligt Væsen, som er Aarsagen til denne Verden og dens hele Jndretning, saaledes som den viser sig for os, eller til Gud; hvilken Erkiendelse er al Religions Grundvold. Denne Verden viser sig nemlig for os, som et Konstværk, af en umaalelig Størrelse. Vi iagttage i den den største Orden, det meest udbredte Sammenhæng, det dybeste Overlæg, de konstigste Jndretninger, de viseste og meest velgjørende Hensigter kort sagt vi finde Verden saaledes indrettet, at naar et Menneskes Forstand og Kræfter kunde forslaae dertil, saa vilde vi sige, at den var et Værk af et viist og mægtigt Menneske; men nu er et Menneskes Forstand og Magt som et Jntet at regne mod den Viisdom og den Almagt, som maatte udkræves for at frembringe Verden. Da Verden saaledes ikke kan være et Menneskes Værk, da vi ikke kiende noget andet Væsen, som kunde have frembragt den; eftersom alle de Væsner, som vi have en fandselig Forestilling om, ere langt svagere end Menneskene, og da den sandselige Verden hverken er selv vidende om sin alviise Jndretning, eller indeholder noget hvoraf den kan forklares; hvorledes kan man da undgaae den Overbeviisning, at ligesom et usynligt aandeligt Væsen virker i vort eget og i alle Menneskers Legemer, saaledes virker ogsaa en usynlig, men over alt det, som vi kunne giøre os Begreb om, ophøiet Aand i hele Verdens Legeme. Om vi endog vilde skyde denne Overbeviisning fra os, saa kunde vi dog ikke undgaae den, den vilde overalt paatrænge sig vor Fornuft; thi overalt aabenbarer Mesteren sig i sine Værker; deraf kommer det ogsaa, at næsten alle Nationer, og maaskee alle, have Tanken om et guddommeligt Væsen, bunklere eller klarere; thi denne Tanke ligger Menneskets Forstand overmaade nær. Men da Mennesket er et mere sandseligt, end et fornuftigt Væsen, saa holdes denne Forestilling her i Jordlivet altid i en vis Dunkelhed, som kun kan blive klarere ved at tænke over den, derfor trænge alle Nationer til en sandselig Jndklædning af Religionen, naar den skal virke paa dem; men vi kunne haabe, at ved det første høiere Skridt Menneskenes Siæle komme til at gjøre ind i Aandeverdenen, saa vil denne saliggiørende Overbeviisning om Guddommen træde frem for vort aandelige Væsen i sin hele Klarhed. Denne klare Overbeviisning maae da blive en salig Glædesfølelse for os, naar vi opvaagne af Dødens Slummer, hvilken vi kunne ligne med det Jndtryk, som det giør paa os, naar en Taage har bedækket Jorden og den pludselig fordeeler sig og et deligt Landsted viser sig for vore Blikke i Morgenlyset; med en himmelsk Glands vil af Naturens Speil Guddommens Storhed da straale os imøde. Hvad der saa ofte har gjort det vanskeligt for Menneskes Fornuft at erkiende den usynlige Gud i den synlige Verden er at vi ere vante til at vore Medmenneskers Siæle, endskiøndt de ligeledes ere usynlige for os, give sig tilkiende for os igiennem sandselige Legemer, som have Lighed med vort eget; men vi kunne dog begribe, at det aandelige Væsen, som har frembragt denne underfulde Verden, i hvilken vi leve, maae være saa ophøiet over os og saa forskiellig fra vor Natur, at vi ikke kunne gjøre Regning paa at forefinde en saadan sandselig Lighed imellem den guddommelige Natur- og vor egen. Det er derfor det store Beviis paa den menneskelige Naturs Svaghed og Menneskelivets Barndoms Tilstand, at Menneskene overalt paa Jorden ikke have kunnet tænke sig den guddommelige Natur uden i Skikkelse af Væsner, som have en Lighed med Mennesket, og at Afguderiet har været og er endnu saa herskende paa Jorden, og at det endog overalt søger at indblande sig i de renere Forestillinger og Guddommen, der hvor Menneskene have erholdet dem. Hvor det dog falder Jordens Beboere vanskeligt at tilbede Gud i Aand og i Sandhed! uagtet Overbeviisningen om Verdens usynlige Aarsag udspringer saa klart og saa uimodstaaeligt af vor inderste Selvfølelse og af vort aandelige Væsens Dybhed. Det er begribeligt, at naar man giver sig af med at betragte denne sandselige Verden, med den Overbeviisning, at det er et Guddommens Værk, saa seer man paa den med ganske andre Øine og betragter den med ganske andre Følelser end naar man blot betragter den som en Gienstand for sin Nysgierrighed, eller for at faae at vide hvorledes den seer ud og er indrettet. Det er bekiendt at man har lignet Naturen med et Speil, hvori Guddommen ligesom viser sig for Mennesket; denne Lignelse er ikke upassende; thi ligesom vi kunne see et Menneskes Ansigt i Speilet, saaledes bliver Guddommens Væsen ligesom synlig for os i Naturen; thi ved at betragte denne aabner der sig for os en sandselig Vei til at lære at kiende Gud. De store Foranstaltninger, som vi see i Naturen, dens vise og velgjørende Hensigter fremstille for vor Forstand ligesom et billede af de guddommelige Egenskaber; i dem aabenbarer sig den uendelige Magt, Viisdom og Godhed, hvilke Egenskaber Vor dens Frembringelse maae forudsætte, i dem opdage vi det Væsens Hellighed, som har ladet fornuftige og frie Væsner leve sammen, og har underkastet dem en moralsk Bestemmelse; thi ikke allene den physiske Verdens Frembringer og Lovgiver; men ogsaa den høiere Verdens, den moralske Verdens Ordner og Lovgiver aabenbarer sig for os i den os omgivende Natur. Hvor det dog er trøstende at dette Naturens Speil staaer aaben for ethvert tænkende Menneske paa hele Jordens Overflade, at denne Aabenbaring er ikke skiult for nogen af Jordens Folkeslægter. Denne Naturens Aabenbaring, staaer ved Siden af den skrevne Aabenbaring og er ikke ringere end denne; thi denne Verden er Guddommens Værk, og Mennesket er blevet begavet med Fornuft, for at det ikke skal tilbringe sin jordiske Levetid tankeløs imellem Skaberens Underværker; men betragte dem med Eftertanke og Følelse, saaledes giorde det gamle og nye Testamentes Forfattere (man læse f. Ex. Pauli Brev til Romerne, Cap. 1 V. 19220), saaledes bør enhver af den aabenbarede Religions Tilhængere giøre. Enhver, som tager disse Betragtninger i tilbørlig Overveielse, maae erkiende Vigtigheden for Mennesket af at betragte Naturen; men der gives endnu en anden Aarsag hvorfor det er vigtig for os Mennesker at giøre os et rigtigt Begreb om denne Verdens Jndretning og om hvad den lærer os om Guddommens Hensigt med dens Frembringelse og med de levende Skabningers Tilværelse, og denne er, at denne Kundskab forskaffer en sikker Prøvesteen for at bedømme de aabenbarede Religioners Værd, som blive Menneskene tilbudte; havde disse bedre giort sig bekiendt med denne Verden Beskaffenhed, saa vilde de ikke saa ofte være blevne bedragne i dette Stykke; thi hvormange falske Religioner ere ikke blevne Menneskene tilbudte, som alle have brystet sig af en høi Ælde og med Fortællinger og store og underfulde Begivenheder. Men Træet kiendes af sine Frugter, og man opdager let deres Falskhed, naar man erkiender, at deres Lærdomme ere stridende mod de Love, som det guddommelige Væsens Gierninger forkynde; thi Gud kunde ikke sige sig selv imod og lade en Lære aabenbare for Menneskene, som strider imod den Plan, hvorefter han har dannet Verden, og imod de Hensigter, og Beslutninger, som han der har aabenbaret. Saaledes indseer man let, at Mahomeds Lære ikke kan være af en guddommelig Oprindelse, da den forkynder en absolut Forudbestemmelse af Menneskenes Skjebne, hvilket slet ikke kan harmonere med den menneskelige Naturs Friehed og Verdens moralske Bestemmelse; eller at hiin Oltids Religion ikke kan være den sande, som antager den høieste Gud at leve i en Uvirksomheds Tilstand og at have overdraget Verdens Skjebne og Bestyrelse til en god og en ond Undergud, som altid ligge i Strid med hinanden; thi en saadan Lære lader sig ingenlunde bringe i Harmonie med denne Verdens Beskaffenhed og med værdige Forestillinger og et guddom ligt Væsens Natur. - Hvor ganske anderledes anbefaler derfor ikke den Religion sig for Menneskenes Fornuft, som skildrer Gud som det kiærligste Væsen, som Verdens alvise Aarsag, som lærer Menneskene at tilbede Gud i Aand og Sandhed, og som giør Hiertets Reenhed og broderlig Kiærlighed til Betingelsen for at erholde det guddommelige Væsens Naade, og som har lært Menneskene at de ere falige, som have et reent Hierte. Vi have altsaa Bevæggrunde nok til at give os af med at betragte den os omgivende Natur. Men denne Verden opløser sig for vore forskende Blikke i to Hoveddele, hvilke begge tillægges Navn af Verdener, og som ere paa det nøieste forbundne med hinanden den physiske Ber den eller Naturen og den aandelige Verden, som vi opdage i vort eget Væsen og i de levende Væsners Rige; imidlertid forstaaer man ogsaa under det Ord Natur en Tings Beskaffenhed og man taler om en aandelig Natur, saavel som om en legemlig, for at undgaae al Misforstaaelse er det derfor bedre at man bruger det Ord: den physiske Verden istedet for det Ord: Natur, naar man vil omtale Foreningen af de sandselige Ting, som omgive os. Vi kiende den aandelige Verden bedst og næsten allene saaledes som den aabenbarer sig i den menneskelige Natur, om denne ere allerede flere Betragtninger blevne meddeelte i dette Blad, saavel om Siælens Natur i Almindelighed, som om hvorledes den yttrer sig i Menneskelivets specielle Forhold eller i Nationernes Tilstand, selv nogle frie Blikke ere blevne kastede ind i den aandelige Verden over Jorddlivet. Men Betragtningerne om den physiske Verden staae tilbage, skulle disse blive nogenlunde tilfredsstillende, saa kunne de ikke andet end blive temmelig vidtløftige; thi de ville have at udbrede sig fra de foreløbige Undersøgelser om Verden i Almindelighed eller Universum, til Lysverdenen eller Firmamentet; derfra ville de nedstige til vor Klode, og betragte dens Bevægelser og dens Bygning; derpaa ville de fra den livløfe Natur hæve sig igiennem Planternes og Dyrenes Riger til Menneskets legemlige Natur, til dette Jndbegreb af en physisk Verden i det mindre (Mierocosmus), dette Organisationens Mesterstykke, hvori Anlæggene og Tilberedelserne ere gjorte til den aandelige Verdens Modtagelse og Aabenbarelse. Det er nødvendigt for ethvert tænkende Menneske at forskaffe sig et Overblik saavel af den physiske som af den aandelige Verdens Beskaffenhed, førend Siælen ret med Nytte og med tillidsfuld Følelse kan overlade sig til de store Beskuelser af de høie og beroeligende Religionens Sandheder, som fremgaae af denne sammensatte Verdens Betragtning, og som straale og imøde af hele Naturens underfulde Speil, saavel af vort eget aandelige Væsen som af den os omgivende Verdens Herlighed. Besad man kun Evne til at udføre denne Kiæde af Betragtninger paa en nogenlunde værdig Maade, vilde kun Du almægtige Fader komme den gode Villie og den svage Evne til Hielp, maatte den dybe Følelse af din uendelige Fuldkommenhed og den velvillige Bestræbelse for at meddele den til sine Medmennesker finde Naade for dit Aasyn! – blande der sig andre jordiske Bevæggrunde i disse Bestræbelser, saa ville Du tage din Beskyttelse tilbage; men faalænge de forblive i deres Reenhed saa ville Du forunde den, O priset være Du usynlige Aarsag til al denne Verdens synlige Storhed, at Du dog dannede den saaledes, at Menneskene uagtet al deres Aands Svaghed kunne forskaffe sig et Begreb om den og lære Dig deres Skaber og Velgiører at kiende og giøre sig en sandsynlig og fornuftig Forestilling om dine Hensigter. – Træder derfor frimodige frem for Lyset! J paa Jagttagelsens og Tænkningens langvarige Bane samlede Betragtninger; thi J skulle være fordringsløse, J. skulle ikke belære, men blot meddeele, og J skulle beskedne trække Eder tilbage naar en mere erfaren og en visere Stemme lader sig høre! Foreløbig Hovedsætning. (Hypothetisk Theorie.)Et Menneske, som ikke giver sig af med at tænke, eller ikke er ovet i at anstille Betragtninger; men blot overlader sig til sine Følelser, eller til det Jndtryk, som Synet af de Ting han seer rundt omkring sig maae gjøre paa ham, synes: at den Verden han lever i er ganske fattelig for ham og at alt hvad han seer omkring sig maae være faaledes beskaffent som det er og kan ikke være anderledes; f. Ex. at enhver Ting, som han tager i sin Haand maae falde ned til Jorden naar han flipper den; at Planterne voxe, at Solen skinner, at Mennesker og Dyr fødes og døe o. f. v. Denne Jndbildning kommer af, at de Ting han seer omkring giøre et levende Jndtryk paa ham, som fængsler hans Aand og at han tillige er vant fra Barndommen til at modtage dette Jndtryk saa at han ikke tænker videre over det. Men det Menneske derimod, som tænker over hvad han fornemmer med sine Sandser maae tilstaae, at den ham omgivende Verden indeholder de største og beundringsværdigste Hemmeligheder, og at det f. Ex, ikke er saa nemt at forklare hvorfor Stenen falder tilJorden naar man slipper den ud af Haanden, eller hvorledes det kan gaae til, at der hver Dag indfinder sig et Lys, som tager sig paa at hielpe os til Rette ved hvad vi skulle foretage os, eller hvorved det bevirkes at Planterne brede deres Dække over Jordens Overflade, eller at et Dyr og et Menneske kan komme frem af det andet og deslige. – Endvidere vil et Menneske, som ikke har øvet sig i at tænke, giøre sig det Begreb om den Verden han lever i, at den er en forunderlig Blanding af Orden og af Uorden, nogle Forandringer i Naturen ville synes ham at foregaae paa en meget ordentlig og regelmæssig Maade f. Ex. Solens Op- og Nedgang, Lysets Forandringer efter Aarstiderne, Naturens Opvaagnelse om Foraaret o. s. v.; men det vil tillige forekomme ham som der ved mange andre Forandringer i Naturen hersker megen Uorden og Forvirring, f. Ex. ved Planeternes Bevægelser, ved Veirligets Omskiftelser, ved Planternes og Dyrenes Udbredelse over Jorden, ved Menneskenes Levetid og i mangfoldige andre Tilfælde. Men her erholder igien den Tænkende et stort Fortrin for den Uoplyste; thi han opdager saa ofte den største Orden ved mangfoldige Jndretninger, hvori den Ukyndige øiner ideel Forvirring. Er hele Plante= og Dyreverdenen for den uvidende en confus Mylren af Væsner, saa beundrer den Naturkyndige deri en stor og sammenhængende Naturplankan det Menneske, som med et flygtigt Blik betragter Firmammentet ikke finde Rede i saa mangent et Himmellegemes Bevægelse, saa overbeviser den tænkende Astronom sig om, at alt hvad der sees por Firmamentet er underkastet de viseste og bestemteste Love. Det er desuden den store Frugt af Aandens Cultur, at den deels opdager og deels abner en beundringsværdig Harmonie i alle Naturens Jndretninger og føler sig grebet af en guddommelig Aands Virksomhed, hvis Majestæt straaler ham imøde af den ham omgivende Verden. Han erkiender derfor, at det maae være et Hovedformaal for den philosophiske Religion, at gjøre sig denne Naturens Harmonie stedse meere forklarlig og saaledes paa en stedse fuldkomnere Maade at tilbede Guddommen i sine Værker. Jmidlertid kan den Tænkende ikke nægte at der midt i denne Naturens tilbedelsesværdige Orden og Harmonie virkelig forekommer noget uordentligt og forvirret, som contrasterer mod den hele øvrige Indretning af Naturen og maae opvække en Forundring hos ham. Denne Uorden bemærkes deels i Menneskelivet og deels i den hele øvrige Natur. J Menneskelivet giver megen Uorden og Forvirring sig tydeligt tilkiende; der passere i det meget ubehageligt og meget sørgeligt; dette har vel sin Grændse, ender ofte pludseligt og Orden og Lykke fremkomme hyppigen af Uordenen og af Lidelserne. Menneskelivets Virksomhed bevæger sig vel frit, men dog kun i et vist og begrændset Spillerum; man erkiender snart at disse Forvirringer og disse Trængsler komme af at Menneskene skulle være fornuftige og dydige Skabninger; men at de endnu ikke rigtigt ere blevne det; de tilføie sig selv og de tilføie deres Medskabninger megen Skade fordi de ikke gjøre et rigtigt Brug af deres Villies Friehed. Uordenen er ofte stor og Lidelserne tunge; med der levnes dog altid et Haab om at de ved en bedre Udvikling af Menneskenes Evner ville blive til at overvinde; en Udvikling, som kan tænkes at finde Sted deels i Jordlivet, og deels udenfor det. Ligesom den Tænkende bemærker en Disharmonie som finder Sted imellem Menneskelivets Forvirringer og den physiske Verdens beundringsværdige Orden, saaledes bemærket han tillige i den Deel af denne Verden, hvorpaa Menneskelivet gaaer for sig; nemlig paa Jordkloden ogsaa en Uorden i Naturen selv; skadelige, voldsomme og ødelæggende Begivenheder foregaae, som ogsaa synes ham at være en Modsigelse mod den Storhed, Viisdom og Godhed, som forresten aabenbarer sig i Naturen. Dette forekommer ham i Begyndelsen at være en uforklarlig Gaade; hvorledes tænker han kan Verdens uendelige Aarsag ligge i Strid med sig selv; kan have de største og veldædigste Hensigter, og kan tillige foranstalte saadange Jndretninger i den Verden den har skabt, som saa ofte synes at tilintetgjøre disse Hensigter, Men efterhaanden, som han fortsætter sine Jagttagelser gaaer der et Lys op for ham, han bemærker at Naturens tilsyneladende Ufuldkommenheder staae i et vist Forhold til Menneskelivets: De Lidelser og Trængsler, som Naturens Jndretninger forvolde, ere saa ofte Midlerne til at vække Menneskenes Aand til det Fornuftige, lede deres Villie til det Gode. Jordklodens Beskaffenhed er saaledes lempet efter dens Beboeres; Naturen har i denne Deel af den physiske Verden ikke opnaaet sin høieste Grad af Skiøn hed, af Harmonie og Fuldkommenhed; thi det gandelige Liv paa den har ikke heller opnaaet sin Hvilken hemmelighedsfuld Sandhed begynder da ikke at aabenbare sig for Menneskets forskende Aand hvilket Lys opstiger ikke derved for den af den Uendeliges Dybhed, Det bliver efterhaanden tydeligt, at den physiske Berden har ikke en uafhængig Bestemmelse; men at den er underkastet en høiere moralsk Orden; der aabner Haabet om, at hiin vil efterhaanden udvikle sig til en høiere Fuldkommenhed, ligesom de aandelige Væsner der beboe den blive mere fornuftige og meere dydige, og at den sande store evigt tiltagende Alverdens Harmonie vil gaae frem af den aandelige og physiske Verdens Udvikling i Forbindelse med hinanden, saa at Opløsningen af denne Verdens Gaade maae søges deri; at de skabte aandelige Væsner skulle evig bestræbe sig for at nærme sig til den Uendeliges Fuldkommenhed, og at den physiske Verden skal udvikle sig i en Overeensstemmelse med Fremgangen af disse Bestræbelser. Man kunde maaskee beholde denne Forudsætning i Tankerne og have den for Øinene, ved at tage de følgende Betragtninger i Overveielse, for at giøre et Forsøg paa hvorvidt den kan tiene til at forklare os de Phoenomener, som den physiske Verden fremviser. Men hvorledes saa disse Betragtninger ville udfalde og til hvilket Resultat de saa ville lede, saa maae dog ethvert tænkende Menneske tilstaae, at denne Verden er af en høist beundringsværdig Jndretning, som man aldrig kan lade være at grunde over, og som man dog aldrig kan aldeles udgrunde, og som viser sig for enhver opmærksom og øvet Forstand, som giennemstraalet af et himmelsk Lys, der overalt røber den usynlige Aand, som virker i den. Der Wunder höchstes ist, das uns die wahren achten Wunder so altaglich werden konnen, werden sollen. (Lessings Nathan der Weise). Gromer. 1. Alle Mennesker, som have lært noget, og som ere i den Stilling, at de nogenlunde kunne stille deres Fuldkommenhed til Skue, føle en stor Attraae efter at blive berømte, og dog skulde man brugesal sin Fornuft for at undertrykke denne Attraae; thi intet kan være mere misligt end at tragte efter at vore Medmennesker skulle saae store Tanker om os: Erfaringen lærer saa ofte, at et berømt Navn mere beroer paa tilfældige Omstændigheder end paa virkelige Fortienester, nogle Menneskeer kunne i en urimelig Grad, komme for Orde, imedens mange sande Fortienester blive aldeles overseete. Man kan ikke have seet sig noget om i Videnskabernes Rige og i heele Menneskelivet uden at føle sig overbeviist om denne Sandhed. Den som veed at slaae an i Tidsalderens Tone, at skaffe sig et Partie og at komme engang i Udraab, kan levere meget maadelige Arbeider, som der blive gjorte meget af, imedens den solideste Tænker, eller aandrigste Forfatter kun med Møie kan forskaffe sig en jevn Agtelse; man kunde anføre Exempler derpaa i Mængde, naar ikke disse saa ofte blive forhadte; men for dog at anføre eet, kan man nævne Philosophen Garve, der langtfra ikke blev tilbørlig paaskiønnet af sine Samtidige. At give sig en vigtig Mine, at tale i en afgiørende Tone, at indhylle sig i et bunkelt og mystisk Væsen, hielper meget til at giøre Opsigt og skaffe sig et Navn. Lovpriisningerne gaae fra den enes Mund til den andens, uden at Menneskene ofte vide selv hvad de rose, eller ere skikkede dertil, eller have giort sig den mindste Umage for at tænke derover. Man har Exempler nok paa i Menneskelivet, at Personer, som have trodset al sund Menneskeforstand og som have røbet en høist lidenskabelig og lastværdig Tænkemaade, ere ikke desto mindre blevne omtalte med stor Berømmelse. Men ligesom det bør være en mægtig Bevæggrund til at opgive den Attraae at forskaffe sig et berømt Navn, fordi dette er saa afhængigt af Menneskenes Uvidenhed, Forblindelse, Fordomme og Passioner, foruden af tilfældige Omstændigheder, saaledes bør man ikke mindre bestemmes til denne Beslutning af den Erfaring, at man, om man endog har Held til at erhverve sig det, er ikke vis paa at kunne beholde det. Jntet kan være mere foranderligt end Menneskenes Biefald, og man har altid Grund til at giøre Regning paa, at de blive kjæde af og ligegyldige ved det, som i en lang Tid har behaget dem, og at deres Jnterresse henvender sig efterhaanden paa en anden Gienstand; dette møder næsten alle geistlige Talere, Digtere og Philosopher, og næsten alle Mennesker, som i en vis Periode have gjort Opsigt, og hvor tungt det er at tabe et glimrende Navn, have de forsikkret os, som have engang været i Besiddelse deraf, og som have meddeelt os deres Jagttagelser over sig selv. Philosophen Feder i Gottingen kan anføres til et Exempel derpaa, hvis videnskabelige Hæder blev fordunklet af det store Meteor, som opgik med den Kantiske Philosophie. Historien lærer os, at der gives visse Perioder i Menneskelivet, hvori det er meget lettere at erholde et berømt Navn end i andre, nemlig naar Konsterne og Videnskaberne træde udaf deres Barndoms Tilstand og gjøre et pludseligt Skridt fremad. Saaledes f. Ex. i Gellerts og Hagedorns Periode, i Tydskland, i Ewalds, Wessels og Baggesens i Danmark, eller da Videnskaberne oplivedes paa nye i Jtalien ved det Græske Keiserdømmes Undergang, eller da de skiønne Konster hævede sig til en nye Glands i Raphaels og Michel Angelos Dage. Man vil ikke sige dermed, at det er let at opnaae hine store Geniers Fuldkommenhed; men kun dette, at naar Menneskene først ere blevne vante til store Mesterværker, saa giøre nye Frembringelser ikke længere det Jndtryk paa dem som tilforn, da saadanne Mesterværker vare useete. Om derfor endog de sildigere Mesterværker kunne langt overgaae de ældre, saa kunne de dog ofte aldrig opnaae deres Berømthed. Menneskene skulle derfor være saa fornuftige at lade den daarlige Lyst fare at ville udmærke sig fremfor andre og erholde et berømt Navn. Er det klogt at tragte efter det, som alle tragte efter og nødigt ville give Slip paa? Hvormeget visere er det derfor ikke blot at tragte efter Agtelse; thi denne er et solidt og varigt Gode, som alle vi Mennesker kunne, naar vi ville, nyde med hinanden her paa Jorden, uden at gaae hinanden i Veien, eller træde hinanden for nær Hvori bestaaer den sande menneskelige Fuldkommenhed, bestaaer den ikke der at ville det Skiønne, det Gode og det Rette for dets egen Skyld, fordi det er skiønt og velgjørende og agtværdigt, kun at ønske sig sine Medmenneskers Biefald for at nyde den glade Bevidsthed, at man han gjort noget som behager dem, eller for saavidt det er fornødent for at overbevise os om, at vi have opnaaet det Maal hvortil vi stræbe. Et Menneske kan bringe det dertil, at han føler en Glæde ved den Erkiendelse: at han ikke er saa berømt som han fortiener at være det; thi det er en høi og Siælen opløftende Tanke at vide, at man besidder mere indvortes Værd og større udvortes Fortieneste end der bliver paaskiønnet hos os, og at man er bedre end sin Skjebne. 2. Man kunde holde det for et forgiæves og derfor ogsaa for et urigtigt Arbeide, at ville forskaffe sig, ved at betragte denne Verden, et paalideligt Overblik over dens Beskaffenhed, dens Oprindelse, de Love hvorefter den bestyres og dens Bestemmelse; da vi jo dog maae tilstaae, at alle vore Kundskaber ere ikke andet end et Stykkeværk og derfor høist svage og ufuldkomne. Dette kan vel ikke nægtes; det er sandt at Menneskets Fornuft rækker ikke meget vidt, at den kan paa eengang kun oversee faae Ting, og maae indskrænke sig til at tage et lidet Stykke for sig af Gangen for at overtænke det. Men endskiøndt dette forholder sig saaledes, saa er den Evne dog forundet Menneskets Fornuft: at naar mange Mennesker staae hinanden bie med deres Jagttagelser og Betratgninger, saa er den dog istand til af disse enkelte Brudstrykker at sammensætte sig et temmeligt tilfredsstillende Heelt. Vor Kundskab om Jordens Overflade tiener til et oplysende Exempel derpaa. Jntet Menneske formaaer vel at hæve sig over Jorden, omsvæve den og saaledes giøre sig en beskuelig og klar Fremstilling om dens hele Overflades Beskaffenhed. Jmidlertid naar mange Mennesker bereise Jorden, og enhver Opmaaler og betragter sit Stykke, saa lader det sig dog af alle disse Jagttagelser sammensætte et temmeligt fyldestgiørende Kaart over hele Jordens udvortes Udseende, og som stedse kan blive fuldkomnere. Saaledes er det ogsaa beskaffent med Philosophien over Naturen og Menneskelivet; intet Menneske kan hæve sig over Jordlivet og overskue dets sande Beskaffenhed med klare og omfattende Blikke; men af mange tænkende Menneskers forenede Jagttagelser lader sig dog tilsidst bringe en nogenlunde fyldestgiørende Theorie tilveie, som i Tidens Følge kan stedse blive mer perfectioneret. Men uden en saadan erholder aldrig Mennesket en ægte Oplysning; det er vigtigt at orientere sig i den Verden, hvori det lever og det formaaer at gjøre sig et tydeligt Begreb om hvor det befinder sig og hvorfor det er til 5. Det er mærkværdigt at betragte hvorledes Begiæringsevnen yttrer sig hos ganske smaae Børn. Naar man viser dem en Ting, som behager dem, f. Ex. et Uhr eller et Speil, saa giver Lysten til at komme i Besiddelse deraf sig tydeligt tilkiende hos dem, men denne Lyst er endnu ubestemt, de vide ikke hvorledes de skulle bære sig af med at tilfredsstille den; de udstrække ikke alleene deres smaae Hænder for at tage fat paa Gienstanden; men deres heele Legeme kommer og saa derved i Bevægelse. Hos det voxne Menneske yttrer derimod Begjæringsevnen sig paa en langt mere bestemt Maade; thi det kiender ikke allene sit Formaal; men ogsaa Midlet for at opnaae det: det holder saaledes sit heele øvrige Legeme roeligt og udstrækker ikke begge Hænder, hvor een kan kan være tilstrækkelig. Betragter man derimod de voxne Mennesker ved deres Bestræbelser for at opnaae det for alle fælles Formaal – Lyksalighed –, saa forholde de sig omtrent som hine Børn; de have saa ofte ikke Formaalet tydeligt for Øinene og om de endog kiende det rigtigt, saa have de intet tydeligt Begreb om det simpleste og hensigtsmæssigste Middel for at opnaae det. Hvor ofte seer man ikke Menneskene at anstrænge sig til det yderste, at sætte alt i Bevægelse for at opnaae en vis Lykke, imedens de kunde blive i en langt høiere Grad lykkelige paa en langt roeligere Vei og med langt simplere Midler. Den Græske Konge Pyerhus vilde erobre den hele cultiverede Deel af Jorden, for siden at leve et roeligt og fornøiet Liv, hans Minister Cyneas viiste ham at dette kunde strax nydes uden et saa stort Omsvøb. 4. Den Meening har megen Sandsynlighed for sig, thi den er anglog med den organiserede Verdens øvrige Indretning: at Mennesket er et tredobbelt Væsen, at det bestaaer af Legemet, af Siæle organet og af et aandeligt Væsen, at Siæleorganet er Forbindelsesmiddlet imellem Legemet og Aanden, at det er som det indvortes Svøb for den aandelige Naturs Spire, og som følger med Siælen og udvikler sig i Forbindelse med den, naar det udvortes Svøb eller Legemet skiller sig fra den. Siæleorganet kan da ligesom det udvortes Legeme, hvori Nervesystemet adskiller sig fra den øvrige Organisation, og staaer i den nærmeste Forbindelse med Siælen, have sit meere aandelige og sit meere sandselige Partie. No.) ne. Spro Et Extrablad til den Vest-Siællandske Avis. Forfattet af Hr. Pastor og Ridder Bastholm. Trykt og forlagt af Peter Magnus. Leveres Abonnenterne paa Avisen gratis, sælges til Subskribenterne for 4 s. Nummeret og et enkelt No. særskilt for 8 s. Betragtninger over den physiske Verden. Første Afdeling. Om Verden i Almindelighed. (Universum.)