Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-04-27
Blandede Efterretninger. Under hele den franske Krig i Spanien var nok neppe nogen Beleiring mærkværdigere end Saragossas. Bombardementet var saa heftigt, at i en Tid af 24 Timer 3000 Bomber kastedes ind i Staden, Qvinder og Præster fægtede med største Forbittrelse i de forreste Rader, og den blev intet Haab tilbage, at beseire en saadan Enthusiasmus i aaben Kamp. De Franske banede sig derfor paa en listig Maade Veien til Staden, hvor, paa Hovedlandeveien, Corso kaldet, der bestaaer af meget faste Bygninger, Kampen blev yderst rasende. Hvert Huus blev til en Fæstning, og maatte enkelt angribes. Man betjene sig hertil af Miner, men Arragoneserne satte imod den franske Krigserfarenhed det beundringsværdigste Heltemod. Fordrevne fra det ene Sted, fornyede de Kampen paa det andet, og ofte, naar de, efter at de havde forsvaret et Huus Fod for Fod saae sig nødsagede til, ganske at forlade det, er brede den i Fæstningen commanderende General Palafor det paa ny ved dristige og modige Angreb, og Fienden havde da samme Vanskeligheder endnu engang at overvinde. De Franske gjorde imidlertid hver Dag og hver Time større Fremskridt, og da netop Anstrængelse paa spansk Side var nødvendigst, udbrød, formedelst Uddunstningen af den store Mængde ubegravede Liig, en smitsom Sygdom blandt de Beleirede, der bort trykkede endnu flere af dem end Kampen selv. Endeligen blev Palafor selv syg, og nu blev Tingenes Stilling fortvivlelsesfuld. Men de uforfærdede Spanieres Standhaftighed blev ligefuldt urokkelig. En Præst, ved Navn Rie, paatog sig Anførelsen, forsvarede vel tappert de end levnede Gader, da omsider, efterat 30,000 Borgere vare begravede under Ruinerne af deres Huse, Staden maatte overgive sig. Garnisonen, 15,000 Mand stærk, strakte Gevær, efter at have forsvaret Trancheer, der havde været aabne i 52 Dage. Staden ydede ved de Franskes Jndtog et skrækkeligt Syn. Hele Districter vare ved de heftige Explosioner sammenstyrtede, og fremviste kun Hobe af Ruiner, som næsten ganske vare bedækkede med Lemmer og Liig; de faa Bygninger, Bomberne havde skaanet, vare gjennemhulede af Kugler, og det Jndere af samme overalt gjennembrudt, Murene forsynede med Skyde huller, Døre og Vinduer barrikaderede, og Gaderne spærrede ved utallige Brystværn. Ureenlighed, Mangel og Elendighed der ved Sammenstimlen af 100,000 Mennesker i en Stad, som kun kan rumme 40,000, var uundgaaelig, havde i Forening med de Trængsler, der altid ere forbundne med en Beleiring, frembragt græslige Epidemier, der rasede værre end Sværdet. Midt iblandt de Ruiner og Liig, hvoraf Gaderne vare opfyldte, saae man hist og her enkelte Jndbyggere, blege, udtærede og kraftesløse, følge deres dræbte Vaabenbrødre til Graven. Af den Tælling, som efter denne uhørt skrækkelige Beleiring foretoges, erfaredes, at i en Tid af 52 Dage, 54,000 Mennesker vare omkomne, de Totrediedele af Tropperne, Halvdelen af Jndbyggerne tilligemed de opfangne Flygtninger iberegnede. De Beleirendes Tab oversteg ikke 3000 Mand. (Uddraget af John F. Jones's Historie om Krigen i Spanien, Portugal og det sydlige Frankrige i Aarene 1808-1814. Forfatteren var Oberstlieutenant ved et engelsk Jngenieurcorps, og skriver som Øienvidne.) Sand, Kotzebues Morder, lever endnu, og man troer at hans Liv vil blive reddet, hvoraf det synes klart, at han bedre forstod at bruge Dolken mod Andre end mod sig selv. Han har vel beskadiget sig Lungerne, men Hovedstikket gik imellem Lungen og Hjertet, og skal derfor ikke være absolut dødeligt. Kotzebues Familie forbliver i Mannheim, men er flyttet ind i andre VærelDen afdøde Kotzebue nød af Rusland, 15000 Rubler i Løn, hans Forretning var at sende til Petersborg et Udtog af hvert nyt Skrift, der havde Hensyn til de nyeste Tidsbegivenheder, og forsaavidt Forfatterens Synsmaader ikke stode i Samklang med Ruslands, at gjendrive samme i hans literariske Ugeblad.