Den Nord-Cimbriske Tilskuer, 1837-05-25
At Præster i Danmark have for vedkommende Justitsembedsmænd angivet som Lovens Overtrædere dem, der have afholdt saakaldte gudelige Forsamlinger, det har dog Medhold i Loven og det er ikke uhørt, som man kan see af nordisk Kirketidende. Men at en geistlig Embedsmand, hvem det aldeles ikke vedkommer – efterdi det høie Collegium med sand Viisdom lader det være en Sag mellem Menigheden og dens Præst – opfordrer en Embedsbroder til at afgive Forklaring om saadanne Forsamlingers Afholdelse og Beskaffenhed i hans Menighed, det er, ligesom det er uhørt og mageløst, og saa høist forunderligt. Jmidlertid har det behaget Hr. Pastor Dalhoff i Nyekjøbing at affordre mig offentligt Regnskab for de Andagtsforsamlinger, der ere afholdte i min Menighed, uagtet dog Cancell.-Skriv. af 7de Septbr. 1821 byder, at ei engang den verdslige Øvrighed burde forfare i den Anledning, uden Opfordring fra Stedets Præst, og at det endog fra Regjeringens Side vil være at tage i nøieste Overveielse, om Præsten i Forhold til sin Menighed har handlet som en retskaffen og oplyst Sjælesørger. Og ligesaa forunderligt maa det vistnok forekomme ethvert betænksom Menneske, at Deres Velærværdighed indstævner mig saaledes for Deres Domstol. Thi sæt, at jeg som Præst stødte an mod det geistlige decorum og den præstelige Anstand, saavel i som udenfor Kirken; sæt, jeg gav Forargelse ved Banden, Drukkenskab, Løsagtighed, eller andet ugudeligt eller verdsligt Væsen, og en Embedsbroder offentlig vilde kræve mig til Regnskab derfor - jeg taler naturligviis ikke her og den broderlige Formaning og Advarsel - da maatte vistnok hvert fornuftigt Menneske falde i Forundring derover. Jeg anseer mig saaledes ikke forpligtet til for Hr. Dalhoff at stande til Rette for hvad jeg i den Henseende har foretaget mig i min Menighed; men har kun dette at sige i Anledning af hans Opfordring til mig: Hvad jeg har skrevet i det af mig i No. 50 af Thisted Avis indrykkede Stykke, er overeensstemmende med hvad der er mig bekjendt om Sagen, og med hvad jeg har seet og hørt, naar jeg har været tilstede i Forsamlingerne. Og i mine Ord er ingen jesuitisk Forbeholdenhed; de skal forstaaes som de lyde. Naar jeg derfor til Exempel, skriver: at der gjøres Bønner og gives Opmuntringer, da skal det forstaaes om den frie Tale; thi hvorledes kunne jeg bruge det Ord: "gjøre, naar Bønnerne oplæstes af en Bog, Saa det er høist forunderligt, at Deres Velærværdighed har kunne misforstaae Ordene saaledes, at De spørger mig om hvad min Mening er. Og skal man da nødvendig være Præst for at gjøre en Bøn, for at give en Formaning eller Advarsel, Hr. Pastoren har dog vist lagt sine Menigheder paa Hjerte Herrens og Apostlernes Formaninger til at bede, som gjeldende ikke blot for Præster, men for alle Christne, De har upaatvivlelig formanet Deres Tilhørere til at lære og paaminde hverandre? Hvorfor skulde da ikke en Christen kunne bede og formane frit, Altsaa - Hr. Pastor, baade De og jeg bøie os begge under Skriftens Myndighed; og i denne Sag ere vi derfor fuldkommen enige. Og videre har jeg nu ikke Lyst til at gaae i den mig af Deres Velærværdighed affordrede Forklaring. Kundet kan jeg forsikkre Dem, at, var jeg pligtig til for Dem at gjøre Regnskab, jeg da skulle afgive det saa aabent og sanddrue, som det sømmer sig Christne, der ikke tør fordreie Sandheden, selv om dens Bekjendelse skulle medføre Uleiligheder for dem. Adskilligt var der, hvorom jeg kunde have Lyst til at underholde mig med Hr. Dalhoff, i Anledning af det af Dem indrykkede Stykke. Men dette mit Giensvar bliver vidtløftigt nok alligevel, og desuden frygter jeg for, vi dog ei ville blive enge om Sagen. Jeg vil derfor lade det fare, og deristedetfor tillade mig at gjøre Dem et Par Opfordringer, ligesom De nu har indstævnet mig for Deres Domstol. De kalder de Christne, som have været her i Besøg, og dem, som ere i min Menighed, "fanatiske Mennesker, der ere fulde af aandeligt Hovmod, og ansee Lærrestanden, der for dem har tabt den tilbørlige Anseelse, for unødvendig. Det er haarde Ord, ja saa haarde, at, blive de fremførte offentlig mod Dem eller mig, vi da eikunde andet end kræve juridisk Beviis for dem, og da enten staae eller falde for det. Og dersom det kunde bevises om disse Christne, da vare de liig dem, der skildres i 2 Tim. 3, 5 6, som De anfører. Men har De og ret tænkt over, hvad en Fanatiker er for et Menneske, De kjender ligesaagodt som jeg, Ordets latinske Oprindelse, og efter denne skulle det da, overført paa de Christne, betegne saadanne Mennesker, der bruge Herrens Navn som et Skjul til at ove allehaande onde og ugudelige Gierninger, og vare disse Christne saadanne Mennesker, da fortjente de er alene alle Retsindiges dybeste Foragt; men endog de haardeste borgerlige Straffe. Anderledes dømmer vor gode Regjering og dens Collegier om dem. Fyens Stift høie Gouverneur skriver til det Kongelige danske Cancellie, som i dets Rescript af 7de Septbr. 1824 er enig med Høisamme, at disse Christne paa den Øe, som holdt religiense Forsamlinger, havde den gode Hensigt at søge Opbyggelse og forbedre sig, og at Følgerne virkelig vare, at de bleve sædeligere, meere moralsk gode Mennesker. Og naar der i samme Skrivelse meldes om de Feil, der fandtes hos Formanden Chr. Madsen, da skeer det paa en Maade, som vidner om Hs. Kgl. Høiheds kierlige Sind. Jeg vil derfor tage det, De har sagt om deres fanatiske Sind, i den bedste Mening, og troe, at De, da De skrev dette Ord, ei tænkte paa Alt hvad der ligger der. At de ere fulde af aandeligt Hovmod, maatte først bevises. Men at de ikke foragte Lærerstanden, er klart at Kjendsgjerninger; det veed jeg og af egen Erfaring i min enighed. Thi, skjøndt De siger, at den ikke har den bedste Aand, kan, for og bør jeg forsikkre Dem, at den altid har været flittig til at bivaane den offentlige Gudstjeneste i Kirken, og er endnu ligesaa flittig, om ikke flittigere og opmærksommere end tilforn. Aldrig har jeg havt den Sorg at maatte forlade Kirken, fordi der var faa eller ingen Tilhørere. Dette være sagt alene til min Menigheds Forsvar, og aldeles ikke til min Roes For de Pastoral=Raad, Formaninger og Advarsler, Hr. Pastoren giver mig, takker jeg forbindtligst. Finder jeg dem brugelige, skal jeg benytte mig af dem. Derimod kan jeg ikke takke Dem, om det skulde være Deres Mening, at jeg staaer i Sectererernes Tjeneste, som De kalder dem. Sectererere har jeg altid afskyet; thi de vige af fra den Troe, som baade jeg og alle Præster ere kaldede til at prædike. Og de levende Christne, med hvem jeg har talt baade fra Salling, Fyen, Harsyssel, Thye og Morsøe holde sig til den christne Troe, og kunne altsaa ikke belægges med dette Navn. Bedre kunde de maaskee kaldes Frimestere, naar vi betragte Geistligheden som et Laug, der har Monopol paa at tale om de guddommelige Sandheder. Og at jeg elsker og ærer dem af disse Christne, jeg kjender og har talt med, som ærlige, oprigtige og sandhedskjærlige Mennesker, at Mange af dem ere mine Venner, saasandt derer et Venskabsbaand, der knytter Christne til hinanden, af en anden Beskaffenhed end det, Manhar faldet paa at sammenvæve af Lighed i Rang, i Stand, i Alder, i Tilbøieligheder o. s. v., at jeg, saa godt jeg har kunnet, er kommet dem til Hielp i deres Andagt, ligesom de og have opmuntret og styrket mig mangengang ved deres christelige og fromme Tale, det maa jeg, overeensstemmende med Sandheden, erklære; ligesom i sin Tid min Ven, den ædle Hr. Pastor Agerbek i Espe i Fyen, der kjender de Hellige nøiere end jeg kjender dem, har i nordisk Kirketidende aflagt det samme Vidnesbyrd om dem; og, dersom jeg tilbageholdt denne Erklæring af Frygt for Verdens Spot og Forhaanelse, da maatte jeg foragte mig selv. Dette kunde nu antages for et nyt Forsvar, og et saadant, mener De jo, vil bidrage til Forsamlingernes Udbredelse. Men dette Forsvar er et Nødværge, og kunde altsaa ikke undlades. Og Christi Meenigheds Historie viser, at det ikke var under gunstige; men just under ugunstige Omstændigheder, Christendommen udbredtes; saa jo meere de Christne forfølges og bespottes, desmere udbrede de sig. Var der altsaa noget Urigtigt og mod Skriften Stridende i disse Forsamlinger, saa vilde det ei kunne dæmpes ved en voldsom Adfærd eller ved Skjeldsord; men ene bekæmpes med aandelige Vaaben, som oftnævnte Cancellie Skrivelse, viselig antyder. For Øvrigt lægger jeg i alt Saadant megen Vægt paa den vise Lovlærer Gameliels Raad Apg. 5, 38 39. Slutteligen tilføies: Jeg dømmer hverken Dem eller nogen anden Præst, om De ikke handle som jeg har handlet, naar der i Deres Menigheder, opstod gudelige Forsamlinger; men min Samvittighed tillod mig ikke at handle anderledes. Hvad der tilskyndede mig til at skrive Stykket i No. 50 af Thisted Avis, det har ogsaa dennegang drevet mig til at tage til Gjenmæle. Jeg synes nemlig, det var baade Synd og Skam, at Mennesker, der selv ønske og opmuntre Andre til at leve som fredelige, lydige og gudfrygtige Borgere, skulle, uden noget Forsvar, spottes og dadles offentlig, fordi de vil dyrke deres Gud efter Skriften og Kirkens Bekjendelse, at der skal udspredes Rygter om dem, hvis Urigtighed deels kan bevises juridisk, og som deels ere saadanne, at der vistnok ere dem, der i Grunden ikke troe dem, og det uagtet de kun formane sig selv og Andre til, daglig og stadig at have Døden, Evigheden, og det tilkommende Regnskab for Øie, for at beredes til det; vi skulle vorde. For Øvrigt maa der nu tales og skrives om denne Sag saameget der vil; jeg giver ikke svaret oftere. Solberg Præstegaard den 19de Mai 1837. Sørensen.