Aalborg Stiftstidende, 1841-01-25
Viborg Stænder, Commissarii Slutningstale. Jeg maa indskrænke mig til, om det hele Stadium, som Jnstitutionen nu har tilbagelagt, at gjentage hvad jeg forden har udtalt om de tilbagelagte mindre Stadier, at Stændernes Virksomhed hidtil fuldkomment har retfærdiggjort den Tanke, hvorfra Frederik den Sjette gik ud, da han suftede disse Folkeraad. Det har viist sig, at der fra disse er udgaaet mangen, for Regjeringen særdeles velkommen Opfordring til velgjørende, til Folkets Ønsker og dets Trang svarende, Love og Foranstaltninger; at de Love, hvortil Udkast, efter Kongens befaling, have været Landets udvalgte Mænd forelagte, have, ved disses sagkyndige, indsigtsfulde Granskning, opnaaet en større Fuldkommenhed; at ogsaa mange andre for den tænkende Borger vigtige Gjenstande, der ved disse Folkeraad ere bragte i Bevægelse, uden at være komne til noget egentligt Resultat, dog have fundet en fleersidig Drøftelse, som har havt en belærende, berigtigende og beroligende Jndflydelse paa den almindelige Mening. Har der end ikke ved enhver Leilighed viist sig, den fuldkomne Harmoni mellem Regjeringen og Folkets Udvalgte, som er Jndretningens skjønne Formaal, saa er det dog at haabe, at de ville komme hinanden meer og mere nær, som de gjennem de gjensidige aabne Meddelelser meer og meer udfolde deres Hensigter, Ønsker og Forestillings maader for hinanden, og ved enhver Ulovereensstemmelse i det Enkelte vil dog den Overbeviisning gjøre sig gjældende, at Kongen og Folket have samme Grundvillie, at de ere sammenknyttede ved gjensidig Kjærlighed, ved gjensidig Tillid. Dette har ogsaa viist sig i den store Sag, som den Bevægelse i Meningerne og Ønskerne, der har yttret sig siden vor nuregjerende Konges Thronbestigelse, har bragt frem for denne Forsamling, som for den Roeskildske. Hvorledes man end ellers har dømt om disse Ønskers Værd og Betydning, saa har dog denne Forsamling, ligesaalidet som den Roeskildske, lukket Ørene for de store Vanskeligheder, der træde i Veien for den Omdannelse af Jnstitutionen, der er betegnet som Folke=Ønskernes Gienstand. Denne Forsamling har, ligesom hiin, erkjendt, at den fulde Burdering af disse Vanskeligheders Betydenhed ligger udenfor dens Synkreds, at Opløsningen af de Knuder, som her vise sig, ikke staaer i dens Magt; men begge Forsamlinger have fortrøstet sig til, at Kongen i sin Viisdom vil vide at vurdere disse Vanskeligheder, og finde Midler til at opløse dem, ligesom de nære en urokkelig Tillid til at han, sin Kjærlighed til sit Folk, vil tilstaae Alt, hvad i en sikker, og stadig Orden kan fremme en friere Udvikling af dets Samfundsforhold. De have derfor, idet de have fundet sig opfordrede til at bringe hine Ønsker for Thronen, dog tillidsfuldt overladt til Kongen at overveie og vurdere dem, og derefter at beslutte, hvad han finder at tjene til Folkets Tarv. Og i denne Tillid ville De ikke bedrage Dem. Jngen kan varmere end Kongen ønske, at enhver Kraft og Dygtighed, som findes i Folket, maa frit og frodigt udvikle sig under retfærdige Loves Beskyttelse, og dette ikke i en langsomt fremsnigende Gang, men med al den Raskhed og Hurtighed, som en sikker og rask Fremgang tilsteder. Herfor borger, foruden meget Andet, den bestemte Villie den rene Tillid til sit Folk, hvormed han i de faa Maaneder af hans Regjering, der hengik inden Stænderne bleve sammenkaldte, gjorde saa betydende Skridt til at befordre en fri Communeforfatning, hvori han seer den paalideligste Grundvold for Uddannelsen af den Dygtighed, der i Landets større og meer omfattende Anliggender vil finde en endnu mere betydende Birkekreds. - Denne Tillid være et Anker, hvorved vi holde fast. Dog glemme man for alting, ikke at søge hen til det Sted, hvor den Retsindiges og Forstandiges Forhaabninger have deres rette Udspring, hvor de finde deres tryggene Tilhold. Vi ville da kunne overlade os til den trøstende Tanke, at de stridende Meningers Forvirring og Uro efterhaanden vil tabe sig, og at Konge og Folk ville forenes i fælleds Erkjendelse af hvad der kan tjene til at befordre og sikkre dettes rolige Lykke, dets stadige Fremgang i Alt, hvad der udgjor et Folks Hæder og Held. - Det var min skjønne Lod, lige fra de første danske Folkeraads Aabning og indtil deres Afløsning, ved alle deres 6 Møder at staae som en elsket Konges Tolk for dennes trofaste Folk. Ved nu tilligemed Dem at træde tilbage, er mit Jnderste dybt bevæget. Hver Gang mine Kongers Naade og Tillid har overdraget, mig dette Hæderskald, har jeg været greben af det store Ansvar, det lagde paa mig, af ængstelige Tvivl om, hvorvidt jeg vilde være det voxen. Men hver Gang jeg har tiltraadt min Gjerning, er der kommet mig en saadan reen Velvillie og Tillid imode, at jeg har fundet mit Sind lettet, mit Mod styrket, og hver Gang jeg er gaaet tilbage, har Tilfredshed, været den overveiende Følelse. Jdet min Siæl takker den Herre, der har styrket mig i min Svaghed, har den dog ogsaa Plads for en levende Erkiendelse, en dyb Følelse af det Meget, som jeg skylder den ubegrændsede Velvillie, hvormed mine ædle Medborgere have mødt mine Bestræbelser. Hvor ønskede jeg ikke i denne høitidelige Afskedsstund at kunne udgyde mit af Tak mod Gud og Mennesker opfyldte Hjerte i værdige Ord, Men jeg føler min Uformuenhed dertil; jeg forudseer, at Læben vil nægte mig sin Tjeneste, og vover derfor intet Forsøg. Dog, jeg veed, at De vil forstaae min Fattigdom paa Ord.