Københavns Adresseavis, 1767-12-08
Fiske=Vahre. Rdlr. Skpd. Bergens Fisk, 10 a Brænde. 11 Rdlr. Skpd. Pommersk Fyr, 19 For=Fierdingen Pd. 8 s. Graasen, saltet. tørre, 7 a 7 Rdlr. Bøg, 300 32 mk. Lamme=Kiød, det beste Pd. 6 sk. 3 mk Skpd. mk. Holst. det ringere 5 sk. Klipsisk, 12 a 14 Jydsk enkelt, 32 af Svine Kiød, færst. mk. Rdlr. Skpd. Pd. 6 1/2 s. Torsk, Norske saltet Fynsk, 30 a 36 mk. Fri=Slagterne skal 4rol. iden. sælge foranførte Jslansk, 6 Rdlr. Elle, 30 mk. a 6 Rdlr. 4 mk. Bircke, mk. slags Kiød, Pdet. 1 Skill. ringere. den. Til Forfatteren af den første Afhandling i det 6. ugentlige Tillæg. Min Herre. Jeg har med megen Fomøyelse læst Deres Undskyldninger for de lærde Fruentimmere, skiøndt jeg dog ik i alting kan sande med Dem. De ville tillade, at jeg her fremsetter nogle smaa Erindringer, til hvilke Deres Afhandling har givet mig Anledning. Fruentimmerne ere desuden i alle Hensigter, saavel med deres Lyder, som deres Dyder, stedse et behagelige Maal for min Eftertanke. Naar jeg undertil den skiemter med deres Feyl og Skrøbeligheder, da skeer det ikke af Dadlesyge, men som oftest kun for at tale om dem. Deres gode Egenskaber falde mig ikke altid ind, eller Omstændighederne forbyde at nævne og rose, dem, og før jeg slet intet skulde tale om dem, da dadler jeg dem hellere. Men til Sagen De forundre Sig iblandt andet over, at der findes saa mange, der ikke ville tilstæde den ene halve Deel af det menneskelige Kiøn den Frihed og Fornøyelse, ved Videnskaberne at forbedre Forstanden. Jeg derimod begriber det meget let. Hvis man vil fæste sine Øyne paa Menneskenes svage og skrøbelige Side, da skal man finde, at de ikke altid handle eller dømme efter rigtige Grunde. Endog de største Lærde ere indtagne af visse Fordomme, som virke saa stærk paa dem, og blande sig saa uformerkt imellem deres Fornuftslutninger, at man ikke vel kan skille disse fra hine. De henrives, lige saavel som andre af en eller anden Meening, fordi den stemmer overeens med visse af deres Tilbøyeligheder, og derefter hitte de først paa Grundene til at forsvare samme. Følgelig gaae de den urette skiøndt almindelige Vey, hvor man ikke antager Sagen for Grundenes, men Grundene for Sagens Skyld. Naar man ønsker, at en Sag maatte have sin Rigtighed, da er det ikke heller saa vanskeligt, at udfinde nogle Grunde for samme, hvorvel de dog som oftest ere svage og utilstrækkelige. Efter denne Anmerkning indsees letteligen, at Forfængelighed, Stolthed, Misundelse og andre Daarligheder forvolde den omtalte haarde Medfart imod de lærde Fruentimmere. Vi Mandfolk, som ved alle Leyligheder og 1 alle Selskaber give Fruentimmerne Skyld for Forsængelighed, vi vise os paa en anden og tillige meere urimelig Maade lige saa forfængelige, i det vi tør paastaae, at vores naturlige Forstand er ulige større, end Fruentimmernes. Men Erfarenhed kan noksom overbevise os om vores Paastands Urigtighed, og den heele Forskiæl berver fornemmelig kun paa Opdragelsen. Findes hos Fruentimmerne en ved Læsning øvet og stærpet Forstand, forenet med Kiønnets egne Yndigheder, da overgaae de os i visse Maader. Dette taale vi ikke ret gjerne, og da vi hverken kunne eller ville negte dem Yndigheder, saa negte vi dem Videnskaber og Læsning. Dem ville vi forbeholde os, og Syenaalen skal være deres Deel. Hører man en ulærd Mand tale om Giftermaal, da finder man i Almindelighed, at han ikke vil vide det ringeste af en lærd Kone. Aarsagen er let at indsee. Han frygter for, at hun skal være klogere, end han, og dette kan han ingenlunde taale; thi den Tanke, at han, som Mand, bør føre Herredømmet, er alt for dybt indprentet hos ham. Efter den naturlige billighed burde altid den fornuftigste, og følgelig i mange Tilfælde er Kone, hvis Forstand ved Videnskaber og Læsning er bleven dyrket, føre Regimentet. Men dette er saa modbydeligt for Manden, at han langt hellere vil, at hun ikke skal forstaae meget meere, end en Tienestepige. Ligeledes ere og de fleeste unge Fruentimmere, uagtet al indbyrdes Venskab, dog i en høy Grad jaleur paa hinanden. Mange ville meene, at dette reyser sig af en vis herskende Lyst, til at giøre Exebringer, men heri kan jeg nu ikke indlade mig. Saa meget er imidlertid vist, og den dalge Erfarenhed lare os, at de give meget nøye Agt paa hinandens Fuldkommenheder; at de ikke noksom skiule den Misfornøyelse og Harm, de føle over at see andre prydet med visse store Egenskaber, som fattes dem; at de derfor søge at formindske deres Værd, skiøndt de hos dem selv ere overbeviiste om, at de ere virkelige Fuldkommenheder; og endelig, at de ikke glemme at bemerke, og ved alle Leyligheder at giøre sig til gode med de faa Feyltagelser, som hine større Fuldkommenheder tilfældeligviis kunne føre med sig. Nu er en ved Videnskaberne dyrket Forstand saa ædel en Fuldkommenhed, at den hos lærde og ulærde foraarsager baade Forundring og Høyagtelse; hvad Under da, at den største Deel af det smukke Kiøn, som ikke har havt Lyst eller Leylighed til at dyrke Videnskaberne, paa alle Maader søger at legge saadant andre af deres lige til Last? De, anføre og iblandt Jndvendningerne imod de lærde Fruentimmere denne: at en stor Tilbøyelighed til Studeringer forvandler et Fruentimmer naturlige Yndigheder til en mørk Dybsindighed. Denne holde De nu vel for at være af saa ringe en Betydenhed, at De ikke engang ville bestride samme; men heri tage De uden Tvivl feyl. Den fortiener lige saavel at besvares, som de andre, og siger maaskee meere, end De tænke. Fruentimmerne kaldes det smukke Kiøn. Dette Tilnavn giver deres Hovedcaracter tilkiende, hvilken de og stedse bør forsvare. Af deres Miner og Lader, af deres hele Væsen og Opførsel bør det smukke og behagelige, det yndige og føde altid fremskinne. Men en stor Hengivenhed til Studeringer, i sær til det Slags, som udkræver en dyb Eftertanke, og en møysommelig Anstrengelse af de høyere Siælekræfter, frembringer et vist mørkt, stivt, og ubehageligt Væsen. Sandsesløshed, og et Slags Forlegenhed i den daglige Omgang og i Selskaber, ere Egenskaber, hvilke allermindst klæde det smukke Kiøn, og dog følge de alt for ofte med hiin Lyst til Studeringer. Et Fruentimmer skulde derfor aldrig legge sig allene eller fornemmelig efter de saa kaldte grundige Videnskaber, thi hendes Yndigheder ville derved tabe alt for meget. Om hun f. E. i Mathematien eller Metaphysiken endog bringer det til den høyeste Grad af Lærdom, saa skal hun derved vel kunne opvække en kold Beundring, men aldrig indtage. En Dacier, som havde Hovedet fuldt af græske Gloser, eller en Margusinde af Chatelet, der førte lærde Stridigheder over Mekaniken, maatte gjerne, med en vis Skribent at tale, have et Skiæg til oven i Kiøbet. De stræbe efter at synes meget dybsindige, og derved kunne de jo best opnaae deres Ønske. Med de skiønne Videnskaber er det derimod gandske anderledes. Langt fra at de skulde svække et Fruentimmers Yndigheder, saa forøge de den meget meere, og sette dem i en uimodstaaelig Glands Dog, for at deres Omhue for disse Yndigheder ikke skal overskride Fornuftens Grendser, da kunde man vel raade til en løslig Underviisning i de grundige Videnskaber, og sammes Blandning med det skiønne Maae De nu ikke tilstaae, at denne Jndvendning dog fortiener at undersøges. Endnu meere, Det er mig meget let at overbevise Dem om, at den efter Deres egen Theorie er meget farlig. Men maaskee have De just for den Aarsags Skyld ikke vildet røre ved den, men heller springe derover. Jeg kalder den farlig, fordi den lettelige kan holde Fruentimmerne fra Videnskaberne, saasom de angribes her paa det ømmeste Sted; thi de ville dog ikke gjerne lide noget Tab paa deres Yndigheder. Denne Fare skulde blive saa meget vissere, hvis de lærde Fruentimmeres Modstandere gjorde sig Umage for paa en fiin og vittig Maade at overtale det smukke Kiøn til at troe, at de ved et listigt Konstgreb af visse Mandspersoner vare blevne forledte til saa prang en Smag for Studeringer. Disse vide meget vel, hvor svage de ere i Henseende til Fruentimmernes Yndigheder, og at de ved et eneste venligt og skalkagtigt Øyekast kunne settes i større Forvirring, end ved det tungeste og mørkeste Skolespørsmaal, og denne Uheld undgaae de, saa snart hine indtages af den omtalte Smag. For Resten meene De jo, at de Fruentimmere, som ved Riigdom og Stand ere ophøyede over andre, fornemmelig kunde og burde legge sig efter Videnskaberne. Men disse ere just de, som ere meest ømme over deres Yndigheder, og som have den beste Tid og Leylighed til at forøge og forbedre samme. Dog kunde her let vises, at Videnskaber og Læsning gierne kunde førenes med hine Yndigheder. I Henseende til den Stolthed, som man forekaster de lærde Fruentimmere, er jeg af samme Tanke, som De, og troer ligeledes, at den kun beroer paa svage Grunde. De giøre den Anmerkning, at de, som have lagt en ordentlig Grund i Videnskaberne, indsee alt for vel, hvor meget der endnu fattes dem. J det mindste burde de giøre det, ja det skeer og virkelig ofte, og det maae nødvendigviis skee. Videnskaderne staae i en nøye Forbindelse med hinanden, og den ene trænger til den andens Hielp. I enhver i sær forekomme Ting, som ikke uden de andres bistand tydelig nok kunne forklares og indsees. Hvem nu ikke just hører til de faa Genier, der med en vis Lethed brede sig ud over alle, eller dog over de fleeste Videnskaber, han føler kun alt for ofte med Smerte, hvor indskrænkede hans Jndsigter og Kræfter ere. Han har udvalgt sig en vis Videnskab, efter hvilken han med al muelig Flid legger sig, men han maae grues ved at finde saa meget deri, som han ikke kan rette formedelst Mangel paa Jndsigt i de andre Videnskaber. Desuden, naar man engang først bekommer Smag for Studeringer, da fødes af denne gjerne en vis Lyst (andre torde maaskee kalde det en Syge eller Svaghed, til at vide alting. Man hører andre med Fynd tale om andre Viidenskaber, og fornemmer strax hos sig en Misfornøyelse over at være ukyndig i dem. Vil man da stræbe efter at rette denne Feyl, da skal man snart føle, at Kræfterne fattes til at dyrke mange Videnskaber tillige, og enhver til gavns; og Misfornøyelsen herover kan gaae saa vidt, at man er i Stand til at prise dem lykkelige, som leve i Vankundighed Kort sagt: Den som forøger Kundskab, han forøger Smerte. Som nu herved paa den ene Side den Sødhed formindskes, som ellers flyder af Studeringer, saa vogtes vi paa den anden Side for at hovmode os af det lidet, vi vide, Hvad ellers Fruentimmerne i Særdeleshed angaaer, da maae jeg høyligen forundre mig over, at De, aldeles glemme en anden lige saa vigtig Grund, hvorfor man ikke har nødig at frygte for, at Lærdom skulde giøre dem stolte. Jeg meener deres Lyst og Begiærlighed efter at vinde Folkes Yndest, at indtage, og at behage. Herimod strider intet meere, end et stolt og opblæst Væsen. Den stolte setter stedse forud, at han fortiener alles Høyagtelse og bifald, og derfor giør han sig ikke Umage for at vinde samme, men kræver den tvertimod, som en vitterlig Gield. Dette forvolder, at alle sette sig op imod ham, og at alle hans Gierninger paa det flarreste bedømmes. Om nu et Fruentimmer og havde den deyligste Skabning, men var tillige stolt, saa skulde hun dog ikke kunne behage nogen, men som oftest blive foragtet. Og derfor finder man i Almindelighed hos de faa Fruentimmere, som ved Videnskaber og Læsning dyrke deres Forstand, en vis Beskedenhed, Lærvillighed, Bøyelighed, og andre saadanne Egenskaber, efter hvilke man forgieves søger hos de fleeste færde Mandspersoner, Man finder hos nogle iblandt dem, uagtet al deres Kundskab og Læsning, dog aldeles ingen Pralerie. De vise meget meere i deres heele Adsærd, at de troe og sig selv, at de ikke vide meget, og naar der i deres Nærværelse tales om en eller anden alvorlig eller betydelig Materie, da blive de strax agtsomme Tilhørere ikke just for at kunne sige andre imod, men hellere for at lære noget. Ville de yttre, deres Tanker, da give de dem ikke ud for at være visse og unegtelige Sandheder, eller fremføre dem efter nogle Mandfolks Vane i en myndig Tone, men ligesom tvivlende, og med saa yndig en Beskedenhed, at de derved lettelig indtage, og vinde de nærværendes bifald. Et mig synes; af saadan et Fruentimmers Mund, med nogle faa sandsynlige Grunde, virker undertiden stærkere, end en heel Snees mathemmatiske Beviser, som en lærd Pedant frembringer paa en myndig Maade. Ja, der ere virkelig saadanne Fruentimmere til, hvilke, endskiøndt de i den strengeste Bemerkelse kunne kaldes lærde, dog ere saa aldeeles fri for den omtalte Stolthed, at man maaskee for kunde forekaste dem, at de alt for meget skiule det store Pund, som er nedlagt hos dem. Det er unegteligt, at man kunde lære meget af dem, men deres roesværdige Beskedenhed tillader dem ikke at yttre sig, uden for nogle saa fortroelige Venner, og førend man opnaaer dette Venskab, da skal man forgieves vente paa at høre Prøver paa deres Lærdom. Men naar vi nu ville sette nogle af vore unge Lærde ved Siden af saadanne Fruentimmere, naar vi give Agt paa, hvorledes hine, fremfusende, paastaaende, og ferdige at sprække af deres Smule Lærdom, søge at dræbe Folk med deres Snak, maae vi da ikke paa vort Kiøns vegne blive skamfvide, Jeg veed ingen meere kraftig Lægedom for disse unge Herrers Svaghed, end at de engang maatte falde saadanne Fruentimmere i Hænder, og at disse da vilde paatage sig den Umage at tugte dem, ved at prøve deres Jndsigter, opdage deres Vankundighed, bebreyde dem deres Daarlighed, og saaledes eftertrykkelig beskæmme dem. Man giøre saa mange Forsøg, som man vil, man begynde paa lærde Samtaler; man nøde dem til at svare: det er alt forgieves. De ville ikke synes at vide meget, og derfor søge de strax at føre Samtalen paa andre ligegyldige Ting Dog jeg maae komme til mit Maal igien. Ved den anden af Dem anforte Hovedindvendning imod de lærde Fruentimmere, som tages af Pligternes Forsømmelse i Huusholdningen, finder jeg et og andet af Vigtighed at erindre. De have her udvalgt en Plan, som aldeles ikke behager mig. De paatage sig den Umage at undskylde denne Forsømmelse, og at udvirke de lærde Fruentimmere Forladelse for samme hos deres strenge Dømmere. Men mig synes, at dette ikke allene er unyttigt, men og i visse Maader skadeligt De søge efter adskillige Grunde til at undskylde dem for denne Feyl, men hvor let kunne De derved ikke styrke dem i at ikke agte saa nøye paa deres Pligtes Opfyldelse. De kunne forlede dem til at betragte dem som Ting af en ringe Betydenhed, og det ere de dog virkelig ikke. Hvem kan negte, at en heel Families timelige Velfærd jo fornemmelig berøer paa en god Huusholdning, og en tilbørlig Omsorg for Børnenes Opdragelse, Manden kan ikke paatage sig meget deraf, hans Forretninger forhindre ham deri, og dem kan han dog ikke sette til Side, følgelig bliver det Konen, som bør sorge for hint. Lærer nu ikke den daglige Erfarenhed, at en Kone ved en slet Huusholdning kan forøde alt det, som Manden med sit Arbeyde har fortient De ville udvirke Forladelse for de lærde Fruentimmere, men jeg frygter for, at det ikke vil lykkes Dem. En Feyl, som begaaes af Overilelse, eller en Forseelse, for hvilken man ikke saa let har kundet vogte sig, og som ikke har farlige Følger, den kan og bør undskyldes og tilgives. Men en vedvarende Forsømmelse af vigtige Pligter, som kan have onde Følger, er en Feyl af større Vigtighed. De sige vel, at det vilde være en stor Selvførnegtelse, hvis et Fruentimmer, som engang har bekommet Smag for Videnskaberne, skulde stride imod denne hendes Yndlingslyst, og kun bære Omsorg for Huusholdningen; men hun skal jo ikke heller aldeles udrydde denne Lyst. Han skal kun styre den, og holde den inden fine rette Grendser. Man kan dog vel aldrig paastaae, at den Frygt for at ikke kunne læse en eller et par Snees Bøger igiennem, skulde virke stærkere paa saadan et Fruentimmer, end den Tanke, at en heel Familie kan blive ulykkelig, naar Huusholdningen og Børnenes Opdragelse forsømmes. Dernæst maae man jo dog ofte for alle Slags Omstændigheders Skyld vænne sig til et eller andet, hvortil maa i Begyndelsen ikke havde Lyst. Al Begyndelse er tung, men med Tiden bliver alting lettere, og tilsidst finder man selv Fornøyelse deri. Endelig kunne der jo og møde et Fruentimmer hver Dag hundrede Ting i et Huus, som kunne erindre hende om at agte paa hendes Skyldighed, og advare hende, at ikke følge hendes Yndlingslyster alt for meget. Jeg finder den rigtige Anmerknig at være gjort af Dem, at nemlig i en Hustrues egentlige Forretninger findes saadanne Ting, som bedre kunne udrettes ved en, der har Kundskab om Videnskaberne, end ved en anden. Men hvad hie per det, at hun f. E. har læst meget og Børnenes Opdragelse, naar hun ikke kan taale, at Børnene ere hos hende, men derimod, for ikke at forstyrres i hendes Læsning, jager dem ud til Tienestefolkene, ved hvis Omgang de dog lettelig forderves. Dog, have De og betænkt, at De ved denne Anmerkning selv give Deres Modstandere Vaaben i Hænderne? Ja, saadanne Vaaben, som De ikke saa let igien kunne tage fra dem. Af et Fruentimmer, som har dyrket Videnskaberne kan og bør man med al Føye vente, at hun har en meere tydelig og meere fuldkommen Kundskab om hendes Pligter, end andre kunne have. Jo større nu denne Kundskab er, jo større er og hendes Forbrydelse, naar hun forsømmer een eller en anden Pligt. Altsaa er et Fruentimmers Lærdom selv Aarsag i, at Pligternes Forsømmelse regnes hende meere, end andre, til Last. De tage og der merkelig feyl, naar De holde det for at være en afgjort Sag, at de lærde Fruentimmere fortiene Forladelse, frem for dem, som af Lyst til Selskaber, Spil, Pynten og andre Forlystelser, forsømme deres Pligter. Disse ere at for flyttige til at kunne giøre sig tydelige Begreb om deres Pligter, hvilket derimod de andre kunne, og følgelig kan og kræves meere af dem. Deres Modstandere ville visselig ikke lade sig forblinde af hine beste og ædelste Aarsager, som De raabe paa; thi de reye dog mindre end slet intet og imod den store Fare, som Pligternes Forsømmelse fører med sig, og den Kundskabs Tydelighed, imod hvilken der syndes. Af det som De have anført, synes det snart, ligesom De troede, at Huusholdningens Forsømmelse var undskillelig fra et lærd Fruentimmer, og hvis dette var grundet, da havde Deres Modstandere uden Tvivl Retten paa deres Side. Men at dyrke Videnskaberne, og at i Agt tage de omtalte Pligter, ere Ting, som meget ved kunne forenes med hinanden. Der ere tvende Afveye, paa hvilke de saa kaldte lærde Fruentimmere gjerne fare vild. Nogle legge Bøgerne aldeles til Side, saa snart de blive gifte. De vende derimod deres heele Tid og Opmerksomhed paa Huusholdningen, og paa Børnenes Opdragelse, saasom begge Deele ere noget nyt fordem. Jeg kunde anføre Exempler paa saadanne Fruentimmere, hvilke allerede i deres tiende Aar havde gjort stor Fremgang i de lærde Sprog, og i Videnskaberne. Men, da de i en Alder af omtrent 15 eller 16 Aar bleve gifte var inden fem Aar alting reent forglemt. Men er det ikke at beklage, ja et det ikke en Skam, saaledes at glemme, hvad man ofte i mange Aar med megen Flid og Umage har lært, Vil man bebreyde dette de unge Koner, da faaer man intet andet til Svar, end at de nu have andet at tænke paa. Men vilde de dog paa en fornuftig og ordentlig Maade inddeele deres Tid, da skulde de lettelig kunne beholde nogle Timer om Dagen tilovers, som de kunne anvende til at bevare og forøge den engang forhvervede Kundskab. Det skulde uden Tvivl være af stor Nytte i alle Tilfælde, hvis man kunde overtale sig til at bestemme visse Forretninger for hver Time. Foruden en behagelig Afvexling, som derved indførte, skulde man og virkelig kunne udrette meere, end man ellers giør. Den anden Afvey er da denne, at Fruentimmerne af deres Lyst til Videnskaber og Læsning forledes til at forsømme Huusholdningen. Disse fortiene lige saavel at dadles, som hine. Der er en Middelvey, paa hvilken saavel Videnskaberne som Huusholdningen kan vederfares Ret; og denne Vey kan slet ikke være tung for de Fruentimmere, hvilke ved Videnskaberne have skærpet deres Forstand. Havde det nu behaget, Dem, at udføre dette, og tillige at advare Fruentimmerne for de omtalte Afveye, da var Deres Afhandling ikke allene blevet meere frugthar og interessant for det smukke Kiøn, men de havde og paa denne Maade meget bedre kundet stoppe Munden paa de lærde Fruentimmeres Modstandere. Ellers maae de smukke Lærde (om jeg saa tør sige, være Dem forbundne for Deres gode Hensigt, og den Umage, De for deres Skyld have gjort sig. Jeg er imidlertid, skiøndt ubekiendt, Deres ærbødige Tjener. I det 8 Tillæg S. 4. L. 11, maae i Stæden for lærte, læses: lære, Jern udgives et Stykke hver Tirsdag. Prisen er 4 Mk. paa Trykpapiir, og 6 Mk. paa Skrivpapiir for Aargangen.