Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-02-14
J Slutningen af det 12te Aarhundrede levede en Kiøbmand i Lyon, som hedte Pierre Valdo eller de Vaux (Petrus Waldus), saaledes kaldet af Flækken Vaud i Dauphine, hvori han var født. Han følte hos sig et indvortes Kald til at udbrede det sande Guds Rige, som Jesus havde forkyndet. En af hans Venners pludselige Død skal have tilveiebragt hos ham en Gemyts-Bevægelse, som bevirkede at han traadte offentlig frem. Da han saae hvorledes Begierligheden efter det timelige Gode beherskede alles Stæle, og havde udbredet sin Fordærvelse over Kirken, og at den var til Hinder for den sande Kristendoms Udbredelse dengang, ligesom i dennes første Dage, saa solgte han sit Gods og uddeelte det til Trængende. Han begyndte derpaa at præke med en rørende Veltalenhed for Folket en Sædelære, som han ansaae for at være den ægte kristelige; men som stred meget mod de Lærdomme, som dengang vare privilegerede i Kirken. For at bevise sine Læresætningers Rigtighed, saa oversatte han Stykker af den hellige Skrift, og især de fire Evangelister, og uddeelte blandt Folket. Hans Lære fandt et stort og udbredet Biefald blandt Høie og Lave, og et eget Religionspartie dannede sig, som efter ham blev kaldet Waldenser, (ogsaa de Fattige fra Lyon og Sabotes, af Sabot, fordi de gik med Sandaler ligesom Apostlerne) Hele dette Religions parties Formaal var desuden at kalde den apostolske Tidsalder tilbage i sin Simpelhed, Fromhed og sine Sæders Reenhed, og ikke at antage noget for Sandhed uden hvad der udtrykkelig lærtes i Skriften. Derfor forkastede de Læren om Pavens Magt, om den biskoppelige Stands Vælde, om indviede Geistlige, om Aflad, Skiærsild og Siælemesser; de nægtede Præsternes Magt til at forlade Synderne; thi, sagde de, ingen kan forlade Synder uden Gud. Hovedsagen i Kristendommen var, sagde de, at lægge Mærke til hvad Kristus saa tydeligt har sagt i sin Biergpræken, og troeligt at efterfølge det, og dette var en vigtigere Pligt, end at holde Bønner for de Afdødes Sallighed og deslige Overtroe Da disse nye, eller om man heller vil, gamle Kristne ikke grublede over Religions-Hemmeligheder, og ikke toge sig paa at forkaste nogen af de i Kirken antagne Troens Lærdomme, uden for saavidt de fandt dem være skadelige for Sædelighed; da de især holdt sig til Jesu og Apostlernes moralske Lærdomme, og søgte at opmuntre hinanden til at leve efter disse, og til at efterfølge Jesu Exempel, saa meente de, at den ene Broder kunde ligesaa god formane den anden i det 13de Aarhundrede, som i det første; de levede sammen for det meeste i et Fælledskab, i Henseende til Formuen, uden dog at ville betage nogen Ret til at besidde særskilt Eiendom. De attraaede kun at indføre blandt dem den kirkelige Forfatning, som fandt Sted i den apostoliske Tidsalder, hvis Fromhed de vilde efterligne; the deres Siæle vare blevne røtte af Kristendommens moralske Fuldkommenhed. – Sandheden, siger en berømt kirkehistorisk Skribent, syntes at tage sin Tilslugt til disse gode ædle Mennesker, og de skulde tiene til et overtydende Beviis for de tilkommende Arhundrede om, hvormegen Sandhed der endnu forefandtes i den store Kirke, ved Enden af det tolvte Aarhundrede. Men den store Kirke kunde ikke finde sig i saadanne revolutionaire Foretagender, som truede Hierarchiets Glands og Vælde med Undergang. Paverne lode udgaae strenge Buller mod dem, Kongerne af Frankerige bleve ophidsede til at gribe til Vaaben mod dem, og betragtede den kristelige Dyds Forkyndere, som Kiettere. Konge Philipp August lod 7000 af dem nedsable; de toge Flugten til Piemont Dale; hvori de endnu boe, uagtet de ere ofte blevne der paa det haardeste forfulgte, og mange af dem ere blevne henrettede. De bevare en uafbrudt Hengivenhed for deres Læresætninger og en høist agtværdig Reenhed i deres Sæder. Protestanterne betragte dem som deres Fædre, endskiøndt deres Troe er forskiellig fra deres, og protestantiske Fyrster have taget dem under deres Beskyttelse. – Gammel, som man er, giennemtrængt af Følelse for Kristendommens Grundsætninger, kunde man ønske at unddrage sig fra Verden, og at søge et Tilflugts sted i Piemonts eensomme Dale. Men dette Tilflugtsted har indtil vore Dage været meget usikkert. J Ludvig den 14des bigotte Periode, i Aaret 1686, Aaret efter at Ediktet af Nantes Ophævelse, undergik de Protestanternes almindelige Skjebne og bleve heftigt forfulgte; de skulde opgive deres Gudstieneste eller begive sig bort, de forsvarede sig i deres Biergdale mod savoyiske og franske Krigsfolk og forbleve der (see Vaters Tillæg til Henkes Kirke=Hist. 9 H. 29899. Af Staudliens og Vaters Kirchenhistorisches Archipfor 1825 Side 6569 erfares, at Waldenser-Menigheder forekomme paa forskiellige Steder i Tydskland, men at deres Hovedsæde er i Piemont, der havde de i det 18de Aarhundrede erholdt frie Religionsøvelse; men kun i de Egne hvor de boede; men deres Embedsmænd bleve ikke valgte af Personer af deres Samfund; men indsatte af Regieringen. De fik Understøttelse fra England, Holland, Schweitz, især fra Genf, til at vedligeholde deres Kirker og Skoler, lønne deres Præster, og lade unge Mennesker studere Theologie; thi de opgave efterhaanden at lade Gudstienesten bestyre af ustuderede Personer. Men de bleve ofte haardt trykkede og krænkede af den fanatiske, katholske Geistlighed og af Embedsmændene, man tog endog undertiden med Vold deres Børn fra dem. Desuagtet forbleve de Kongen af Sardinien troe under den franske Revolutions Udbrud. J 1794 svævede de i en stor Fare, da Katholikerne, af religiøes Overtroe havde lagt en Plan til at myrde og udrydde dem. Med Møie erholdt de enkelte Concessioner af Regieringen. Da de Franske bemægtigede sig Piemont, saa blev al Forskiel imellem Waldenser og Katholiker ophævet; de opbygge de deres af Katholikerne ødelagte Kirke St. Jean; enkelte af dem tiente i den franske Armee og stege til høiere militaire Poster. Efter Slaget ved Marengo lod Napoleon tilsende dem forskiellige Understøttelser for at lønne deres Geistlige. Men da Kongen af Sardinien fik sine Lande igien i 1814, saa befalede han, at de skulde bringes ganske tilbage i den Tilstand hvori de befandt sig i Aaret 1798, de mistede al offentlig Understøttelse og deres Kirke i St. Jean blev lukket; men Kongen af Preussen har siden taget sig meget af dem, og har, ved at lade sin Gesandt ved det sardiniske Hof giøre Forestilling til deres Fordeel, forskaffet dem en taalelig Tilstand.