Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-07-29
Man pleier at sammenligne Literaturen med en Mark, men at denne Sammenligning ikke er ganske rigtig, det erfarer man ved mindste Eftertanke. J største Samdrægtighed staae Blomsterne ved Siden af hverandre paa Marken, hver tilfreds med den Plads, Naturen har anvist den. Gaaseblomsten misunder ikke den tæt ved voxende Tusindskjøn, den røde Klinte ikke den ultramarinblaa Kornblomst, Græsstraaet ikke den prunkende Hybenrose. Men hvor gandske anderledes er det paa Literaturens Mark, Herer evig Avindsyge og evig Splid. Næsten ingen er tilfreds med sin Lod og den Ene vil gjerne hæve sig over den Anden. Bedre lader Literaturen sig maaskee sammenligne med et Skakbrædt og Forfatterne med Skakbrikker. Alle, ligge fra Kongen til Bonden, tre her i uophørlig Strid sammen, og selv den sidste som den ringeste paa Brædtet, stræber dog sedse efter at blive Officeer, ja endog Dronning. Bonden ligner det Slags Forfattere, der begynde meget smaat og ende ofte meget stort Den gaaer kun et Skridt af Gangen, agtes ikke synderligen, frygtes endnu mindre, førend den ofte, inden man veed et Ord deraf, lister sig saa rask frem, at den staaer paa den næst øver le Linie og er i Begreb med at blive en Offiteer eller Dronning. Først da lærer man at paaskjønne dens Værd og vilde gjerne tilbytte sig den for to Officerer. Springeren eller Hesten har Lighed med de Forfattere, der hade den jevne Gang, den springer bort over Hovedet af alle de andre Brikker, selv over Kongen og Dronningen. Ved disse Bukkespring udretter denne Springfyr overordentlig meget, da den kan trænge ind paa Steder, hvor selv Dronningen ikke kan komme, og nedtrampe mangen stakkels Bonde i dens langsomme Fremskridt. Men den bliver med alle sine Spring dog aldrig meere end hvad den er. Løberen ligner de Forfattere, der uophørligen løbe Literaturens Brædt rundt, men altid paa Tvers, thi at være paradox er deres største Lyst. Ligesom Springeren er Løberen, farlig ved den Fart, som den kan tage. Ved sit Løb kan den undsmutte endog den tappreste Modstander. Det samme er Tilfældet med de Forfattere, der sværme fra det ene Blomsterhed, til det andet i Hesperidernes Hauge, og brydesig intet om at sige noget Forkeert, naar det kun er ret paafaldende. Taarnet, oprindeligen en Elephant med Taarn paa, er svær af Skabning, og holder sig længe hjemme førend den rykker ud. Den gaaer altid den lige Vei, frem og tilbage, til Høire og til Venstre. Den letfodede Løber er den altid i Hælene og den urolige Springer angriber den paa alle Kanter. Begge ere dens svorne Fiender. Den ligner de grundige Forfattere, der arbeide for Evigheden, holde sig som den skjulte i et Hjørne, og ikke rykke ud førend det er Tid og naar Springer og Løber ofte allerede længe have tumlet sig i phantastisk Frem- og Tilbage sværmen. Men er den eengang fremtraadt, saa udretter den ofte mere ved eet Træk, end hine med alle deres Krumspring og Løb. Stundom ere de ganske forsvundne fra Brædtet, naar Taarnet endnu staaer der i sin fulde Kraft og Virksomhed. Ogsaa her bekræftes det gamle Ordsprog, den lige Vei er den bedste. Dronningen, den ypperste af alle Brikkerne og næst Kongen, gaaer i alle Retninger, og forener Taarnets Ligefremhed med Løberens Snarhed. Følende sin Majestæt nedlader den sig aldrig til, som Springeren, at hoppe bort over Hovedet af Andre, og ligner heri de store Forfattere, som Shakspeare, Schiller, Gothee &c. der som Solen straale ved deres eget Lys, ikke blot ved at forbunkle Andre. Man har ogsaa megen Agtelse for den og selv en Husar, som Springeren, tør ikke angribe den uden at vorde den. Ogsaa hun træder aldrig frem, uden naar Tid og Omstændigheder kræve det, og vor lader det til Springere og Løbere, at more sig med at flankere Brædtet rundt, stundom uden synderlig Plan og Hensigt. Men Kongen, hvem ligner han, Jeg tør næsten sige ingen, med mindre det skulde være Homer eller Ossian. Er end han den, der ene strides for og imod, saa er hans Beskedenhed dog saa stor, at han ikke tillader sig, at gjøre mere end eet Skridt af Gangen og sætter sig selv derved i Rang med den ringeste af sine Undersaatter. Længer end nogen af alle Brikkerne paa Brædtet holder han sig fra al Kamp og i et beskedent Skjul. Kun tilsidst, naar de fleste Kæmpere ere slagne og forsvundne, rykker han langsomt og sindigen frem, stedse kun Skridt, for Skridt, og strider som den gemeene Soldat, hvor det gielder om to be er not to be. Skjøndt Hovedet for det Hele anseer han dog Beskedenhed for sin høieste Fortjeneste, og agter det ikke under sin Værdighed, at forene sig med den ringeste Bonde. Aldrig fegtende selv, uden naar den yderste Nødvendighed udfordrer det, glæder han sig ved sine Undergivnes Seier og ved den Ære de indhøste.