Aarhuus Stifts-Tidende, 1836-04-12
Der er i den senere Tid skrevet meget pro & contra i de offentlige Blade, som beæres med Titel af Folkets Stemme, om Jagten burde frigives eller ikke. Jeg læser gjerne disse Blade; thi vi Ræve bør altid holde Skridt med Tiderne, og jeg kan ikke nægte, at jeg ved denne Lecture har faaet en friere Anskuelse af Livet, saa at jeg nu aldrig føler den mindste Smule Samvittighedsnag, om jeg end fortærede en Bondes sidste Gjæsling. Jmidlertid vil jeg ikke nægte, at mange af de Projecter, hvoraf vore Blade nu ere opfyldte, forekomme mig høist besynderlige; men intet slettere end det, om Jagtens Frigivelse, og jeg tillader mig derfor, paa samtlige Ræves Vegne, at nedlægge et høitideligt Forbud derimod, samt haaber, at en eller anden Aandsforvandt blandt Stændernes Deputerede, vil have den Godhed, saafremt en slig Petition skulde blive forebragt, da at tale mine forfulgte og miskjendte Brødres Sag; hvorimod jeg paa egne og Slægtens Vegne lover, aldrig at bide saameget som en Ælling for ham, den Hædersmand! Audiatur et altera pars, har det for saa ofte hedt; men jeg siger, andiatur et tertia pars, og Jngen vil vel nægte mig, at vi stakkels Vildt i denne Sag er Part, ja maaskee den væsentligste Part, som derfor bør have en Stemme med; thi det er jo vor Pels, det kommer til at gaae ud over. Først maa jeg nu bemærke, at jeg aldrig har kunne begribe, hvad der berettiger den storagtige Dyreslægt, som man kalder Mennesket, til saaledes som skeer, at forfølge alle deres Medskabninger. Man læser jo rigtignok i 1ste Mosebog, at Gud sagde til Adam : "Hersker over Fuglene i Himlen, over Fiskene i Havet, og over hvert Dyr, som kryder paa Jorden; men, at rive Livet af dem, er dog en Fandens Maade at herske paa. Det Slags Regiment taaler Mennesket i det mindste kun til en Tid af deres Egne; men i disse liberale Tider, da Frihed og Lighed overalt lovprises, bør manikke gjøre andet mod Andre, end hvad man vil, at de skal gjøre imod en selv. Efter denne Regel have vi Ræve, til alle Tider, fundet os uden Knur i, at lægge Pelsen til for enkelte store Folk, der have fundet stor Fornøielse i at dræbe os. Det er Liebhaverie, og jeg kan godt begribe, at Jagt maa være en stor Fornøielse. Jeg er selv en ivrig Jæger, og, naar jeg vil jage, maa jeg jo ogsaa finde mig i at jages. Havde jeg saa sandt Kræfter, som jeg har Lyst, skulde intet være mig kjerere, end at slide dygtig i en af vore Jægeres Been, ja vel endog æde ham reent op; men, ligesaalidet som jeg og mine Lige nogensinde have været saa dumme at tænke paa, at udrydde alle Ænder, Høns og Gjæs, ligesaalidet bør Mennesket tænke paa at udrydde os, og vore Fættere, Maarer, Jldere, Væseler, Grævlinger &c., og Udryddelse er denumiddelbare Følge af Jagtens Frigivelse; derom ere jo begge Parter enige. Ja, jeg har endog med Harme seet, i de evige Variationer af dette Thema, at begge Parter ogsaa ere enige deri, at min ulykkelige Slægt fortrinlig burde udryddes. Derfor kan Jngen fortænke mig i, at jeg griber Pennen, for at værne om det Kostbareste vi Ræve eie, vor hele Slægts Existents. Vil man endog indrømme Menneskene Ret til at beherske Dyrene i Ordets meest udstrakte Betydning, nemlig at flaae og æde dem, saa bør dette dog skee med Maade. Jntet Menneske kan dog nægte, at Jorden er til ligesaavel for Dyrene, som for ham. At Mennesket med al sin Selvroes, sin Snakken om ømme Følelser, om sin Philosophi og sin Dyd, er det meest eistiske Dyr af os alle, har jeg længe vidst; men den smule Forstand, vor Herre har givet ham, har dog hidtil ledet hans Egoisme til Maadehold. Nu derimod synes jeg, at han er gaaet reent fra Sands og Samling, da han vil udrydde os. Ja, var det endda de tossede kronede Høveder, der afbide hans Korn eller nedtræde det, hvorom Talen var, saa vilde jeg lade det staae ved sit Værd; men os Ræve, som gjør ham saa uendelig megen Nytte, os, hans bedste Venner, os, som han fra Alders Tid af, selv har taget til Mynster for sin Vandel – dette er Vanvid. – At tale til disse forhærdede Menneskers Hjerte, nytter intet. Det veed jeg af Erfaring, og maaskee de have lært det af os, men til Menneskets smule Forstand vil jeg tale, og, dersom han kun har et Gran tilbage af denne, vil han indsee, hvor dumt han bærer sig ad, ved at give Jagten fri, eller, som er det samme, udrydde os Ræve. Saalænge ikke Nøden driver os, ere vi saa beskedne, at afholde os fra hans Hønsegaarde og ernære os ved at faae Muus og Spurve paa Marken; men hvormeget Korn sparer ikke Mennesket derved. - Jeg vil herover fremsætte en statistisk Beregning. J min Hule ere vi 6 Ræve, jeg, min Kone og mine 4 Børn fra ifjor, thi mine ældre Børn have allerede giftet sig og etableret særskildte Huusholdninger. Jeg vil ærlig tilstaae, at da min fromme Mage laae i Barsel-Seng, og jeg forgiæves i flere Dage havde ventet paa, at Bønderne i Naboelauget skulde sende hende Barselmad, gik jeg ud til min Nabo, (jeg mener den Bonde, hvis Mark støder op til den Mands Mark, hvor min Hule er; thi af Taknemmelighedsfølelse bider jeg aldrig paa den Mands Mark, som under mig Huusly) og laante en ung Gaas af ham til min Kone. Den smagte hende saa godt, at jeg ikke kunde modstaae hendes Bønner om, at skaffe hende een endnu; thi jeg vil oprigtig tilstaae, at det gaaer hos os, som hos Mennesket; vi have ondt ved at modstaae vore Koners Jndskydelse. Siden da mine Smaae havde ondt for Tænder tog jeg ialt 4 Hons. Da jeg og min Familie første Gang vare lidt ude at spadsere, blot for at fornøie de Smaae, traf vi paa en Kalkunflok.