Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1835-03-03
Det Kosteligste af alt Ovenstaaende forekommer vist Mange at være det i Enden anbragte Spørgsmaalstegn. Ja, det er fast utroligt, hvilken uhyre Betydning, der kan indlægges i den lille Slange=Figur (?). Jeg for min Part skjønner ikke rettere, end at Auctor dermed har villet sige, at saasom han paadutter mig - see Enden af den første Artikel -at jeg ikke selv tror hvad jeg siger, vil han gjerne sætte i Tvivl, hvad han fuldt vel veed, at Dommen for længst er afsagt for den offentlige Menings ufordreielige Domstol. Efter min Extrakt af Sagens Akter i No. 28 af denne Avis samt Vederpartens Begjering om Fred, troede jeg, at i det mindste et Slags Vaabenhvile nu var paafulgt. Da dette mit Haab slog feil, meddeelte jeg, uden al videre Kommentair, under "Ekkov i No. 31 hans følgende Artikel, ligesom jeg i No. 32 blot lod falde et Par Ord om den paa ny tilkastede Stridshandske, som nu ovenfor er fuldstændig optaget. Sagen, meente jeg, talede for sig selv, undgik derfor hidtil med Flid al vidtløftig Detail og blot af parerede; men siden Auctor nu har (i Slagtersproget) givet endeel Slag og Paahæng, med i Kjøbet, og Et og Andet vel kunde taale lidt Belysning, haaber jeg, hverken han eller Nogen fortryder paa, at jeg i muligste Korthed, for ei at trætte Læsernes Taalmodighed, anbringer denne. Som det af sidste Jndlæg synes, er Tiden bleven Auctor, for knap, hvisaarsag han blot holder sig til Forbogstavet af mit Navn. Heel gjerne vilde jeg heri følge hans Fodspor men da Vi have baade dette og Metier tilfælleds, vil jeg i det Følgende lade det blive ved at benævne ham A., som baade er det første Bogstav i Alfabetet og tillige kan sige Auctor (o. Forfatter, Ophavsmand). Dernæst maa jeg bekjende, at den gode A synes lidt vanskelig at gjøre tilpas; thi snart snærrer han, fordi jeg indlemmede hans første Aktstykker i min Avis (see den baade med et, og et udstafferede Slutning i Ekkoet No. 31), og atter brummer han, fordi jeg senere har oversprunget dem. Efter hiint Vink turde jeg jo ikke andet; nu derimod, da A. lader see en saa sjelden Gendrosite, skeer det med al Fornøielse. Naar A. ligeledes anstiller sig saa vred over det "Jeppeske Citat, var det dog kun hans eget Exempel jeg fulgte, da samme for ikke saa længe siden prangede i et anonymt Carmen i de der le hans Avis, og Man af en Yttring i denne nylig *) – hvor Talen var om Prof. Clausens Afhandling om Censur og Pressefrihed - tør antage, at en saa aabenlys Hader af Anonymiteten selv staaer for de anonyme Artikler i Bladet. Hvad nu Stridens egentlige Object angaaer, vilde A. pardonnere, at jeg anseer det for overflødigt, oftere at fore stave ham samme. Det er jo flere Gange betydet ham, som her atter skeer, at jeg selv staaer for Redaktionen af min Avis, og dette er langt Mere, end jeg skylder ham. Hvorfor vil han da oversee, at onns probandi for det Modsatte ganske paaligger ham som første ubeføiede Anmelder, At han ikke allene gjør dette, men endog ved en heldig Oversætter=Gave faaer "Redaktør fordanskeet til "Medhielper, kan jeg jo ikke for. Jøvrigt skylder jeg A. Tak for den Ædelmodighed, hvormed han endnu lader en Berigtigelse staae mig aaben, om jeg ogsaa intet Brug gjør deraf. Rigtignok handler jeg heller aabent," end inden fire Vægge, og vil til Giengield give Dem Hr. A, et lille Raad, skulde Nogen spørge Dem, saa svar blot: De veed det ikke, da det ikke vedkommer Dem. Svaret paa Hr. Th's Erklæring kan ogsaa trænge til lidt Belysning, da det dog engang viser Als noble Tænkemaade i sin fulde Glands. Om Hensigten kan vel ene Hjertekjenderen dømme, men den gode Villie tilter her overalt frem, saavelsom den Delicatesse, hvormed han maaskee har troet at vise tredie Mand en væsentlig Tjeneste. Medens jeg, som den ældre Mand, kan tage tiltakke med en Smule Resignation, nedlader A. sig til at bede om Forladelse inter privatos parietes" **) for Benævnelsen af "Litteratus" (en Titel, der tilkommer Os alle Tree og ikke heller kan geraade Os til nogen Vanære!) m.m. Slig Beden og Forladelse seer jo livagtig ud som Prologus til en Comedie, og kan snarere kaldes Undere end OverMod. Noget mindre delikat er det overdragne Ærinde, at sige en anden Mand: "at han har løiet; thi vidnede end Mistanken om en Overeenskomst, om nok saa stor Forrykthed, halter dog det af A. førte Beviis kjendeligt, at den første Artikel maatte været ikke offentlig at modsige hinanden." Mistanken maatte jo i al Fald være opkommet længe forud ved de rosende Betegnelser, som overalt Auctors Svar paa Erklæringen snarere ligner et Bombardement med Sukkerkugler end en Modsigelse. De gloende Brandpille gjemmes derimod til mig, mod hvem han des ubarmhiertigere lader dem spille. Naar A. strax efter dette Crescendo iøvrigt udbryder: "at det ikke vil lykkes mig at faae Publikum til at troe, at han er enten en Løgner eller Dumrian, beklager jeg hans Misforstaaelse. Det Eneste, hvori jeg veed at have modsagt ham, er, at en Anden skulde være Redakteur af min Avis, og at jeg kaldte hans Spring til Raadstuesangen: "at fægte i Luften; 7) "Jeg for min ringe Deel - siger Auctor - vilde ønske, at Hs. Høiærvbd, havde erklæret sig noget mere afgjørende imod den mig saa modbydelige Anonymitet, der sikkerlig er en af de værste af Pressens Misbrug."(Jversens Avis No. 28 for 1835.)