Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1837-09-15
Fædrelandet. J det sidste Nr. af Fædrelandet har Professor David anmeldt et af Normanden C. Fougstad udgivet Skrift betitlet: "Det norske Storting 18367 hvorved Anmelderen tillige tager Anledning til at fremsætte flere paa os passende bemærkninger. Saaledes gjøres der opmærksom paa hvorledes den Frygt, man i sin Tid nærede for at et Bondeherredømme skulde blive herskende i Norge, nu mere og mere svinder, og at Jntelligentsen atter der gjø sig gjældende. Ligesom her i Danmark, saaledes er det og i Norge, at man fornemmelig hos Embedsstanden bør søge Jntelligentsen, og at man som en Følge heraf ingenlunde bør undlade at vælge Embedsmænd som Repræsentanter, men at det dog stedse bør være Vælgernes Hovedsag, at de sende deres bedste Mænd til Forsamlingerne uden Hensyn til deres borgerlige Syssel. Hvad der fornemmelig i Norge har forskaffet Jntelligentsen den Jndflydelse, som den overalt bør have, er en klog og human Opførsel fra Embedsmændenes Side i Forening med Pressens Medvirkning til at udbrede sunde og rigtige Begreber om Folkets sande Vel, og disse Goder ville sikkert ikke undlade at vise deres gavnlige Jndflydelse heri Landet, hvor man og i sin Tid hørte Folk tale mod Valgene af Embedsmænd. Men vil man søge at vække et kraftigt Folkeliv og en selvstændig offentlig Stemme, da er det og fornødent at man hos os begynder at tabe den Frygt, der hidtil besjælede os, for navnligen offentlig at omtale de Mænd, der ere traadte ud af Privatlivets Dunkelhed, og handle i det offentlige Liv, og i denne Henseende har det nævnte Skrivt leveret os et følgeværdigExempel, i det nemlig flere af de Mænd, der have viist nogen mærkelig Jndflydelse paa Thingene, navnligen ere omtalte. At denne uforbeholdne Bedømmelse af Personer, denne ubarmhiertige Fremtrækken Fredagen den 15de September 1837. af Navnene imidlertid neppe vil vinde Bifald hos os, hvor det offentlige Liv endnu er i sin Barndom eller Begyndelse, er let at indsee, da man her meget ofte træffer Mænd, der, uagtet de for deres Vedkommende ikke behøve at frygte Offentlighed, dog ikke tage i Betænkning at erklære enhver offentlig Omtale af en Mands Handlinger, den være nu rosende eller dadlende, for upassende, og argumentere herfor fra, at der saa ofte gaaer Misbrug i Svang ved en saadan Omtale, hvorpaa Frankrig, og Englands Historie afgive flere Beviser. Foruden at de dog herved gjøre sig skyldige i den Urigtighed, at ville forbyde Brugen af en Ting, fordi den kan misbruges, tabe de tillige af Sigte, at den Mand, der træder ud af Privat=Livets Skranker, for at gribe ind i det offentlige Liv, for denne sin Færd maa gjøre Affald paa Privat=Livets Uforkrænkelighed, og at den, der ved sine personlige Egenskaber vil indvirke paa det offentlige Liv, derfor maa være Offentligheden hjemfalden. Personers Navne spille en altfor indgribende Rolle i alle Begivenheder, til at det skulde være godt at give dem et Fribrev for offentlig Omtale, og det, at Navnet af den, der har begaaet en daddelværdig Handling, hæftes til den Skjændsel, som ved den offentlige Mening rammer hiin, virker langt kraftigere end at blot Handlingen fordømmes, taler og foren saadan Offentlighed. Det er naturligt, at hvad der er sagt om offentlige Karakterer, ogsaa maa gjælde Embedsmændene, thi som saadanne ere jo alle deres Handlinger offentlige, men det er og naturligt at de, der ynde Vilkaarlighed, af al Magt søge at modarbeide at saadanne Meninger faae Jndpas hos os, men enhver vil dog vistnok snart indsee, at det er godt at der gives en Domstol, som selv den Mægtigste frygter, fordi han kan drages for denne af enhver, som troer sig forurettet. At der altid gives nogle, som ere villige til at forsvare de Stores mindre rigtige Handlinger, er en Sætning, hvis Rigtighed enhver Tid har viist, og som atter er fornyet ved den printzlauske Sag. Redacteuren af Bladet Dagen er nemlig fremkommen med nogle bemærkninger, der skulle have til Hensigt at berigtige Publikums Dom om dem, hvem Controllen med Printzlau har været overdraget. Det er imidlertid gaaet med disse Berigtigelser, som med alle lignende, thi de have ikke alene ikke kunnet i nogen betydelig Grad svække Grundene for den Daddel, de offentlige Blade og især Kjøbenhavnsposten, mod hvilket Blad de og fornemmelig ere rettede, have tillagtede Controlhavende, men endog snarere gjort Ondt værre. Man seer saaledes at Printzlaus Suspension for Kassemangeer bleven holdt saa hemmelig, at ikke alene de, der kom paa Contoiret ikke vidste noget af at han var suspenderet, men at endog baade de, og flere af hans Foresatte, samt Finants=Bestyrelsen troede at han endnu var i Embedet. At en saadan Gunst er viis Printzlau, der ikke havde mindste Grund til at fordre den, lader jo desværre formode, at maaskee andre og saa ere blevne viste en lignende, og skulde derfor en saadant Hemmeligheds System ligeledes i denne Retning gjøre sig gjældende, da vil det være saa langfra at afskrække fra saadanne Forbrydelser, at det meget mere vil opmuntre dertil. Dog, et Gode vil den Printzlauske Sag sikkert medføre, og det er, at Stænderne i deres nærforestaaende Forsamling kunne med forøget Kraft gjentage deres tidligere Petition om en Forandring i den bestaaende Straffelovgivning for utro Kassebetiente og om en Forandring i den Control, de ere undergivne. Med Grunde hentede fra en usvækket og upartisk Dom kunne de godtgjøre Nødvendigheden af deres Andragende, og man maatte aldeles mangle Tillid til Regjeringen dersom man tvivlede om, at den ikke vilde opfylde et saa billigt Andragende, især da det er nøie forenet med dens egen Fordeel, og fra denne Side betragtet, kan denne Sag, der ikke i lang Tid vil eller bør glemmes, dog virke noget Gavn. Af Beretningen og Repræsentantmødet den 4de denes i Selskabet for Trykkefrihedens rette Brug seer man, at der fra Filialselskaberne endnu ingen Jndbetalinger er skeet for det løbende Halvaar, uagtet Contingentet efter Lovene skulle betales forud, og at Restancen derfor beløber sig til 2568 Rbd. Dersom man ikke kan henregne dette til en Forsømmelse hos vedkommende Filialers Kasserere, hvad neppe er rimeligt, da afgiver det et ildevarslende Vidnesbyrd, om, i hvilken Grad Jnteressenfor Selskabet har tabt sig, og indeholder vistnok en kraftig Spore for Bestyrelsen til enten at lede Selskabet frem i den Retning Pluraliteten ønsker, eller og til at aftræde.