Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-09-21
Blandede Efterretninger. Fru v. Krudener. (Af Klingemann.)(Slutning; see forr. No.)De andre Vogne vare nu paalæssede og Øieblikket til Afreisen nærmede sig. De til Ledsagelse og Opsyn indtrædende Husarer, som man dog havde paalagt, at være yderst skaansomme i deres Ærinde, satte sig til Hest, og det cranichfelder Publicum, stort og smaat, omringede ganske nysgjerrigt i en stor Kreds Raadhuset. Efter adskillige Personers Udsagn havde Fru v. Krudener ogsaa her ved Helbredelsen af et Barn blot ved Haandspaalæggelse villet bekræfte sin høiere Sendelse, men hvilket kun blev ved et forgjeves Forsøg i den Konst at gjøre Underværker. Samtlige Afreisende kom nu frem; i Chaisen sad Fru v. Krudener og hendes Datter, tre andre Damer og Hr. Keliner. Men da vi nu tilligemed den gothaske Grændseamtmand traadte frem, forat tage Afsked, forvandlede denne Vogn sig, endnu førend den rullede afsted, til et rostra og offentlig Talestol, hvorfra Prophetinden lod høre adskillige Forjettelser og Trudsler. Hun kyste især en smuk Cranichfelder Bondepige og velsignede hende med de Ord: "Jesus Christus være lover!" (Den Absolverede bukkede høfligen.) Derefter paakom hende en hellig Harme, og Justitsbetjenten, der stod med Hatten i Haanden, fik den første Skaal deraf. Nu begyndte denne Philippica at ivres over, at man vovede at forfølge dem, der forkyndte Evangeliet. "Hav Tak!" sagde hun til Amtmanden, der bukkede sig dybt: "Lev i Christol fordi De bidrog til at slibe os, og lærte os meget, som vi hidtil, for Evangeliets Skyld, behøvede at vide. Vi takke Dem." Hun henvendte sig derpaa til min Reisefælle, sigende: "De seer her Frugterne af vor Oplysning, men De kan ogsaa vente Dem de onde Følger; thi det vil ikke blive længe saaledes, og Regjeringerne skulle erfare, hvorlunde Evangeliet vil opfyldes." Her bukkede min Reisefælle sig atter meget dybt, og hun føiede endnu til: "Ogsaa i Erfurter Avisen ere vi for Evangeliets Skyld blevne ilde medtagne. Send os dem, naar De kan. Lev i Christo!" – Kellner, der havde hørt, som det syntes, med nogen Forlegenhed paa denne Tale, erkyndigede sig ved Afskeden endnu om nogle gamle Bekjendter, men undlod heller ikke ved Vognens Bortrullen endnu at udbryde i de Tordenord: "Lev vel, og tag Dem i Agt; thi Straffen nærmer sig, og to Taarne i Brunsvig ere allerede til Advarsel blevne tændte af Lynild og afbrændte over deres Hoved!"- Saaledes kjørte Missionairerne bort. Husarerne fulgte dem, og Cranichfelds Publicum saae stumt og forundret efter dem. Jeg havde under det hele Optrin, staaende ved Siden af Fru v. Krudener, opmærksomt betragtet hendes Ansigt, uden at bemærkes af hende, og blev tvivlsom i Henseende til disse, ligesom af en overjordisk Berørelse halv nedslagne Øine, under hvilke der fremstraalede ret megen skarp Forstand, hvorved der virkeligen kom en sælsom Contrast i Phystognomiet tilsyne. - Opløsning af det hele Phænomen maa vi overlade til Tiden, og lader det saalænge staae ved sit Værd, om det i det Plychologiske vil forklare sig ved Forfængelighed og Sværmerie, eller i det Politiske ved en anden Hensigt. At de tydske Regjeringer styrede dette Uvæsen, er under enhver Forudsætning at billige, og det være nu, at Fru v. Krudener vil befolke de russiske Heder, stifte en ny Propaganda eller som ny Prophetinde drage vandrende Skare af Sværmere efter sig, vore Lande, hvis Befolkning ved den sidste Krig er bleven saa meget formindskeet, kan i intet Tilfælde undvære Arbeidere, for paa ørkesløse Bedendes Bekostning at lade Forretningerne hvile. Vi spurgte blandt andet Verten i Cranichfeld, hvad hine raske blomstrende Piger forrettede, og han svarede: "de bede og strikke." Endskjøndt nu dette vel er noget, saa synes det ikke nok for en saadan rask Ungdom. Alt Sværmerie er epidemisk, det lærer saavel den nyeste som den ældste Historie. Den bliver derfor altid farlig. Religiøs Sværmerie er dobbelt frygtelig, da den i sin Consequents trækker sig tilbage bag hellige Gjenstande, og anfører selv Evangeliet og Bibelens kraftige Ord til sit Forsvar. Mod den kan man vanskeligen vende Vaaben, og dog maa det skee. Hvo har nøiere prøvet Gregor den Syvendes System, uden at gyse derfor, og hvo erindrer sig ikke fra nyere Tider, hvor ofte man har misbrugt Troen til Planer, ja endog skjult Hierarkie og Despotie bag Theokratie og drevet Spot med det Hellige snart af Sværmerie, snart af onde Hensigter, Her maa man fremfor Alt advare og vogte sig. – Naar iøvrigt Fru v. Krudener nu truende forudbebuder en Omvæltning i Alting, og beraaber sig derved paa Bibelen, saa burde man ikke optage dette saa ganske let, da netop hun forkynder Nærmelsen af hiin frygtede Tidspunct i de Ord: "Og der skal opstaae falske Propheter. Lucian Bonaparte. 2) Lucian kaldes af Paoli, der gjerne saae den indsmigrende Dreng omkring sig, den lille Phi*) Udaf: "Hemmelige Mærkværdigheder af Luc Bonapartes, Prinds af Caninos, huuslige, offentlige og literariske Liv. Efter hans egenhændige Brevvexling og authentiske endnu trykte Haandskrifter, undertrykt i Paris 1815, udgivet i Brüssel 1818, Tom. 1. losoph. Han sysselsatte sig af Tilbøielighed og Ærgjerrighed gjerne med Videnskaber, og fik, da hans Familie var flygtet til Marseille, en liden Plads ved Krigsforvaltningen. Den Dristighed, hvormed han anklagede Magazinforvalteren St. Maximin i det saakaldte Folkeselskab, var Aarsag i, at han blev ansat i dennes Sted. Fyrig, levende, munter, lidenskabelig, holdt han Taler, skrev han Digte og havde Kierlighedshandler. Da han engang paa Talestolen lovpriste Ligheden, sagde Gjæstgiveren Boyer troskyldigen til ham: "Du har paa en beundringsværdig Maade bevist Ligheden; men naar vi ere hverandre lige, hvorfor ægter Du da ikke min Datter, Du skader hende ved Dit Leflerie, og kan ikke forlade hende, naar Du er en retskaffen Mand." Lucian rakte ham Haanden, lovede at ægte hans Datter, og gjorde det virkeligen. Hans Familie var kun utilfreds herover som med en 21 Aars Ynglings letsindige Handling. Napoleons Generalskab kom ikke herved i Betragtning, men jo mere glimrende denne fremtraadte, desto mere ophidset blev Lucians Jndbildningskraft. Han blev valgt og optaget i den lovgivende Forsamling, uagtet han ikke havde den lovbefalede Alder. Her udmærkede han sig ved Arbeidsomhed, Forretningsberegning, omgangskonst og fast Holding. En af hans første Taler var stilet mod Forbudet at lukke Kramboderne om Søndagen; en anden mod Ødselheden i Krigsbestyrelsen, og hans Jndberetning i de Elleves Navn i Femhundredes Raadet røbede, at han hørte til Magthaverne, der og havde Deel i Directoriets Forandring 1798. Han var nu nøie forbunden med Sieyes og fjernet fra Jacobinerne, der haanede ham, men af Fouche holdtes i Tømme, medens han endnu mere kunde forlade sig paa den Støtte, hans Broder havde i Soldaterne og som de øvrige Magthavere savnede. De følte alle Mangelen og Nødvendigheden af fast Tilhold, men vare ikke enige om Valget, og i det Barras skal have tænkt paa Bourbonnerne, Sieves paa Hertugen af Brunsvig, og Moreau ikke kunde fatte nogen Beslutning, havde Napoleon faaet Efterretning og lykkeligen fuldendt sit Tilbagetog. Lucian udførte den bekiendte 18 Brumaire for ham, vægrede sig med Livsfare som Præsident i Femhundredes Raadet at lade stemme angaaende Napoleons Acterklaring, og rev ham ud af Bedøvelsen ved at opfordre ham til, at drive Raadet fra hverandre med Soldater. Han betragtede denne Dag som den vigtigste i sit Liv, og lod sig male, som han den Gang saae ud. Hans Hensigt har mueligen været, at deele Forretningerne paa een Fod med Napoleon, og at bestemme Krigssagerne for ham og de indere Anliggender for sig. Han fik virkeligen ogsaa Ministeriet for det Jndre, og gav Forvaltningen Eenhed og Styrke mod Soldatervæsenet, Svingkraft og et høitideligt Udvortes; men uden Grundighed, fast Orden og Stadighed. Fouchesaae, som Politieminister, hver Feil, han gjorde, og bevirkede, under Begunstigelse af Familien Beauharnis, at han kom i Uenighed med sin Broder og blev sendt til Spanien. Man havde offentligen kaldet hans Forberedelsesskrift til Soldatermajestæten: "Sammenligning imellem Cromwell, Carl V. og Napoleon", et Værk af foragtelige og strafværdige Rænker. Men neppe vare et Par Maaneder forløbne, saa udbredte Engen et lignende Skrift blandt Tropperne. Lucian tænkte paa sin Side, fra Madrid af, at styrte Beauharnoierne, og at formæle sin Broder med Kongen af Spaniens anden Datter. Underhandlingerne vare komne saavidt, at der kun manglede den sidste Underskrift, da de ved Josephines Taarer og Napoleons Befaling blev afbrudt. Gesandtskabet indbragte imidlertid Lucian 10 Millioner Franker af de 30 Mill., som Portugal efter Forbundet i Badajoz maatte betale, og denne Jndtægt lagde Grunden til hans Formue. Hvad han desuden erhvervede ved alle Slags Pengeforretninger, bortødslede han, og allene hans offentlige Udgivter beløb sig til 11,000 Fr. i en Tid af 8 Maaneder. Retop da de portugisiske Penge vare i hans Hænder, ankom Lord St. Helens Maleriesamling til Malaga, og saaledes havde han, næst Midlerne, den bedste Leilighed til at tilfredsstille sin Konstlyst. Han kom med en kostbar Maleriesamling og med en Fyrstindes rigbesatte Billed tilbage til Paris. Josephine modtog ham med de Ord: "Ei, De har villet skillet os fra Familien", og han svarede: "Ja, vi have villet offre Statens Vel vor Tilbøielighed." Den Gang havde det været hans Meening, at Napoleon skulde besteget Tronen, men at han skulde befæstet Familiens Høihed ved varige Anstalter. J den Tanke bekjæmpede han Frihedsaanden i Tribunatet og befordrede Concordatets Afslutning ligesom og den gode Forstaaelse med de Geistlige. Hans dydige og af ham agtede Kones Død forstyrrede Freden i Familien. - En Leilighedsmager, Jouberteau, kunde ikke komme i Besiddelse af en vis blomstrende, livfuld Landsbypige, som var opdragen i Paris, uden at ægte hende. Strax efter Brylluppet har hun Eqvipage, Diamanter, et Huus og een Mand efter den anden, indtil hun af Grev B., tages med til Mereville, og omvexles med Lucians Ledsagerinde. Hun afstaaes til denne, og føder ham en Søn, som Lucian vil erkjende for sin ved Formæling. Hr. Jouberteau har intet derimod, gaaer til America, og døer af den gule Feber, men Napoleon modsætter sig det og taler om en Skjøge. Lucian svarer: "Jeg følger kun dit Exempel, og min er i det mindste ung og smuk. Han lod sig snart derefter ægtevie, forbød strængt i sit Huus at tale om Napoleon, søgte at forene den hele Familie imod ham, og fik befaling at forlade Frankrige, da han for sine Venners Skyld ikke turde behandles haardere. Han gik 1804 til Maland, og levede derpaa i Rom paa en fyrstelig Fod, uden at han lod sig kalde anderledes end Senator. Familien søgte at bevirke en Forsoning imellem Brødrene, og Lucian at nærme sig Bourbonnerne, tjene Paven og være Meningsfører for alle de Franske, der ikke troede paa Soldatermajestætens Varighed. Men han blev sig ikke troe, og naar han med Hr. v. Humboldt talte paa det frimodigste om sin Mistanke til hans Broders Lykke i den preussiske Krig, saa var det heller ikke hans Skyld, at han ikke blev Vicekonge af Jtalien. Han saae sin Broder i Mantua, men fik kun Udsigt for sin Datter af første Ægteskab, og havde den Ærgrelse, at han i Anledning af sit Digt, Carl V. eller Kirkens Triumph, spodsk blev spurgt: "Hvorledes, Er De endog bleven hellig? Det manglede Dem endnu." Han understøttede Paven i sin Modstand, og lod ved Joseph anholde om Kongeriget Neapel. (Fortsættes.)