Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1820-02-01
Nyeste Skilderie af Kjøbenhavn. 2000000 Ros Syttende Aargang. No. 10. Udgivet redigeret og forlagt af S. Syldien. Forsendes, i Følge Kongel. allernaadigst Tilladelse, med Brevposterne. Tirsdagen den 1 Februari 1820. Tale. paa Kongens Fødselsdag. (Slutning; see forr. No.) Hvorledes te nu vore Dages Mennesker sig i disse onde Tider, Somme, Slaver af deres Lyster, lægge Hænderne lade i Skjødet, og, saa længe blot endnu Midlerne dertil ere mulige at opdrive, leve de, ret ligesom Ondt havde alt naaet sin høieste Spidse, uden at kunne vorde værre, ret ligesom Øieblikket var det Sidste, vi havde tilbage, leve de dette deres Øieblik hen i Herlighed og Glæde, tænke aldrig paa Dagen imorgen, men enes da let med sig selv om Lovligheden af Maaderne at vedligeholde et saadant Liv paa. Nog te tillukke Øinene og lade som de det ikke vidste, hvorlunde den Uværdige, de søge og finde Bistand, hos, er, enddog alle Øvrige forarmes, istand til at berige sig; thi, for at de ydmyge logre, mættes de jo med de Krummer, som falde fra deres Herres Bord. Andre klage blot og gjøre ved evige Klynk deres den trange Vei til ingen Nytte end trangere, tifold trangere baade for dem selv og deres Medmennesker. Ved Jntet af Alt dette formildes, ved det tilhobe forsures derimod de onde Tider, forbittres de i det Uendelige. Uveiret bruser; Klippen staaer urokket; den vender de haarde Stød sin haarde Side til, og i det paafølgende Havblik kneiser derfor den end ubetvungen mod Skyerne. Planten giver efter, bøier sig og lader saaledes Veiret gaae over; thi det vil have sin Villie. Skulde der ikke i begge disse Vink af Naturen være Viisdom at hente, Jeg troer det stadigt, J den Slægtkreds, hvis Ætlinger elske hinanden værdeligen, ikke i Ord og Tale, ikke i Sammenkomst og Glemsel, men i Handling, der betragter med Samvittighedsfuldhed og Glæde Enhver sin egen lille Eiendom tillige som det Fælledsgode, han, hvor det behøvedes, gjerne deelte med sine Kjære. Dette hans ædle Sind viser især sig virksomt i Nødens Dage. Jntet forøder han selv; Jntet seer med Ligegyldighed han forødet i sin Nærhed. Mindre fiin er hans Kjortel, ved den ene Ret Mad paa sit Bord er han ligesaa lykkelig, som i bedre Tider ved de fire; kun paa Helligdagen gydes Viin i hans Bæger. Sit Boskab, skjøndt det længe var ude af Moden, beholder han uforandret. Han lærer sin Omgangskjæde at forlystes ved hans opfindsomme Hoved og derover glemme hans tarvelige Beværtning; men i Selskaber udenfor hans Døre, i Samqvem, der kræve stedse flere, stedse voxende, ham altid unodvendige Udgifter, søges han forgiæves. Hvert det Arbeid, hvorved lovlig og værdig Fortjeneste er at vinde, paatager han sig og udfører med Redebonhed. Derved da giør han sig det altid endnu muligt, at beholde noget Lidet tilovers; dette Noget betragter han som ikke sit længer; det tilhører hans Kjære, og skaansomt, og viseligen deler han det med, eller mellem dem saa langt det rækker. Er det end lidet, maaskee kun Enkens Skjærv i Templets Kiste, dog, hvis det blot er hans Mulige, da har det Velsignelse til Følge, og, synlig skal, saavist der er en Gud, den vorde hans Liv igjennem! Saaledes samvittighedsfuld med sit Eget, foragter, hvor han ei anderledes kan straffe, han hver Den, som, for at berige sig selv, bestiæler sine Brødre. Hvis ei vi havde, først anseet det for mindre utilladeligt, siden betragtet det som endog et Slags Klogskab, at gjøre os selv Fordeele af Det, Staten os betroede, hvis derimod Enhver, paa hvem med umiskjendelig Grund den offenlige Mistanke for ulovlig Berigelse hviilte, havde fundet glædeløst det Liv, han higede efter at fylde med Glæde, og hæderløs den Bane, af hvilken han ilede at tilforhandle sig Hæder; hvis han havde uhilset vandret om iblandt os, utiltalet og ubesvaret staaet i sømmelig Afstand fra retskafne Mænd, ene siddet ved det Taffel, han, for at lokke Ravne til Aadsel, overfyldte med Vine og Retter forgiæves, forsmaaet og forladt vanket omkring med sig selv i sine Skove, seet Mand at vende sig, hvor han traad hen, og Qvinde at staae op, hvor han tog Sæde, ja, havde han det, straffet havde han alt derved været, haardt, men retfærdigt, afskrækkede vare de svage Flere blevne, dem hans Held lokkede efter, og bedre vilde i det Hele vor Tilstand have været. Dog, saa mandig en Modstand kunde vi kun have viist Guldets skamløse Træl, naar stedse det havde været vor Vane, med et barnligt Sind at see i Statens Eiendom vor og vore Brødres; thi Den da, der bestialsig selv, ikke Nidding, nei, men afsindig bør det ham at kaldes. Og hver Den, der, for at berige sig, undergraver og derved svækker det Fædre huus, han tilhører, bringer dog selv den Grundvold, hvorpaa hans Velstand skulde støttes, til farligen at vakle. Saa handler ei den kloge, end mindre handler saa den gode Søn. Det er endeligen ved Taalmodighed, at han, denne gode Søn, letter sig og sine Brødre de Byrder, han i Forening med dem maa bære. Klynk og Klage, saa veed han vist, gjøre kun modfalden; thi, som Graad og Skrig ikke hjælpe den Lille der snudlede og faldt, af med Smerten, Stødet voldte, saa lindre og hine ikke Kummeren i Mandens Hierte. De vække derimod, det veed han ogsaa, Utaalmodighed; og det Nærværende, det, vi fornæmme, adskilles da, som det dog burde, ikke fra det Forestaaende, det, vi befrygte. Derfor taler han Lidet, eller Jntet om de ham ogsaa trange Tider, klager saare sjeldent, altid med Taalighed, lader endog gjerne en vis Munterhed tilsyne og bevarer uafladeligen Evnen til at deeltage i de Glæder, der endnu blomstre den Uforvænnede imøde. Hvert Beviis fra hine svundne Dage, vore Læremestere, hvert Beviis paa Frelse i Nød, uventet Redning fra oven, hvor intet dødeligt Øie skimtede Udvei, dvæler han længe ved, opleder han med Omhyggelighed, fro ved at finde utallige paa Krønikens fjerneste, tifold meer fro ved at see dem med uudslettelige stærke Træk paa selve Krønikens de nærmeste Blade, disse, der end leve i Mindet. Fast, som Den, der handler efter Grunde, gjør han i sin hele Adfærd det klart, at Rigdom og Anseelse ere ham det tilfældige Gode, det, han vel modtager med Taknemmelighed, men ei hyler ved at savne. Det væsenlige Gode derimod, det, som ei kan røves ham, det som er Skjoldet, gjennem hvilket aldrig Skjebnens Pile magte at trænge, det er: hans Forstand, det er: hans Hjerte. Sit Øie hæver han mod Himlen, og endnu seer han Skjebnens Kiæde i den Algodes Haand. Opdager end han ikke strax hvorledes, dog veed han, at altsaa er det ei Ulyst, ei heller Smerte alene, men Ulyst og Glæde, men Smerte, og Lindring, der følge hinanden som Led i hiin, Skjebnens store Kjæde. Midt i egen og den almene Modgang er endnu han tilfreds med sin Verdens Indretning; han er følgeligen taalmodig i den ædleste og høieste Grad. Derved betrygget, saavel for at vove ubesindige Skridt, som for at hensynke i Mismods dybe Dorskhed, vandrer han om mellem sine Brødre med en Rolighed over sit Aasyn, der er agtværdig for den Sielstyrke, hvorom den lydeligen vidner, og elskværdig for den mildnende Lindring, den yder Alle i hans Nærhed. Saa gaaer Maanen op bag mørke, sorte Skyer; vel bringer den ikke fuld Dag med, men dog studser Vandreren ved at opdage, at Alt var ikke, som nys han skjælvende anede i Mulmet, Ald ikke Gjenfærd, eller Røver. Danske Mænd og Brødre, J bøde mig tale paa Dannerkongens Dag, mig, der som Faa kjender hans Hjerte. Jngen Første er til, der hellere end han saae Undersaatter lykkelige alle; thi talede jeg som jeg talede, og ville vi helligholde den Dag, paa hvilken han fødtes, som han det ene ønsker, Uveiret bruser, Klippen staaer urokket; den vender de haarde Stød sin haarde Side til; og i det paafølgende Havblik kneiser den end ubetvungen. mod Skyerne. Planten giver efter, bøier sig og lader saaledes Veiret gaae over; thi det vil have sin Villie. Være vi Mænd der erkiende: at, føre Tider, ogsaa vi kalde onde, almeent i Europa samme Navn, da ere de Nationer ikke altid billige, som vælte Skylden derfor over paa deres Regjering ene, men de billigst, der tilstaae, at nogle Aar tilbage, da hiin fortærende Lue tændtes, som endeligen flammede sammen over Alles Jsser, var der Jngen af os modig nok til at udmale sig en Fremtid, endda ikke værre. Det er Sandhed, at Krige adsprede, Hvad hundred Aar forud var samlet; men ogsaa en 1 Tingenes Orden og Gang grundet Sandhed er det, at mange mange Aar høre til, for at gjensamle, Hvad Krigene adspredede. Ves stræng Sparsommelighed, ædel Tarvelighed, værdig Tilfredshed med vort Lands Eget, ved Fasthed i Forsæt, i Handling, i Liv fremskynde vi de mindre trange Tider, Med en Redelighed, der ingenfinde staaer til at overdrive, vaage vi over hver den Skjærv, vore Medborgere, eller Staten betroer i vor Haand! At berige, selv kun at mætte os, dem, eller den til Skade, være os det Umulige, Ved ingenlunde at beære den Uværdige, som i denne hellige Sag forbryder sig mod Samfundet, med enten Blik, eller Ord, eller Omgang, sætte vi, disse og de kommende Dage til Held, atter Redeligheden ind i alle de Rettigheder, den har nydt, og den fremdeles bør blandt danske Mænd at nyde, Heri være vi Klippen, den urokkelige, den, der vender de haarde Stød sin haarde Side til, den, der omsider kneiser ubetvungen mod Skyerne. J derimod ei at dræbe hinanden med evige og nedslaaende Klager, men med et ved Religionen dannet, taaligt og muntert Sind at mildne os og Andre de Byrder, der da dog altid lettes noget, deri være vi Planten, som giver efter, bøier sig og lader saaledes Veiret gaae over; thi sin Villie vil det have Til dette Forsæt indvie, dertil hellige vi Dagen; og da? – da har Gud signet Fædrelandet, da har han signet Kongen. Han signe begge.