Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-03-23
J Abraham Lehns Huus gjorde man imidlertid Anstalter til hans Søns forestaaende Afreise. Moderen, en ægte Danneqvinde, huslig og paapassende, lod ham af det fineste hollandske Lærred sye det fornødne Linned og derhos forfærdige næsten en heel Garderobe af de prægtigste Klæder, forede med Silketøi, besatte med Galloner og med det skjønneste Broderie, altsammen indrettet paa, at han, som hun meente, udenlands i de Selskaber, Viceadmiralen førte ham ind i, kunde vise sig den rige Kjøbmand Abraham Lehn værdig og opvække de fordeelagtigste Tanker om Faderens Huus. Da hun besad temmelig megen Selvfølelse, troede hun endog, at det ikke var umueligt, at hendes Søn udenlands kunde blive bekjendt med en rig og fornem, adelig Frøken og da hun ikke var ubelæst i Historien, saa smigrede hun sig allerede i Tankerne med, at hans Huus engang i Tiden, ved store Forbindelser, kunde opsvinge sig til samme Glands som det fuggerske og mediceiske. Abraham Lehn var ikke mindre end hans Kone sysselsat med sin Søns forestaaende Udenlandsreise. Han var en Mand i sin bedste Alder, fuld af Alvor og Værdighed. Naar man saae ham klædt i hans carmosinrøde, med smalle Guldtresser besatte Kjole, og hvid atlaskes broderet Vest, Guldspærder i Skoene og Guldknap paa sit Spanskrør, mærkede man, ved første Øjekast, baade paa hans Mine og Klædedragt, at han var en formuende og uafhængig Mand. Han holdt ikke af at give hver Ugedag et Gjæstebud; men naar stundom han gav eet, saa var det prægtigt; han yndede Omgang med dannede Folk, om de end vare over hans Stand, men han paatrængte sig dem ikke; han spottede ingen, som besad Titeler, Rang og Udmærkelse, men han higede ikke selv efter deslige og tillod sig end mindre uværdige Midler, for at tilvende sig dem. Han hedte slet og ret Abraham Lehn, men det var et Navn, som hver retskaffen Kjøbmand bukkede sig dybt for, og som havde Tillid fra den ene Ende af Europa til den anden. Den Tidspunkt, han levede i, var ikke gunstig for Kjøbenhavns Han deel. Ti Aars Krig havde gjort Søfarten usikker og hvert Foretagende i det Store misligt for den danske Handlende. Toldlovene vare for svage til at standse Smuglerier i Provindserne, der oversvømmedes af udenlandske Varer. Fremmede Skibe i Mængde løb ind i alle Smaa stæder og Havne, ja solgte endog deres Varer, ved Strandbredderne til Landmændene, hvorved begge Parter fandt deres Fordele, til største Skade for Staten. Fabrikerne kunde ikke trives og Danmarks Pengendførsel var derfor saa stærk, at den samtidige Holberg sammenlignede Riget med en høi Sø, der styrter ideligen Vand udi det store Hav, men som aldrig kommer tilbage." Dog alt dette uagtet samlede Abraham Lehn sig ved Flid og Stræbsomhed en betydelig Formue og eiede det anseelige Gods Hoybygaard. Han var ikke mindre Videnskabs= og Konstynder end Kjøbmand, og eiede en stor Samling af Bøger, Malerier og Tegninger. Han søgte især at opmuntre indfødte Konstnere. Saaledes lod han Henrik Krock male to Plafond i sin Gaard paa Christianshavn og optog i sin Maleriesamling forskjellige Stykker og i sin Samling af Tegninger adskillige Tegninger af denne Mester. Den store Holberg yndede han meget og aldrig saasnart var et Værk af hin udødelige Skribent udkommet, førend han anskaffede sig det strax paa Skrivpapir, lod det indbinde meget smukt og pryde med forgyldt Snit. Han kunde ogsaa, som saa mangen gnieragtig Millionair for og efter ham, anvende sin Formue paa Gjæstebude, Friller og Equipager, men han foragtede en saadan Anvendelse af Rigdom, og troede at skylde den Stat, i hvis Skjød han havde samlet sin Formue, den Pligt, at opmuntre Alt hvad der kunde fremme dens Hæder og Ære, især Videnskaber og Konster. Hans Contoir var et Værelse ud til Gaarden, rummeligt og beqvemt, men uden noget Slags Prunk J en stor Hylde laae Brevene efter Aarstal, fra 1702 til 1719, meget ordentligen i Pakker. J en anden Hylde stode Bøgerne, ligeledes efter Aarstallet. J et lidet Aflukke, ved et Gitterværk med grønne Silkegardiner for, skilt fra det egentlige Contoir, stod hans Pult, og over dette hang tre Afbildninger af Skibe, han havde i Søen, i Glas og Ramme. Under disse et Landkort over Europa. Paa Contoiret arbeidede aldrig flere end tre Personer, foruden ham. Den en var Bogholder og Casserer Anders Christensen, og de to andre hans Skriverkarle, Skjøndt Lehn selv ledede, som Husets Chef, det Hel var dog Christensen hans høire Haand i Alt, og femten Aars redelig Tjeneste havde viist, at han var tro som prøvet Guld. – J alle sine Forretninger var denne Mand Ordenen selv; ikke et Bogstav, ikke et Tal i Bøgerne og i Brevene maatte være urigtigt, og en eneste saadan Feil kunde opbringe ham saa meget, at han var istand til at paastaae den Feilendes Afskedigelse paa Stedet. Han stolede saa meget paa sin Ufeilbarhed i at tælle Penge, at han engang svarede en Mand, der bragte ham tyve Rigsdaler tilbage, som denne paastod at have faaet for mange, ved en Feiltælling: "Vi tage ingen Penge tilbage, min gode Mand, thi vi tælle aldrig feil. I sin Paaklædning var han ligesaa ordentlig, som i sine Forretninger. Hans Linned var hvidt som Snee, paa hans Klæder faaes aldrig et Fnog eller en Fjer, hans Sølvspænder vare altid blanke, hans Pungparyk hver Dag friseret og ruddret, og hans Uhr gik saa nøiagtigen, at næsten hver af hans Bekjendtere rettede sit efter hans Han levede ikke for andet end sine Conforforretninger og tillod Tiden det, saa søgte han Adspredelse i et borgerligt Gjæstgiversted i Pilestræde, hvor Holberg ogsaa kom, og som siden tilhørte Peer Larsen, Fader til den navnkundige Retslærde Nørregaard; thi Kjøbenhavn havde den Gang hverken nogen Klub eller egentligt offentligt Skuespil. Kongen havde vel syv til otte franske Skuespillere, under Mons. Montaignes Direction, i sin Tjeneste, men de opførte ene franske Skuespil for Hoffet i Riddersalen paa Slottet. Sædvanlig om Aftenen præcise Kl. 8, Postdagen undtagne, gik Christensen hen i Pilestræde. Der havde baade hans Sæde og hans Tobakspibe sit Nummer og der fandt han Selskab nok, der var ham ligt i Stand og Alder. Uagtet han alle ride længe var passeret sit Livs Middagslinie og havde ret gode Jndkomster, saa undslog har sig dog for at gifte sig, hvor mange passende Tilbud der end var gjort ham, thi han meente, at der ikke gaves noget Vanskeligere i Verden, end at faae en Kone fuldkommen efter sit Sind, og da han følte hos sig selv, at han var noget igen, saa vilde han heller henleve sin Tid som Pebersvend end udsætte sig for den Ulykke, at faae en Kone, der ikke egnede sig for hans Egenheder. En Dag, da Lehn kom op paa Contoiret, fandt han Christensen, ganske mod Sædvane, siddende med Hænderne overkors, nedsjunken i dybe Betragtninger. Hvorledes er det fat med Jer, spurgte Lehn, I er mig jo saa usædvanlig tankefuld, min gode Christensen?" - Ak, Monsieur Lehn, varede denne, ligesom paagnende op af en Drøm, jeg tænker paa Jer!" Paa mig, raabte Lehn, tan jeg give Jer saa megen Anledning til Eftertanke?" Hvad Monsieur ikke kan give mig, del kan Jer Søn, svarede Christensen, med et undertrykt Suk. - Min Søn, raabte Lehnlorundret – hvad har J at udsætte paa ham?" Jntet, Monsieur. Jeg gjør saamen ligesaa meget af Peter, som jeg vilde gjøre af mit eget Barn, sagde Christensen, men just fordi jeg holder saa meget af ham." - Saa sig dog frem, hvad er der i Veien med min Søn," spurgte Lehn ganske spændt. - "Monsieur veed, svarede Christensen, hvor meget jeg tog mig af ham, da han endnu ikke kunde hielpe sig selv i Klæderne; hvorledes jeg sørgede, da han havde Smaakopper. Jeg var masor færdig at gaae i Graven af Græmmelse, da Doctor Bartholin fad for hans Seng og rystede meget betænkeligen med Hovedet. Jeg vaagede hos ham og var ikke ud af Klæderne i sex Nætter. Han restaureredes og jeg følte mig saa lykkelig og glad. Jeg saae ham voxe og trives. Rollingen, som engang red Ranke paa mit Knæ, var bleven til en rask Knøs - begyndte allerede at faae Skjæg paa Hagen. Jeg lovede mig vistnok mange Glæder af ham." J det samme glindsede en Taare i hans Øie. - Men hvad skal al den Præk sige, Seniør Christensen," spurgte Lehn, der begyndte at blive utaalmodig. Monsieur maa ikke blive vred, sagde Christensen i en Tone, der vidnede om, at hans Ord kom fra Hjertet. Jeg mener det i Sandhed, oprigtig med Monsieur og hans kjere Søn. "Det veed jeg jo nok, tog Lehn til Gjenmæle, men hvad ligger Jer da egentligen paa Hjerte, Bladet fra Munden!" -Monsieur maa først love mig ikke at blive vred, raabte Christensen, i det han med Varme greb hans Haand. - Jeg skal ikke blive veed - hold mig kun ikke saalænge i Uvished, svarede Lehn. - "Monsieur J vil lade jer Søn reise udenlands, Jkke sandt?" - Jo, svarede Lehn. - "Og det med Viceadmiral Tordenskjold?" – "Jo ganske rigtigt. - Har Monsieur ret betænkt hvad J giør, vedblev Christensen. "Reiser har ruinert mangt et ungt Menneske. Jeg vil ikke sige meere. Glem ikke, Jer Søn er kun et Barn paa nitten Aar." - Jeg ønsker at min Søn skal lære at kjende Verden, og det lærer man ikke hjemme bag Kakkeloven," svarede Lehn. - Det er smukt nok at lære at kjende Verden, men det kommer meget an paa udi hvilken Alder, og at der ikke skal gives for store Lærepenge.