Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1814-05-14
de fjorten Dage den første Consul opholdt sig i Lyon, blev ved Forhandlinger med en Committee af de cisalpinske Deputerede, den italienske Republiks Constitution færdig, men i en Generalforsamling af alle Deputerede erklærede Buonaparti ligefrem, at han blandt dem alle, 460 i Tallet skjønt anbefalede af Moniteuren, som den cisalvinske Republiks meest oplyste og værdigste Mænd ikke fandt en eneste, der var beqvem til at beklæde den første Præsidents Plads, og at han desaarsag selv vilde paatage sig det ham af Committeen foreslagne Præsidium. Den italienske Forsamling tiljublede ham sit bifald saavel ved denne som ved hver foregaaende Deel af hans Tale. - Den italienske Republik havde nu faaet en Constitution, hvis Særkjende var, at den gav den regjerende Præsident al Magt i Hænderne. Jmidlertid fandtes der dog Hyklere nok i Frankrige, der ophøiede denne Constitution til Skyerne og fremsatte den som et Mønster i sit Slags. Mæt af Fester, Hyklerier og Kryderier vendte nu Buonaparte tilbage til Paris som en dobbelt Regent, men under en ikke mindre stærk Leide end han var reist derfra. Den Ænnstelighed for den offentlige Mening, som udmærkede Buonapartes hele Regjering, begyndte ved denne Leilighed at vise sig i sit rette Lys *).J Jngen Regjering end den Buonapartiske lærer os, hvor unyttig saadan Ængstelighed og alle dens Foranstaltninger mod den offentlige Menings Jntet offentligt Blad turde tale et Ord om de talløse Sikkerhedsanstalter og de tilsigtede Forandringer. Selv en skreven Bulletin desangaaende, som var i Omløb i Paris, blev undertrykt, dens Reducteur, en vis Fouilhoux, opstøvet af Politieministeren, arresteret og deporteret. Men ved sin Tilbagekomst erfarede Consulen til sin største Ærgrelse, at den i London udkomne franske Tidende: le courier de Londres havde optaget denne Bulletin, og bestandig vedblev at fortsætte den. Stifteren af den ny italienske Republik, der aldrig har kunnet taale de allermindste badlende offentlige Yttringer, og, som stod i den falske Tanke, at kunne forhindre og svække dem endog udenlands ligesom han var vant til i de af ham underkuede Lande, lod en fransk Emigrant, Montloisier, der i Begyndelsen af Revolutionen havde udgivet et royalistisk Blad, udgive i Paris en ny Courier de Londres, hvori formelige ministerielle franske Bulletins meddeeltes, og hvis Udgiver tog den franske Regjering idelig i Forsvar mod de engelske Tidender. Men fra dette Øjeblik af var Udgiveren af den gamle Courier de Londres, en vis Pelltier, endnu dristigere, og Buonaparte fordrede gientagne Gange af den engelske Regjering at han skulde straffes, men forgjeves. Vel blev en lovlig Undersøgelse foranstaltet imod ham, men den faldt ud til hans Fordeel. J Paris blev i midlertid hans Journal tilligemed alle andre engelske Tidender paa det strængeste forbuden, og Politiet vaagede med utrolig og fuldkommen virksom Strænghed over dette Forbud. - Den consulariske Trykfriheds Historie kunde give Æmne til et saare morsomt Værk, og kun nogle Prøver ville mere end nok overtyde enhver og Tænkefrihedens, Oplysningens og Humanitetens Tilstand i denne machiavelliske Halvrepublik. De officielle og halv officielle Blade, som Moniteuren, le Defenseur de la patrie, le Bulletin de Paris og Journal de Paris vare paa den Tid ivrigen sysselsatte med at gjendrive, saa godt som mueligt, alle mod Buonaparte, under hans Skjulthed og Fraværelse trykte Undertrykkelse ere, udførtes de end med nok saa stor Strænghed. Jntet af alt hvad der i hiint hele Tidsløb foregik, blev dulgt, og selv de saa omhyggelig skjulte og saa listig maskerede Nederlag, som Buonapartes Hære lede i Rusland, bleve med alle deres Omstændigheder dog almindelig bekjendte. eller skriftlig fremsatte Efterretninger. Selv det engelske Parlament blev, trods Fredsunderhandlingerne i Amiens, ikke skaanet; alle Pariserblade eftersnakkede alt hvad Moniteuren sagde mod Engellænderne. La clef du Cabinet, som gjerne vilde give sig Mine af Oppositionsblad, vilde tale høit om nogle Forkeertheder, men der paalagdes den Taushed, under streng Straf. Decade philosophique, maatte ganske holde inde med Artiklen: les affaires de Vinterieur, hvori de i Slutningen af hvert Stykke meddeelte Efterretninger om de vigtigste Begivenheder. En for længe siden indstuderet Operette: la Partie de chasse de Henry IV. tuede ikke opføres, fordi den indeholdt nogle Coupletter til Ære for den almeenyndede Henrik og hans Efterkommere. Det blev endog Declamateuren Texier forbudet, at lade dem oplæse i sit Declamatorium. Pancoulsk, Forfatter til et Skrift: Mentor á Corinthe, gjorde nogle almindelig fornuftige Forslag, men som strede mod Consulens Hensigter, og hans hemmelige udbredte Regjerings projecter. Forlæggeren og Bogtrykkeren bleve heftede; dennes Presser formelig confisquerede, ligesom hiins hele Oplag af det aldeles uskyldige Værk, og Forfatteren - sendt til Cajenne. Saaledes vare nu alle betagne af Frygt og Skræk, og, naar man undtager Aviserne, der alle vare fulde af den uendelige Folkeubel i Jtalien, og Consulens høje Tilfredshed med det trofaste Folk, saa vare alle øvrige Skribenter, der endnu havde mindste Følelse tilbage for Sandhed, bragte til at tie, (Fortsættes.) Skjøndt Hr. N. T. Bruun i Bladet Dagen. af 6 Maji foregiver, at mit Svar skal have været intetsigende, har dette dog havt den Følge, at han ved sine egne Erklæringer har stemplet sine skadelystne beskyldninger til blotte Bagvaskelser. Enhver, der sammenholder begge hans Stykker i Dagen, maa der blive enig med mig; thi nu endelig tilstaaer han selv, at han ikke har med Componisten at bestille, men siger: at have faaet grundede Aarsager til ikke at elske Manden. Altsaa af blot Had fornedrede han sig til hine skadelystne beskyldninger, Og hvorfor hadede han Manden, Svar, fordi denne af Embedspligt, af Kunstfølelse gjorde Theaterdirectionen sin Forestilling over dens Misbrug, en carricatur at fremsætte fremmede Compositioner. Deraf udsprang Vreden; derfor troede Hr. N. T. Bruun sig berettiget til i Fortalen til Crispinaden at beskylde mig for Kabaler.