Viborger Samler, 1843-11-09
Frankerig. J forrige Uge døde to mærkelige Skuespillere; den ene spillede paa Scenen, den anden bag Coulisserne; Begge vare udrustede med overordentlige Talenter; men hiin døde som en Betler, denne derimod nøden aarlig Pension af 50,000 Fres. Her tales om Rosamben og Montrond. Med Montrond døde vort Aarhundredes største diplomatiske Curiositet, den sande Repræsentant for Chamæleons=Politiken; først med ham er den afdøde Politiker Talleyrand heel og holden nedstegen i Graven. Montrond var Tes overlevende Halvdeel, den Afdødes forplantede Tradition. Udrustet med et elegant Udvortes, Vid, Aand og et uhyre stort Talent til Jntrique, kastede Montrond sig i Aaret 1789 ind paa den politiske Løbebane, snart tiltrak han sig Talleyrands Opmærksomhed, og blev hans Ven, Secretair, Fortrolige og Factotum. Fra nu af begyndte for ham det meest besynderlige og romanagtige Liv, et Liv, der maaskee kun kan sammenlignes med Casanovas Eventyr. Jdag riig, imorgen fattig; idag besøgende i glimrende Equpage de elysæiske Marker, imorgen sættende og tabende denne Equipaae paa Kløverknegt; idag høimodigen kastende omkring sig med Banknoter paa 1000 Fres, imorgen ugeneert indbydende sig til Gjest hos den første den bedste Bekjendt, da han ikke eiede saa meget, at han kunde betale endog det allertarveligste Maaltid hos den simpleste Restaurateur. Talleyrand overøste ham med Guld; men Guldet kunde ikke forblive hos Montrond. Som Underhandler ved en diplomatisk Negociation erholdt han for sin Deel 2 Mill. Fres, og Talleyrand udbetalte ham Beløbet med den venskabelige Formaning: "Lad mig nu see, min kjære M., at De dog engang bliver fornuftig, og deponere disse Penge paa et sikkert Sted. Vistnok, svarede M., gjeg vil lægge dem i mit Chatol." Og saaledes skeete det ogsaa, han gjorde saa mange og dybe Greb i Chatollet, at Summen snart var fløiten, og at han maatte bede Talleyrand om at tilfredsstille de meest paatrængende Creditorer. Juliregjeringen udbetalte Mont rond en aarlig Pension af 50,000 Fres, for at erholde af ham Talleyrands Memoirer, hvoraf han størstedeels var i Besiddelse, og som nu formodentlig aldrig komme for Dagens Lys. Endnu maa tilføies, at Montrond, sin Tids største Cyniker og Atheist, døde angerfuld, med alle den catholske Religions Trøstegrunde, som han selv havde forlangt, i sin troe Venindes Arme. - Mindre glimrende var Rosambeaus Lod. Som genalsk Skuespiller glimrede han i sin Tid i Opera comique, dalede derefter ned til les folies dramatiques, drog tilsidst som Diogenes omkring paa Paris's Gader, og førte et sandt Nomadeliv. Alle Skuespillere i Paris understøttede dette ødelagte store Skuespillergenie; men forgjeves; hans Lommer vare fulde af Huller; Pengene forsvandt strax. Navnligen viste Demois. Mars sig høist ædelmodig imod ham; men da han tilsidst overhængte hende hver Dag, og hans Paaklædning og Udvortes blev mere og meere ussel, gav hun ham omsider en Abonnementsbillet til en Badeanstalt med de Ord: "Det er det Eneste, som jeg endnu har til Dem!" Rosambeau ilede til Badeanstalten. Et Bad, udraabte han, idet han overrakte sit Kort, imedens dette tilberededes, læste han paa den ophængte Tarif: Et Bad 1 Fres., en Frokost 1 Fres." "Garcon, raabte han, kan jeg istedetfor et Bad faae en Frokost? – "O, jo – "Naa, saa lad mig faae Froe kosten; den er meere nærende." – Rosambeau døde i den største Elendighed; Skuespillerne i Paris gave ham en anstændig Begravelse.