Adresseavis for Børn, 1782-05-01
Min Gjetning, Riim og Ordsprog med Har og i denne Ring sit Sted. (Endnu i en Omgang blev dette altsammen igjentaget af dem alle. Derpaa blev Conrad tilspurgt af Christen) Christ. Avis, Christ. Lad os høre din Dom. Conr. Regnveir er ogsaa godt. Fad. Hvortil er det da godt, Cour. Jh, der skulde ellers intet voxe op af Jorden, og hverken Mennesker eller Dyr fik jo ellers noget at drikke, dersom det ikke undertiden regnede. Fad. Kunde der ikke være Brønde, Bække og Floder: Conr. Jo, men hvor snart skulde de ikke udtørres, og desuden, naar det regner ude, saa kan man jo lege hjemme i Huset. Fad. Ja, ligesom vi nu. Men nu videre Christ. Lad os høre noget Merkværdigt af Geographien? Conr. J Surinam i Amerika findes der et Slags Myrer, som man kalder Visitmyrer. Disse trække undertiden ud i store Hære, og hvor de komme hen, der glæde alle Folk sig, og aabne baade Vinduer og Døre for dem. Frits. Jh, hvorfor gjøre de det? Conr. Jo, hvor disse Myrer komme hen, der gjennemsøge de hele Huset, og hvor de ikkun finde en Rotte, en Muus, en Gedehams, en Flue, en Edderkop eller noget andet Utøy, der bide de det ihiel og æde det op. Derover oplukke alle Folk, saasnart de ankomme, alle Døre, og alle Skabe og alle Kister, og gaae selv ud af Huset, for ikke at forstyrre dem. J to eller tre Dage pleye de at være færdige, og saa trække de bort igjen. Lotte. Det er jo nogle artige Dyr, Conr. Ja, det er det visselig. Christ. Lad os nu høre din Gjetning: Conr. Jeg har seet et Par Heste, som aade daglig meer end hundrede Skjepper Havre. Alle. Hal har hil bi, biConr. Ja, og de stode endda dertil paa Hovederne og aade med Benene. Frits. Det er dog gandske vist ikke sandt Cour. Og der var ogsaa en Høne derhos, som lagde daglig fleer, end tusinde Æg! Gottl. (truende med Fingerren) Conrad, Conrad, veed du ikke, Cour. Hvad vil du sige? Gottl. At man ikke engang for Spøg maae lyve? for Børn. Cour. Jeg lyver jo heller ikke. Det er virkelig sandt. Christ. Ach, jeg veed allerede, jeg veed allerede, hvorledes Udtydningen er. Fad. Nu, saa lad os høre da Christ. Ja, hundrede Skjepper Havre kunne jo slet intet æde; altsaa kunne jo to Heste fortære meer, end de. Carl. Hal har ha. – Ja, det troer jeg Nu veed jeg ogsaa, hvorfor Hønen kunde lægge fleer, end tusinde Æg – fordi tusinde Æg lægge ikke et eneste Fad. Rigtig, Men hvor kom det sig, at Hestene stode paa Hovederne og aade med Benene, Lotte. De maae vel have været Vanskabninger. Conr. Ney, det vare de ikke. Lotte. Ja, saa veed jeg det ikke heller. Conr. De stode paa Sømhovederne, hvormed Hesteskoene vare fastnaalede, og de aade med Tænderne, som ere af Been. Er det ikke sandt Alle. Jo, den Gjetning var artig nok. Christ. Lad os nu høre dit Riim, Conr. Glæde og Uskyldighed Er Paarørende. Hvor de begge to har Sted, Er Fornøyelse. Christ. Og nu dit Ordsprog, Conr. Ach, Ordsprog kan jeg i Mængde, Hvad man i Ungdommen nemmer, Man ey i Alderdommen glemmer. Gottl. Nu spørger jeg Christen, ikke sandt, Fader, Fad. Jo, det er rigtigt nok. Gottl. Nu, Christen, lad os høre din Dom Christ. Min Dom – Ja, nu da, min Dom er, at vi Børn tage ofte feyl i vore Domme. Fad. Det var Ret. Dennegang dømde du slet ikke urigtigt Gottl. Lad os nu høre noget Merkværdigt? Christ. J Afrika er en Egn, som man kalder Senegal, hvor Engellænderne have etableret sig. Der skal findes nogle forskrækkelige uhyre Slanger, som endog ere fyrretyve til halvtredssindstyve Fod lange. Frits. Hu. Det er fæle Slanger. Christ. Avis Christ. Naar de reyse sig op og staae paa Enden af Halen, saa skulle de see ud som et Mastetræe. Lotte. Ode arme Folk, som maae boe der, Christ. O, vær du kun ubekymret for Folkene, Lotte. Hvad mener du vel, Folkene der holde meget af disse store Slanger, og lide slet ikke, at man maae dræbe nogen af dem. Lotte. Er det ogsaa sandt, som han siger, Fader, Fad. Jo, det er gandske fandt, min Datter, og Christen kan nok ogsaa sige dig Aarsagen dertil. Lotte. Hvorfor ville de ikke have dem dræbte, Christen, Christ. Seer du vel, Lotte, fordi der i samme Land, hvor der er forskrækkelig hedt, findes og saa en Mængde af andre giftige Dyr og allehaande Utøy, saasom Slanger, Skrubtudser, Fiirbener, og særdeles store Græshopper, hvoraf der ofte kommer saadan en Mængde flyvende paa eengang, at det bliver gandske mørkt. Dem ere nu de store Riseslanger (saaledes kalder man dem) meget efter, og æde dem op, og dersom de ikke gjorde det, saa skulde Græshopperne inden kort Tid fortære alt det Grønne i hele Egnen. Derfor blive de sorte Jndvaanere i dette Land forskrækkelig vrede, naar en hvid Fremmed understaaer sig, at dræbe en af disse Slanger. Gottl. Lad os nu høre din Gietning? Christ. Her er den: Hvilke Lys brænde længst? Cour. Det gjør Voxlys. Christ. Ney vist ikke. Cour. Ja, saa kan jeg ikke gjette det. Christ. Det gjøre de Lys, som Gud har sat paa Himmelen - Soel, Maane og Stjerner. Gottl. See. – Men nu dit Riim, Christ. Det skulle J og faae: Som Martsviolens Flor i det forborgne skeer. Saa vær du from og god, og naar dig ingen seer. Gottl. Det var et rart Vers. – Nu, lad os og høre dit Ordsprog, Christ. Vel begyndt, er halv fuldendt. Nu er jeg klar. Gottl. Nu, Carl, spørg du nu mig. Carl. Stig os din Dom, for Børn. Gottl. Min Dom er: at vi i disse Lande ere meget lykkeligere, end Grønlænderne. Carl. Hvorfor mener du vi ere det? Gottl. Spørg mig kun først videre, saa skal du faae det at høre. Carl. Kan du sige os noget Merkværdigt af Geographien. Gottl. Ja, vil du nu give Agt! – Saadan en Grønlænder er ret et usselt og elendigt Menneske Han boer i et Hul, som skal være meget jammerligere og skidnere, end det Hundehuus, vor Cerberus har Derudi ligger han næsten gandske ørkesløs i hele fire Maaneders Tid, (thi saa længe er der Nat oppe i Grønland, og han fryser i al den Tid, saa Tænderne slaae Tappenstreg, og har næsten intet at spise, uden stinkende Sælhundekjød. Han selv og det Hul, han ligger i, drypper bestandig af Sælhundefedt; men det, som er endda det allerværste, saa er han gandske fuld af Luus; og til dette Utøy ere de arme Folk saa vante, at de slet ikke bryde sig derom. Men det afskyeligste er, at dette Utøy kryber endog i Mængde omkring paa Maden, og de ere slet ikke elle derover. Lotte. Fy, det er forskrækkeligt, Fad. Du har dog vel ikke forglemt, min kjere Gottlieb, hvad jeg dengang ogsaa fortælde eder, hvorledes vor Herre og ret forunderlig har sørget for disse Grønlændere, Gottl. Ney, jeg har ikke, min Fader, Da der er ingen Skov i Grønland, saa har den gode Gud sørget for, at der kommer meget Driv tømmer fra andre Lande dertil. Dersom det ikke var, saa skulde de hverken kunne bygge sig Hytter eller Baade, og heller ikke forfærdige deres Pile til Jagten. Desuden lader vor Herre, der i Landet voxe et vist Slags Mosse, der er ligesaa blødt som Graaværk. Dermed udstoppe de alle Sprækker og Ridser i deres Hytter, samt gjøre Væger deraf til deres Lamper. Af Sælhunden eller Robben kunne de næsten gjøre alt, hvad de har fornøden. Af Skindet forfærdige de sig Klæder, Skoe og Støvle; af Ribbenene gjøre de sig Naale, Maven bruge de som et Kar til at forvare flydende Ting udi, især Tran, af Tarmene gjøre de sig deres Skjorter, og Strømper gjøre de af de ufødte Sælhundes Skind.