Aarhuus Stifts-Tidende, 1839-02-02
Redact. De klager over, at De ikke kan begribe, om mit Sendebrev skal tages i egentlig Forstand, eller ikke. Naar jeg var i Deres Sted, eller naar jeg fik en Livrente for at tie om alt Andet, saa vilde jeg have tiet og Dette med. Naar jeg støder paa Noget, som jeg ikke kan begribe, saa kan jeg vel staae og kige derpaa en Tidlang, ryste paa Hovedet, grunde og spekulere, men tie gjør jeg som en Muur. Sendebrevet er jo ikke skrevet til Dem, men til Steen-Blicher. Han har forstaaet det; hans aabenhiertige Svar vidner derom. Men en for afskediget Amtsprovst burde have tiet til hvad han ikke forstod. De bemærker, at det ei alene er Provsten, som haver den Magt, at tilsidesætte sine helligste Embedspligter, men at enhver Embedsmand haver den samme Magt, naar han kan og vil vove det. D. H. H. haver længe beboet et langt Land, men De haver dog, med Deres Tilladelse, en meget snæver Udsigt. Ja vist kan enhver anden Embedsmand forsømme sine vigtigste og helligste Embedspligter; men jeg opfordrer D. H. H. til at bevise, at han kan gjøre det offentligt og gjøre det ustraffet. Ligeledes opfordrer jeg Dem til, at paavise eet eneste Exempel paa, at en Provst er dragen til Ansvar, fordi han havde forsømt at visitere sit Provsties Skoler, og Kirker. See, D. H. H., der ligger Forskjellen, Alle Embedsmænd kunne tiltage sig den Magt, at tilsidesætte deres Pligter, men ikke Alle kunne gjøre det ustraffet. Hr. Blicher haver anført facta; jeg item. Vi have Konge og Cancellie, Love og Forordninger, Provsternes Eed og Provsternes egen Samvittighed paa vor Side; hvad have Provsterne, som forsømme deres Pligt, paa deres, Hvorledes er det dem muligt, aarligt at indberette, som de jo skal, i hvor mange Kirker de have visiteret, naar de aldrig visitere i Nogen, Los mig blot denne Knude, D. H. H. At alle, eller at mange Provster skulde tage deres Embed paa den lette Axel, det have vi ikke sagt. De paastaaer rigtignok, at jeg haver talet og Provsterne i almindelighed, men dette er ikke sandt. Jeg haver tvertimod erklæret, at min Anke over Provstemagten kun rammer Enkelte. Jeg kjender, Gud være lovet, mange Provster, som ere et sandt Smykke for deres Stand. Saaledes kan jeg ikke undlade, at fortælle, hvad jeg just i disse Dage haver hørt fortælle om en Provst her i Landet. Han haver under sig en gammel Præst, en glad Sjæl, ligesom jeg, der underviser og prædiker af alle Livsens Kræfter, men slet ikke kan komme tilrette med disse 1/5 1/4 1/2 Jndberetninger, fordi han af Naturen ikke haver noget schematisk Hoved. Han stød til Rest med Saameget, at han nu skulde mulkteres, hvis han ikke expederede det. Hvad gjorde nu den gode Provst? Han lod spænde for sin Vogn, kjørte hen til Præsten, tog hans Embedsbøger for sig, fatte sig hen, og skrev, og skrev, indtil han havde alt det Manglende færdigt. Saa reiste han, som om han slet ikke havde gjort noget Særdeles. Derimod kjender jeg en Provst, som ved ondskabsfulde Drillerier, der ikke kunne inddrages for noget Forum, uden for den almægtige Guds, haver bragt en gammel retskaffen Medbroder tvende Gange paa Gravens Rand, og tilsidst . . . . . – Jeg kjender en Provst, og nok En, som, af sin egen Lomme, haver udlagt over 100 Rbd., for at frie en fattig Præst for Execution; men jeg kjender ogsaa En, som haver gjort Skridt til Execution hos en fattig Præst, fordi der manglede en Flise i en Gulv bræde. – Jeg kjender mange Provster, dygtige, herlige Mænd, som med Kjærligheds Kaabe tildække hvad Menneskeligt de finde hos deres Herredsbrødre, men jeg kunde ogsaa nævne en Provst, som, formedelst en u. . . . . Nei, Herr Amtsprovst, jeg vil ikke sige Alt, hvad jeg veed, thi jeg veed Formeget. Der er, udi Kjøbenhavnsposten lovet en hidhørende Historie, og naar den kommer, vil De maaskee tilgive mig, hvad jeg haver skrevet og disse geistlige Autodafeer. Og det forekommer mig, som om allerede Herr Blicher's Historie maatte have aabnet Deres Øine. Hvad haver ikke denne brave Mand og herlige Poet maattet lide, Under hvilke Admygelser haver han ikke maattet bøie sig, Han skriver jo uden Omsvøb, at Provsten, som selv tilsidesatte sin Em foranlediget Alt, hvad der videre er skrevet, med eet eneste Ord, Var dette ypperlige Genie gaaet tilgrunde, mon da nogen Provst udi Verden vilde have kunnet puste en lignende Guist i et andet Leer, D. H. H. behager, at eftersee mine Indvolde, og at paadette mig en nædel Hensigt. Men De haver ikke mine Nyrer i Deres Magt (efr. Ps. 139), og jeg beder Den lade Samme fungere i Fred. Det kan endda holde hart nok for dem at befrie mit Blod fra det overflødige Vand stof, Stikstof og andre Stoffer. Maaskee er det D. H. H. bekjendt, at med tiltagende Alder aftager Livsvirksomheden. udi Nyrerne, hvorimod det jordiske Stofs Tilbøielighed til Crystallisation voxer. Jeg idet mindste haver bemærket Sligt, og er, i denne Punkt, meget sensible. Min Hensigt er let at finde. Den ærede Redaction af den Tidende, hvori De haver angrebet mig, har opfattet den rigtigt og klart. Jeg vilde trøste Blicher." D. H. Høiærværdighed, maa tilgive, at ikke Alle ere skabte med saadanne Nyrer, at de, uden at røre sig, uden at røres, kunne see en Broder vaande sig i uforskyldt Lidelse. Med alt det Opløftende, som en geistlig Autodafet unægtelig har, steer det dog stundom, at der ved slig glorværdig Anledning, udi Beskuerens Inderste kommer en liden Pusling tillive, som klynker og hulker, og ikke tillader Glæden ret at komme i Veiret. Jeg mener Medlidenheden. D. H. H. kjender dog vist det forunderlige, urolige Væsen, som altid ligger paa Reiser. De kalder mig en Calumniator. Nu er dette vistnok et ægte ciceroniansk Udtryk, men De maa dog tillade mig in casu, at henføre det til musica cyclopica. Jeg haver visselig ikke tilladt mig een eneste Calumnie, men erbyder mig, med faktiske Beviser at belægge ethvert Ord, jeg omProvstemagten haver skrevet. Herr cidevant Amtsprovsten seer herudaf, at jeg meget let kunde paaføre Dem en Trykkefrihedsproces, og v. D., ogsaa bringe Dem under Censur. Moralen af den hele Historie vilde da blive, at en Amtsprovst skal forholde sig sommeligt og stille, naar han engang har afregjeret. Men - De kan for mig være rolig Jeg er alt for stor en Liebhaver af Bogtrykkerkonsten til at jeg skulde dolere over, at en anden gammel Mand ogsaa betjener sig deraf, for, paa sin Viis, at skaffe sin Sjel Lindring. Hane veniam damus petimusque vicissim. De paastaaer, at min Artikel, om Provstemagten strider mod al præstelig Charakteer. Ja, gode Gud, skulde der være en præstelig Charakteer i Alt, hvad en gammel Landsbypræst foretager sig, saa maatte han ikke røre sig meget. Det Ægte=Præstelige er bleven temmelig sjeldent paa Jorden, og det er ikke hvergang det viser sig, at man ogsaa seer det. Thi udi Tidernes Løb, skal jeg sige os, er det Præstelige gaaet saaledes tilbunds, at det kun dukker op engang imellem, og det ikke som en kraftig Svømmer, der synes at dominere over det vide Verdenshav, men som et stakkels skibbruden Væsen, der blot kommer tilsyne for igjen at synke. Haver jeg, gaa Geistlig, een Embeds handling, hvorudi den præstelige Charakteer fremtræder, da haver jeg Tyve, hvorudi den fast ikke er at øine. Seer De det! Og med Dem, qua Amtsprovst, og med alle Amtsprovster, haver det slet ikke været bedre bevendt, Som Præst skal jeg være Jurist, Politiassistent, Skatudskriver, Regnskabsfører, Sygekommissarius, Nationalhest, holder, Folke= og Qvægtæller, Bonde, osv. osv. Men ikke Enhver er det givet, at bringe en præstelig Charakteer ind udi alt dette. Og D. H. H. vil forlange, at jeg, naar jeg skriver et lidet Stykke til Avisen, strax skal bære min præstelige Charakteer tilskue! Det er stift. Jeg er jo dog, veed jeg, ingen gammelhedensk Præst, som vil bilde Folk ind, at han er et særdeles Creatur, ingen katholst Præst, som vil virke paa Gemytterne ved andre Midler, end dem, Religion og Videnskab skjænke. Præsten Stabel skrev Visen: "Caspar var en pudsig Fyr." Den præstelige Charakteer kommer slet ikke tilsyne deri, og dog ere alle Kjendere enige i, at det er en meget god Drikkevise. Præsten Larsen skrev sin Forsvarsplan for Danmark. Den præstelige Charakteer var deri ikke at formærke, men alligevel sagde man, at det var et chet soeuvre. Præsten Søtoft skrev nogle adskillige Comme dier, i hvilke det ikke var ham muligt, at bringe nogen præstelig Charakteer ind, og dog høstede han Roes derfor. Jeg kunde unføre utallige Exempler af samme Slags. Overalt have forskjellige Præster forskjellige Maader at anbringe deres præstelige Charakteer paa. Nogle lade deres blive ude af de Ting, hvorudi de, som Præster, Jntet have at gjøre. Andre derimod prædike om Vexeldrift og Handelsplanter, men maaskee stræbe de saa, til Gjengjeld, at bringe deres præstelige Charakteer ind i deres skematiske Jndberetninger eller i deres Sessionsattester. Gaverne ere saa forskjellige. Nogle sætte den i Kjole og Krave, og bringe den ikke videre. Derimod kjender jeg en Præst, som om Sommeren viser et Par gule Nankins Pantalons frem en halv Alen under Præstekjolen, og hvis Kone selv opsætter hans Præstekrave, og piber den med et stort Spiger, saa man nok kan tænke sig, hvordan den maa blive. Naar denne Mand om Søndagen, udi ermeldte fulde pontificalihus, med sin lille sortrøde Fløielskasket paa, stiger paa sin Hest, der er en kasseret Væddeløber fra Slagelse-Bane, for at begive sig til sit Annex, vilde D. H. H. gandske vist, end ikke gjennem det bedste Vergroserungsglas, kunne opdage nogen præstelig Charakteer, hos ham. Men naar han først er traadt ind udi Kirken, og er kommen i sin Herres Gierning, lyser den præstelige Charakteer ham ud af Øinene, ud af hver Geberde, udaf alle Fingerender, ja, ud af hvert Haar paa hans Hoved. Derimod er der, som sagt, mange pæne Præster, som aldrig blive Andet, end pæne Præster. Slutteligen haver D. H. H. optaget mig det meget ilde, at jeg er saa fornøiet. De taler og Kaadhed, om haanende Vittighed, om at more et lattermildt Publikum, o. s. fr. Quid autem te tam abhorret hilaritude? – Det maa udentvivl være mig givet, at være glad, siden jeg ei engang haver kunne blive graven over Deres Angreb. Et glad Hjerte er en Mands Liv, en Mands Lystighed er et langt Liv, Sir. 30, 23. Og jeg kan ikke lukke min Munterhed inde altid; hun bliver undertiden urolig i mig, farer mig i Øinene, i Tungen, i Benene, i Hænderne, ja vel endogsaa i Pennen, saa jeg, uden at vide, hvorledes det gaaer til, maa smille af hele Verden, tale og skrive kortvilligt, klappe i Hænderne, vel endogsaa forsøge allehaande dristige Spring over Stole og Borde, og hvine høit dertil. Jeg havde engang en gammel Ven, en Muurmester. Naar han om Sommeren kom ud til mig, saa var hele Præstegaarden os meget for trang, saaledes droges og tumlede vi med hinanden. Dog kunde jeg for det meeste over ham. Nu skal D. H. H. høre, hvor forunderligt det gik til her Anno 27. Det var en delig Sommeraften. Min gamle Ven havde kastet sin blaae Plüches Rabatkjole, jeg min Roquelaure, og vi laae, saa lange vi vare, oppe paa Storstuegulvet, som ligger over Kjælderen, og som dengang var meget brostfældigt. Vi laae der, siger jeg, og holdt et rigtigt Dommedagspektakel. Nu goel han som en Hane, nu prinskede jeg som en Hest. Nu var jeg øverst, nu fik han mig, ved tusinde underfundige Kned, under sig. Pludseligt følte jeg adskillige ubekjendte Lemmer af koldssalsk Størrelse kravle om paa Gulvet. Nu fik jeg fat i en Skaldepande, som jeg ikke kunde spænde over med begge Hænder, nu i en Kæmpefod, nu i en Hølgerdanskes=Ræve, som knubsede mig i Hovedet, dunkede mig i Siden. Hvad er dette tænkte jeg. Hvormange er vi, spurgte min gamle Slagsbroder hi vende. Ligesom efter stiltiende Aftale forenede vi os om, hver især at trække sine Lemmer til sig, og at slaae løs paa dem, som bleve tilovers. Men det bekom os ikke vel. Thi nu følte vi os Begge grebne, løftede fra Gulvet og igjen kastede ned. Ratsch, lod det i Gulvet, et Par Bræder knak, og vi faldt, ligesom sammenrullede i et Nøgle, ned i Kjælderen, i en Bunke Sand. Pigen var just dernede med Lys, for at tappe Øl. Hun udstødte et umenneskeligt Skrig, lod Lyset staae, og flyede. Hvorledes var nu alt dette tilgaaet Attention, Amtsprovsten, mingamle Ven, var kommen, for at besøge mig, og man havde viist ham op i Storstuen. Her saae han strax, hvad det var og at gjøre, og medens vi Andre havde altfor travlt til at bemærke ham, tog han, uden lang Betænkning, sit Partii, smed sin Kjole, som dog havde et Par vatrede Baand i Knaphullet, og kastede sig, en Kæmpe som han var, imellem os, for at være tredie Mand i Legen. Men han kunde over os Begge. Jeg beder udtrykteligen, at D. H. H. ikke vil forstaae dette som en nye Klage over Provstemagten, men meget mere som et Beviis paa, at der endogsaa haver været Amtsprovster, som, uden just at være kaade, med barnligt Gemyt kunde fare ind i en dygtig Leeg. Disse Dage ere nu forbi. Men alligevel spørger jeg ingen Magt udi Verden, om jeg maa være glad, eller ikke. At lee ret tilgavns engang imellem, er en god Hjertestyrkning!" siger Hr. Professor Hjort udi sin nysudgivne danske Børneven, S. 152. Dertil kommer, at jeg for Tiden haver mine specielle Grunde til at være glad. Aaret er godt. Marken haver givet en mægtig Grøde. Sædepriserne ere stive. Nytaar, med sin Hærskare af Jndberetninger, er lykkeligt overstaaet. Ei engang det uhyrlige Schema med de 150 Rubriker fik jeg tilbage, thi dennegang tog jeg min Fornuft fangen under Subordinationens Lydighed og anførte gandske rigtigt de Dødfødte i den 129de og 130te Rubrik efter deres ægteskabelige Stilling udi Livet, saa Enhver strax kan see, om de have været gifte eller ugifte, Enkemænd, eller Enkekoner. Ogsaa mit Fattigregnskab gik godt frem eftersom jeg iaar udtrykkeligen havde bemærket, at alle de Almisselemmer, som jeg havde bekostet Liigkister til og ladet begrave, havde været døde iforveien, hvilket jeg ifjor fik en Erindring om at have forsømt. Jeg kan saaledes godt selv formærke, at jeg bliver jo længere jo klogere. Ønskende alle gamle Mænd det Samme, tegner ærbødigst den gamle Landsbypræst.