Aalborg Stiftstidende, 1835-11-09
(Af Aarhuus Avis.)De have, m. H., paastaaet, at ingen Velsignelse hvilke over de danske Stænders Sammenkomster i October 1660 og at ingen taknemmelig Jhukommelse har overlevet dem, fordi Egennytte og fjendtlig Partiaand regjerede. De have paastaaet, at ingen velfindet og forstandig Borger kan ønske Stænder, som hine, tilbage. De fremhæve derimod de nærværende Octoberdage, med den Bemærkning, at vore Efterkommere ville see tilbage til dem, som til et nye Afsnit af den danske Historie. Det forekommer os, som om disse Deres Paastande ere noget eensidige, for ikke at sige uretfærdige. Vi mene, Sandheden ubeskaaren, at turde paastaae, at, ihvor stormende end den danske Rigsdag 1600 kan have været, var det dog netop af denne Storm, der idviklede sig den meest velgjørende No. den største Velsignelse for Fædrelandet. I enhver stor Forsamling maa nødvendigt forefindes forskjelligartede Elementer, og, at der af disse maa udvikle sig en saa forrig Opposition, som der kan finde Sted inden Fædrelandskjærlighedens og Besindighedens hellige Grændser, maae Alle, som det vedkommer, ønske. Vi formene, at en Rigsdag eller en Stænderforsamling i den Grad trænger til en levende og fornuftig Opposition, at man, hvor denne ikke indfinder sig af sig selv, maa søge at fremkalde den. Det er Oppositionen, der gnider de søvnige Øine og meddeler de Tunger, som tale i Forsamlingen, sin Jld; det er Oppositionen, der gyder frisk Blod i den slappede Organismes Aarer. De ville ikke kunne nægte, m. H., at en saadan Opposition fandt Sted i hine Octoberdage. Om ogsaa Egennytten og Partinanden vare der, saa regjerede de dog ikke, thi Oppositionen var der med. Det var den hellige Menneskeret, der opponerede mod Usurpationen; det var Kjærligheden, til Konge og Fædreland, der opponerede mod tusinde Smaatyranner. Naar ingen Velsignelse havde hvilet over de danske Stænders Sammenkomster, da havde vel neppe Frederik den Tredie Selv opmuntret dem, fra hvilke Oppositionen gik ud, til at fortsætte deres Sessioner. Men, at han med en saadan Opmuntring sluttede sin Tale til Geistlighedens og Borgerstandens Deputerede hiin 8de October, vil være Dem, m. H., bekjendt. Og at denne Konge endnu mindre vilde hahve modtaget Enevoldmagten af en Forsamling, hvis Jdrætvar uden Velsignelse, betænker De Dem vel neppe paa at indrømme. Rigets beklagelsesværdige Forfatning krævede dengang en ny Regieringsform. Havde, som De paastaae, Egennytte og fjendtlig Partiaand regjeret, da var Frederik den 3die aldrig bleven Enevoldsregent. At ingen taknemmelig Jhukommelse har overlevet denne Revolution, er en Paastand, for hvilken De, m. H., maa stande Sehesteds, Svanes og Nansens Manes til Ansvar. Vi ere ikke istand til, i en nøgenlunde taalelig Harmoni at opløse den frygtelige skjærende Modsigelse, at der har hvilet en Forbandelse over Rigsdags sessionerne i October 160, idet Egennytte og fjendtlig Pertiland have regjeret, og at der endda har været Glæde over Land og Rige, da Magten blev nedlagt uddeelt i Kongens Haand. Hvorledes var dette muligt, Kongen Selv bidrog, efter Historiens Vidnesbyrd, Jntet dertil. Han lod den heele, evig mindeværdige Katastrophe udvikle sig frit, uden med en eneste Finger at gribe ind i Begivenhedernes Hjul. Han stolede paa det opponerende Element i Stændernes Forsamlinger. Han forudsaae, at det ville vorde sig herskende, at Egennytten og Partiaanden vilde ligge under ogat Velsignelsen vilde udvikle sig gjennem den store Gjæringsproces. Vi paastaae derfor, at en levende, en taknemmelig Jhukommelse har overlevet de danske Stænders Forsamlinger i October 1660 og at de have begrundet en ny Æra i den danske Historie. Hvorfor vi nu ikke skulde ønske os Stænder af nogen Lighed med hine tilbage, indsee vi ikke. Disputer fandt vistnoSted i hine Dage, men kunne vi da ønske dem fjernede fra Stændersalene? Kunne vi ønske, at kun glatte, føielige Or skulle lyde indenfor de Vægge, hvor Landets høieste Jnteresse, drøftes, Dørene ere lukte for Folket; det hører ikke, hvad enten dets Deputerede tage Bladet fra Munden med mandig uforfærdet Frimodighed eller sidde der som stumme Jabrødre, Maa det da ikke idet mindste kunne søge Beroligelse i den Tanke, at, inden det kom til de Resultaler, hvorom Stændertiden, den underretter sine Læsere, er der vexlet mangt hedt og kraftigt Ord inden de Dørre, som ere utilgængelige fordet Folk, ved hvis Stemme de Deputerede ere traadte indenfor Vel er det sandt, Stænderanordningen forbyder ingenlunde Folket at overvære Forhandlingerne. Vi inddrømme med uskrømtet Glæde, at Lovgiveren ikke ligefrem har udelukket Committenterne fra at høre, hvorledes de Committerede røgte det hellige Ærinde, som ved Jntet, uden ved Folkets frie Valg, er faldet i deres Lod. Men - - Døre ne ere lukte!