Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1806-08-26
Udgiveren har Tid efter anden faaet endeel Breve med Fodposten, men han har ikke kunnet overtale sig til at indrykke noget enkelt af dem, førend han saae sig istand til at levere adskillige af dem paa eengang. Til Prøve leveres her b, som han har faaet tidligst: Fra en Enke. P. M. Jeg har nu, Gud bedre, siddet tre Maaneder Enke og er færdig at følge min afdøde Mand i Graven af bare Græmmelse. Hvor og gaaer og staaer synes hans Skygge at ledsage mig, og hver Gang jeg triner ind i hans Værelse og faaer Øie paa hans Kjole, Vest eller noget andet af hans Klædestykker, maa jeg briste i Taarer. Hver Gang jeg seer en Gig jage gjennem Gaden, hver Gang jeg hører Musik, i en Klub, hver Gang jeg seer Borgerne exercere, maa jeg holde Tørklædet for Øinene. Men, at der veed heller ingen hvad jeg har mistet, Man siger nok, det er let at faae en Mand igjen, men der er ligesaa stor Forskjelpaa Mænd, som paa Danske Skillinger og paa Engelske Skillinger. Ak, saadan en Mand, som jeg har havt, faaer jeg aldrig igjen. Men jeg skal heller aldrig glemme ham, - om jeg end, hvilket Himlen forbyde, skulde blive to Gange Enke igjen. Jeg lader ham ogsaa sætte en Liigsteen eller Monument paa Kirkegaarden, som mæn koster mig rene 500 Rdlr. Det er af bare Marmor, og med hans livagtige Portrait paa. Men han har ogsaa fortjent det, for han var en raar og eiegod Mand, det maa jeg sige. Jeg har heller ikke sparet noget paa hans Begravelse, og jeg kan sige, han kom med Ære i Jorden. Ligvognen allene har mæn kostet mig 30 Rdlr., og Bedemandens Regning var min Tro 120 Rdlr. Ved saadanne Leiligheder svarer jeg aldrig, og allermindst naar jeg lader saadan en var Mand begrave. Naar Deen Søndag vil følge ud med mig paa Kirkegaarden, saa skal De faae at see hvor smukt jeg holder hans Grav istand. Der er plantet Roser, Forglemmigei, og Passionsblomster rundt omkring den Oven paa Gravmælet skal der staae to Duer af Alebaster, som nebbes. De skulle forestille den ømme Kjerlighed, der herskede imellem mig og min salig Mand. Ja, jeg levede et kjerligt Liv med ham; det er sandt, det var et kort, men lykkeligt Ægteskab. Vi harmonerede sammen i fem Aar, som to sande Turtelduer. Men Herre Gud, det var Himlens Villie, at min stakkels Mand skulde døe af en tærende Syge. Ondskabsfulde Mennesker paastode, at han havde ærgret sig ihiel, men det er ikke fandt, det vil jeg døe paa. Han var altid saa from som et Lam, og saa myg, at jeg kunde vikle ham om min lille Finger. Naar jeg vilde have den kostbareste Stads fra Mode handleren, saa behøvede jeg kun at tage ham om Halsen, og strax opfyldte han mit Ønske. En eneste Gang, da jeg vilde, at han skulde kjøbe mig et Shawl til 150 Rdlr., satte han sig rigtig nok lidet paa Bagbenene, men det varede ikke to Minuter, saa var han god igjen. Hvor kunde nu saadan en Mand ærgre sig ihiel. - Men hvad nytter det at tale om, hvad man har havt? Jo mere jeg tænker paa mit Savn, desmere græmmer jeg mig; og om jeg ogsaa sørgede mig ihiel, saa faaer jeg dog ikke min salig Mand igjen. Jeg kan jo desuden ikke saaledes vedblive at hensukke mine unge Aar i bare Sorg og Græmmelse. Rigtig nok har jeg lovet min Mand paa hans Dødsseng, at jeg aldrig vilde givte mig mere, men love og holde er to Ting. Min Mand sagde vel, at jeg kunde leve som en Dronning, dersom jeg vilde lade være at givte mig. Men ingen Dronning lever som en Dronning naar hun er ugivt, hvorledes skulde jeg da kunne leve som en Dronning, Desuden phantasserede min Mand da det var paa det yderste med ham, og om han end havde forlangt, at jeg aldrig skulde gaae paa Masquerade mere, saa havde jeg lovet ham det, for ikke at hindre ham i at døe. Men naar alle saadanne Løvter skulde holdes, saa saae det godt ud. - At jeg er givtesyg, det skal en Skjelm dutte mig paa, men at jeg heller ikke evig vil sørge, hule og græde over min Mands Død, der kan ingen fortænke mig i. Paa det Monument jeg har ladet forfærdige for min falig Mand, findes der desuden to Engle, som græde, lad dem græde, de har ingen Taarer at miste. Men at jeg skal hensukke mit unge Livi Graad, det kunde min Mand ikke forlange, om han ogsaa i dette Øieblik stod op af Graven. Jeg troer derfor at skylde mig selv den Pligt, at givte mig, naar jeg seer Leilighed dertil. Det er den eneste muelige Maade for mig at forslaae Grillerne paa. Jeg beder Dem derfor venskabeligst, at lade følgende bekjendtgjøre saavel i Deres som i andre offentlige Blade En ung Enke i sine bedste Aar, som idlig har mistet sin Mand, ønsker, for at adprede Sorgen over hendes store Tab, paa ny at knytte Hymens Baand med en ung rask Mand, som ikke er meget over 30 Aar gammel. Paa Formue sees ikke saa meget som paa et godt Udvortes og et raskt Væsen. Hun er selv en Capital paa nogle tusinde Rigsdaler, der staae i hendes Mands Fabrik, næst efter femte Panterettighed." Deres forbundne. Elserer salig ** fra en Kone, som er bleven skilt fra sin Mand. P. M. Jeg er en Kone, som har været saa ulykkelig at blive givt med en Mand, der hidtil har forsuret mine Dage istedet for at forsød dem. For ti Aar siden stial han mig ud af mine Forældres Huus og lod sig vie til mig paa St. Hans Hospital. Min Fader fik en Nørelse og min Moder døde et Aar derefter. Jeg vil ikke paastaae, at mit Givtermaal just var Aarsag dertil, men imidlertid sagde de fleste Folk det. Jeg troede at min Mand var mig nærmere end mine Forældre, og brød mig om ingen Ting. J Førstningen, da jeg havde faaet min Mødrenearv, var Alting saa godt og saa rart, og saa kjerligt: Min unge Mand førte sig meget honet op. Vi havde to Gange om Ugen, Loge paa Comoedien, en Eenspændervogn, prægtige Møbler, og al den Stads, jeg ønskede mig, kunde jeg faae. Men hvorlænge var Adam i Paradis, Aldrig saasnart begyndte min Mødrenearv at mindskes, før min søde lille Mand begyndte paa alle Kanter at knibe Muskaten. Jeg beraabte mig ved alle Leiligheder paa de 1500 Rdlr., jeg havde arvet efter min Moder. Men min Mand ansaae det for ingen Ting. Bestandig talde han ikke om andet end at svare, bestandig lod han mig høre, at vi tilsidst komme til at gaae bag af Dansen. J Førstningen lod jeg mig nøie med, at afparere hans Jeremlader og Spaadomme med at kaste ham de 1500 Rdlr. i Næsen. Men tilsidst blev han saa gnidsk, saa paaholden, at han endog engang prostituerede mig i Skomagerens Øine og negtede at betale 24 Rdlr. for 12 Par couleurte Skoe, som jeg dog havde slidt paa et heelt Aar. Bi du kun - bi de kun, sagde jeg i min Forbittrelse; jeg skal nok lære dig noget andet. Jeg kastede mit Shawl om mig og gik hen til Procurator v. Han opsatte strax en Ansøgning til Magistraten for mig, og ein, 3vey drey var jeg skilt fra min Mand. Han betaler mig rigtig nok kun 2 Rdlr. om Ugen, og det er temmelig smalt, men det bryder jeg mig intet om. Han har taget sine tre Rollinger til sig, det er jeg glad ved; og nu er jeg igjen saa fri som førend jeg kjørte ud med ham til St. Hans Hospital. Jeg er desuden en Kone, som ikke behøver at være han ge for at blive givt. Rigtig nok er jeg ikke mere saa smuk, som den Gang jeg var Pige, men saa har jeg ogsaa nu mere Forstand og Erfaring, og forstaaer hvad der hører til at bestyre et Huus. Jeg kan danse Skotske Trin, spille paa Claveer, sye Pynt, perlere Fransk, synge alle muelige Slags Selskabssange, kort sagt, mangfoldige Ting, som tusinde andre Fruentimmere forstaae sig ligesaalidet paa som Bønder paa Agurkesalat. Jeg er vis paa, at der gives tusinde rige og fornemme Folk, som med begge Hænder vilde snappe efter en saadan Kone, naar de bare vidste hvor hun stak. Jeg er desuden heller ikke saa aldeles blottet for Penge. Jeg har 500 Rdlr. staaende, som en Ven af vort Huus har testamenteret mig, og som ogsaa have sat min naragtige Mand Fluer i Hovedet. Men hvad kunde jeg for, at Mennesket kunde lide mig, Byens Skumlere og Sladdertasker, blæste vel min Mand i Øret, at man i vore Dage ikke giver sin Pære bort, uden at faae et Æble igjen. Men hvo uden min taabelige Mand kunde vel troe saadanne Skumlere? Jeg har nu i Sinde at givte mig igjen til Trods for min Mand, - og for at gjøre Ende paa Legen saa hastig som mueligt, har jeg besluttet at offerere min Person offentlig i Aviserne, for Adresseavisen er nu omstunder dog den eneste sikkre Vei til at finde Lysthavende og Kjøbere, hvad enten man vil være af med et Hjerte, eller velsmagende Æbleskiver eller Herregaarde. Jeg haaber og at De, Hr. Udgiver, er saa god at recommandere min ringe Person paa det bedste, og paa denne Maade at bidrage Deres Skjærv til at gjøre en ung Mand lykkelig.