Viborger Samler, 1778-09-07
Et Stykke af et Brev. - Provsten var i det øvrige en meget god brav Mand, men forfærdedes meget, maaskee deels af Alderdom og Egensindighed, deels fordi han ei havde Styrke nok, til at opofre een Anseelse, som han alene maatte takke indgroede Kirkeskikke for, imod en anden, som først skulle indsamles i Troe og Haab om en bedre Eftertid, da den sigtede meer til det almindeligste Beste. Han forskrækkedes over at høre mig i sin Nærværelse prædike dike over den beste Maade at vande Enge paa Gaaer det saaledes til hver Søndag, spurgte han med en noget myndig Tone, da han traadde ind i Stuen. Jeg, som ikke kan vænne mig til den Tone hos noget Menneske, svarede ham med megen Tillid i min Mine: Just saaledes Hr. Provst. Han, som nok tog disse faa Ord an for Trods, svarede mig med en tvungen Ydmyghed: Han saae sig da nødt til, at indberette dette Tilfælde til Øvrigheden, og det vilde gjøre ham ont, at see mig om et halv Aar nødt til, maaskee meget imod min Villie, igjen at prædike over de elendige Søndags= og Helligdags=Evangelier. Det skulle gjøre mig ont, svarede jeg, nogen finde at have givet endog den ringeste Mistanke om, at min nu brugelige Prækemaade lod formode en Ringeagtelse for den helligste af alle Bøger, og de af den med saa herligt Val af den ældgamle Kirke foreskrevne Steder til den almindelige Andagt; ei heller skulle nogen med Rette bebreide mig, at jeg een Søndag efterlod at oplæse det dertil bestemte Evangelium, skiønt jeg havde mine Aarsager altid at indrette mine offentlige Taler, ikke efter de foreskrevne Anledninger, men efter tilfældige. Ja, Deres Meenighed bliver deelligt underviist i den kristelige Religion. Jeg finder og, at De er giør det ringeste af det, som er foreskrevet i Ritualet. De holder hverken Katekisation, eller nogen Slags Børnelærdom om Søndagen; det kan ei andet end medføre den groveste Uvidenhed, endog i de første og nødvendigste af vor Troes Sandheder. Min Hr. Provst, svarede jeg, hvad vor Religions Hemmeligheder angaaer, saa forklarer jeg dem for min Meenighed efter dens Begreb, og saa vidt de lade sig ærklære, kuns kuns paa Høitidsdagene, da jeg ogsaa derefter ved Katekisation gaaer dem igiennem med Børnene. Thi jeg har ladet mig sige, at det Subjekt, Hemmelighed ikke pleier alt for got at passe sig med det Prædikat, at sladre derover, og at en Præst let kunde faae Anseelse af en geistlig Markskriger, som hver ottende Dag ville prædike over Hemmeligheder. Min Herre, Min Herre, sagde Provsten ganske ude af sig, thi han var halv indtaget af det, jeg sagde, men nu begyndte at smage denne Pille under Honningen. Hør mig dog ud, sagde jeg, Jeg har nødvendigere Ting at lære mine Bønder. - Hvad kan være nødvendigere, end Veien til Sallighed, faldt han mig med Heftighed i Ordene. Om nogen vandt den ganske Verden - Her holdt han inde. Jeg forblev med Eftertryk, Og tog skade paa sin Siel. Men dertil haaber jeg, det ikke skal komme hos os. Vil De tillade mig at fortælle Dem en Tildragelse. Nei, Nei, Nei, sagde han, jeg seer alt hvem De er, og saadanne maa man modstaae. Jeg er Præsten her, svarede jeg. Saadanne bør styres, blev han ved. Min Historie maa De høre, sagde jeg. Der var engang et Menneske paa en øde Øe, som ei havde fanget det ringeste i to Dage. Da hans Hunger var allerstærkest, drev et Bret til Landet med en Missionær paa, som havde lidt Skibbrud; Missionæren glædte sig, at han kunde vinde een Siel meer, gik til ham, og spurgte ham om de første Grundsætninger i hans Troe. Den anden svarede, han vilde have at spise. Denne begyndte at forklare ham den katolske Troes Lærdom, men Proselyten greb fat paa ham, og aad ham op. Saaledes kunde det, mutatis mutandis, gaae os med vore Bønder, i det Nr. 2. det ringeste kan Religionens Trost ei være andet, end aldeles kraftesløs, saasnart man ei kan vise Menneskene Udveien til, i deres inderlig Tillid til Gud, at tilfredsstille Livets første og nødvendigste Trang.