Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1841-02-21
Som bekjendt er Nykjøbings Commune den eneste, der her i Stiftet har gjort Forsøg paa at modarbeide den stedse tiltagende Pauperisme ved at oprette en Arbeidsanstalt, idet nemlig Hr. Apotheker Mohr i Forening med Hr. Consistorial, raad Neess, med det kongelige danske Cancellies Approbation, i Aaret 1833 oprettede en saadan Stiftelse. Denne har altsaa nu bestaaet i henved 3 Aar, og man skulde altsaa troe, at saavel Bestyrelsen som Communen nu ere fuldkommen paa det Rene, saavel med hvad man kan fordre af en saadan Anstalt, som med de Regler, der bør følges ved dens Bestyrelse; dette synes imidlertid, efter hvad man hører i daglig Tale, ikke at være Tilfældet og Grunden hertil maa vistnok søges i, at der mangler Eenhed i Bestyrelsen. Nykjøbing har nemlig, som Enhver bekjendt, havt det Uheld, i en temmelig kort Tid at maatte skifte 3de Gange Præst, og da denne Embedsmand er et væsentlig styrende Raad af Fattigbestyrelsen, saa behøver man vel neppe at anføre Videre, for at det kan indsees, at nogen fast, paa Fremtiden baseret Plan ikke kan være fulgt med den tilbørlige Conseqvents. J Forening med denne Ingen tilregnelige Omstændighed maa Grunden til det mindre heldige Resultat af Arbeidsanstalten sikkert søges i, at et af Fattigcommissionens faste Medlemmer stedse har betragtet Anstalten med Ugunst, og naar hertil føies, at Nykjøbings Commune, ligesom enhver anden, har enkelte Jndivider, der have en ubegrændset Tillid til deres egen Forstand, Dygtighed og Erfaring, og som derfor, naar de ved et eller andet Misgreb blive kaldte til en Forretning, troe, at de skulle afgive det reformerende Element, medens dog enhver Anden, idet han letteligen gjennemskuer en saadan Persons aandelige Ubetydelighed, snart erkjender, at han kun er skikket til at underholde Narre og Lediggængere med sin pralende Snak og egen store Dygtighed, saa ere sikkert Grundmanglerne opgivne. At slige Individer kun bør have Tilladelse til at snakke, men aldrig bør admitteres til at handle, er Noget, som Enhver let indseer; men har man indseet det, da følger det af sig selv, at man med Bestemthed skal vise ham tilrette, naar han gaaer udenfor sit Snakkeprivilegium. Efter denne lille Udskeielse vende vi os tilbage til Arbeidsanstalten, for at see, hvorledes det for Tiden staaer sig med den, og den væsentligste Mangel ved den eller dens Bestyrelse er efter vor Formening denne, at man i Fattigcommissionen ikke bliver fuldkommen enig om hvilke Principer man vil følge, men forandrer disse, naar et eller andet Medlem troer at have undfanget en lykkelig Idee. Men mangler man Fasthed i Reglerne for Arbeidsanstalten, da er det i Sandhed heller ikke bedre bevendt med Udførelsen. Og saaledes kan Enhver efter eget Godtbefindende handle, og Personer af den ovenmeldte Sort have her en vid Mark for deres Vigtighed. Som Exempler paa, at det mangler paa faste Grundsætninger, troe vi at kunne anføre, at det nu atter skal være paatænkt, for Arbeidsanstalten selv at indkjøbe raa Materialier og lade dem fabrikere, medens dog Erfaring har viist, saavel i Nykjøbing som i andre lignende Communer, at saadanne Indretninger staae sig bedst ved at arbeide for Andre eller Fremmede, og aldeles ikke indlade sig paa at producere for egen Regning. Vi sige med god Grund, at Erfaring har beviist denne Sætnings Rigtighed, fordi vi troe, at Fattigcommissionen ikke ber tillade et eller andet Menneske, der maaskee aldrig vil lade sig overbevise, for egen Fornøielse at experimentere. At Nogen, der blot et Øieblik formaaer at tænke over Fattigvæsenet, kan faae den afsindige Jdee at troe, at en Fattigarbeidsanstalt kan betale sig selv, eller at Fattig lemmerne formaae at fortjene det Fornødne til deres Underholdning og maaskee lidt til Communen, have vi hidtil anseet for en Umulighed, og dog skal denne store Jdee være undfanget af en sublim Hjerne; men da vi betvivle, at den vil fæste Rødder hos de øvrige Medlemmer, skulle vi ikke indlade os paa den. Hidtil havde Apotheker Mohr det daglige specielle Tilsyn med Arbeidsanstalten og den af Mohr dermed i Forbindelse bragte Haandgierningsskole, og ligesom der saaledes var Eenhed i de Ordrer, der bleve udstedte, og Fattiglem merne vidste hvem de havde at adlyde, saaledes havde Communen og Kundskab om, hvem der fortjente Tak, om dette blev opnaaet. Nu er det heelt anderledes; nu commanderer Enhver, og hvor dette er Tilfældet, der veed man modarbeides ethvert godt Resultat; thi hvor der hersker Anarchie, der er al Orden tilintetgjort. At Alt skulde skee for at fortrædige Apotheker Mohr, der ganske er Arbeidsanstaltens Stifter, ville vi intet Øieblik troe; thi en heel Commission kan ikke overtales til en saadan Fremfærd, for at blive den Mand qvit, hvem Communen dog stedse bør være Tak skyldig for hans i denne Henseende gjorte Opoffrelser. Troer man derimod, at Apotheker Mohr ikke længer er sin Post voxen, den han saa frivillig har paataget sig, da vil man lettelig finde en anden og bedre passende Maade at gaae frem paa, og Medborgerne ville da kunne dømme mellem de stridende Parter, thi Apotheker Mohr hverken kan eller vil beholde den Plads, til hvilken ikke den almindelige Tillid kalder ham, men han vil stedse kunne beholde Bevidstheden om, at have gavnet Communen ved sine Opoffrelser i denne meget gavnlige Sag. Videre at omtale dette Forhold til Arbeidsanstalten, ansee vi for upassende, da det letteligen kunde glide ind paa Personlighedens Gebeet og ville derfor endnu kun henstille følgende Puncter til Fattig commissionens nøiere Overveielse, nemlig: 1) at Commissionen iaar og fremdeles i de følgende Aar, naar Planen til Fattigforsørgelsen discuteres, vedtager at fastsætte de Regler, som i Aarets Løb bør følges med Hensyn til Fattigarbeidsanstalten; at Commissionen aarlig af sin Midte udnævner et Medlem, der har den daglige Opsigt med Arbeidsanstalten, og, overeensstemmende med de antagne Regler, udsteder de fornødne Ordrer, hvorimod Commissionens øvrige Medlemmer kun have Tilsyn med, at den paalagte Plan følges, men forøvrigt aldeles Jntet at befale i Arbeidsanstalten. Derimod er det en Selvfølge, at Commissionen i samlet Møde maa være berettiget til at tilbagetage den det enkelte Medlem saaledes givne Fuldmagt, naar hans Forhold misbilliges; og endelig 3) at Alt, Fattigarbeidsanstalten vedkommende, gives den størst mulige Offentlighed, og et nøiagtig specificeret Regnskab aarlig meddeles som bilag til det almindelige Fattigregnskab.