Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1829-01-27
Hendes yngste Søn Joseph af Tavora var den næste, der fremførtes. Han var, den Forbrydelse hvorfor han leed fraregnet, en af alle agtet elskværdig Yngling af 21 Aars Alder. Næppe var han paa Skafottet førend han tog Klædet fra sin Moders Lig, tog det blodige Hoved mellem begge sine Hænder, og kyssede det med den inderligste Ømhed. Han blev bunden til en Maskine der havde Skikkelse af et Andreaskors, og en Strikke lagt ham om Halsen for at qvæle ham men da Maskinen ved det første Forsøg gik Stykker, forlængedes hans Pinsler. I det, ved det andet Forsøg, to Bødler trak Strikken til om Halsen, sønderknuste andre hans Lemmer med 18 Slag af en Jernkølle. Paa samme Maade endte hans Broder og en Kammertjener deres Liv. Nu førte man den gamle Marquis Tavora frem. Han havde været Kavallerie-General, og da han traadte op paa Skafottet, vendte Kavalleriregimenterne ham Ryggen, som om de ikke kunde taale den i deres Generals Person oplevede Skjændsel. Han blev levende radbrækket, uden i Forveien at qvæles, og udholdt Pinen, uden at give en Lyd fra sig. Mindre standhaftigen leed Hertugen af Aveirosamme Straf. Tilsidst blev den ene Tjener, som havde skudt paa Kongen, og som var dømt til levende at brændes, bragt frem, og bunden til en Pæl paa den ene Side af Skasottet. Ligeover for ham var billedet af den anden Tjener, som ligeledes havde skudt efter Kongen, men reddet sig ved Flugten. Derpaa tog man de Klæder fra Ligene, som man havde lagt over dem, for at lade ham see paa dette græsselige Syn, og nu tændte det Baal, som var anbragt under Skafottet. Saa stærkt Jlden end brændte, varede det dog et heel Qvarteer førend Døden medlidende tog Forbryderen i sin Favn. Ogsaa Hertugen og Marquier skulle, da Baalet begyndte at brænde, endnu have aandet og sukket. Da det Hele var forvandlet til Aske, lod man Bøddelens Folk opsamle denne, og kaste den i Havet. De Henrettedes Godser bleve confiskerede, deres Bopæle nedrevne og sløifede, Tomterne bestrøede med Salt, og man oprettede Skamstøtter paa samme. Af alle Forbryderne fandt Hertugen af Aveiro mindst Medlidenhed, saasom han i Medgangs Dagene havde teet sig hovmodig, raae, pralende, men under Modgang modløs, krybende og lav. Derimod fandt Familien Tavora almindelig og inderlig Medynk, fordi der aldrig havde hvilet mindste Plet paa samme, uden den, hvorved tilsidst Familiens mange Fortjenester fordunkledes. Deres Forhold under Fængsels Perioden og i Dødstimen nærede ogsaa Medlidenheden. Pater Malagrida, tilligemed flere Jesuiter, som ved ham vare blevne Medvidende i Sammensværgelsen, bleve overgivne Inqvisitionen til Afstraffelse. Dommen lignede den forrige. De dømtes fra deres geistlige Værdigheder, bandtes til Pæle, og qvaltes, og for at hvert Spor af dem skulde forsvinde, brændtes Ligene til Aske, som udstrøedes i Havet. Alle Brødre af deres Orden bleve ved et kongeligt Edikt under Dødsstraf forviste for bestandigt af alle portugisiske Lande. En Scene fra den franske Revolutions Rædselstider. Paa den Dag, da Carmeliter Munkene bleve henrettede, fattede en Dame den Beslutning, at forskaffe sig Liget af hendes Skriftefader, der ogsaa var blandt disse Offere, for om muligt at kunne faae ham begraven i indviet Jord. Medens hun endnu overlagde, hvorledes hun skulde opnaae sit Ønske, kom just en Karre med Lig forbi hendes Vinduer, iblandt hvilke hun gjenkjendte den hende i Tankerne værende Skriftefaders. Tilfældigviis befandt en Chirurg sig just hos hende denne bad hun paa det indstændigste, dog at gaae efter Karren, og søge at formaae dens Fører ved Bestikkelse til at overlade ham det ønskede Liig. Chirurgen lovede at opfylde hendes Bøn, og fulgte derfor Karren. Han gjorde nu føreren bekjendt med sin Stand og bad ham, at overlade sig et Lig til Obduction. Handelen sluttedes snart, og det ønskede Legeme blev overladt ham for 20 Kroner. Han bragte det nu til Damens Bopæl, i hvis Kielder det midlertidigen skulde begraves, indtil man sildigere, paa mere beleilig Tid, kunde finde et Hvilested for det i indviet Jord. Dog denne Omsorg blev overflødig for den gode Dame, thi det befandtes, at den ærværdige Fader ikke var død. Under sine ulykkelige Medfangnes Henrettelse havde han søgt at redde sig, ved at besmøre sig med Blod, og saaledes at kaste sig blandt Ligene. Hans List lykkedes; man holdt ham for død, afklædte ham, og kastede ham paa Karren, for at begrave ham. Man havde sikkert ogsaa levende begravet mig, tilføiede Munken, dersom ikke De, ædelmodige Kone, havde reddet mig, jeg har ikke det mindste Saar, ikke engang erholdt en Skramme." – Alle tre takkede Gud paa deres Knæ, for denne gode Faders forunderlige Redning. (Berl. C. Bl. 177. f. A.) Mammuthhulen i Bentucky.