Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1819-09-14
For ei længe siden hændte det sig, at alle Reisende paa en Deligence lode sig narre, og tømte alle deres Penge i en Røveranførers Hat, hvis hele Trop bestod i et Dosin Pæle, han havde nedrammet paa begge Sider af Vognen og forsynet med Hatte. Hat tages stundom isteden for Anseelse. Man siger om en Mandsperson, hvis Anseelse ikke er synderlig, at han har en daarlig Hat. I Høfligheds Sprog vil den Handling at løfte paa Hatten, sige saa meget som en Hilsning. Det er den mindste Høflighed; man iagttager den imod simple Bekiendte. Personer, som hade uden at foragte hverandre, fornærme hverandre dermed, at de ikke tage Hatten af for hverandre. Piron, for hvilken en Poet i Eensomhed oplæste sine Vers, tog ofte Hatten af. Hvorfor gjør De det, blev han spurgt. - Det er Bekjendtere, jeg hilser paa Qvækerne hilse ikke hverken Bekiendte eller Ubekjendte. De tage ei engang Hatten af for vor Herre, der i dette Tilfælde er mindre nøieregnende end de fleste Mennesker. Granderne i Spanien have den Rettighed at beholde Hatten paa i Kongens Nærværelse. Denne Fordeel stemmer meget vel overeens med den Spanske Stolthed. Saint-Simon anmærker, at Ludvig XIV. aldrig satte Hatten paa i et Fruentimmers Nærværelse. J det meest brændende Solskin gik han med Hatten i Haanden ved Siden af Madame Montespans eller Madame Maintenons Portechaise. Det er sandt, at de Perykker, man paa den Tid brugte, meget formindskede Uleiligheden ved en saadan overdreven Artighed. Da Henrik IV. var faren vild paa Jagten, bad han en Bonde at vise sig den rette Vei, og ledsage ham ligge til det Sted, hvor han skulde træffe sine Hoffolk. Bonden samtykkede deri paa Vilkaar, at Jægeren skulde lade ham see Kongen. Henrik lod ham sætte sig bag paa hans Hest, og de rede igjennem Skoven under allehaande Eventyr. - Men hvorpaa skal jeg kjende ham, spurgte Bonden, da J siger, at han paa Jagten er klædt som alle andre Mennesker. - Derpaa, at alene han lader Hatten sidde paa. - Man kon til Samlingsstedet. Alle Hoffolkene toge naturligviis Hatten af da de saae Kongen. Nu, sagde Henrik, i det han vendte sig om til sin Veiviser, veed du nu, hvo der er Kongen; Herre, det maa være Eder eller mig, thi det er blot os, som have Hatten paa Hovedet. Den største, nogensinde i America fundne, Diamant. (Af Maves Reise in das Jnnere von Brasilien. 1817.) Nogle Mile norden for Rio Plata løbet Floden Abaite, der er berømt, fordi den har frembragt den første Diamant i Prindsens Skatkammer, hvilken blev funden for omtrent tolv Aar siden. Følgende nærmere Omstændigheder hørte jeg derom, medens jeg opholdt mig i TejucoTre Mennesker, som vare blevne fundne skyldige i høie Forbrydelser, bleve landsforviste til det Jndre af Brasilien, med befaling, ikke at nærme sig Nogen af Hovedstæderne, eller at opholde sig i det borgerlige Samfund, under Straf af bestandig Jndspærring. Ved denne haarde Dom hen drevne til den meest ubesøgte Deel af Landet, søgte de at udfinde nye Miner eller nye Producter, i det Haab, at de, tidligere eller sildigere, kunde have den Lykke, at gjøre en eller anden vigtig Opdagelse, som kunde udvirke Dommens Ophævelse, og sætte dem istand til, at faae deres Rettigheder, i Selskabet tilbage. De vandrede omkring i denne Egn, og anstillede, i længere end sex Aar, hyppige Undersøgelser i Floderne, i hvilken Tid de vare udsatte for en dobbelt Fare, idet de stedse svævede i den Frygt, enten at blive et Rov for Menneskeæderne, eller at gribes af Regjeringens Soldater. Endeligen gjorde de tilfældigviis nogle Forsøg i Floden Abate, paa en Tid da dens Vand, formedelst en lang tør Aarstid, var lavt, og en Deel af dens Leie laae blottet. J det de nu søgte og vaskede Guld her, havde de den Lykke, at finde en Diamant, næsten en Unze (2 Lod) tung. Glade over denne, af Forsynet dem meddeelte, Opdagelse, som de i Begyndelsen ikke engang kunde holde for sand, og vaklende imellem Frygten for de strenge Love i Henseende til Diamanterne, og imellem der Haab at faae deres Frihed igjen, spurgte de en Præst om Raad. Han raadede dem, at betroe sig til Statens Naade, og ledsagede dem til Villa Rica, hvor han forskaffede dem Audience hos Statholderen. De kastede sig for hans Fødder, overleverede ham den uvurderlige Ædelsteen, hvorpaa alt deres Haab beroede, og fortalte alle didhørende Omstændigheder. Statholderen, forundret over Steenens Størrelse, kunde ikke troe sine Øine, men sammenkaldte Coloniens Embedsmænd, for at paakiende, om det var en Diamant, og disse satte Sagen uden for al Tvivl. Da han paa denne Maade, ved det besynderligste og meest uventede Tilfælde var kommen i Besiddelse af den største Diamant, som nogensinde blev funden i America, ansaae han det for Pligt, at ophæve Domfældelsen over disse Mennesker, som en Belønning for Stenens Overlevering til ham. Den blev derpaa sendt til Rio Janeiro, og derfra med en Fregat til Lissabon, hvor ogsaa Præsten maatte reise hen, for at gjøre de fornødne Forestillinger i Henseende til Sagen. Kongen stadfæstede Forbrydernes Pardon, og forfremmede Præsten til en høiere Værdighed.