Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1821-04-03
Erindringer o. s. v., af Hr. Pastor H. Bierregaard. (Fortsættelse; see No. 22.) Jkke skal jeg nu nægte, at jo Tonen meget har forandret sig til det Bedre, ligesom og at Luxus i de senere Aar betydeligen har aftaget i alle Stænder, og hvor kunde vel sidste andet end aftage, da Uformuenhed til at ernære den, foranlediget deels ved den selv, deels ved andre Omstændigheder, har saa stærkt tiltaget; men at den allerede skulde være saa aldeles ingen, og Tarvelighed derimod saa aldeles herskende, at enhver Advarsel mod hin, og hver Opfordring til denne vilde være ganske overflødig, hvilken kyndig og upartisk Læser skulde vel kunne indrømme Dem dette, kjere Hr. A. Og da dette dog er Deres Paastand, og især hvad den producerende Klasse angaaer, paa hvem, for at bruge Deres egne Ord, Danmarks Kraft og Velstand beroer, og uden hvis Tilværelse den tærende Klasses Luxus og Existents snart maatte ophøre, saa lader os blot, og for et Øjeblik vende os til Bondestanden, denne saa store og talrige Klasse, og see, om samme, imedens den producerer, ikke ogsaa endnu stedse grueligen værer paa Danmarks synkende Kraft og Velstand. Men da, hvilken Overdaadighed hersker der ikke endnu i denne Stand i de fleste, ja selv i skarpere og mindre frugtbare Egne, Sees ikke f. Ex. Bønderfruentimmer endnu i deres Silke- og Atlaskeskjoler, hvoraf de gjerne have flere, for ved Bryllupper og Gilder oftere at kunne klæde sig om? Hvilken umaadelig Mængde Kaffe forbruges ikke blot af denne Stand, Der vare endnu 178090 rige Forpagtere og Godseiere her i Egnen, der blot drak Kaffe en eller to Gange om Ugen, hvor nu mangen Jndsidder- og Huusmandskone drikker den een eller to Gange om Dagen. Hvilken Ødelæggelses Vederstyggelighed hersker der endnu ikke ofte ved Jord og Bryllupper, En fattig Mand ved en ringe Gaard her i Nabolauget, gjorde, for at anføre et Exempel, sidstafvigte Aar sin Datters Bryllup, der varede 5, 6 Dage, og hvortil der, ligesom til det foregaaende Jaord, vare indbudne 100-150 Mennesker, og hvor der kogtes Kaffe i Bryggerkjedelen. Sees ikke endnu stedse Bønder siddende hos Conditore og Vinhandlere imellem Bagverk, Limonade, Viin og Punsch.). Nu Tjenestefolk. Professor Begtrup siger i sine bemærkninger om det engelske Landbrug, samlede paa hans Reise i Engelland 1797, S. 58, at Tjenestefolk der, endog paa Landet, ikke gaae i hjemmegjort Tøi af Uldent eller Linned, men blot i Kramvarer, og at dette er en meget slem Skik, da deres Klæder deels ikke ere skikkede til strængt og skident Arbeide, deels for kostbare til deres Løn, hvorfor de og fjeldent have Mere, end hvad de staae og gaae i, saa at naar de flytte af Tjeneste, tage de oftest Bylten, der er deres hele Rigdom, under Armen, og have ikke som hos os en Kiste fuld af Klæder og Linned. Ja, saa ulige vare i Almindelighed endnu dengang vore Tjenestefolk de engelske. Men at, hvor temmeligen engliserede ere de ikke siden den Tid blevne, Hvilken Forvandling i deres Kister! Og hvilken endnu førgeligere tør der ikke forestaae, efterhaanden som Huusbondens Kaar ikke længer ere istand til at holde Garderoben vedligge. Man tænke sig da, istedet for hine af hjemmegjorte Klæder og Linned fulde Kister, eller Chatoller og Dragkister, som det nu skal være, hvori en udtjent Kramvest, et Laar af et Par fordums Stadspantalons med et Stykke af den Uhrkjæde, der havde glimret paa samme, og mægtigen forstærket Trylleriet, et revnet Meerskums Pibehoved, en afdanset Sirtses Kjole, en overspildt Silke dito, fingerlange Stykker Kniplinger &c. &c. Men lader os ved Talen her om vore Tjenestefolk ialmindelighed, dog ende Saaledes fortalde en god Ven, der i sidste Sommer gjorde et Besøg fra Hovedstaden i en af vore Kjøbstæder her, at ved Samtalen, med Borgemesteren om Luxus, førte denne ham ind hos en Konditor, for at lade ham see, at voye jydske Bønder og forstaae at leye. ligen ikke gaae den galanteske Deel af samme, Hovedstadens Tjenestepiger, vændsede forbi. Og naar man da der seer disse indhyllede i SilkeShawler, Silkekjoler, Silkepelse, hvo skulde da troe Andet, end at han befandt sig i Hovedstaden, for et Silkeland, Ja, hvad maa dog den Fordomsfrie her tænke, Og har De, Hr. A. Lyst, ville vi, med Læserens Tilladelse, høre, og høre det af en god, ærlig, simpel og fornuftig Bondemands Forelæsning for sin Datter, een af hine, hvad skal jeg kalde dem, selvskabte Damer. Skulde hans Udtryk og Billeder ikke altid falde i det Fineste, hvo vil da vel bryde sig om en Mand, der er vant til at nævne enhver Ting med sit rette og egenlige Navn, Nok, han staaer, lad saa være, ligge for vor forvandlede Bondepige, i det Øjeblik, da hun staaer iført sin hele Garderobe, eller i det mindste Qvintessentsen af samme, høist tilfreds med sig selv, og færdig at gjøre en Promenade. Han betragter hende fra det Øverste til det Nederste, og fra det Nederste igjen til det Øverste, træder saa, med Armene lagte over hinanden, et Par Skridt tilbage, og begynder: "Men Karen, er det dig? Jeg veed ikke, hvad jeg skal troe. Hernede i Huset hørde jeg, de kaldte dig Kathrine. Du har dog vel aldrig ladet dig døbe om, siden Præsten døde dig, Nei, bær du dit Karen Navn med Ære, som din Bedstemoer har det for dig. Hun var vel kuns en simpel Bondekone her i Verden, men det kommer jo ikke an paa Navn og Stand, men paa Gavn og Gierning. Hendes Mundheld var altid, En Danneqvinde slider mere paa Hynde end paa Kaabe, og derfor sørgede hun som en ærlig Kone for Mand og Børn og Huus, og gid jere Fruer og Madamer vilde gjøre det samme. Ja, gid du, min Pige! kunde leve den Dag, du kunde blive ligesaa god en Kone. Men Karen, Karen, hvordan er det dog, at du er rædt ud, Ja see kuns paa mig, Du har maaske glemt mig, saa du bilder dig ind, at jeg skulde være taabelig nok til endog at gjøre mig til af, at jeg har saadan en Dykke til Datter, uden engang at vide, hvordan du er kommen til al den Stads, som du maa skamme dig ved, om du endog har den uden Synd. Aa ja, synge med de Fugle man er iblandt, Skulde du kuns ikke synge med dem og de med dig, saalænge til J komme til at pide En efter Anden. Ved den Fuglesnak du der kommer med, skal jeg sige dig Noget. Du veed, jeg har altid gjerne villet læse i mine ledige Timer, og jeg faaer Bøger fra Præsten og Andre. Forgangen læsde jeg om en Krage eller Allike; hun var ikke fornøiet med hendes egne Fjære, der passede for hende, men opsnappede alle de Paafuglefjære, hun kunde faae, og rædte sig ud med dem, til de plukkede dem af hende igjen og hendes egne med. Da tænkde jeg paa dig. Ja, tænkde jeg saa, de Tjenestepiger i Kjøbenhavn ere jo, som man siger, saa uforskammede med deres Stads, at al Verden skal forundre sig derover; du skal dog engang see, om Karen gjør sig lige saa gal. Jol Jol jeg har faaet min Fornøielse. Ja skulde J saa, J skulde have Lov til saaledes at maie Jer ud. Jeg undrer over, at der i det mindste ikke er Nogen, der peger Fingre efter Jer, og siger: Aa de selle Krager! Aa de selle Alliker, De skal og med, at gjøre Ondt værre. Ja jeg gad endda engang seet din Madame eller Frue, hvad hun skal være, eller een af hendes Lige. Hvem forstaaer, hvor de faaer Stadsen fra i disse Tider, end sige JOg hvem kan andet end undre sig over, at de ikke blive lede og kjede af Stadsen nu, da den er bleven saa gemeen, Ja var jeg din Huusbonde, troe mig, jeg skulde tage baade dig og din Frue i Skole. Du har alt hørt min Mening, og skal faae mere at høre. Til hende vilde jeg sige kort og godt, naar hun var ret ved at maie sig ud eller ved at pine min arme Siel for det Snavs: Nei Moer, hør, Aa hør da endelig engang, Hør, Men er du dog intet klogere, end at ødelægge dig selv, Mand og Børn, for at være ligesaa pæn, eller en Smule pænere end Karen, Nei Tys! Jeg er bange, jeg bliver for høirøstet. Jeg synes jeg hører Nogen her ved Siden - - Hvad Konfelt kunde vel en Bonde vente, der vilde være klogere end en Kjøbenhavns Frue, Men du Karen, Hvad skal der dog blive af dig? Der sidder din Søster. Ja det var sandt, jeg skulde dog hilse dig fra hende og fra din Moder og mange Andre. Din Moder gav mig noget Tøi med til dig, men jeg seer vel, det er ikke for dig. Alt ud af Krammen, Nei i denne By maae dog Qvindfolk have skammelig gode Dage, saa længe det varer; men J tænke som saa: Den Tid, der gaaer godt, gaaer godt. Dog hvad var det, jeg vilde have sagt? Ja, der sidder din Søster ved en god Gaard; hun fik, som du veed, vor Naboes Søn. Jeg var paa Raad med dem, at de passede paa i de gode Tider, at udbetale deres Gaard, og derfor ere de lige saavel i Velstand som jeg, imedens Andre rundt om os, istedetfor at betale deres Gaarde, lod Pengene stryge til Stads og Kaffe, og sidder derfor nu og høker, og kunne hverken faae og heller ikke undvære det Snavs og Fjas, de ere komne i med. Nok, saa har din Søster det, men endnu engang, hvad skal der blive af dig? Der er jo dog aldrig nogen fornuftig og ordentlig Karl der tager dig. Hvad, tænker han, skulde jeg vel fange an med saadan En? Hvem veed hvorfra, eller hvordan hun faaer al det Kram, Mange af dem faaer det jo baade saa og saa. Og har hun endog en reen Fod at staae paa, (og det viljeg da, som din Fader, haabe du har, Karen og at du ikke reent har glemt din Børnelærdom, hvo kunde endda være tjent med hende til Kone, Holde hendes Stads vedlige, det hverken kunde eller vilde nogen ærlig Mand. Og faae hende til at lægge den af - jo men, nei for kom vel Fylden til at springe af Dynen. Nei den Syge er allerede for gammel hos dem, ja ret som heret dem paa, som de kaldte det i gamle Dage. Aa aa, det vilde ret komme til at gaae, som mansiger: Stadsen skal til, om der saa ikke er Brød i Huset. Som sagt, Karen, du maa ikke vente, at nogen fornuftig og ærlig Karl tager dig eller din Lige, men vel en taabelig Straajunker og sellpyntelig Nar af jer egen Art. Og da kan det hedde, Krage fandt sin Mage. Nei, Karen, Karen, hvor J er taabelige, (Fortsættes.)