Jyllandsposten, 1840-01-28
For at give den Læser, der ikke forhen har havt det, Leilighed til at gjøre sig bekjendt med Organisationen af den nævnte Godsadministration, ville vi i al Korthed beskrive denne, saaledes som den var og blev sammensat. Efterhaanden som Statskassen overtog disse God ser for dens Fordringer, blev Administrationen henlagt under det kongl. Rentekammers Ressort, Jnspectionen overdraget de respective Amtmænd, og hvert Gods besat med en Forvalter, der maatte være i Besiddelse af juridiske Kundskaber, Jndsigt i Landvæsenet, stille Sikkerhed for de betroede Oppebørseler, – og fik i aarlig Gage sædvanligen 200 Rbd. Da derimod Amtmændene, saavidt vides, ingen Godtgjørelse erholdt for det dem herved paabyrdede Arbeide, og derover yttrede Misnøie, ikke Alle følte lige Jnteresse for deslige Forretninger, ligesom det vel ogsaa, for at bringe meere Eenhed i Administrationen, blev befundet rettest, at concentrere Jnspectionen, – saa var det, at afskedigede Major og forhenværende Landinspecteur Wodschou blev ansat som kongelig bestalter Jnspecteur over samtlige for Statskassens Regning overtagne Godser i Jylland. Man har Grund til at antage, at denne Mand havde overtydet Rentekammeret om, ved Siden af en reen Villie, at besidde de fornødne Evner; - og skjøndt vi nu ikke ville drage den Første i Tvivl, have vi derimod meget at udsætte paa de Sidste. Det vil maaskee ikke kunne nægtes, at W. besad en vis Force i at foredrage og belyse landoeconomiske Gjenstande, – men i practisk Henseende manglede han nødvendig Beslutningsevne til at bringe dem i Udøvelse, og en umættelig Egnisme, bragte ham stedse paa Afveie, idet han troede sig istand til at gjøre Alt, uden Andres Raad og Bistand, og derved indrodede sig i uoverkommelige Details, hvorved hans formeentlige gode Hensigt blev forfeilet, og den kongelige Kasse leed Tab. Som blottet for juridiske Kundskaber kunde W. ikke saameget indlade sig paa den egentlige Godsadministration, men maatte her stundom tage tiltakke med Forvalterens bedre Jndsigt, – og det skal have forekommet ret latterligt, naar en saadan Underordnet omgjerdede sig med juridiske Termini, og man da saae, hvorlunde Majorens militaire holdning svigtede, og hans ivrige Selvtillid traadte indenfor en beskednere Grændse Saaledes var Manden udstyret; men der hørte Mere til! Han skulde ogsaa være Forstmand, Architek- og veterinairkyndig, og man kan ikke nægte, at han med ligesaamegen Selvtillid, som den han viste i landocconomisk Henseende, kastede sig paa disse Fag; hvorledes han nu heri maa være forekommet, det veed vi ikke; men at han derfor efterhaanden blev dispenseret, uden at dette bevirkede Formindskelse i hans Gage, en ganske vist. Saaledes blev en Dyrlæge kort efter ansat ved samtlige Godser, formeentligen for at hæmme alle de uheldige Krydsninger iblandt Besætningerne ved de respective Godser, som W. havde iværksat (ja her fandt han egentligen og især iblandt Faarene - sin stadigste Kjephest). Hvorvidt Hensigten hermed tilstrækkeligen opnaaedes, vides ikke, men efter meget Kamp om det Umælende, hvorved den kongelige Kasse stedse leed Tab, blev Dyrlægen trukket tilbage, og med Hensyn til denne Green af Administrationen gik det da atter i de gamle Folder. Omtrent paa samme Maade gik det med den Architekt, der samtidigen med Dyrlægen, eller maaskee noget før, blev ansat; han var en Torn i Jnspecteurens Øie, man skrev og disputerede mere end man byggede, og naar man endelig skred til Tingen selv, var Disharmonie i Almindelighed den Steen, som Bygherren havde meest Umage for at løfte. Den kongelige Kasse tabte, Lønningsbudgettet blev forøget, – og omsider trak man ogsaa Architekten tilbage; om det var fordi der nu var bygget nok, eller fordi man ellers ansaae ham overflødig, vides ikke. Endelig blev en Overførster ansat - vistnok den uundværligste ved hele Overadministrationen - og da Valget derhos faldt paa en indsigtsfuld og nidkjær Mand, har det dermed sit Forblivende, ligesom ogsaa W. - der stedse, om just ikke i Gierningen, saa dog paa Læben havde den kongelige Kasses Tarv til sit Vaabenskjold – heri fandt sig med meest Resignation, endskjøndt det vel gjorde ham ondt, at maatte sige Farvel til de kjære Træer, som han enten havde fordømt til evigt Liv eller brat Død. Ved Siden af alle disse Embeds= eller Forretnings mænd, hver især med en fast Gage af imellem 1000 og 600 Rbd. - foruden de aarlige Gratialer – stode Godsforvalterne stadigen paa en Gage af 200 Rbd. og en Douceur af 50 Rbd. – naar Regnskaberne til Juni Maaneds Udgang vare aflagte; men da W. eiendommelige Expeditionsmaneer sjelden satte Forvalterne istand til at samle de fornødne Regnskabsbilage saa tidlig, gik Douceuren stedse tabt for dem, der fandt det upassende at indsende et Regnskab uden Bilage, og undsaae sig ved at bringe formelig Klage over deres nærmeste Foresatte. Her gielder Ordsproget: "En Arbeidet, en Anden Lønnen; thi med Undtagelse af Forstforretningerne - hvorved Forvalterne dog paa de Steder, hvor Skovene vare af mindre Omfang, maatte assistere, – var det fornemmelig Forvalterne, der udførte Arbeidet, eller forat tale figurligt og blive ved det gamle Ordsprog: "Det var Jnspecteuren, Architekten og Dyrlægen der pløiede med Andres Stude." Hans Fremgangsmaade ved at bestemme, om et Træe, kunde ansees hugstbart eller ikke, skal have været høist original, og burde egentlig kjendes af Forstmænd. Med denne Stilstaaen, Vaklen, Frem og Tilbagegang stod det indtil 1830, da det nok forekom Rentekammeret, at Major Wodschou var altfor besværet med Forretninger, i Særdeleshed derved, at Jnspections Districtet naaede næsten lige fra Horsens til Skagen, og man deelte saaledes Jnspectoratet i tvende Dele, hvorved Liimfjorden omtrentlig blev Grændsen. Wodschou beholdt den nordre Deel, og daværende Forvalter ved Frederiksgaard i Fyen, nuværende Justitsraad og Godsinspecteur Bindesbøll, modtog den sydlige Deel. Nu blev altsaa Wodschou fritaget for de halve Forretninger, men beholdt vistnok alligevel sin fulde Gage; dog, det hialp vel ikke – thi tvende Aar senere fik han Adgang til stedsevarende Hvile, idet Bindesbøll overtog den hele Jnspection, som han hidtil har varetaget, - og Wodschou dispenseredes med Bibehold af sin fulde Gage. Man meente, at den stakkels Mand var syg, og at han i Statskassens Tjeneste havde samlet ondt eller fordærvet Blod, som han nu paa en Reise i Udlandet søgte at faae udkastet, men om det lykkedes ham, vide vi ikke. Forsaavidt man har villet tillægge denne Mand roesværdige Egenskaber, har man især søgt at udhæve hans strænge Uegennyttighed, hvor det gjaldt den kongelige Kasses Tarv, og det kan heller ikke siges, at hans Færd, medens han endnu bevægede sig i Jylland, anderledes var bekjendt, – ja man har endog roest ham, fordi han indbetalte i de respective Jordebogskasser Værdien af de Blommer, Kirsebær a., hvormed han udenfor den daglige Føde lod sig opvarte paa Gaarden; men forholder det sig derimod saaledes, som dog nok er udenfor al Tvivl, at Wodschou i Aaret 1837 fremkom med en Fordring paa den kongl. Kasse af ikke mindre end 4 a 5000 Rbd. som formeentlig Godtgjørelse for Befordrings- og Reisendgivter, for Drikkevarer, Sukker, Thee og Kaffe, Skrivematerialier, Brevporto, og for at holde Provindsial-Aviser m.v., saa vil det let skjønnes, at Wodschou dog ikke stedse forblev saa om over den kongl. Kasse, som dengang han betalte for Blommer og Kirsebær. Hvorvidt nu denne hans Fordring i det Hele eller for en Deel blev tilfredsstillet, det vide vi ikke, og vi have kun ladet dette Factum fremtræde, for bedre at give en Skildring af Wod schous Characteer. Jdet vi forlade Wodschou, med den bemærkning, at han senere blev benaadet med en ny Afskeed som Oberstlieutenant, og tilføie det Ønske, at han i god Roe og med sundt Blod maa fortære sin Pension Fra denne Tid erholdt Forvalterne i Almindelighed i aarlig Gage 350 Rbd. eller Vartpenge - hvad det nu kaldes - ville vi see inden Døren til de Forvaltere, som ved Godsernes Salg bleve anseete som undværlige og saaledes afskedigede. Disse Mænd, hvoraf Enkelte tjente over 10 og 12 Aar, og som havde stiftet Familie, deels fordi Omstændighederne gjorde dem det til sand Nødvendighed, at føre egen Huusholdning, og deels havde ladet sig foregjøgle glade Udsigter til Befordring i Statens Tjeneste, troede man ikke at skylde videre, eftersom de kun vare antagne paa Opsigelse, og altsaa iforveien kjendte det Precaire i deres Stilling. De maatte altsaa tye til at søge Erhverv ved Landbruget, en herlig Beskjæftigelse og et saare uafhængigt Liv for den, som besidder Formue; men hvormange af disse Mænd vare saaledes udstyrede, – og man vil desværre finde flere af dem, nedtrykte af Næringssorger, at bevæge sig enten ved en med for stor Gield belastet Eiendom eller endog ved en maadelig Bondegaard. Man henvise ikke til en F. og en H. – disse ere Undtagelser; den Ene vidste paa en for ham saare fordeelagtig Maade at afbenytte et Jnteressentskab, og den Anden, udrustet med overordentlige Erhvervsevner, forstod derhos den Kunst fra Grunden af, at gjøre sig gieldende for ikke at sige hartad uundværlig hos de Mænd, med hvem han kom i Berørelse, – og hvad man med saadanne Evner kan virke paa den svage Menneskenatur, behøver ingen videre Udvikling.