Viborger Samler, 1777-02-24
Samleren. Fem Mandagen den 24 Februarii. te. Aargang. (Slutning af No. 7.) Vist er det: At sande Tilbederes (og dem alene er det her tales om) Bønner bør være frie og utvungne, ei bundne til Stæder. Saa meget; men heller intet videre, følger rigtig af Hr. L. T. F. C. anførte Skrift=Stæder, især af Hr. R. Hovedsprog Joh. 4. Er jeg altsaa en sand Tilbeder, tilbeder jeg Faderen i Jesu Navn, saa troer jeg at kunde bede paa alle Steder med Forsikring om en naadig Bønhørelse. Stedet i og for sig selv betragtet, gjør altsaa intet til Bønhørelsen. Er det derimod sandt at den Bedendes Sinds Sindsforfatning under Bønnen har nogen Jndflydelse i Bønhørelsen, og denne Sindsforfatning igien bestemmes ofte enten af Stedet selv, eller de med Stedet forbundne Omstændigheder; saa troer jeg, man uden Fordom eller Overtroe kan i den Henseende tillægge vore offentlige Guds Huuse et vist Fortrin fremfor andre Steder. Hvor mange Ting komme ikke tilsammen i Guds Huus for at opvække og forbedre min Andagt? Her er den store Herskarernes Gud selv paa en besynderlig Maade tilstæde; Selv er han i sine Tieneres Personer - Selv i og med sit hellige Ord, som offentlig forkyndes - Selv paa den allerbesynderligste Maade i Sacramenterne. Hvilken hellig Ærbedighed indtager ikke min Siæl, naar jeg træder ind i disse Gud helligede Boliger, Hvilken Høitidelighed! Her er intet uden Guds Huus, her er Himlens Porte. - Her kan jeg, maaskee, med en heel Hær af sande Tilbedere, foreene mine Bønner og Forbønner - mine Taksigelser og Lovsange. - Allerbesynderligst maae det vel her gielde: Hvor to eller tre ere forsamlede i mit Navn, der er jeg mit iblandt dem. Math. 18. v. 20. Skulle saa mange Ting ikke ophøie min Aand over det sædvanlige? – skulde de ikke antænde min Andagt og sætte min Siel i Kierligheds Lue? – Min Ydmyghed, Ærbødighed, Tillid, Frimodighed og Fyrrighed under Bønnen - skulde de ikke mægtigen styrkes, herligen tiltage paa et Sted, forenet med disse Omstændigheder, – Og denne Sindsbeskaffenhed - disse andægtige - disse tillidsfulde - disse fyrige Bønner - skulde de ikke være min Gud særdeles tækkelige? – Jo jeg for min Part, vil aldrig skamme mig ved den Bekiendelse: at jeg finder en særdeles Forlystelse i at ofre mine Bønner i Guds Huus. Jeg vil vel bestræbe mig paa at bede paa et hvert Sted, opløftende hellige Hænder - men dog giøre mig en besynderlig Fornøielse af at forrette min Andagt der, hvor jeg veed, at Naadens og Bønnens Aand saa overflødig er tilstæde. Jeg bør - Jeg vil - uagtet ald den Fordom eller Overtroe, den frække Frietænker vil finde for godt at tillægge mig, blive fast i denne min Beslutning.Jeg og enhver Kristen bør helligholde Hviledagen, og ei uden særdeles gyldige Aarsager lade os afholde fra de offentlige hellige Forsamlinger. Der vil jeg med den allerstørste Glæde, i Aandens Samfund med andre, frembære mine Lov-Offere; man belægge det endog med nok saa foragtelige Navne, som Afguderie og aandelig Hoverie. Hermed meener jeg, at have lagt mine Tanker saa tydelig og grundet for Dagen, som dette Rum kan tillade. Det staaer nu til de Retsindige at dømme: hvis Tænkemaade er meest efter Kristendommens Smag, Og saaledes overlades Dommen endnu, som før, til de retskafne Theologers Kiendelse. en B. (Tanker over Fortællingen i No. 49 om Anders og Niels.)At en Kreditor forsyner sig med Pant, er saa lovligt. som fornødent. At han desuden tager Kaution, er saa over og overdaadigt af ham, som behageligt for Debitor. J de første Tider lod Folk sig nøie med eet af deelene. Mistroen stiger Forsigtigheden med Qvod mihi non credis Veteri, Telesine, sodali, Credis colliculis, arboribusqve meis. Martial: Betiente en Kreditor sig ret af Fornuften, Religionen og Loven, troer jeg neppe han forlangte baade Pant og Kaution. Denne Tvilling=Forsigtighed bruger vor Kreditor og misbruger. Han forbinder sig, om Renterne udeblive, at opsige Kapitalen, og, om den da ei betales, da - da - og bekiendtgiøre Kautionisten det. Alt dette spadserer han forbi, giør Arrest, og saaledes begynder af Execution imod alle sunde Rettergangs Regler, sær da han har Kaution, den han endda nægter at udlevere. Men er det Ret, han har gjort, saa har han jo sit. Hvad behøver han da Kautionen, er det Uret, hvorfor har han da gjort det, Kan da Kautionen blive Urets Skiermbret? En Kaution er en Kontrakt, og alle dens Vilkor forbindende, naar den modtages, og det ligehøit paa begge Sider. Kautionisten rappellerer her rettelig sin Kaution. 1. Fordi dens Vilkaar ere brudte. 2 Fordi han ei kan eller vil forbindes uden efter dem. 3 Fordi han ei vil ansees for en Ryk=Borgen, siden Kautionen er limiteret. 4. Fordi hans Hensigt var alene at præcavere Debitors Ruin, da derimod Kreditors synes at befordre den, maaskee i Tanke paa Kautionistens Regning. Men ligesom Alex. M., da han havde indtaget Theben, gav strax Thestalierne deres Kaution tilbage, saa burde det og her have været. Svar Svar paa Spørgsmaalet i No. 4, om Spøgelser. Saavist som det er, at de fleste Spøgelse Historier, ere intet andet, end Levninger af den papistiske Overtroe, da Munkene, til Skiers=Jlds Vedligeholdelse, og for at kunde profitere ved mange Siele Messers Holdelse, indbildte den vankundige Hob utallige høist latterlige Fabler, hvilke endnu ligesom da, af mange vankundige og lettroende Mennesker antages som dyrebare Sandheder; Saa vist bliver det ogsaa, at der iblandt de mange Spøgelse=Fortællinger, som idelig høres, dog kan være nogle sandfærdige, thi Sagen er hverken umuelig eller sig selv modsigende. At et bortdød Menneske skulde løbe omkring, spøge og foruroelige de efterlevende, er høist urimeligt; thi saasnart Siel og Legeme skilles af i Døden, kommer Sielen vist i en saadan Tilstand, at slige Tilbagereiser bliver absolut umuelige. Men derimod kan den ureene Aand Dievelen, der efter den hellige Apostel Peders Vidnesbyrd gaaer omkring som en brølende Løve, vel paatage sig et fromt og gudfrygtigt afdød Menneskes Skikkelse, for at forkleine den Sallig hensovede, forskrække de levende og tillige styrke de ugudelige i deres syndige Sikkerhed. Aldrig saasnart var Dievelen og de onde Engle faldne af fra den høistlyksalige Tilstand, i hvilken de af Gud vare skabte, førend han, nemlig Dievelen, saaledes begyndte at spøge i Paradiis, at Adam Eva og med dem det ganske Menneskelige Kiøn faldt af Uskyldigheds i Syndestanden. Jobs og hans Families bedrøve. drøvelige Skjæbne beviser noksom, at Dievelen virkelig kan spøge, og at de onde Engle ere ham herudi behielpelige, kan vel ikke feile. De ere af samme Væsen som de gode, og da Guds Ord bevidner: at de gode Engler have aabenbaret sig i menneskelig Skikkelse for A. braham, Loth, og mange fleere; saa sluttes: at baade Dievelen og de onde Engle kan med Guds Tilladelse antage sig for en kort Tiid et Slags Luft=Legemeger og blive virkelige Spøgelser. Nyeheder.