Adresseavis for Børn, 1782-07-31
Denne fortræffelige Mand blev ikke lidet rørt over den forefaldne Ulykke; han var en af de første, som skyndte sig hen til Stedet, hvor Hjelpen var fornøden, omendskiønt dens Udøvelse var bleven umulig formedelst Jldens alt for hastige Udbrud; og efterat han havde talet nogen Trøst til de Lidende, og havde underviist de Omkring, staaende om Guds tilladelige Villie, saa vidste han ikke at gjøre meere for det nærværende Øyeblik, end at han gjorde en liden Samling af Jndvaanernes Gavmildhed, for hvilken man kunde skaffe de Forulykkede Huusly og Underholding saa længe, indtil der kunde blive skaffet tilstrækkeligere Raad for dem. Det forstaaer sig, at han gjorde Begyndelsen til denne Samling med sit eget Bidrag. Men, man maae dog alligevel ogsaa vide, Maal. at denne mønsterske Præst er selv en saa for Børn. og har ingen Midler. En meget ringe Løn, som ikke kan være større efter Jndvaanernes Fattigdom, er alt, hvad han har at leve af, og dog alligevel meddeler han endogsaa heraf med en gavmild Haand saa meget som ham muligt er, til sine gandske fattige Sognebørn. Den ret værdige og fortjente Mand. – Saasnart han havde faaet et Herberge for de nødlidende Afbrændte, saa opsatte han et Brev til Baronen af Gutteuthen, som befandt sig i Tjeneste ved Hoffet i Herudi afskildrede han den forefaldne Ulykke, de Forulykkedes beklagelige Tilstand, og overhoved den store Fattigdom, der var iblandt Sognefolkene i Gutleuthen, med de meest rørende Farver for Baronen. Han endte Brevet dermed, at denne ulykkelige Families Skjebne beroede nu gandske og aldeles paa deres Herres Godgjørenhed og Ædelmodighed, og at den hele Menighed haabede, han her vilde vise sig, som deres ædelmodige Beskytter. Jeg vil med faa Ord vise, hvad Baronen af Gutleuthen svarede: Han fandt sig ikke i den Omstændighed, at han kunde undvære noget af sine Jndkomster, eller blande sig iblandt sine Undersaatters private Anliggender; men dersom denne Sag var alligevel Hr. Magisteren meget magtpaaliggende, saa overlod han det til ham selv, om han til Hofkanzelliet vilde indkomme med Ansøgning om et Brandbrev *)"for de Afbrændte." Dersom J forfærdes, J unge Læsere, og falde i Forundring over dette Baronens Svar, saa maae J tænke, at der ikkun findes saa saadanne haarde Hjerter iblandt vore Medmennesker og Brødre. – Vi ville lade Baronen blive, og komme tilbage igjen til vor værdige Geistlige. Det var langt fra, at han ved saadant et Svar skulde have ladet sig afskrække fra at foretage sig noget videre for de ulykkelige Afbrændte; han Et Brandbrev er et udstædet Beviis, at den derudi benævnte virkelig har liidt Tab ved Jldebrand, samt at det bliver ham tilladt, at indsamle Velgjørendes Gaver til Opreysning for sit Tab. Avis han opsatte strax en Ansøgning til Kanzelliet, hvorudi han bad om et Brandbrev for de Afbrændte, og han gik selv hen med Memorialen, for at levere den. Hans Ansøgning blev bifaldet uden Vanskelighed, og han fik strax hvad han søgde. Men nu mødte der atter en af de største Vanskeligheder ved denne Sag. Brandbrevet var udstædt, men der var ingen, som havde Lyst til at gaae omkring med det i Friherskabets Distrikt, De forulykkede Afbrændte kunde ikke gjøre det; de bestode af en halvfjerdsindstyve Aars Olding, og af en eneste Datter, som nu arbeydede for sin Fader, og var uundværlig for ham, for at see ham til gode og pleye ham. Han havde vel endda en Søn, men den havde Hværverne to Aar tilforn borttaget fra ham. Det var og umuligt, at faae nogen anden af den hele Menighed til at paatage sig denne Forretning, efterdi enhver var nødvendig og paa denne Aarets Tid umistelig hos Sine, for at hielpe i Landhuusholdingen. med Arbeydet, desuden kunde man heller ikke forlange, at nogen skulde reyse omkring paa sin egen Bekostning, og hos hvem skulde de faae Herberge? Men, hvad er for tungt og besværligt for Menneskevennen, – J har nok allerede gjettet det, J unge Læsere – han selv, den ædelmodige Præst, paatog sig Jndsamlingen; han forlod sin Præstegaard, reysde omkring paa sin egen Bekostning, ja reysde ydermere til Fods, da hans ringe Jndkomster ikke tillod ham at holde nogen Hest - og saaledes bad han rundtomkring i Egnen med Brandbrevet for en ulykkelig af brændt Huusmands Familie. Gud, som seer ned fra Himmelen med Velbehagelighed paa saadan en Gierning, velsignede øiensynligen denne brave Præstes Foretagende. Overalt, hvor han kom hen og bad om Hielp for de Afbrændte, fandt han Mennesker, som vare beredvillige at bidrage til samme. Paa saadan Maade tilbragde denne værdige Gudsmand den hele Uge med sin velgjørende Reyse eller Pillegrimsgang, og om Løverdags Aften kom han hjem – da han af de indsamlede Penge betalede Bønderne, som havde imidlertid allerede efter Præstens Foranstaltning begyndt at opbygge et for Børn. Huus igjen for den afbrændte Huusmand, – og blev hjemme Søndagen over, da han prædikede og underviisde Menigheden med sin sædvanlige Flid og Nidkierhed. Han blev saaledes ved i nogle Uger, og det var paa en af hans sidste Udgange, at der mødte ham en Postvogn paa Landeveien til Nyrnberg. Greven af Edelhelm, som sad derudi, saae denne ærbare Mand at gaae til Fods, som var gandske igjennemblødt af Regn. Dette Syn rørde ham, han lod sin Vogn holde stille, og efterat han af vor Præst havde faaet at vide, at han havde i Sinde at gaae den selvsamme Vey, saa bad han ham, at han vilde stige op i hans Vogn. Denne Artighed og Høflighed blev Greven rigelig belønnet for. Den værdige Præstemand, der var en ligesaa underholdende og fornøyelig Mand i Selskab, som en oplyst og retskaffen Mand i sig selv, fordrev Greven Tiden paa det behageligste, og især rørde han Grevens ædle Hjerte i den høyeste Grad ved Fortællingen om hans Vandringsskabs Hensigt.