Berlingske Tidende, 1836-04-02
Naar der spørges om, for det almindelige Vels Skyld, at paalægge Borgerne Jndskrænkning i Benyttelsen af deres Kræfter og Formue med Hensyn til Handlinger, der ikke komme i umiddelbar Berørelse med Andres Rettigheder, saa er det vistnok i Almindelighed en afgjørende Jndvending, at en for Staten gavnlig Benyttelse af Borgernes Eiendom og Kræfter bedre opnaaes ved deres forstandige Omhu for deres eget Vel, end ved bindende Regler, der lamme den frie Virksomhed, ofte ikke passe sig til de givne Tilfælde, og let lade sig eludere. Men hvor der handles om gjensidige Rettigheders Betryggelse, kan det ingenlunde være nok, at den, som tilsidesætter sin Forpligtelse, derved omsider paafører sig selv Skade. Saa lidet som man i saadanne Tilfælde kan lade Alt komme an paa den Forpligtedes samvittighedsfulde Redelighed, saa lidet tor man stole paa hans forstandige Omhu for eget Vel. Der gives i alle Klasser Mennesker, der ere slove, ligegyldige, lade, uduelige, og som derfor forsømme, hvad der kunde tjene til at Endnu vedligeholde og befæste deres Vel. Flere er der, som, uden at høre til denne Klasse, dog ikke ere saa faste i de modsatte Dyder, at man altid kan lide paa, at de ville anvende alle de Anstrængelser, som i visse Tilfælde kunne blive fornødne. Men fordi Nogen saaledes ikke har levende Jnteresse nok for sit eget Vel, derfor kan det dog ikke være ham tilladt, tilligemed dette at opoffre Andres. Jkke meere velgrundet er det, naar det menes, at Jorddrotten ved det Søgsmaal, han kan anlægge mod den Fæster, der ikke betaler, er en sine Afgifter, maatte i det mind længere Tid være betrygget, om end dette Søgsmaal alene gav ham Hjemmel til ved Tvangsmidler at inddrive Beløbet, uden at der var Tale om at skille Fæsteren ved sit Fæste. Det er aabenbart, at Godseieren ved saadant Søgsmaal i Almindelighed kun vilde betage Fæsteren Midlerne til at vedligeholde sin Gaard og betale sine fremtidige Afgifter. Dersom han i Særdeleshed maa søge Udlæg i Bondens Qvægbesætning, saa indlyser det, at Bonden derved skilles ved Midlerne til Gaardens forsvarlige Drift. Udlægges der Noget af Bondens nødvendige Bohave, saa Sikkerhed. formindskes ei alene Godseierens for det Krav, der ved Gaardens Fratrædelse i sin Tid vil tilkomme ham, men Bonden vil igjen anskaffe sig det Fornødne ved Hjælp af sin tilkommende Avl, og derved sætte sig udaf Stand til at udrede sin fremtidige Afgift. De paaløbende Omkostninger og Tabet ved godsets Realisation bidrage og til Bondens yderligere Forarmelse. Endelig blive omsider let alle Gjenstande, hvori Udlæg kunde søges, udtømte, og Bonden behielper sig med Creaturer og Boghave, som enten virkeligt ere eller foregives at være ham laante eller leiede af en Anden. Skal Godseieren saaledes ikke omsider tabe sine lovlige Jndtægter af Gaarden tilligemed sit Udlæg for Skatter m. m., samt see sin Gaard aldeles ødelagt, hvilket heller ikke er uden Vigtighed for det Almindelige, saa maa han være berettiget til, naar aabenbare Kjendetegn til Bondens vedvarende Mangel enten paa Evne eller Villie til at opfylde sine Fæstepligter vise sig, at faae sin Gaard tilbage, hvilket og ligefrem følger af alle Grundsætninger for gjensidige Contracter. Hovedgrunden til de stridige Meninger i denne Sag, troede Commissarius iøvrigt laae i en Misforstaaelse af de i den nuværende Praxis antagne Grundsætninger for Anvendelsen af Lovens 3131 og 2, en Misforstaaelse, der, saavidt han havde bemærket, var fælles for Godseierne og Bondestanden. Som Commissarius alt tidligere havde bemærket, havde Godseierne af enkelte Domme, hvorved Sager og Fæstets Forbrydelse havde faaet et uventet Udfald til Fordeel for Fæsterne, uden tilstrækkelig Grund draget den Slutning, at Anvendelsen af hine Lovsteder beroer paa en saa løs og vaklende billighedsfølelse, at Godseieren aldrig med Sikkerhed, kan forfølge sine Rettigheder mod den forsømmelige eller uefterrettelige Fæster, og denne Rening var ogsaa gaaet over paa Fæsterne og dem, der fortrinligen toge sig af deres Harv, saa at de troe, at Fæsteren under den nærværende Tingenes Orden næsten aldrig risqverer Fæstes Forbrydelse. Heraf kunde det forklares, at Udkastanordningen, uagtet den lægger den for Fæsterne fordeelagtigst mulige Fortolkning af den hidtil gieldende Lovgivning til Grund, og dertil føier endnu endeel andre Lempelser, der ved ingen Fortolkning kunne udledes af Lovene, dog modtages med Velvillie af Godseierne, medens bondestanden, efter hvad et Medlem har yttret, betragter samme med Rædsel og spaaer de sørgeligste Følger af Udkastets Ophøielse til Lov. Denne Misforstaaelse skulde Commissarius stræbe at hæve, idet han forøvrigt bemærkede, at det vel kunde blive et muligt Tilfælde, at dersom Hans Majestæt, i Betragtning af de store Betænkeligheder, som Bondestanden syntes at have mod en saadan Lov, maatte see sig bevæget til for Tiden at holde samme tilbage, Bondestanden ved en følgende Stænderforsamling selv vilde andrage paa den Lov, som den nu frabeder sig. Naar det af et Medlem var yttret, at Fæsterens Besiddelse bliver meere precair, naar den Ubestemthed, som for Tiden er i Retsforholdet mellem ham og Jorddrotten, hæves ved en ny Lov, da var denne Sætning vistnok paafaldende, men Commissarius skulde tilbageholde de flere Betragtninger, samme kunde fremkalde, idet han fandt det nok at belyse den Sætning, som hiint Medlem havde sat i Forbindelse dermed, og hvorpaa hiin førstnævnte Sætnings Anvendelse skulde beroe, den Sætning nemlig, at Fæsterne efter det nu gieldende System ei dømmes fra deres Fæste formedelst noget af de i Loven nævnte Brud paa Fæstecontracten, med mindre Domstolene skulle finde, at det er begaaet i en sær betydelig Grad. Denne Lære havde Commissarius aldrig fundet opstillet enten i Retssystemerne eller i nogen Dom; han hørte den første Gang i Forsamlingen. Naar man undersøger de i Loven nævnte Aarsager til Fæstets Forbrydelse, saa dele de sig i to Hovedklasser: 1) Forsømmelse af Fæstepligternes Opfyldelse; 2) positive Foretagender, der indeholde Brud, paa disse Pligter. Til den første hører Udeblivelse med Afgifter og Forsømmelse af Gaards og Besætnings vedbørlige Vedligeholdelse. Hvad disse Aarsager angik, da havde Commissarius aldrig mærket, at Domstolene havde gjort en vis Størrelse af den udeblevne Afgift eller af Fælden paa Bygning og Besætning til Betingelse for Fæstets Forbrydelse. Han antog ogsaa, at en slig Jndskrænkning vilde være ligesaa uhensigtsmæssig som den var uhjemlet i Loven. Derimod var det en ved Domstolene antagen og i Sagens Natur grundet Mening, at Lovgiveren ikke kan have villet, at Fæstets Forbrydelse skulde indtræde som en øieblikkelig Følge af, at Fæsteren stod tilbage med sine Pligters Opfyldelse, men at der maatte gives ham en billig Frist til at afhielpe Mange len; og Lovudkastet gaaer netop ud paa at gi sikkre ham slig Frist, og det i saa rundelig Grad, som der nogenlunde kunde bestemmes. Den ovennævnte anden Classe af Aarsager til Fæsteforbrydelse har atter to Afdelinger, nemlig saadanne, som bestaae i bestemte i Loven opgivne enkelte Handlinger, og saadanne, som i Loven, blot ere nævnte i Almindelighed, uden at bestemte Grændser derfor ere satte. – Af de i Lovens 3131 nævnte Tilfælde hører det til det første Slags, naar Fæsteren laaner, leier eller fæster fra sin Gaard, Ager og Eng eller noget af Agerens Tilliggelse, eller tilsteder nogen Anden at bruge Noget af Gaardens Tilliggelse, eller hugger i de Skove, der tilligge, i nogen Maade uden hans Huusbonds eller Ved Anvendelsen af visse Buds Minde. disse Forskrifter kan vel et eller andet Sporgsmaal opstaae. Saaledes er det med særdeles Hensyn til Slutningen af Lovens 31321 anseet tvivlsomt, om Gjerdselhugst kan ansees indbefattet under den sidstnævnte Bestemmelse i Art. 1. Ogsaa er Spørgsmaal herom opstaaet i Anledning af Hugst af enkelte paa Lodden staaende Træer, der ei ere behandlede som egentlige Skove. Saadanne Spørgsmaal, ere nogle Gange afgjorte til Fæsternes Fordeel; men aldrig vides det, at Loven er anseet anvendelig, fordi det, der uden Tilladelse var hugget i Skoven, kun var ubetydeligt. Vel have Nogle fundet det tvivlsomt, om ikke denne Deel af Lovens 3131 efr. 2 var hævet ved de yngre Skovanordninger; men foruden at denne Tvivl i sig er ugrundet og heller ikke har faaet Virkning ved Domstolene, saa har den i alt Fald ikke sin Oprindelse fra den Mening, at Dommeren paa Grund af den ubetydelige Grad, hvori den lovbestemte Forseelse var begaaet, kunde fritage for den Virkning, Loven udtrykkeligt har knyttet til samme. Udenfor Lovens 3131 og 2 findes Fæsteforbrydelse som Virkning af enkelte Handlinger foreskrevne i 2237 og 3197 og 21, og heller ikke med Hensyn til disse har nogensinde den Mening yttret sig, at man paa Grund af Forseelsens Ubetydelighed kunde skaane Fæsteren for den lovbestemte Følge, naar derpaa, hvilket vistnok yderst sjeldent er skeet, er gjort Paastand, ligesom og Fdn. 24de Juli 1822 s. 3, der deels har ophævet. er, vare gangne Jen Degn af Ørumbye er ansat til Afholdelse paa Thinghuset i deels indskrænket de to sidstnævnte Lovsteder, vilde være i Modsigelse med en saadan Mening. Hvor det derimod ikke er en bestemt enkelt Handling, der efter Loven begrunder Fæste forbrydelse, men dette skal bevirkes ved en i Loven blot i Almindelighed betegnet urigtig Fremgangsmaade, f. Ex. naar der spørges om Jordernes uforsvarlige Drift, maa der vistnok sees paa den Grad, hvori Afvigelsen fra det Rette forekommer. Men det er og ene med Hensyn til denne Klasse af Aarsager til Fæstes Forbrydelse, hvorom iøvrigt yderst sjeldent Spørgsmaal er fremkommet ved Domstolene, at en vis Grad af Forseelse kan gjøres til Betingelse for Fæstes Forbrydelse, og det var derfor Commissarius ubegribeligt, hvorledes man kunde komme til at opstille det som en almindelig Sætning, at Fæsteren ikke vil blive dømt fra sit Fæste for de lovbestemte Forseelser, naar disse ikke have en vis Grad. yttret i Ogsaa var den Mening bleven Forsamlingen, at de Mulcter, som Udkastanordningen dicterer for visse Forseelser, kunne blive fordærveligere for Bonden end Søgsmaal. til Fæstets Forbrydelse. Men denne Paastand, var Commissarius ubegribelig. Erlæggelsen, af Mulct er dog ingen saadan Velfærdssag som Fæstets Forbrydelse, og det er altsaa en aabenbar Formildelse, naar Udkastets §. 5 for første og anden Gang begaaet Forseelse kun dicterer Bøder, hvor, efter 3131 og 2, Fæstets Forbrydelse upaatvivleligt maatte finde Sted. Man kalder iøvrigt de i Udkastet foreskrevne Bøder betydelige; men som saadanne kunne de dog i alt Fald kun betragtes med Hensyn til det Tilfælde, hvor Sagens Omstændigheder medføre, at Mulcten, der har sit maximum og minimum, maa anvendes i en særdeles høi Grad. Mange i Forsamlingen have udtalt i saaledes, som om en Fæster hidtil ikke havde havt Pligter og Ansvar, og som nu først ved Udkastets Emanation som Lov en Fæster vilde blive udsat for den Ulykke at sættes fra sin Gaard, fordi han var uformuende til at opfylde sine Fæstepligter. Men hvor urigtig denne Forestillingsmaade er, ligger for Dagen. Ei heller er der mindste Grund til at formode, at den Lempelighed i Udøvelsen af sine Rettigheder, som Godseieren hidtil har viist i Særdeleshed mod stræbsomme og brave Fæstere, der ved et eller andet ulykkeligt Tilfælde kunne komme tilbage, skulde forsvinde, naar Udkastet blev Lov. Slige billige Hensyn virke ogsaa i andre Retsforhold til Lempelighed i Forfølgningen af Ens lovlige Rettigheder. og at de i Særdeleshed have en vid Virkekreds i Forholdet mellem Godseier og Fæster, er sandsynligt efter dette Forholds Natur, ligesom det og i høiste Grad har bekræftet sig derved, at i den for Landmanden uheldige Periode, hvori en saastor Mængde af Eiendomsmænd gik til Grunde, fordi de ikke kunde gjøre Udveie til at betale Skatter og Renter m. M., ikkun et saare lidet Antal Fæstere har undergaaet denne Skjæbne. Det var ogsaa blevet sagt, at naar Udkastet tilsteder Fæsteren at vedtage visse bebyrdende Forpligtelser, saa er det det samme som ligefrem ved Lov at paalægge ham disse, idet der stedse vil gjøres Fordring til Fæsterne om at underkaste sig slige Bestemmelser, og de ikke ville være i Stand til at unddrage sig derfra. Dersom Bondestanden virkeligt stod paa et saa lavt Trin, da var det i Sandhed sørgeligt; men det vilde i saa Fald dog ikke være den omhandlede nye Anordning der først frembragte denne sørgelige Forfatning. Det er nomtvisteligt, at Fæsteren efter de sjeldende Love har frie Hænder til at contrahere og Jndfæstning, Landgildes og Hoverie penges Størrelse, netop det, som er det allervigtigste. Reppe kan det heller omtvivles, at han gyldigen kan indgaae nærmere Bestemmelser af de Pligter, for hvis Overtrædelse han skal have sit Fæste forbrudt. Af de Forpligtelser, som han efter Udkastets Jndhold, kan paadrage sig, vil den i § 3 nævnte vel blive en staaende Clausul i Fæstebrevene, fordi den i sin Natur stemmer med fælles Jnteresse, men at der sandsynligviis kun i de sjeldnere Tilfælde vilde gjøres Brug af Bestemmelserne i 47, skulde Commissarinsudvikle ved denne Paragraph. Forsaavidt, det var blevet foreslaaet, at kun et Afgifts beløb af en vis Størrelse skulde kunne medføre Fæstets Forbrydelse, da, foruden at dette vilde være en Jndskrænkning i Jorddrottens ved Lov og Fæstebreve hjemlede Rettigheder, tvivlede Commissarius ogsaa om, at det vilde være til Fæsterens sande Nytte. Jo ringere den Afgift er, hvorfor han søges, jo lettere bliver det at tilveiebringe den i Løbet af den rummelige Frist, som § 1 indrømmer ham, saa at det snarere sætter Bonden i Fare for at miste sit Fæste, naar Jorddrotten lader Afgifterne for en lang Tid paa løbe, inden han paataler sin Fordring. De foreslaaede Mulctbestemmelser for den Jorddrot, der i Fæstebrevet betinger sig Vilkaar, der findes ubillige, synes overflødige, da Øiemedet fuldkomment opnaaes ved, at slige Vilkaar erklæres ugyldige, men desuden vilde det neppe være retfærdigt, at Jorddrotten skulde straffes for Vilkaar, der ikke i og for sig indeholdt noget Ulovligt, men blot af Dommeren fandtes at overstige Fæsterens Kræfter. Dommeren vilde og blive saa meget mere betænkelig ved at erklære Vilkaaret ugyldigt, naar Straf for Jorddrotten derfra var uadskillelig, saa at en slig Bestemmelse endog vilde virke skadeligt for Fæsteren. Committeens Medlem, Proprietær Tutein, bemærkede, at ligesom det paa den ene Side var nødvendigt, hvis den Fæstebonden tilsikkrede livsvarige Brugsret skulde have nogen Betydning, at fastsætte, at Kontrakten ei letteligen eensidigen skulde kunne hæves, saaledes krævede paa den anden Side Retfærdighed, at Brud paa det Væsentlige af Kontrakten maatte berettige Eieren til at paastaae den hævet. Dette anerkjendte saavel den ældre Lovgivning som nærværende Lovudkast, ikkun at den ældre Lovgivning havde sat Fæstets Forbrydelse som umiddelbar Følge af Fæsterens Overtrædelser, men at nærværende Lovudkast kun vilde, at den skulde indtræde som en middelbar Følge, naar ei mildere Midler kunde føre til Maalet. Han maatte derfor ansee Lovudkastet som en betydelig Formildelse i Sammenligning med Loven, hvis strænge Forskrifter havde foranlediget Dom der ikkun havde stolene til en Fortolkning havt sørgelige Følger; thi ved den var Eieren sat ud af Stand til at hævde sine Rettigheder, og Sikkerhed for at nyde Frugten af sin Flid og Sparsomhed var bleven ham berøvet. Saaledes var Fæstebøndergodset blevet ligesom et forstødt Barn, i hvis Vel Jngen havde den fornødne Jnteresse. Eieren var forlidet sikkret i at nyde Frugten af sine Bestræbelser, og kunde derfor ei heller fornuftigviis ville anvende Noget paa Godsets bedre Tilstand, ligesom den livsvarige Besiddelse ei heller var tilstrækkelig til at fremkalde den nødvendige Omhu hos Fæsteren. Taleren troede, at det nærværende Lovudkast sikkrede Eieren bedre end hidindtil at nyde Frugterne af sin Flid, og at derved en større Anstrængelse fra hans Side vilde bevirkes, og da han nu tillige antog, at Lovudkastet paa den anden Side havde viist den største Agtelse for Fæsterens Rettigheder, kunde han ei andet end tilraade det. Man havde yttret, at det var ønskeligere paa en meere gjennemgribende Maade at bevirke en bedre Cultur af Fæstegodset. Men anerkjendte, at Feilen fornemmelig laae deri, at Brugsretten, og Eiendomsretten vare i forskjellige Personers Besiddelse, og at Hensigten først fuldstændigen kunde opnaaes ved at forene disse tvende Rettigheder i samme Person. Der var nu tvende Veie, af hvilke dette Maal. kunde naaes; den ene Vei var at overdrage Eieren Brugsretten, den anden at overdrage, Brugeren Eiendomsretten. Hvad dette Sidste angik, da kunde det neppe paabydes ved Lov uden den største Uretfærdighed. Hvad derimod det Første angik, da fandt han det betænkeligt for Tiden, hvor rigtigt han end i Almindelighed antog det at være. Dette System, som var bekjendt under Navn af det frie Forpagtningssystem, forudsatte, at Forpagterne vare meere selvstændige og meere intellectuelt uddannede, end han kunde antage den nærværende Fæstebondeklasse at være. Forøvrigt maatte Taleren, med Hensyn til at det var yttret, at man vanskeligen kunde slutte sig til dette Systems Følger, fordi de havde været saa saare forskjellige i de Lande, hvori det var indført, bemærke, at denne Forskjellighed aldeles ikke laae i Forpagtnings systemet, men alene deri, at Eiendomssikkerheden i de forskjellige Lande ikke var den samme. Dersom nu det deels var betænkeligt, deels uretfærdigt, at ville overføre Brugsretten paa Eieren eller Eiendomsretten paa Brugeren, saa kunde endnu det Spørgsmaal opkastes, om man ei for en Deel kunde følge den ene Vei og for en Deel den anden, ved nemlig at tilstaae Eieren fri Disposition over en aliqvot Deel af Bøndergodset, mod at han gjorde en anden aliqvor Deel til Selveiendom. Taleren antog det muligt, at en saadan Jndretning hensigtsmæssigen kunde udføres, men han troede tillige, at det nærværende Lovudkast var saa langt fra at lægge Hindringer i Veien for dets Udførelse, at det meget meere vilde befordre det. Slutteligen tilføiede Taleren nogle Ord, der, som han bemærkede, angik ham selv nærmest. Man har, yttrede han, anført et af mig i sin Tid til Regjeringen indgivet Forslag, som det, der nærmest har fremkaldt nærværende Jeg troer, at det er tilstrækkelig Lovudkast. beviist, at det ei forholder sig saaledes; men naar man tillige her i Forsamlingen, om et bestemt har udtalt, saa dog har hentydet paa, at jeg havde søgt af denne Vei at fremme min Jnteresse paa Fæsternes Bekostning, da maatte dette krænke mig, og sandelig jeg har følt denne Krænkelse dybt. Som yngre Menneske tænkte jeg mig altid en Godseiers Stilling som skjøn, idet den aabnede ham Veien til at virke gavnligen, til at udbrede Lykke og Velstand blandt en saa talrig Klasse som Fæsteklassen. Da jeg senere erholdt dette Ønske opfyldt, fandt jeg flere Hindringer for denne Virksomhed, jeg fandt Fæstegodset i en ringe Forfatning, fandt Fæsterne nedtrykte ved mange skadelige Byrder. Naturligviis rettede sig min hele Tænksomhed paa at udfinde, hvorledes disse Hindringer, kunde ryddes af Veien, og Resultatet af disse Undersøgelser er hiint Forslag. Det endelige Resultat blive, som det vil, jeg skal ei fortryde mit Arbeide, da jeg dog altid vil beholde Bevistheden om at have arbeidet med en redelig Hensigt.