Københavns Adresseavis, 1761-04-03
imod deres Krigsfanger. naar saadan en Krigsfange er fordømt til Døden, s saa binder man ham til en Pæl, hvor han da strax istemmer sin Døds=Sang, og modig bereder sig til den Grusomheds Scene, som allerede er ham bekiendt, og nu skal følge. Thi man giør nu Anstaltil at sette ham paa de skarpeste Prøver, ved alle de Qvaler, som Ondskaben er i Stand til at udfinde; hvorved man giør Begyndelse med det yderste af Lemmerne og siden efterhaanden gaaer alt længer ind til den tykke Krop. En river ham en Regl af efter den anden; en anden tager en af hans Fingre i sin Mund, og bider og tygger Kiødet deraf med Tænderne; den tredie stikker denne aflyggede Finger i et givende Tobakspibe=Hoved. Derpaa banker de hans Tæer og Fingre imellem to Stene, skierer Remmer af Huden rundt omkring Ledemodene, borttager hele Strimler, Kiød med, og brænder siden Saaret med et gloende Jern. Saa skierer og brænder de vexelviis. De river det saaledes sønderknusede og halvstegte Kiød i aadighed, og ligesom at de ere uden for sig selv af Raserie, besmører de sig over hele Ansigtet med det Blod, som løber deraf. De afpillede og blottede Nerver og Sener svøber de om et Jern, og river og slider dem, da andre imidlertid ere i færd med, at rekke og udstrekke Lemmerne paa alle de Maader, som kan forøge Pinen. Dette varer undertiden i fem til sex Timer efter hinanden. Derpaa løser de almindelig den ulyksalige Fange, baade for at hvile sig selv og optænke nye Pinseler, som og for at lade Fangen samle nogle Kræfter igien, der ofte, udmattet ved disse uhørlige Piin seler, falder i saa dyb en Søvn, at de maae betiene sig af Jld, for at vekke ham op igien, og fornye hans Lidelser. Man binder ham derpaa nok engang til Pælen, og nu stikker de ham overalt med smaa spidse Pinde i Kiødet, hvilke Pinde er af et Slags Træ, som fatter hastig Jld, men brænder langsomt. Saaledes stikker de ham og med spidse Røer paa alle Steder af Livet, river Tænderne udaf Munden paa ham med Tænger, og kradser Øynene ud af hans Hoved. Efterat de altsaa har brændt Kiødet af ham indtil Knoglerne; efterat de saaledes har revet og kradset hans hans Krop, at hele Legemet er i et Saar; efterat de saaledes har fordervet hans Ansigt, at det ikke meere har nogen menneskelig Skikkelse; efterat de har trakt Huden af Hovedet, og øst kogende Vand eller lagt gloende Kul paa den blotte Hierneskal, saa løser de denne ulyksalige Fange løs igien, som er berøvet sit Syn, og tumler hist og her omkring af Smerte og Svaghed, og i denne Tilstand fra alle Sider bliver martret med Stene og Stokke, saa han snart staaer paa Fødderne, og snart falder om paa Jorden i de Jldhobe, som de allevegne har antendt, indtil endelig en af deres Øverster ender hans Liv med en Kølle eller Dolk, enten af Medlidenhed, eller fordi han er kied af denne Grusomhed. De kaster derpaa det døde Legeme i en Kiedel, og paa denne barbariske Gierning følger siden en Fest, som er ikke mindre barbarisk. Fruentimmerne, der har afført sig al Menneskelighed og al Medlidenhed, og ere verre end Furier, spiller ogsaa deres Rulle, og overgaaer Mandfolkene i denne gruelige Scene. De fornemste Personer sidder omkring Pælen, røger deres Pibe Tobak, og uden Rørelse seer dette Spectakel an. Men det, som en allerforunderligst, er dette, at den Lidende selv, i de korte Pusterum, som man forunder ham imellem hans Piinseler, røger ogsaa Tobak, synes at være følesløi sin Lidelse, og snakker med sine Bøddeler om ligegyldige Ting. Det synes, at de i den hele Tid som denne Execution varer, strider og kæmpes med hinanden, hvo der kan overgaae hverandre, Fangen i Mod og Standhaftighed, og de andre i de grusomste Martrers Opfindelse. Fangen klager sig ikke det ringeste og giver ikke et Suk af sig; han er sig selv mægtig midt i sin Qvale; han fortæller sine Bedrifter, og giver sine Bøddeler Underretning om de Grusomheder. som han forhen har udøvet imod deres Medborgere, samt truer dem med den Hevn, som der vil følge paa hans Død. Og omendskiønt hans Bebreydelser giør dem ikkun mere rasende, saa bliver han dog ved dermed; ja laster ydermere deres Vankundighed i den Kunst at martre et Menneske, siger dem selv hvoriedes de skal kunde pine ham sterkere, og paa hvilke Deele af Legemet de kan giøre hans Lidelse større. De Fruentimmer, som bliver gjorte til Krigsfanger, ere ved saadan Leylighed ligesaa modige og det er saa selsomt, at finde en anden Opførsel hos en Jndianer eller Jndianerinde, som det skulde være rart og usædvanligt, at en Europæer kunde udstaae saa meget, som en Jndianer. (Tagen af Adresse=Contoirets Efterretniger i Lybeck for Januar. Maaned 1761.) Søren Aagaard Paludan, Forhen Præst paa St. Croix i America Fryder Eder i Vort Dannemark, Fryder Eder Folk i Norge ved Vor Milde Konge- og Monarch. Fryder Eder J af Konge=Blod! Fryder Eder Rigets=Store=Mænd, af Høyhed, Ære, ædelt Moed! Fryder Eder alle Mand! J af Høy og Nedrig Stand, Dagen alle glæder, som en Fryd og Hæder, J et hvert Vor Konges Land: Landets Sønner, Store, Smaa, lader Tak til Himlen gaae. For Vor Konges Alder, Gud enhver paakalder At Han længe leve maa. Vivat Nordens Femte Frederich. Han saa visselig Sit Scepter fører, som Han elsker Ret og Skik; Danske, Norske, ønske hver en Siel Kongen Lykke! Derpaa grunder sig jo heele Landets Vel; Tvilling Rigets Sande Gavn, lyser frem af Kongens Navn: Fredeeriig at være, er jo Kongens Ære, Lyst og Liv i hver Mands Favn; Vores Store Scepter=Mand, heele Verden prise kand, Han Sig Selv fortærer, ved den Sorg Han bærer For Sit Rige og Sit Land. Høyst lyksalig er det Rige, som Af sin Eenvolds=Arve=Konge kand beskiærmes ved sin Eiendom; Danmark sig deraf jo rose kand, Kongen for Lyksalighed og Styrke takkes af det heele Land; O! en stor Lyksalighed, hvoraf vi i Norden veed; Store Konge=Dyder, alt hvad Kongen byder, Viisdom har til Øyemeed; Fromhed, Mildhed, Majestæt, er det levende Portrait Til slig Mester=Stykke, Himlen, Ønsker, Lykke, Med Naturen gjorde eet. Store Konge! som den Største er, Jkke Stor af Kriger, og af Blods=Udgydelse paa Mennisker; Stor af Freden at bevare, og, Om det gjælder, at forsvare Dig og Dine Lande ved et Tog; Stor af Love og Forstand; Stor af Omhue for Dit Land; Stor af Ret og Naade, til bestandig Baade, For hver Arve=Underdan; Ja hvor Stor og Fyrstelig, seer man under Kaarset, Dig Stor af det Du strider, og taalmodig lider, Som al Verden veed med mig. Store Konge under Herrens Haand! Derfor Himlen, ved sit Forsyn, har bevaret Dig med Liv og Aand; Gid igien vi snart maa see den Dag, At vor Glæde=Soel fremtræder af Sit Kammer til Enhvers Behag, Ved Din Ud= og Indgang saa, gid vi længe Lykke faa At lyksalig Norden, og hver Siæl paa Jorden. Seer sin Lyst og Fryd derpaa; Bliv af Navn saa saare Stor, som Din Gang i Ærens Spor! At selv Avind ryster, naar en Dansk sig bryster, Udaf det Du kiendes for. Hvo vil ey af Hiertet ønske Dig Liv og Lykke, Himlens Venskab til at giøre Dig berømmelig? Hvo vil ikke gjerne følge med, At opofre Ære, Gods og Liv, og alt hvad bringes kand afsted? Himlen er Dit faste Slot, ingen vil Dig uden Gott, Frygt derfore ikke, naar du og skal drikke Martis Skaale uden Spott; Kirken beder for Dit Liv, Landet strider uden Kiv, Alle, alle raabe: til den sidste Draabe, Hver Mand sig vil holde Stiv. Pouckers og Trompeters blandet Lyd Med Canonerne, i Dag, at høre, skal opmuntre os til Fryd! Glædskabs Flag, og Frue=Klokke=Slag. Minder os om Himlens Godhed i vor Fryde=Sang paa denne Dag; Tre=Gang Tie og Agte Aar, Femte Frederich opnaaer, Gid den Tid tilbage, af vor Konges=Dage Liige længe Fortgang faaer! Begge Kiøn fra Purpur af, til den korted Kier og Stav, Jnden Tidens Fylde, ønsker ey at hylde Anden Slægt i Konge=Lav. Begge Tvilling=Rigets Dronninger, Tvillingelige af Fornuft og Dyd, og det som Dyders Croneer, Himlen elske og velsigne Dem, Hun, som er saa Stor en Konge=Dronning, Hun som og har bragt Ham frem!