Den Vest-Sjællandske Avis, 1830-03-23
Det er mærkværdigt at i hine Dage var Familien Bourbon, som først under Henrik 4de besteeg Franterigs Throne, protestantisk, og det maae være en nye Bevæggrund for den nærværende Regiering i Frankerige til i dette Land at beskytte Protestanterne, naar den erindrer sig, at dens Forfædre have bekiendet sig til disses Religion. Prinserne af dette Huus. Anton af Bourbon Kongen af Navarra, og hans Broder Ludvig, Prins af Conde, vare misfornøiede med at det Guisiske Huus havde Regieringen i Hænderne, og satte sig i Spidsen for Protestanterne; disse lagde den Plan at overfalde og tage begge Guiserne til Fange, at bemægtige sig Kongens Person og at forandre Regieringsformen; men den blev forraadet; de giorde et Angreb paa Lyon, som mislykkedes. Man sammenkaldte en Rigsdag til Orleans, gar Kongen af Navarra og Prinsen af Conde Løfte om, at de kunde møde der med fuldkommen Sikkerhed; men man brød sit Ord, tog Prinsen til Fange; dømte ham fra Livet, og allene Kongens pludselige Død frelste hans Liv. De Grusomheder, som bleve paa den Tid udevede mod Protestanterne maae oprøre al menneskelig Følelse; man skar Tungen af dem, man brændte dem levende o. s. v. Gives der derfor nogen, som har Grund til at forsvare Tolerancen (eller at det maae være ethvert Menneske tilladt udforstyrret at følge sin egen religiøse Overbeviisning) saa maae det være Protestanterne, naar de betænke hvorledes de ere blevne forfulgte af Katholikerne. Naar man studerer Frankerigs Historie i denne Periode, saa bemærker man overalt hvorledes, det største Bigotterie var ledsaget af den største Lastværdighed. Menneskene have til alle Tider været tilbøielige til at sætte Religionens Væsen i en vis Religions Bekiendelse og visse heftige Følelser; men ikke i at giøre hvad der i alle Henseender er det Ædelste og Bedste, og det synes som at den JesuHovedformanning, ikke enhver som siger Herre! Herre, skal komme ind i det himmelske Rige; men den som giør min Faders Villie som er i Himlen; har altid fundet mindst Indgang hos hans Tilbedere. Carl den 9de, Franz den 2dens Broder, regierede fra 1560 til 1574. Hans RegieringsTid er een af de vildeste og blodigste i den hele Franske Historie, siden ham har Frankerig ingen Konge havt af dette Navn førend den nu regierende Konge Carl den 10de. J Hiins Tidsalder oversvømmede Hof=Partierne og de religiøse Secter Frankerige med Blod; i vore Dage har man ingen Grund til at troe, at den store Forbittrelse imellem det gamle og nye Regieringssystems Tilhængere, de Ultras og de Liberale ville gaae over til voldsomme Handlinger. At dog de Franske som leve i Carl den 10des Dage ville slaae op i Frankerigs Aarbøger og efterlæse om hvad der passerede i Carl den 9des, og deraf lære at tæmme deres Passioner og vogte sig. - Og saa heri er Cari den 10de meget forskiellig fra Carl d. 9de, at han kom som en Olding paa Thronen; men denne var kun 11 Aar da han blev Konge og døde da han var 24. - Ak han havde levet alt for længe! Da Carl var saa ung da han blev Konge, saa maatte han staae under et Formynderskab. Hans Moder Catharina af Medicis førte det og fik derved Leilighed til at lægge sin hele afskyelige Characteer for Dagen. Til hendes øvrige Brøde kan man tilføie den væsentlige, at hun havde forsømt sin Søns Opdragelse; han besad af Naturen en grusom Tharacteer, og da ingen oplyst religiøs Dannelse giorde den Modvægt, saa udartede denen Tilbøielighed til Grusomhed til et ordentligt Princip, som han vedkiendte sig og fik Leilighed, til at udøve. Ved dette fordærvede Hof, i denne lidenskabelige og lastværdige Tidsalder levede en retskaffen Mand, som overalt søgte at modsætte moralske Grundsætninger mod det herskende Onde Kanisleren LHopital. Det var ham der sagde paa Rigsdagen i Orleans hvor Protestanterne og Katholikerne udskieldt hinanden: at man skulde afholde sig fra de forhadte Benævnelser Papister og Hugenotter og kun i sin Omtale om hinanden beholde den ædle Benævnelse Christne. Af hvi har ikke en LHopital opløftet sin Stemme i ethvert Christeligt Land, og igiennem alle Tidsaldere? Catharine, som var iversyg over Guisernes Magt havde nærmet sig til Familien Bourbon, og Konge Anton af Navarra blev udvalgt til Rigets Generallieutenant. For at skaffe sig et Partie sammenkaldte hun en Rigsdag i Orleans af alle 3 Stænder, en Statsgield paa 42 Millioner, en betydelig Pengesum i hine Dage, giorde den saa meget mere nødvendig, men Rigsdagen udrettede intet af Betydenhed, da den ene Stand udgiød sit Had imod den anden og det ene Religionspartie imod det andet; allene den fangne Prins af Conde blev frigiven. Catharina, som frygtede Guisernes Magt, forskaffede Hugenotterne frie Religionsøvelse. Men det kom snart til Voldsomheder imellem begge Partier og i denne korte Regieringstid udbrød treGange Krig og blev tre Gange sluttet Fred imellem Katholikerne og Protestanterne; de grusomste og afskyeligste Handlinger bleve begaaede. Hertug Franz af Guise blev myrdet af en Hugenottisk Adelsmand Poltrot, Prins Ludvig af Conde havde samme Skibne, store Batailler bleve holdte inde i Landet; Hugenotterne bleve ofte slagne, men de erholdt udenlandsk Understøttelse, og Admiral Coligni, en Mand af stor Tapperhed, som stod i Spidsen for deres Krigshære, holdt bestandigt deres Sag opret. Hoffet og det Guisiske Partie blev ved den tredie Religionsfred den 15de August 1570 nødt til at tilstaae Protestanterne fuldkommen Religionsfrihed og Adgang til alle Embeder; man anstillede sig som at en fuldkommen Udsyning skulde finde Sted, og den unge Henrik (siden Henrik den 4de) Konge af Navarra efter sin afdøde Fader Kong Anton, skulde endog ægte Margaretha, Carl den 9des Søster. Saasnart Hertugen af Guise var dræbt og Catharina ikke længere frygtede for dette Huuses Herskesyge, saa overlod hun sig til sit gamle Had mod Protestanterne, og gik over til det katholske Partie. Hvorledes hun fik dette mættet, skulle vi næste Gang erfare; det er en af de største Sørgescener Historien omtaler.