Viborger Samler, 1775-05-08
Herr Tiprocent har vigtigere Tidsfordriv han udregner nøie alt det, hvorved Pengekoursen stiger og falder, og hvorved hans Munterhed og Fornøielse ligeledes stiger og falder. Blive Studene usolgte, beholder Proprietæren sit Korn liggende, skal der store Summer ud af Landet for een eller anden Aarsag, strax glædes hans Hierte; han udregner da, hvad Trang der vil blive i næste Snapsting, han løber og skriver Breve for at opsnappe saa mange smaa og store Capitaler, som hans og det heele ærværdige Rentenerer=Komplot, hans Broderskab, med deres Credit kan skrabe sammen, for at knibe Laanerne, og drive Renterne saa høit som mueligt. Hans Symbolum er Rente og Provision, og hans Grundregel er dobbelt Pant og Caution. Du undres. undres vel, Læser, hvorledes han kan giøre det; hvad hans Samvittighed siger dertil; haver han nogen, da faaer den nok Lov at tie, og de mange smaae Mindelser, de Angester han ofte maae udstaae for at faae de uretfærdig udsatte Penge ind, burde erindre ham om Sortheden af hans Gierninger. Men han har saa længe været en Hykler, at han, som de store Lognere, troer sine egne Ord, og anseer sig som en nyttig Mand, som den der tiener den Trængende, og er en Tilflugt, indtil den sidste Time skal forestille ham alle hans Gierninger med ægte Farver, og at hans sødeste Tidsfordriv er andet end han lærer. Herr Slentren er en anden Sort Krebs; han bryder sig ei om at blive riig, men ønsker alene, at hans Arv maae holde ham ud, og at det maae skee uden hans Hovedbrud, thi hans kiereste Tidsfordriver at drive Tiden bort med unyttige Ting; haver han en Bog i Haanden, da er man vis paa, det er en Komoedie eller en lystig Roman, som ei forlanger Eftertanke, og for Resten, naar man undtager den Tiid han sover og spiser udi, da har Tærninger, Kort og Brætspil al hans Agtsomhed, og dog beklager han, at der endog til disses Behandling hører saamegen Eftertanke. Man kunde vel snart faae Lyst til at spørge, i hvad Hensigt Skaberen ernærer saadanne og sætter dem i Verden; og naar de ikke er som Steen og Gruus, man opfylder ledige Steder der med, eller som Blyelodder, der skal erstatte det manglende i en Vægt, saa er det vanskeligt at indsee Herr Slentrens Nytte i Verden. Herr Smøger er vel til større Nytte, thi han har dog nogle alvorlige Forretninger, men hans Tidsfordriv er dog intet værd. Han elsker Tobakspiben, som forslaaer ham mangen ledig Time, og for ei at tilstaae, at det er dog et uanstændigt Arbeide for et fornuftigt Menneske, at drive sin Tiid hen med Røg, saa prædiker han meget om de herlige Tanker, han faaer af, eller som han siger, ved Tobakspiben, og om Tobakkens medicinske Nytte. Men hvo skulde tænkt for To hundrede Aar siden, at den meer oplyste Verden skulde søge Tanker i en Klump Leer, som havde en vis Dannelse, og i en giftig Plante, der foraarsager Brækning, indtil man bliver vant til den. Baade Tanker og Lægedom er altsaa nok lutter Røg eller i det ringeste Vane, men Tidsfordriven, er det eneste, der bliver tilbage. Lad os forestille os en Kreds vilde Jndianer, som vi almindelig foragte og kalde dumme; De sidde med Beenene over Kors den heele Dag, og smøge Tobak, deels fordi de gider intet andet gjort, deels fordi de har ei andet ved Haanden at stille Hungeren med. Disse ere vore Læremestere, hvor vi først fandt den ædle Tobak, og lærte at indsee dens almindelige Nytte. Værdige Lærremestere for saa værdig en Tidsfordriv, der fordærver vort Helbred, og opfylder vore Klæder og Stuer med Stank. Stank. Moralisten finder her meget at laste, at det er forunderligt, at et fornuftigt Menneske kan finde Fornøielse i at drage en Røg ind i Munden, for strax at udpuste den, samt at udstaae meget, inden man bliver vant til dette Arbeide, men ligemeget, det kildrer dog Halsen og Ganen paa den Vante, ligesom Snuseren kildrer sin Næse med det Snaus, han putter i den, for siden med Møie at snyde det ud igjen og putte det igien i Lommen. Hvor er det ikke beklageligt, at vi veed intet Middel, til ligeledes at kildre vores Øine, Ørne, og det heele Legeme; det var ligemeget, om det var os til Skade, naar vi kuns kunde føre det i Lommen, og altid have det ved Haanden.