Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1807-05-30
Skrivelse fra en Døvstum Hr. Udgiver, Fra min Fødsel af har jeg været saa sium som en Fisk, og saa døv som en Stok. Hore Gang jeg saae andre Mennesker glæde sig tænkde jeg ved mig selv, hvor du dog er ulykkelig! Du kan ikke glæde dig over al det Gode, der skeer paa denne herlige, store og vide Jord. Kun med svage Gebærder kan du takke dine Velgjørere. Hele Naturen er saa godt som død for dig, alle de mangfoldige Skabninger, som løde, hoppe, svømme og flyve omkring dig, er i dine Øine intet uden bevægelige Machiner. Hvor denne Verden dog maatte være skjøn for dig tænkde jeg, dersom du var som andre Menneskeer; dersom du kunde sige dem, hvor meget du elsker dem og hvor inderlig du ønsker at udtrykke dem din Erkjendtlighed med andet end blotte Tegn og Geværder. Den Gang troede jeg, at alle Folk levede sammen i evig Fred og Samdrægtighed, jeg vidste ikke hvad det var af sukke, klage eller samre sig; jeg kom ingen for nær, og ingen kom mig for nær. Men da jeg havde fyldt mit toldte Aar, kom jeg til en Mand, som af bare Godhed for mig havde paataget sig at lære mig alle Slags Ting. Det kostede mig forfærdelig Umage at begribe hvad han egentlig forstod ved at lære; men lidt efter lidt kom jeg dog efter det. Efter mange Maaneders Forløb, og efter at jeg havde piint mit Hoved ganske forskrækkelig, lærte jeg da ogsaa mange Ting. Jeg kan betegne Dem med Fingrene, at der høit, meget høit oppe i Luften, langt over Skyerne, boer en Skaber, som har skabt Dem og mig og Alting. Han er god, viis og retfærdig, og har været til fra Evighed af, og vil være til fra Evighed til Evighed Det sidste Ord har jeg rigtig nok aldrig kunnet fatte; men min Lærer siger, at det kan være ligemeget, og at der gives mange, som baade kunne tale og høre, og alligevel ikke kunne satte det. Jeg kan betyde eller beskrive Dem, at der indvendig i Menneskets Hoved sidder en Ting, som hedder Siel, og som selv de, der ikke ere døvstumme, hverken kunne høre eller see. Denne Siel har vel Liv, men døer aldrig, og naar vi døe, saa gaaer den høit i Luften eller Himmelen. Jeg kan ganske tydelig betegne Dem, hvad Musik egentlig er for noget; thi min Lærer har over hundrede Gange sagt mig, at det var noget, man hverken kan føle eller smage, uden i Øret; men det eneste, jeg ikke har kunnet gjøre mig nogen ret tydelig Forestilling om, er det, Folk kalde at høre. Jeg kan forklare Dem, hvorledes Fuglen flyver, Fisken svømmer, og at Menneskene ikke gaae paa Fire, som Faar og Køer, men paa to Been, som Storken, endskjønt jeg dog ikke veed med fuldkommen Vished, om alle Folk gaae paa to Been; for det Ord alle har jeg nu aldrig kunnet faae i mit Hoved, uagtet min Lærer, ofte nok har søgt at gjøre mig det begribeligt. Men ellers har jeg lært mange morsomme og nyttige Ting, jeg kan spille Klink, Skorsteen, og Trekort, og har allerede baade vundet og tabt mangen blank Rigsort i disse Spil. Men hvor meget jeg end, ved at pine min stakkels Hjerne, har lært, finder jeg dog nu, at det just ikke kan være saa synderlig rart, at kunne høre og snakke. Jeg har tilforn gjort mig ganske andre Tanker om Verden og Menneskene end nu, og jo mere jeg lærer, des slettere bliver jeg tilmode. Naar jeg skal sige Dem min oprigtige Mening, saa havde jeg næsten hellere ønsket, at man havde ladet mig blive saa dum og uvidende, som Naturen frembragte mig. Forhen troede jeg, at der gaves intet andet Ondt i Verden end Hunger og Tørst og Hug og Slag, og at alle Mennesker meente det saa inderlig vel med hinanden. Men nu seer jeg, at det er ganske anderledes fat. Man har lært mig, at Folk, som aldrig have seet, kjendt eller fornærmet hinanden, drives sammen i store, store Flokke, og dræbe hinanden, fordi de enten tvinges dertil eller betales derfor Man har lært mig, at de ikke, som Tigere, Løver og Slagterhunde, behøve at tage fat i hinanden, for at dræbe og sønderslide hverandre; men at de kunne staae meget langt fra hverandre, og, uden at berøre hinanden med en Finger, slaae hele Rader af Mennesker ihiel. Jeg har, uden at rose mig selv, intet slet Nemme; men dette har jeg aldrig kunnet begribe, endskjønt jeg dog allerede kan hele de ti Bud og Engangeet paa mine Fingre. Min Lærre mester har rigtig nok sagt mig, at det skeer med et Gevær og med Kugler og Krudt; men jeg har aldrig kunne forklare mig rigtig, hvorledes det egentlig gaaer til, eller hvorfor Menneskene egentlig dræbe hverandre paa en saa skammelig lumsk Maade. Engang sagde han, at det skeer, naar to hele Nationer blive vrede paa hinanden; men det er jo ikke mueligt hvorledes kunne to hele Nationer, der bestaae af saa mange Mennesker, som ikke kjende hinanden, blive saa vrede paa hinanden; siden sagde han, at det skede, naar de allerhøieste Menneskeer i et Land, som ere paa Jorden, hvad Gud er i Himmelen, blive vrede paa hinanden; men det har jeg heller ikke kunne overtale mig til at troe; thi om de virkelig kunde blive vrede, saa vilde de selv afgjøre deres Trætte, og ikke lade deres stakkels Undersaatter dræbe hinanden, for at faae deres Strid slettet. Det er, min Tro, en smuk Maade at afgjøre en Strid paa, Paa den Maneer maatte jo den, hvis Folk kunde dræbe de fleste Mennesker, altid beholde Ret. Men det maa hænge ganske anderledes sammen, og jeg tilskriver det kun min Enfoldighed, at jeg ikke kan indsee det Billige og Retfærdige deri. Men hvad der ærgrer mig meest at have faaet Kundskab om, er noget, som kaldes Penge. Min Lærer siger, at det er en Ting, for hvilken man næsten kan faae Alt, hvad man kun ønsker sig, og det er dog virkelig ikke billigt. Man har ogsaa lært mig, at der indvendig i Menneskets Hoved sidder noget, som paa den sorte Tavle i Skolen kaldes Fornuft; det skal være noget ganske forfærdelig Rart, endskjønt det hverken kan staae eller gaae, ligge eller sidde; det skal omtrent være af samme Slags som Sjelen; men pagtet Folk synes at gjøre meget af den Ting med Munden, saa er den dog ikke i synderlig stor Værdie. Men De maa ikke troe, at alle Mennesker have lige meget deraf. Jo mæn. Nei, den, som har mange Penge, har ogsaa en forfærdelig Mængde Fornuft, og den, som ingen Penge har, har heller ingen Fornuft. Saavidt jeg kan forstaae, maa disse to Ting hænge meget nøie sammen. Jeg troer næsten, at de ere af eens Materie. For Penge, maa De vide, kan man faae Alting, følgelig ogsaa Fornuft; men for Fornuft kan man ingenlunde faae Penge. Førend jeg kom til min Lærer troede jeg, at der i Himlen ikke var andet end Luft; men nu har man lært mig, at der i Himmelen boer Engle og findes en stor Hauge, som kaldes Paradis, hvor vore Siele komme hen naar de gaae op i Luften. Og saa har min Moder nu lært mig at kjende noget, som kaldes Helvede, hvor alle de, der ikke troe hvad jeg troer, komme hen efter dette Liv, og brændes og pines der for bestandig. Men det synes mig nu heller intet om. Herre Gud, hvad kunne de Stakler gjøre for, at de ikke have lært at troe hvad jeg har lært? Jeg har nu ogsaa erfaret, at Folk hade og forfølge og misunde hverandre, og bestandigen lure paa at gjøre hverandre Fortræd, og det er sandelig meget ilde. Jeg selv hader nu Adskillige, som jeg ikke hadede tilforn, da man endnu ikke havde gjort mig saa klog og oplyst. Forleden Dag gav jeg vor Naboes Søn et saadant Puf, at han styrtede omkuld, blot fordi det forekom mig, at han vilde gjøre Nar af mig. Forhen ansaae jeg alle Mennesker for mine Venner, troede, at ingen vilde gjøre Nar af mig, og læste aldrig andet end Godt i alle Folks Ansigter. Men nu synes jeg at finde noget ganske andet deri. Det mindste ufordeelagtige Træk opvækker Mistanke hos mig. Fra hvilken Side jeg end betragter Sagen, finder jeg dog, at man maaskee havde handlet langt rigtigere, om man havde ladet mig fremture i min Enfoldighed. Rigtig nok har jeg nu lært mangfoldige Ting, som jeg tilforn ikke kjendte det mindste til; men hvad jeg har vundet paa den ene Side, det har jeg tabt paa den anden. Min forrige Agtelse for Menneskene er tildeels forsvundet; man har opvakt Tanker hos mig, som forurolige mig, fordi de ere mørke og forvirrede. Hvorfor drog man mig ud af den lykkelige Vankundighed, hvori jeg tilforn befandt mig, Den Nytte, jeg kan forskaffe Menneskene med mine Hænder, er jo alt for ufuldkommen og ubetydelig. Er jeg da værre end de Paafugle, Svaner og andre umælende Skabninger, som man føder, uden at kræve nogen egentlig Gavn af dem, Hvorfor vakte man Begreber hos mig, som Naturen negtede mig Ævne til at fatte, som kostede mig saa meget Hovedbrud at lære og berøvede mig min Rolighed, da jeg havde lært dem 2 Den døvstumme Jørgen.