Corsaren, 1840-12-18
Brev fra Danmark til Udlandet Aar 2040. J ældgamle Skrifter, hvis underlige, daarlige Tryk vidner og Bogtrykkerkunstens mærkelig slette Tilstand for All Aar siden, finder man hyppig antydet, at de Danske paa den Tid vare et betænksomt, sindigt og phlegmatisk Folk, og navnlig har jeg i et Blad, der hed "Corsaren" og som det synes udmærkede sig ved en mageløs Ondskab, seet yttret, at Folket var et roligt og adstadigt Folk, uden stærke Lidenskaber og uden voldsom Forandringslyst. Man skulde ikke troe det muligt, at en saadan total Forandring kunde indtræde med et Folks Characteer, hvis man ikke af authentiske Kilder, vidste at de nuværende Parisere, som hele Dagen læse Sjælemesser eller hænge med Hovedet, for 200 Aar siden havde været et letsindigt, letbevægeligt og livsglad Folk. Jmidlertid, Forvandlingen er gaaet for sig, og jeg troer, at den er saa fuldstændig, at, hvis vore Tipoldefædre reiste sig af deres Grave og saae sig om, vilde de raabe Ak og Vee og rive Haarene af sig af Fortvivlelse, idet de vilde paastaae, at deres forbryderske Efterkommere havde opgravet deres Been og ført dem til Frankrig for at jordes. Jeg vil med det Første skrive et Værk over vor nuværende Folkecharacteer og lade det indhugge i Erts og nedgrave i Jorden, for at det kan existere om et Par Aarhundreder og forbause vore Efterkommere, der naturligviis ligesaa meget ville udmærke sig fremfor os, som vi udmærke os fremfor vore Forfædre. Dette Værk vil jeg skrive paa Dansk, uagtet jeg risikerer mit Liv derved; thi, som De veed, tør man under Dødsstraf ikke tale og skrive Andet her end Slesvig-Holsteensk, der er en Sammensætning af Fransk og Engelsk. J gamle Dage synes Slesvig-Holstenerne at have talt Tydsk; men ved at eftersee gamle Kroniker finder jeg, at de aflagde dette Sprog, da Tydskerne uddøde, og franske og engelske Colonister bosatte sig langs med Elben og ned til Rhinen. Disse Tydskere maae have været et morsomt Folk, det kan man see paa den Rest, som existerer af dem i Hannover. De vare saa stille og taalmodige, at, naar man flaaede dem fra neden af op, saa skreg de først Av, naar det kom til Ørene. Den Taalmodighed er nu reent uddød, ligesom de andre patriarchalske Dyder. J Sind og Skind vare vore Forfædre nøie beslægtede med disse Tydskere, skjøndt opgravne Lig bære Spor af, at der maa have været en særskilt Nace imellem dem. J Almindelighed havde nemlig hele Nationen smaae opstaaende Næser; men hist og her finder man Lig, der aabenbart maae have havt særdeles lange og nedhængende Næser. Men, hvad der er det mærkeligste: disse Næser findes kun i Gravminder, hvis Indskrift har Aarstallet 1840. Vore Lærde have ført hæftige Stridigheder om dette Særsyn. Den dybsindige Scharling giver i sit Værk: De nasonibus, følgende Forklaring: "I hiint i Aar indtraf en Sygdom, der viste sig i Næsernes Forlængelse;" men denne Forklaring synes mig ikke rimelig, hvorimod jeg holder mig til min ovenanforte Conjectur. Hvad man i denne Henseende meget maa beklage, er, at de fleste Oplysninger, som kunde opklare denne Synderlighed, ere gaaede til Grunde under den strenge Censur, som herstede her i Aarene 1982-90, og som gik forud for Constitutionens Jndførelse. Man forbød nemlig dengang ikke alene alle Skrifter, som indeholdt blot det ringeste Anstødelige; men man indsamlede og brændte ogsaa saa mange ældre Oppositionsskrifter som muligt, fordi man havde opdaget, at Folket i Mangel af Andet vederkvægede sig ved Oppositionsskrifter fra en ældre Periode. Censuren var forresten dengang noget besynderlig; thi, da man havde gjort den Erfaring, at man aldrig vilde være istand til at passe godt nok paa smaae periodiske Skrifter, hvori Opposition og Hentydninger ligesom smuttede gjennem Fingrene paa Censor, saa besluttede man at forhindre dette ved kun at tillade Trykningen af store tykke Bøger. Den Forfatter, der vilde udgive en saadan Bog, anmeldte det 1/2 Aar i Forveien for Cancelliet, der da beskikkede en Mand til at undersøge ei alene hans Skrift, men ogsaa ham selv. Fandtes det da, at han f. Ex. havde rost Regjeringen uden at mene det, blev han straffet analogt med den, der lastede Regjeringen; men Bogen selv fik Tilladelse at udkomme. Dette tillod man, fordi ellers slet ingen Bøger vilde være komne ud. Jeg har mange Bøger fra den Tid af i mit Bibliothek tilligemed adstillige Optegnelser om deres Forfatteres Skjæbne. En af sidstnævnte er saaledes bleven hensat i Tugthuset, fordi han uden at mene det havde sagt, at Landets Finantser vare i en blomstrende Tilstand formedelst Regjeringens Sparsommelighed. En Anden blev sat paa Vand og Brød i 50 Dage, fordi han havde rost den muntre Tone ved et Hofbal, men meent, at Hofballet kostede for mange Penge, medens Folket tyngedes af Skatter. En Tredie, en Professor i Philosophien, havde i lang Tid narret Regjeringen ved med den største Jvrighed at rose den absolute Kongemagt og Censuren (han erklærede blandt Andet, at han og hver anden brav Mand helst vilde skrive under Censur); men tilsidst opdagede den af Regjeringen bestikkede Mand, at det var Jroni Altsammen, og saa blev den gode Hr. Professor stillet i Gabestokken, hvor han gabede sig ihiel. De derimod, som virkelig meente deres Lovtaler, kom til Ære; ja, jeg finder fortalt, at een af disse, som havde vundet Præmien for det Priisspørgsmaal: "Hvorledes har en god Undersaat det i Himmerig?" fik Kongens Datter tilægte og derefter blev Amtmand over Island. Her gjorde hans Efterkommere, der udmærkede sig ved deres Voldsomhed, sig uafhængige og oprettede det nuværende Keiserdømme Island, med hvilket vi som bekjendt for 30 Aar siden sluttede Fred efter en yderst udmattende Krig. Thi Jslænderne gjorde Landgang i Middelhavet og borttoge der alle vore Colonier, som vi efter den store Pest havde besat med de overflødige Hofjunkere. Ligeledes tilføiede Jslænderne os det store Tab, at de anfaldt og plyndrede Magazinet for Ridderkors og bortslæbte 800,000 af disse. Da det nemlig var blevet opdaget, at, naar hver Mand i Landet skulde bære alle de Ordener, han havde, maatte han stadig være ledsaget af og støtte sig paa to Tjenere (der ligeledes hver maatte have to Tjenere at støtte sig paa), saa bestemtes, for ikke aldeles at ødelægge Agerdyrkning og Skibsfart, at Enhver skulde nedlægge sine Ordener i hiint Magazin, imod at faae en Qvittering, som han i deres Sted bar paa Brystet. For nu at erstatte Tabet af disse Kors gav hele Landet Bidrag, som bleve kaldte, frivillige Offere til Fædrelandets Held og Ære, og ved hvis Hjælp snart Magazinet fyldtes paa ny. - Da Constitutionen senere indfortes, befalede Folket, at alle disse Kors skulde smeltes og støbes til en Billedstøtte, forestillende Friheden. Denne Billedstøtte, 40 Al. høi, opstilledes paa det Sted, hvor Cancelliet havde staaet. Den Constitution, som saaledes indførtes, har kun een Feil, den nemlig, at den ikke sørgede for, at det moderate Parti, hvortil jeg hører, bestandig maatte have Magten. Ved det moderate Parti forstaaer jeg naturligviis dem, som holde Middelveien mellem de exalterede Partier, altsaa Republicanerne; thi det er aabenbart, at Constitutionspartiet er taabeligt i sine Grundsætninger, der gaae ud paa, bestandigt at bevare Constitutionen, medens Ultra-Republicanerne ere ligesaa taabelige i Ønsket om, daglig at skifte Constitution. (Jeg beder Dem forresten at være meget forsigtig med dette Brev; thi fik UltraRepublicanerne, som nu desværre have Magten, det at see, vilde de vel ikke kunne drage mig til Ansvar, eftersom vi have Pressefrihed; men de vide dog lade mig slaae ihjel hemmeligt.) Ultra-Republicanerne have altsaa nu Magten, men jeg haaber at vi snart skulle blive frie for deres Uvæsen. Landet maa tilsidst blive kjed af denne evige Forandring, saa at det sender lutter republicanske Deputerede i Parlamentet og saaledes gjør et ultra-republicansk Ministerium umuligt. Hver Dag blive nu Lovene forandrede især Grundloven; der er allerede saa mange Variationer paa denne, at der ikke er Plads til dem i Archivet. "Dette", sige Ultra-Republicanerne, "er nødvendigt, for at Folket kan gaae frem med Tiden. Hvert Secund forynger og forandrer jo Tiden sig, og den lykkeligste menneskelige Forfatning vilde derfor være den, der hvert Secund antog en anden Skikkelse. Vi stakkels Dødelige kunne imidlertid ikke opnaae den Fuldkommenhed, som Naturen besidder ; vi maae lade os nøie med at skifte Constitution og Forandring hver Dag." Landet lider, som sagt, usigeligt ved denne Tilstand, hvilket alene vil kunne sees deraf, at Love og Forordninger ikke kunne være kjendte over hele Landet, før de allerede ere afskaffede; thi, uagtet Telegrapherne og Luftskibene, kan man dog ikke faae Bud herfra til Malta paa mindre end to Dage, og i den Tid have Ultra-Republicanerne baade udgivet og annulleret en Lov. Som Følge deraf hersker der i alle de fjernere Egne af Landet slet ingen Lov. Undersaatterne ville ikke adlyde en Lov, som kun existerer til imorgen, og Embedsmændene tør ikke straffe en Forseelse, som Telegraphen maaskee i næste Øieblik gjør til en Dyd. Jeg vil anføre nogle Exempler, der yderligere kunne oplyse den nuværende Tilstands Elendighed. For en Maaneds Tid siden udstedte Ministeriet den Forordning, at en Daler stedse skulde være en Daler og en Mark stedse være en Mark. To Dage efter forkyndte det derimod, at en Daler skulde være en Mark og en Mark en Skilling. Jeg kan ikke beskrive den Forbauselse, som dette opvakte, og Ministeriet blev selv bragt i Forlegenhed derved, idet mange rige Folk erklærede, at de nu vilde forlade dets Sag. Dette bevægede Ministeriet til, Dagen efter at lade emanere den Lov, at de, som eiede 100,000 Daler eller derover, skulde beholde deres Formue uformindsket, fordi det nemlig, saa hed det i Bekjendtgjørelsen derom, vilde være ulilligt, om en rig Mand saaledes pludselig og uden Grund skulde blive fattig, medens det jo kunde være en fattig Mand ligegyldigt, om han blev en Smule mere fattig eller ei. - Omtrent paa samme Tid var det, at det Bud udstedtes, at intet Barn maatte døbes, for det var tre Uger gammelt; men otte Dage derefter befaledes, at intet Barn, som var over een Dag gammelt, turde blive indlemmet i den christne Menighed. Som Følge deraf bleve alle de Børn, som fødtes over hele Landet i disse otte Dage, aldrig døbte, men ere Hedninger den Dag i Dag, og disse Hedninger frembringe en utrolig Forvirring i Statskirken, idet de sige, at de ere meget bedre Christne end de Andre, som stole paa deres Daab, medens de Jntet have at stole paa undtagen deres eenfoldige Tro og gudsfrygtige Gemyt, og at derfor deres Mening i Alt, Menigheden vedkommende, er den eneste rette. – Saadan er altsaa det ultrarepublicanske Parties Virken og Jdræt. Nei, da lover jeg vort Parti! Saasnart dette kommer til Roret, skal enhver Lov bestaae idetmindste i 14 Dage; thi i den Tid kan den være fuldkommen bekjendt i alle Rigets Dele. Sømagten, som det nuværende Ministerium saa skjændig har forsømt, skal da forøges betydeligt; idetmindste skulle alle Holmens Folk sættes i Arbeide, thi dem maae vi ikke lægge os ud med. Landmagten skal reduceres til 3 Mand; thi Reduction er Tidens Løsen. Embedsmændenes Antal skal formindskes betydeligt, hvilket er saa meget lettere, som vi have opdaget, at der istedetfor Byfogder kun behøves blaae Nathuer i Provindserne. Der er endnu en Mængde andre Besparelser, deels virkelige o: saadanne, hvorved vi selv fortjene Penge og blive rige Folk, deels tilsyneladende o: saadanne, som Folket glæder sig over, og hvorved vi erhverve os Popularitet; men dette skal jeg en anden Gang nærmere udvikle for Dem. I dette Øieblik maa jeg slutte for at ile i Parlamentet, hvor Ministeriet har foreslaaet en Lov om, at den, der ved Parlamentsvalgene faaer de færreste Stemmer, skal betragtes som valgt. Hvis denne Lov gaaer igjennem, saa kommer mit Parti aldrig til Magten (thi denne Bestemmelse ville Ultra-Republicanerne nok lade staae ved Magt mere end een Dag); derfor gjælder det nu en Kamp paa Liv og Død i Parlamentet. - Farvel saalænge. - Dog - een Ting falder mig ind endnu, og den maa jeg fortælle Dem; det er en bemærkning, som uimodstaaelig paatrænger sig mig: Jeg troer, Gud forlade mig min Synd, at vi ikke have det synderlig bedre end vore Forfædre, hvorom jeg i dette Brev har talt, og det uagtet vor velsignede Constitution, som disse ikke kjendte. Hør! Jeg vil hvidste Dem Noget i Øret, som De skal gjemme og erindre Dem vel: "Mennesket er et ondt og utaknemligt Dyr. Vorherres bedste Gaver forvandle vi til Gift og Galde, og vi kaste Skylden paa Vorherre, naar Livet forbittres os derved."