Berlingske Tidende, 1811-06-10
Stokholm, den 1ste Junii. Da der paa Wermen blev holdet Sognestere i Anledning af Forstærkningsmandskabets Tilveiebringelse, viste nogle af Øens Jndvaanere en uventet Uvillighed, der foranledigede at de hostigste Foranstaltninger maatte traffes for at overtyde de vildledte om det Utilbørlige i denne deres Fremsærd og den sikkre Straf samme kunde have til følge. Disse Forestillinger have virket og Søndagen den 26de f. M. indfandt sig en Deputation af Øens Jndvaanere hos H. K. H. Kronprindsen, til hvem Hs. Majestæt Kongen havde over raget at imodtage den. Deputationen anførtes af Kongl. Notarius Publicus Bjørling, som i en Tale til Kongen forestillede Hs. Majestæt, at det dog ikkuns ver den mindste Deel af Wermdens Beboere, der forledte ved fremmed Jndflydelse eller endnu smertende Erindringer, havde gjort sig skyldige i hiint strafværdige Optrin, forsikkrede Høistsamme om fremtidig Lydighed og Jver for at fremme Hs. Majestæts Hensigter, og bønfaldt Hs. Majestæt at dog ikke Wermdens Jndvaanere, for denne afskyelige Hændelses Skyld, maatte være udelukte fra Hs. Kongel. Naade. Hs. K. H. Kronprindsen behagede derpaa i Naade at svare følgende paa Fransk, som paa Stedet oversattes paa Svensk for Deputationen : Kongen har med Smerte erfaret de forbryderske Uordener, der ere forelaldne paa Wermøen. Hvis ikke Hs. Majestæt havde raadspurgt, den Mildhed, som udmærker ham, havde han i Øl blikket kunne sætte Eders Ør uden for Constitutionens Beskyttelse og stemplet dens Jndbyggere med den almene Stemmes Afskye. Kongen har intet lovstridigt befalet. Han har blot iværksat en Beslutning af Rigstænderne som Hs. Majestæt selv har bekræftet. Hs. Majestæt havde følgelig Ret til at vente en uvilkaarlig Lydighed. Uordenens Epoke er forbi. Lovenes Kraft maae vise sig. Kongen, som overeenstemmen de med Rigestændernes Beslutning, lovligen havde kunne udskrive 50,000 Mand til Armeens Recrutering, har alligevel ikke fordret mere end 15000 Mand, da han ansaae dette Antal for at være tilstrækkelige til Rigets Forsvar. Alligevel have J kunne miskiende Hs. Majestæts faderlige Hensigter, Havde Eders Fædre havt lige saa lidet Fædrelandskierlighed som I, saa havde Sverrigs Sønner nu været Slaver under fremmed Aag. Jen spørger Eder: Ville J forblive hvad J ere, Svenske, frie og uafhængige? Jeg bærer alle redelige Svenske i mit Hjerte. Jeg kaldtes hid af Kongens og Folkets forenede Rost. Jeg kom, fuld af Tillid, for at forsvare og beskytte Eder; men vover man at imodsætte sig de givne befalinger, da skal den lovlige Magt træffe den Ulydige, lige saa sikkert og hastig som Himmelens Lyn. I øvrigt sætter jeg mig i Eders Sted. I have endnu et smertende Minde af det forrige Landeværns Behandling. Der, som da saae sin ene Søn ynkelig omkomme, kan frygte for at overgive den anden til en lige saa frygtelig Skjebne. Men, jeg igientager det - hvis Statens Vel skulde kræve, hvilket jeg endnu ikke troer, at Eders Sønner, skulle rykke ud til dens Forsvar, da bliver jeg den som gaaer i Spidsen, for dem, og de skulle blive behandlede som min egen Søn. Lader derfor disse barnagtige Bekymringer fare, og betænker at det eneste Middel til Selvstændighedens Vedligeholdelse er at være forberedte mod ethvert fiindtligt Forsøg. Med Fornøielse har jeg erfaret den Anger J nu vise. Ved Erfaringen er det bleven mig let at lase i Menneskers Arsigter. Jeg fort at Eders Hierter erkiende deres Vildfarelse. Jeg er vis paa at det ikke var Ondskab, men fremmed Jndflydelse, som i det Øieblik forførte Eder. Jeg skal bede Kongen tilgive Eder og glemme Alt, for Eders betimelige Angers Skyld; men vider med Eders Opførsel herefter at fortiene og paaskiønne denne Naade. Jeg til ei kiende deres Navne, som deeltage i Uordenerne, men jeg skal altid beholde Mindet om de Wermodeboere, der viste sig som red lige Svenske, og lykkeligviis er deres Antal det største. For at vise Eder at jeg vil drage et Dække over det Skete, vil jeg ten af disse Dage besøge Eder paa Eders Øe tilligemed min Søn. Jeg skal komme uden Vagt, i det jeg ingen anden vil have, end den jeg altid bør finde i Eders Hierter. Derefter begav Hs. Kgl. H. Kronprindsen ledsaget af H. K. H. Hertugen af Sødermanland, og de til D. K. H. Opvartning henhø ende Personer, samt Deputationen, til H. M. Kongen, for hvem H. K. H. i en lige saa skiøn Tale tolkede Wermeboernes Følelser og nedlagde sin Forbøn.