Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1828-08-12
Jmod det Resultat, hvortil Hr. Justitsr. Haste og jeg begge ere komne, at det nemlig ikke var raadeligt at tillade Brændeviinsbrænding paa Landet i Danmark, finder Hr. D. dog, at der ikke var stort at sige, hvis vi blot havde understøttet det med mere antagelige Grunde. Det er altsaa alene Skade, at vi ikke have været udrustede med større Talenter, kraftigere Veltalenhed og et grundigere Foredrag, hvormed, thi Naadegaverne uddeles jo forskjellig, vor Vederpart saa rigelig er udstyret. Hvad Hastes fordums Plads paa Parnasset vedkommer hans nærværende lille Afhandling, indsees ikke, da han jo ikke har skrevet den for at berige vor skjønne Litteratur, men for at meddele sine Tanker om en i statsoekonomisk Henseende vigtig Gienstand, hvorover hans Embedstilling i mange Aar havde givet ham Leilighed til Eftertanke. Han havde vel Grund til at troe, at han ligesaa vel som nogen Anden kunde bedømme de Vanskeligheder, der vilde være forbundne med Afgifternes Hævelse af Brænderier paa Landet, og at det kunde være gavnligt at han derom meddeelte sine Tanker. At han derved skulde have viist, at hans Genie er rustet, eller at i hans Afhandling en affecteert Beskedenhed skulde være parret med en slau fornem Mine, er saaledes sikkert langt mindre vist, end at disse Beskyldninger af Hr. D. ere fremsatte blottede for alt Beviis og iden altfor afgjørende Tone. Hr. D. indseer ikke, hvi Hr. Haste har kaldt sine Yttringer frimodige, skjønt det synes klart, at Yttringer, hvorved man kan paadrage sig saa ublide Domme, som de af Hr. D. fremsatte, vel maa forudsætte et lille Gran af Frimodighed hos deres Forfatter. Som bekjendt og her vitterligt, er Frue Justitia ikke den eneste, en Skribent kan have at frygte. J en Stat som Danmark hører der stundom mere frit Mod til at fremsætte Yttringer, hvorved man udsætter sig for at udskjeldes for en Forfægter af Næringstvang, Korporationsaand, Monopolsystemer og Privilegievæsen, end saadanne, hvorved man synes at tale Frihedens Sag. Naar Yttringer ere af den Natur, at de modsætte sig Meninger, som ere komne i Mode eller saa at sige ere blevne Tidens Kjæphest, Meninger, som forfægtes af dem, der have tilegnet sig det store Ord og det høie Raab, da kan der vel høre Frimodighed til at fremsætte dem, skjøndt de forsvare bestaaende Jndretninger, som netop de nye Projecters Giganter ville sætte Pelion paa Ossa for at nedstøde. Man maa desuden være temmelig kortsynet forikke at see, paa hvilket Partie der i denne Sag hører meest Frimodighed til at træde Det kan nemlig neppe være undgaaet de danne. Statsmænds Opmærksomhed, at de danske Le mænds Byrder ere saa svære, at medens en Di af dem efterhaanden segner under Byrden, maa andre anvende den yderste Anstrængelse for at bære den. Det er et Ønske, som man antager at besjæle Landsfaderen og enhver Mand, der kan troe, at hans Stemme kan blive hørt i Fædrenelandets Anliggender, at Midler til at lette Landmandens Byrder og forbedre hans Vilkaar, maae kunne findes. At finde disse ved Besparelser og Jndskrænkninger i Statshuusholdningens forskjellige Grene vilde være forbundet med Vanskeligheder, og fremkalde besværlige Klager; behageligere var det derfor, at afhielpe Landmandens Trang ved at tilstaae ham en Frihed (f. Ex. til Brændeviinsbrænding), forudsat at denne virkelig derved kunde afhielpes His omnibus bene perpensis, vil Hr. D. kunne indsee, hvilken Skribent, der behøver meest Frimodighed, enten den, der søger at vise, at med Frihed til at brænde Brændeviin vilde Landmandens gyldne Tider vende tilbage, eller den der erklærer en saadan Frihed for et svagluvirksomt ja fordærveligt Palliativ, der kun vilde gjøre Sygdommen værre. Naar hertil kommer, at efter alt hvad man kan slutte, Brænderier paa Landet ikkun vilde blive tilladte i det Store, og altsaa kun blive den rige Speculant, men ikke den fattige Bonde til Gavn, vil Hr. D. kunne slutte, om Hr. Haste og hans Ul melder ikke have behøvet det ringeste Gran af Frimodighed, for hellere at arbeide imod end med Strømmen. Jkke vil jeg nægte, at det er uforsigtigt af Justitsraad Haste, at han har anseet de fleste Stemmer, der hævede sig imod Brænderiernis Jndskrænkning til Kjøbstæderne, for fremkaldte af Egnisme, da han ifølge sin Stilling maatte frygte, at see dette Omdømme retorqveret mod sig selv. Men for det første er det rimeligt, at langt flere have opløftet deres Stemmer mod Brænderiernes Jndskrænkning til Kjøbstæderne, end de af Hr. D. anførte Skribentere, hvis Vota ere komne i Trykken, deels er det ikke rimeligt, at en Mand i Hr. Hastes Alder, der ikke kan ansee sine tilkommende Embedsaar for talrige, har ladet sig lede af smaalige egoistiske Grunde. Jo mere iøvrigt Hr. Hastes Stilling, udsatte ham for denne Beskyldning, jo mindre dekat er det af Hr. D. af fremføre den. At ikke Alle, som fremkalde Andre for FruLogicas Domstoel, ere fri for at synde imod hendes Love, er indlysende deraf, at Hr. D. Side 916 erklærer det for umuligt at indsee, at nogen af de 12 opregnede Skribenter kunde have den allermindste Fordeel af, om det blev Bønderne (og tillige alle andre Landmænd) tilladt at brænde Brændeviin, da i det mindste de 7 af disse 12 selv ere Landmænd.