Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1817-07-12
J Gaar (den 5te nød Nyborg den Lykke, at see Hs. Høihed Prinds Gouvernøren i sit Skjød. Kl. 8 ankom H. H., og efter at have holdt Revue over den herværende Garnison, samt beseet FeldtLazaretet og den udenfor Byen nylig udvidede og istandsatte, saakaldte, nye Kirkegaard, behagede Høisamme, at indtage Frokost hos den nye ansatte Rector, Dr. philosophie O. Bjørn. Derpaa bivaanede Høisamme den nye Rectors Jndsættelse, som skeedte ved Biskop Plum med en latinsk Tale, hvori Samme kortelig skildrede Veltalenhedens gavnlige Jndflydelse paa Videnskabelighedens Gang og Sammes Værd. Derefter tiltraadte Hr. Bjørn sit Rectorat med en latinsk Tale, hvori han berørte en Lærers og Discipels vigtigste Pligter i deres gjensidige Forhold til hverandre, og takkede til Slutningen sin forhenværende Foresatte Rector Heiberg fra Odense, der var tilstede, for hans venskabelige Forhold og Kierlighed mod ham i de femten Aar, de havde virket sammen i sielden Harmonie, til eet Maal, hvilket Rector Heiberg paaskjønnede ved, efter B. havde endt, at fremstaae, og takke ham igien, lykønske ham og forsikkre, at han stedse skulde være ham i kjært Minde o. s. v. Før og efter Talerne bleve følgende Sange afsjungne: Før Talen. Melod. Af Høiheden oprunden er o. sv. Din Herlighed, o Gud, er stor Den smiller rundt om Hav og Jord, den fra Din Himmel straaler. Du leder os paa Sandheds Spor men Glandsen, hvor Din Viisdom boer, ei jordisk Øie taaler. Dog, Held vor Siel. Gjennem Skyer, høit den flyer mod Din Throne, lytter fro til Seraphs Tone. Er Flugten vaklende og lang, Du, Fader, styre selv dens Gang paa Videnskabers Stige! Hvo stadigt sig fra Mulmet svang, steeg let, og steeg med Jubelsang. imod Dit lyse Rige. Bort flye hver Sky, som nedbøie. vil vort Øie Hisset funkler Stiernen, som ei Nat forbunkker. Hiin Stierne; blid og høitidsfuld, nedsmile fromme Vandrer huld, og vinke mod det Høie! Naar engang synker Aandens Muld, den straale rødere end Guld, for det forklarte Øie Herlig, salig da den Lue! Her vi skue op mod Fieldet, hvorfra strømmer Kundskabsvældet, O! Fader lad Din Haand saa rund indgyde Kraft i unge Lund, her plantet til Din Ære, at den maa voxe Stund for Stund, og hæve sig paa dyrket Grund mod Lysets høire Sphære, Lad hver som her Sæd skal sprede, Planter frede, stedse træde til sin Dont med Kraft og Glæde! Efter Talen. Herre, Sandheds rene Kilde Du for alle aabne lod, og dens Bølger flyde milde gjennem Tidens store Flod. Medens vi ved Bredden staae, faae de forbi os gaae. Mangen Blomst i dem sig speiler, og forbi vort Øie seiler. Held os, om vi tørstig drage af det klare Kildespring! Held os, om vi Lilien tage, der sig aabner trindt omkring, før den Strømmen skyller hen, og den spirer ei igjen. Ja, før Livet er udrunden, Liliekrandsen være bunden. Ak, i Vaaren ruller Bølge, lisligen paa Bølge hen: Hvo da vil dens Stemme følge, han skal vandre saligen: Han skal indtil sildig Høst, yse Glæden af sit Bryst; og, naar Himlen sig oplader. smile hist blandt Myriader, Held Enhver, som trofast leder hen til Kilden unge Aand. Held Enhver, som villig træder med sin Leder Haand i Haand. Sallig hvo en tørstig Siel lædskede af Sandheds Væld, Bort fra ham ei Kilden svinder, huld den ind i Himlen rinder. Hs. Høihed forlod Nyborg Kl. 3, og reiste til Juuelsberg, for der at indtage Middagsmaaltid.