Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1805-10-11
Breve fra Kjøbenhavn til en Ven paa Landet, Endeligen er jeg da kommen tilbage til Kjøbenhavn, dette Element, som er en Livsluft for enhver indfødt Kjøbenhavner og en mephitisk Dunstkreds for enhver, som er vant til at leve i den landlige Naturs Skjød. Jeg befinder. mig atter i den Sværm af Sysler og Mennesker, der forvandle Livet til en Drøm, som ofte end ikke tillader os at tænke over os selv og vor Tilværelse. Den eensformige, lykkelige Levemaade paa Landet har jeg nu ombyttet med en Tummel af Glæder, der kun bestaae i Jndbildningen. Det er i det Høieste kun paa Skuepladsen, at mine Forretninger tillade mig at tilbagekalde i min Siel Solens Opgang, Træernes Skygge, Fuglenes Sang, Landmandens glade Aasyn, kort, alle de skjønne og store Optrin, som jeg i Sommer saa ofte var Vidne til. Men, at hvad skuffende Theaterprunk er imod disse Naturscener, det er alle Hovedstadens sværmende Forlystelser imod den Fryd, jeg følte i Deres Selskab, Al den Fornøielse, som Penge kunne yde, kan man nyde i Kjøbenhavn. Da dets Jndbyggere ere berømte for deres Gavmildhed, saa mangle vi ikke Folk, der gjøre sig den Uleilighed, endog at reise mange hundrede Mile, blot forat forskaffe os Fornøielser. Meget sjelden forlader og nogen fremmed Virtuos, uden at han jo offentlig takker den Danske Nation for den gode Modtagelse, han har fundet, og de fleste Linedansere, Bjørnetrækkere, Gjøglere &c., have saa megen Følelse for denne Nationalgodhed, at de ikke sjelden vælge Kjøbenhavn til den sidste Hvilepunct for deres Vandring, opslaae deres Bolig der og udkaare Dannemark til deres Hjem. Ret snart vil man ikke kunne bebreide os mere, at vi ikke have indfødte Gjøglere, thi de naturaliserede udenlandske trives her saa vel og avle saa mange Børn, der træde i deres Fædres hæderlige Fodspor, at vi om ti eller tyve Aar ville kunne forsyne hele Europa, med Danske Gjøglere. Medens Udenlændinge saaledes finde deres Regning ved at speculere paa den Danske Morosyge, er vort Skuespilhuus, den ædleste og uskyldigste af vore offentlige Nationaforlystelser, endnu ganske det samme som det har været for fyrgetyve Aar siden. Uden at agte paa, at Folkemængden i Hovedstaden har tiltaget saa betydelig, og at Lysten til at besøge Skuespil dagligen voxer hos de jevnere Folkeclasser, har man hidtil dog ikke tænkt paa, at udvide Theaterbygningen eller at opføre en ny i dens Sted. Logebilletter ere meget vanskelige at faae, og ved hver Saisons Begyndelse vrimler Adresseavisen af Bekjendtgjørelser fra Folk, som bede ret indstændig om en Plads i en Loge for een eller flere Damer. Billetprangernes Prangerie er nu drevet til det yderste. Den, som ønsker at see et taalelig godt Stykke, maa enten offre paa deres Altar, eller udsætte sig selv eller sit Bud for at blive lemlæstet i Trængslen, naar billetterne uddeles. Billet prangerne betragte det Hele som en reen Speculationshandel. Vinde og tabe - det er deres Symbolum. Deres Fordeel er i Almindelighed saa stor, at de ikke bryde sig noget om, at de engang imellem, naar der opføres Stykker, som Folk ikke synderlig ynde, see sig nødsagede til, at sælge en Firemarksbillet for 24 Skill. Hver Skuespillaften er Huset ordentlig beleiret af disse Prangere, hvis Tal dagligen forøges. - Den indvendige Indretning, af Theatret er saa indskrænket, at det er en reen Marter, at staae paa vort Parterre, naar der er fuldt Huus. Tre Træbænke ere de eneste Sæder, som her ere anbragte for 500 Tilskuere. Den, som ikke indfinder sig en Time førend Skuespillet begynder, kan aldrig vente at komme til at sidde. Denne Ubeqvemmelighed giver naturligviis meget ofte Leilighed til ubehagelige Stridigheder. Den svage Olding, som ikke kan taale at staae tre samfulde Timer, og tillige at presses og klemmes, maa, hvis han ikke har Raad til at gaae i Parquettet, der ofte er ligesaa fuldt som Parterret, især naar der gives yndede Stykker, aldeles forsage en Fornøielse, som ethvert skikkeligt Menneske, der kan betale sine to Mark, burde kunne nyde, uden at udsætte sig for saadanne Ubehageligheder.