Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1823-08-06
Sammenligning mellem den franske og den engelske Poesie. (Fortsættelse; see forr. No.) Corneille var upaatvivleligen et stort og originalt Genie, og hvad vi have vovet at sige om den almindelige Mangel paa Natur og paa ægte og afvexlende Lidenskab i den franske Poesie, maa ikke forstaaes saaledes, som om vi ønskede det ubilligen anvendt enten paa ham eller hans berømte Efterfølgere. De vare unægteligen Mænd af Smag og Talent, og fine og fuldendte Forfattere i Ordets bedste Forstand, og uagtet vi aldrig kunne indrømme dem at være Skabninger af samme Orden, som de store Mester aander i vort eget Land, eller istand til at kunne sættes i Ligning med vore Shakespearer, vore Miltoner, vore Spencere, eller endog kun Dry dener, ere vi dog villige til at tilstaae, at de vilde været glimrende Prydelser for hvert Lands Literatur, og at de fuldkomment beile med og endog overstraale adskillige af de største Lys hos os. Særegenhederne af deres Begreber om dramatisk Fortræffelighed udgjør for vidtløftigt et Æmne, til at vi kunne indlade os derpaa her, vi ville sandsynligviis komme til at behandle det særskilt ved en anden Leilighed; men for Øjeblikket ville vi blot sige, at Corneilles, Racines og Voltaires Skuespil staae bestemt over de engelske Skuespil, der ere blevne skrevne som Efterligninger af samme. Boileaux troe vi, giver i det mindste Pope intet efter i hans Satirer, hans Critiker, hans Efterligninger af Oldtidens polerede Forfattere og hans Stiils Ynde og fyndige Korthed. Han var ogsaa Popes Mester i alle disse Enkeltheder, og er derfor berettiget til at betragtes som hans Overmand. Men han kunde ikke have skrevet Helvises Brev til Abelard - eller de ophøiede Steder i Forsøg om Mennesket - eller gjort et saa glimrende og høit Digt som Pope af Jlladens Oversættelse. Det Kald, at kappes om, eller maaskee overgaae dette store Foretagende, var forbeholdt Delille. Vi have intet at sætte imod Lafontaine, den meest Mageløse, og maaskee, paa Moliere nær, den meest Originale, af alle franske Digtere. Heller ikke kunne vi billigen paastaae at finde i de lettere Stykker af Prior, Pope og Swift, nogen passende Modpart mod den store Skat af let og yndig Poesie (Postes legeres), som er at finde i Chaulien, Gresset, Gentil, Bernard, Dorat, Bouffler, Parny, og de meere skjødesløse Frembringelser af Voltaire. Kort, vi ere ikke meget tilbøielige til at nægte, at de franske Digtere fra Ludvig XIV., fuldkomment opveje de engelske Digtere fra Dronning Anna. Men det var i ingen Henseende vor Poesies Guldalder; tvertimod have vi altid paastaaet, at den Retning den tog mod franske Mønstere var en Udskeielse fra dens naturlige Vei til Fremgang, og i Grunden en Udartelse i dens Reenhed ved den fremmede Smags øieblikkelige Jndflydelse paa Hoffet efter Restaurationen. Det var imidlertid Leiligheden til at føje en ny Mark til det engelske Talents Herredømme. Men i kortere Tid end et Aarhundrede blev den i Sammenligning snevre Mark fuldkomment indtaget og udvidet, og, efterat have bragt det Slags Fortræffelighed, der beroer paa Reenhed i Udtryk, og Nøiagtighed og Finhed i Tanken, til den begrændsede Høide, de nogensinde ere bestemte til at opnaae, faldt vor Poestes fremstræbende og fremskridende Genius tilbage til sine indfødte Mønstere fra det 17de Aarhundrede - hvor den allene kunde finde en grændseløs Mark af Hændelser, og en uudtømmelig Høst af Hæder. Da i Frankrig de samme snævre Grændser eengang vare naaete i Racines og Voltaires Tid, havde de ingen rigere og behageligere Mønstere at vende tilbage til – ingen vedvarende Drivefjedre af melodisk Lidenskab og Phantasie i deres tidligere Digtere, som de kunde tye til, naar Skoleungdommens Studium af classisk Efterligning var tilendebragt. Men befindende sig med eet ved Enden af deres Bane, behøvede de kun at erklære, at de havde naaet Fuldkommenheden, og at deres eneste Omsorg kun maatte være, saa lidet som mueligt at afvige fra den mageløse Høide, de havde naaet. denne Tilstand forblev saaledes deres Poesie henved et Aarhundrede, standsende i de bedste Hænder, selv i Voltaires, og siden hans Død, aabenbart synkende eller henfalden, og af Skjebnen bestemt, efter Nationens almindelige Mening, aldrig, ved nogen Muelighed, at komme over de Grændser, som Genierne og Critikerne fra Ludvig XIV. Tid have fastsat for den. De af Revolutionen frembragte mægtige Bevægelser, de Lidenskaber, den lod slippe løs - den Belønning, som den syntes at udsætte for Talenter af hvert Slags, og det saa uhyre forøgede Antal, for hvilket den aabnede Ærgjerrig. hedens Bane, skulde, efter al Formodning, have brudt denne Tryllekreds for Nationens Genie, og vakt dens Digtere til nye Æmner for Begestringens Flugt. Men ulykkeligviis paafulgte ikke saadan Virkning. Revolutionen var alt for fuld af Lidelse og Rædsel til at give meget Æmne til behagelige Følelser, der udgjøre Fjedrene og Kraften i Poesie - og, under Bonaparte havde Krigens virkende Pligter bemægtiget sig alle Landets fremstræbende Talenter, medens Strængheden af hans krigerske Scepter undertrykte alle de ædle og enthusiastiske Følelser, hvormed Musen ellers havde fulgt et frit Folks Seire. Det er fortrinligen siden hans Fald siden Fredens Gjenoprettelse har tvunget ærgjerrige og forige Aander til at søge andre Kampe end Vaabens og den offentlige Menings stridige Tilstand har givet overspændte Følelser en lidenskabelig Magt, som de aldrig før have besiddet, at Poesie igjen er blevet en Eienstand for Nationalopmærksomhed, og faaet i det mindste en Grad af dens Jld, om ikke af dens Tirlighed, tilbage, i det den blev underordnet stridende Factioners Anskuelser. (Fortsættes.)