Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1815-01-21
Da Decretet af 21 Nov. blev bekjendt i Engelland var Bestyrtelsen almindelig. Et saadant Skridt havde man ikke ventet; Cabinettet kom i den besynderligste Bevægelse; Giengieldelsesretten skulde anvendes, men man var uenig om hvilken. Hele Europa forbausedes ved Napoleons Skridt; hans Forgudere ansaae det for den menneskelige Viisdoms største Mesterværk, for det eneste Middel til at styrte Engelland, og plante Europas Fredsbanner paa dets Ruiner; hans Modstandere, betragtede det derimod som et af de meest rasende og barbariske Midler, en Stat kunde betjene sig af, ikke allene uvirksomt til at fremlede noget gavnligt Resultat, men endog ødelæggende for Frankrig selv, ja for hele Europa. Vist nok kan det ikke nægtes, at dette Decret i det Hele var ilde beregnet; thi deels kunde man altid med Vished forudsætte, at Engelland vilde tage de frygteligste Represailler, og i hvert Tilfælde nok sørge for, at beholde, i det mindste een Adgang til det faste Land aaben for sin Handel, deels var Midlets Anvendelse alt for meget beregnet paa Staters Medhielp, hvis Jnteresse det aldrig var, eller kunde være, at styrte Engelland for at hæve Frankrig. Hvor meget end Napoleon beraabte sig paa Havenes Frihed, saa indsaae dog enhver, at denne Frihed, erobret af ham, neppe i hans Hænder vilde havt en bedre Skjebne end den republicanske; Trællen bliver ikke friere fordi han skifter Herre. Det var tillige endnu temmelig uafgjort, at Engelland, om det havde været mueligt aldeles at udelukke det fra alt Samqvem med det faste Land, havde derfor kunne gaaet under. Naar man har fire Verdensdele at handle paa, kan man gjerne i nogen Tid undvære den femte, og det nytter Europas Magter kun lidet, at udelukke en enkelt Magt fra det faste Land, naar denne igjen kan udelukke dem fra alle de øvrige Verdensdele. Havde Engelland, angreben i de første Grundstøtter for sin Magt, Aarsag til, fra nu af at bekjæmpe Frankrig med de eftertrykkeligste Vaaben, saa havde Fastlandsmagterne, især Rusland og Preussen, endnu mere Grund til at holde med Engelland end med Frankrig. Vel hedte det bestandig, at Alt hvad man gjorde imod Engelland, skeete ene i den Hensigt, at skaffe Europa Fred og Havene Frihed, men den Egenraadighed, hvormed Napoleon handlede, den Dristighed, hvormed han tilintetgjorte de gamle Former og udstykkede hele Lande til sine Beslægtede og Yndlinger, kunde umueligen forskaffe ham oprigtige Venner eller vække Tillid til hans glimrende Løvter. Preussen havde især største Grund til at være misfornøiet med Frankrigs Adfærd. Ved den mellem begge Stater sluttede Tractat i Paris, garanteredes den presburgske Freds Resultater, altsaa og det tydske Riges Overhoved. Rhinforbundets Stiftelse stred derimod ganske imod denne Bestemmelse, da det skeete uden at man raadspurgte Østerrige, Rusland eller Preussen. Preussen havde tilligemed Frankrig garanteret den forrige Arvestatholder i de forenede Nederlande Wilhelm den Femtes politiske Tilværelse, som tydsk Fyrste; men denne Prinds ventede adskillige Aar forgjeves paa at faae sine, ved Preussens Tractat med Frankrig sikkrede Pengefordringer afgjorte, og da den bataviske Republik vilde afgjøre det, forbød Napoleon det. Han gik endnu videre, han fratog efter Wilhelm den Femtes Død, Kongen af Preussens Svoger Landshøiheden over betydelige Besiddelser og lagde den største Deel deraf under sin egen Svoger, Storhertugen af Bergs Souverainitet. Da Napoleon meldte Kongen af Preussen Rhinforbundets Stiftelse, raadte han ham 25 stifte et lignende Forbund i det nordlige Tydskland, og Kongen begyndte i dette Øiemed en Underhandling med Sachsen og Hessen, men disse viste sig utilbøielige, og Napoleon opfordrede nu selv Hessen til at tiltræde Rhinforbundet, "da Preussen, som han sagde, gjorde intet for sine Allierede imod at faae Fulda, der tilhørte Prindsen af Oranien. Tilbudet blev vel ikke modtagen, men en Følge deraf var, at Rhinforbundet maatte forbyde fremmede Tropper at drage igjennem dets Lande, hvorved al militair Forbindelse mellem hessiske Provindser ophævedes. J den af Oubril sluttede Tractat lovede Napoleon, at ville hindre Preussen i at frarive Sverrig sine tydske Stater, medens han selv i nogle Maaneder havde søgt at overtale Preussen til at bemægtige sig disse Stater. Under al denne Egenraadighed vedblev den franske Hær at staae i Tydskland, ja endog at forstærke sig, og saaledes at gjøre de formasteligste Angreb paa Tydsklands Frihed og Uafhængighed muelige. Kongen af Preussen forlangte, at de franske Tropper skulde gaae tilbage over Rhinen, men forgjeves. Man svarede, naar Preussen holdt op at ruste sig, skulde de Tropper, man havde ladet rykke frem i Vestphalen, gaae hjem.