Den Vest-Sjællandske Avis, 1832-12-29
Den physiske Verden indeholder ikke blot Midlerne til de menneskelige Legemers Vedligeholdelse; men tillige til deres successive Svækkelse og Opløsning; den besidder store Resourcer til at forskaffe Menneskene deres Fornødenheder og Beqvemmeligheder; men den giør tillige Menneskene en ubehagelig Modstand naar de ville sætte sig i Besiddelse af dem. Under megen Møie og Besværlighed fravinde Menneskene Naturen sine Rigdomme. At frembringe, forarbeide og at omsætte Naturens Produkter, er lige besværligt, og tung og vedvarende er den Kamp, som Mennesket maae føre i den physiske Verden for at befinde sig vel i den. Den physiske Verden er saaledes indrettet, at Menneskenes Levedage paa Jorden blive baade faae og møisommelige. 6. Dette afvexlende Spil af Kamp og af Fordele finder ligeledes Sted, ved Menneskenes Forbindelse med den organiske og levende Natur. Planterne ere vel fredelige Væsner, som ere idelig udsatte for Angreb uden selv at angribe, dog ere de imellem et Redskab i Stormens Hænder til vor Beskadigelse, og med Ukrudtets og Snylteplanternes Paatrængenhed ligger Mennesket i idelig Kamp. Nogle Planter have meget giftige og ødelæggende Egenskaber, som vel kunne undgaaes, naar man først kiender dem, men alle kunne ikke kiende dem; Kundskaben derom maae først erhverves ved en smertelig Erfaring, og uagtet al Bekjendtskab med denne Classe af Naturlegemer, spiller ofte Tilfældet os slemme Pudser med dem og anrette stor Skade; Børn kunne nu slet ikke tage sig i Agt derfor. De giftige Frugter, giftig Honning o. s.v., maae derfor forekomme os som et væsentlig Onde i Naturens Jndretning. – Da de stærke Drikke udspringe af Planteverdenen saa indeholder denne i det mindste eet af de farligste Fristelses midler og en Kilde til de største Lidelser. 7. Men er Menneskets Kamp med Planteverdenen svagere og lettere at undgaae, saa er den desto større og farligere med Dyreverdenen. Dyrenes Kamp mod hinanden udstrækker sig ligeledes til Mennesket, og ved den Møie, hvormed dette maae føre den, og den Fare, som det derved er udsat for, mindes det om: at det selv tilhører dette Samfund af levende Væsner. Om Mennesket just ikke er bestemt til at være noget Dyrs Føde og Rov, saa er det dog ofte udsat for at komme til at tiene dertil og er ofte blevet det; Havet saavelsom Jorden har sine Rovdyr, som stræbe efter Menneskets Liv. Men foruden denne naturlige Følge af at Mennesket lever i en Verden, hvori Dyrene skulle fortære hinanden, og hvori det ikke selv er det stærkeste af alle Dyr; saa gives der desuden mange, som det syntes, med Flid indførte Jndretninger i Dyreverdenen, som ere til Plage og Smerte for Menneskene: Der gives mange giftige Dyr saavelsom Planter; mange Dyr som have en eller anden skadelig Egenskab ved sig eller et Vaaben, som volder Ubehageligheder, f. Ex. Myg og især foruden disse, Moskiter i de hede og fugbtige Lande, eller en varig og temporair Ondska(Tyren, Hjorten i Brunsten, løbske Heste) eller en Sygdom, som kan have de rædsomste Følger, for Mennesket (f. Ex. Vandskræk. Mange Dyrere farlige ved deres Mængde, og ødelægge Menneskets Eiendomme og Frembringelser (saaledes Græshopper, Myrer o. s. v.); mange paatrænge sig Menneskene paa en ubehagelig Maade, som de vare Huusdyr, eller tage deres Boelig i og paa Menneskets Legeme, (som Jndvoldsorme og Utøi), ligesom de vare bestemte til at pine det. Menneskets Kamp med Dyreverdenen er mangfoldig og hyppig, og ofte ligger det under i den paa en sørgelig Maade. 8. Den tredie Slags Kamp, som Mennesket, har at udholde med den physiske Verden, er med den Deel af samme, som er Siælen tildeelt, som en mindre Verden for den selv; eller med si eget Legeme. Dette adskiller sig vel derved, med Hensyn til Siælen fra den hele øvrige physiske Verden, at de materielle Deele, hvoraf det bestaaer, ere underlagte Siælens specielle Kraft, og underkastede dets Herredømme, og at det er kun ved dette, at det staaer i Forbindelse med den øvrige physiske Natur og kan virke paa samme. Men det er langt fra, at Siælen er i den Grad Herre over det, at den kan bestemme alle de Forandringer, som foregaae i det og bestemme dem med Hensyn til sit Velbefindende. Disse Forandringer foregaae tillige efter ganske andre Love, og synes at virke efter ganske andre Hensigter end de Siælen selv har. Legemet incommoderer ofte sin aandelige Beboer ved alleslags Ubeqvemmeligheder, f. Ex. visse Deeles uafladelige Væxt, saaledes Haarets, Skiæggets og Neglenes; ved en overdreven Fedme; ved visse foruleiligende Afsondringer; ved alleslags Udværter, f. Ex. Liigtorne, Vorter o. s. v., ved at nogle Organer ere hinanden saa nær, saaledes Spise= og Luftrøret. Legemet er underkastet Svaghed, Svækkelse og tilsidst fuldkommen Opløsning og Undergang; det kan komme i Uorden ved mangfoldige Tilfælde, som ere vanskelige eller tildeels aldeles ikke til at undgaae, og det tilbereder Mennesket ofte mangehaande og store Ubehageligheder og Lidelser, som tilintetgjøre for det alle Jordlivets øvrige Glæder. (Saaledes kan et Menneske ved Fødselen være berøvet een af sine Sandser, eller kan blive det ved et Tilfælde. Der kunne finde smertelige Afsætninger Sted i dets Legeme, f. Er Steen, eller de Fluida som afsondres i det kunne afsættes i en alt for stor Grad, f. Ex. i Vattersot, eller visse indvortes skadelige Udviklinger kunne gaae for sig i Menneskets Legeme f. Ex. Polyper og Geværter o. s. v.; alle store og uundgaaelige Kilder til Smerte.) 9. Fra Kampen med den physiske Verden komme vi til Menneskets Kamp med sin Lige denne er saa stor og udbredet og mangfoldig, at allene af denne Aarsag kan Jorden ikke blive en Glædes=Boelig for Monnesket. Uagtet Mennesket selv er underkastet megen Daarlighed og Ufuldkommenhed, saa kan det dog ikke undgaae at erkiende de samme Mangler hos andre, og denne Beskuelse af andres Uforstand og Feiltrin er en uforrindelig Kilde til Misfornøielse (ikke at tale om de mange legemlige Ubehageligheder, som kunne finde Sted hos visse Mennesker, f. Ex. en stinkende Aande, eller modbydelig Uddunstning, som hos Negerne; eller et frastødende, Phystognomie, eller hæslige Gebærder.) Denne Misfornøielse tager saameget mere til, som Mennesket ikke blot er udsat for at betragte disse Ufuldkommenheder; men maae selv paa mange Maader lide under dem: Ofte bærer det med sig til Verden smertelige Følger af de Mennesker Laster og Daarligheder, som have sat det ind i Jordlivet. Mere eller mindre maae det lide hele Livet igiennem af andre Menneskers Ubetænksomhed, Ladhed, Forsømmelse af deres Pligter og især af deres ulovlige Begiærligheder, Uredelighed, Egennytte og af deres Lidenskaber. Deraf opstaaer den, i den egentlige Forstand tagne, Kamp i Menneskelivet. - Hvor udbredet har den ikke været i Verden, hvor skrækkeligt have ikke Menneskene mishandlet hverandre og forbittret for hinanden Livets Glæder, Hvilket Onde har været større og tillige meere almindeligt, og det i alle Tidsaldere, end Krigens Men om Mennesket endog var blot Tilskuer, ved Menneskelivets Sørgescener, var det endog fri for selv at deeltage deri, og at lide derunder; hvad maatte det dog ikke lide ved blot at betragte Jordlivets Gienvordigheder hos andre Mennesker, især da de ofte træffe dem vi meest elske, hvor kan Glæden boe i en Verden hvor man saa ofte bliver den selv berøvet, eller dog aldrig kan undgaae at være Vidne til andre Menneskers Ulykke og Lidelser: Om de Lidelser, som udgaae fra Menneskets indvortes Væsen, eller det moralske Onde. 1. Men af al den Kamp, som Mennesket har at udholde i Verden, er den dog den værste, som det har at udholde med sit eget aandelige Væsen; den Kamp, som finder Sted imellem dets Fornuft og Tilbøieligheder, imellem dets aandelige og dets sandselige Natur. Var Siælen dog blot indvortes roelig, enig med sig selv, tilfreds med sit Forhold, og uden Bebreidelse, saa vilde den føle langt mindre til Jordlivets øvrige Ubehageligheder; men nu befinder den sig i en ganske modsat Tilstand. 2. Den befinder sig nemlig her i Jordlivet, som i en fængslet Tilstand, hvorfra den idelig bestræber sig for at løsgiøre sig; eller i det mindste bestandig advares om at giøre det; den grove Sandselighed omsnoer den med sine Lyster, og den fine (Jndbildningskraften) med sine Tilbøieligheder, (som efter den største Sandsynlighed og den omhyggeligste Observation have deres Sæde i Siæleorganet) og møisommelige og smertelige ere deres Bestræbelser for at udvikle sig af disse Snarer. Den grove Sandselighed virker mægtigt paa den, drager den til sig med stor Kraft, og lover den de fuldkomneste Glæder; men den bedrager den bestandig; Glæden bortsvinder under Nydelsen og den forvandles let til Smerte, naar Siælen ikke vaager over og holder Maade med denne sin Nydelse. Jngen sandselig Gienstand formaaer længe at behage Siælen, i hvor tillokkende den er forden i Begyndelsen, naar ikke en aandelig Virksomhed er forbunden med den; selv de Nydelser, som ere de meest pirrende og tillokkende i Begyndelsen, ere de hurtigste til at tabe sig. 3. Som det gaaer med den grovere Sandsynlighed, saaledes gaaer det ogsaa med den finere; Tilbøieligheden til Eiendom, til Ære, til Elskov, til Magt, frembringe en overordentlig stærk Virkning paa Siælen, og forlede den hyppig til Handlinger, som den ofte misbilliger under Handlingen selv, og altid siden naar den er bleven fuldført, hvorved Menneskene forvolde sig store Gienvordigheder og Plager. Denne Siælens vanskelige Kamp med de sandselige Lyster, med sine Tilbøieligheder og med Jndbildningskraftens Forførelser; denne Møie, som det koster den at udvikle sig af disse Snarer; denne Misfornøielse, og Selvbebreidelse, hvormed Siælen plages naar den har ladet sig henrive af dem til Handlinger, som den maae misbillige; og veed med sig selv, at den kunde have undladet (det egentlige moralske Onde, og hvorved det skilles fra moralsk Ufuldkommenhed); hvilken Siælelidelse er det ikke, hvo har været frie for denne Qval, og i hvilke sørgelige Situationer ere ikke derved saamange Mennesker komne, hvor mange er ikke Livet blevet derved til en uudstaaelig Byrde? Og hvilken Uorden og Forstemmelse finder ikke saa ofte Sted i Menneskets Følelser, tungsindige Forestillinger og Livet og Verden, Utilfredshed med sin jordiske Skjebne; levende Attraaer, som ikke kunne opfyldes (f. Ex. Giftesyge hos gamle Jomfruer, Attraae efter Rigdom, efter høie Æresposter &c.); Misfornøielse med de Mennesker man lever med Misundelse over deres Fortrin; Vrede over deres Fornærmelser; Lyst til at hævne sig paa dem; Utilfredshed med deres Tale og Handlinger. Hvormange ere ikke de Plageaander, som pine de arme Dødeliges Hierter? 5. Men det er især denne levende Følelse af Menneskelivets Ufuldkommenhed, som tynger paa Menneskets Sind her i Verden. Af denne Følelse af Altings Forgiængelighed, Ustadighed og Usikkerhed, af Menneskenes Daarligheder, Synder og Lidelser, og af sin egen Svaghed og Ufuldkommenhed; (som ikke lader sig aldeles overvinde) af sine Vildfarelser, Fordomme, Glemsomhed, Tilbagefald efter gjorte Fremskridt, af Mangel paa Evne til at oversee meget paa engang; af at bevare sine Kundskaber med Lys og Klarhed; af den Uformaaenhed Siælen synes at besidde til at opløse de, for den vigtigste Problemer; af den Uvished hvori man svæver om sin Skjebne; af Tanken om Alderdommens og Dødens Nærmelse, og det Mørke som omgiver vor Oprindelse og vor Bestemmelse, vor Indgang og vor Udgang af Verden, er det at der fremgaae saamange Sindslidelser. Menneskelivet forekommer derved indhyllet i en saadan Taage, at Mennesket synes oftest at være lykkeligst naar det indskrænker sig med sine Blikke tilden nærmeste Kreds, som omgiver det. Om det Ondes eller det Godes Overvægt paa denne Klode. 1. Naar man tager Hensyn paa disse Betragtninger, saa bliver det upaatvivleligt vanskeligt at afgjøre om det Behagelige eller Ubehagelige har Overhaand i Menneskelivet; at det sidste er i en høi Grad indblandet deri, kan i det mindste ikke nægtes, og det staaer derfor endnu tilbage, at betragte hvorledes Glæden og Sorgen er fordeelt imellem denne Jords Beboere. - Ved den første løselige Beskuelse synes den jordiske Lykke at være meget ulige fordeelt iblandt dem, nogle, siger man, have fra Fødselen alt i Overflødighed, andre have det deres hele Liv igiennem knapt og lide ofte Mangel paa det meest Fornødne; nogle have magelige Dage her i Verden og tilbringe deres hele Liv i Fornøielser, andre maae bestandigen arbeide møisommeligt for kun at have et ringe Udkomme; nogle ere fra Vuggen af omgivne med Glands og Høihed, andre ere fordømte til en ringe og foragtet Tilstand; mange have deres Liv igiennem et lykkeligt Helbred, imedens andre ere fødte med et sygeligt Legeme og beholde det indtil deres Død. 2. Jmidlertid tabe disse Contraster noget af det Skiærende ved sig, naar man tager Menneskelivets sande Tilstand nærmere i Øiesyn; thi ved at giøre sig nøiere bekiendt med det kommer man vel til den Overbeviisning, at Lykkens Gaver ere meget ulige fordeelte her paa Jorden; men at Ulighededen er derfor ikke saa stor med Hensyn til Lyksaligheden selv; thi hvad er Lyksalighed vel andet end Massen og Styrken af de behagelige Fornemmelser, som et Menneske er i Besiddelse af: og Mennesket er hverken lykkeligt fordi det er i Besiddelse af Lykkens Gaver, naar det ingen Glæde føler ved dem, eller ulykkeligt ved at savne dem, naar det ikke føler sit Savn. Denne bemærkning er meget vigtig og forandrer aldeles Beskuelsen af Menneskenes Tilstand, her paa Jorden; thi Erfaringen viser, at den som har meget, behøver ogsaa meget for at blive glad; at lidet kan ogsaa glæde dem, som have kun lidet; at Vanen fordærver og svækker Nydelsen af alle Jordlivets gode Ting; at disse desuden ikke have det i deres Magt at kunne glæde Menneskene længe; at en stor Overflødighed paa Rigdom og Ære, foraarsager ogsaa megen Uroe og mange Bekymringer, som ikke falde saa let i Øinene for andre Mennesker, at Velstand, Høihed, magelige Dage, og varig Sundhed, ere farlige Fristelser i Livet, som ofte have store, om ikke altid iøinefaldende Sindslidelser til Følge. At Modgang, Modstand, Besværligheder legemlige Lidelser ofte igien paa en overordentlig Maade forhøie Nydelsen af Livets gode Ting og skiænke høie mentale og moralske Glæder; saa at et fornuftigt og ædelt Menneske ofte maae tilstaae, at han mindst maatte have undværet sine Lidelser i Verden. Jmidlertid kan man dog ikke nægte, uagtet denne Correction i vore Forestillinger og Uligheden i Fordelingen af Sorgen og Glæden her i Menneskelivet; at en saadan Ulighed finder virkelig Sted, at Skjebnen undertiden rammer enkelte Mennesker meget haardt; at visse store Lidelser falde i nogles Lod, hvorfor andre blive forskaanede; at uagtet man maae tilstaae, at intet er vanskeligere end at afveie Menneskenes indvortes Lyksalighed imod hinanden, saa ere dog nogle Mennesker fra deres Fødsel af underkastede store legemlige Smerter, eller ere plagede med et saa tungsindigt Gemyt, eller ere af et saa uroeligt og lidenskabeligt Temperament, eller have havt en saa udmærket vanheldig Skjebne, at man ikke kan afholde sig fra den Troe, at de have i deres Levetid været meget ulykkeligere end andre Mennesker. 5. Jsær er det virkeligt i høi Grad mærkeligt, at Menneskelivets Lidelser for en stor Deel tiltage med Menneskenaturens Forædling; endskiønt det modsatte syntes at burde finde Sted, og være en naturlig Følge af Fornuftens Udvikling; da derved Evnen til at forebygge Gienvordigheder maae tiltage og Selvbevidsthedens Glæder forøges. Denne velgiørende Følge kan vel ikke heller nægtes; men paa den anden Side er det en ligesaa unægtelig Erfaring, at jo mere Forstanden udvikles og dannes, desto meere føler Mennesker sin egen og sine Medmenneskers Ufuldkommenhed og Svagheder; desto mere opvaagner hos ham en Trang til det Aandelige og dets Glæder, som Jordlivet ikke formaaer at tilfredsstille; desto lettere bliver Livet ham tomt, og destommere tiltager Menneskets Kamp med sig selv, om endog dets Kamp med Verden aftager; og denne Kamp selv, er af alle Menneskelivets Kampe den besværligste og smerteligste at giennemgaae. Som Lidenskaberne overvindes taber sig desuden Jnteressen for Livet; jo mindre Mennesket tænker, jo svagere eller lavere dets Følelser ere, desto færre bliver ogsaa for det meeste dets Lidelser, og desto mere bliver det tilfreds med det jordiske Livs Tilstand, hvori det befinder sig, da det kommer derved til at nærme sig Barnets og Dyrets Tilstand. (See forresten herom Sophrosyne, 1 Bd., Pag. 61.) Femte Capitel.