Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1838-12-02
Fædrelandet. Den gamle Landsbypræst tracterer med sin sædvanlige Humor Materien om Provstemagten i et Sendebrev til Pastor St. St. Blicher, indført i Aarhuusavisen. Længe haver jeg, saaledes begynder han, udi mit Hjerte væltet det Forsæt at tilskrive Deres Velærværdighed, og jeg maa ansee det som et gunstigt Spil af Tilfældet, at jeg udi denne min første Skrivelse til Dem, skal tractere en saa angenem Materie, som Provste magten. Thi man haver længenok paastaaet, at vi Geistlige ere en værgeløs Stand, at vi slet ingen Magt have meer udi Verden. Det kan man nu umuligt sige længer, eftersom det dog hist og her udi Landet viser sig, at der er Noget til, som hedder Provstemagt, som fast Jngen kan over. Efter at have udtalt sig om "Magtens Behagelighed i Almindelighed, siger han videre: "Vi have oplevet trende Udgaver af Provster: Herredsprovster Amtsprovster - Districtsprovster. Herredsprovsterne vare slet og ret velædle og velærværdige Mænd, som kun havde liden Magt og slet ingen Rang. De valgtes af Præsterne, visiterede een, ofte flere Gange aarligt i alle Provstiets Sogne, talte paa Herredsbrødrenes Bedste ved Landemoderne, samledes jevnligt med Præsterne til gudfrygtig og lærd Samtale. Det er fast Alt, hvad der om dem lader sig sige. - Amtsprovsterne, der jo toges lige ud af vor Midte, hævede vor Stand overmaade, og naar man pastaaer, at der ikke gjøres noget for den geistlige Stand, saa synes Enkelte ei at have Uret, naar de, til Beviis for det modsatte, paaberaabe sig Amtsprovsternes Udnævnelse. Thi derved bragtes Standen virkeligen i en Estime, som fast var blændende. Af Magt havde de Guds Velsignelse, og i Rangen sattes de klods op til Politimesteren i Kjøbenhavn, altsaa kun fire Nummere lavere, end Forskjærerne. Man tænke, utroligt vilde det være, hvis det ikke var skeet for vore Øine. En Landsbypræst, som ei engang svæver mellem være og ikke være, men er saa ganske Jntet, at man ei engang har agtet det Umagen værdt, for hans Skyld at gjøre et saa ubetydeligt Kunststykke, som at skabe et Ne 14 i Rangforordningens niende Classe, farer paa eengang op, og tager Plads midt imellem Storkantsleren og de andre Secretairer, det var den geistlige Stands Glorification; thi idet nogle af vor Stand saaledes, ligesom ved en Dunkraft (en Dunkraft bruges nemlig til at hæve fastsiddende Ting, vide Molbechs Ordbog Side 169), skruedes op udi Høiheden, finge vi Andre, som stode nedenunder, en liden Svimmel med – saa at sige, en Rem udaf Huden, Forstaaer sig, vilde vi have Deel udi Æren, maatte vi ogsaa pro quota betale Dunkraften. Men hvad vil det sige, at fire til fem tusinde Tønder Hartkorn bleve os Landsbypræster fratagne ved denne for hele Standen saa glorværdige Anledning? Hvad kommer det i Betragtning, at nogle adskillige Landsbypræster, hvis Kald havde været saaledes under Saxen, levede som Betlere og døde som Staadere i yderste Armod? Det skete jo dog kun ad majoren ordinis ecclesiastici gloriam. Det er beklageligt, at slige gode Jndretninger aldrig vare ret længe. Den indbyrdes. Underviisning florerede iblandt os i sexten Aarsaa duede den ikke meere. Amtsprovsterne regjerede i sexten Aar – saa kunde de ikke meere, fordi de ikke maatte meere. Men til Lønningsfonden for disse store Mænd, som ikke ere til mere, maae vi Landsbypræster, endnu, sexten Aar efterat de ere indviede til den evige Hvile, give en aarlig Tribut af – Gud veed, hvor mange tusinde Rigsbankdaler, See det kalder jeg at ære Amtsprovster udover Tid og Rum, fortvarende at inddrive Bidrag til deres Lønningsfond. Selv ere de her ikke mere, men deres Lønningsfond er her, og vi Geistlige have den Ære, at holde den live, medens vi neppe selv kunne leve. Saaledes øves vi ideligen udi den høiere Levekunst (2 Cor. 6, 10) Det lyder saa forunderligt, at det hartad kunde virke paa Hjernen, men det er dog ganske vist meget smukt arrangeret: Amtsprovsterne ere her ikke, men deres Lønningsfond er her; Landsbypræsterne ere her, men deres Lønningsfond er her ikke. Alting dreier sig saaledes ogsaa her om være og ikke være." Mange Meninger haver jeg hørt om denne Fonds ubegribelige Udødelighed eller haardnakkede Tilværelse - hvad skal man kalde det? Dog forekommer deres Mening mig meest plausibel, som antage, at Samme skal være bestemt til, ved et uforgængeligt Monument at forevige den store Jdee, som lod Amtsprovsterne skabes, og saaledes, paa en vis Maade, at lønne disse fortjente Mænd efter Døden. Vi leve jo udi Monumenternes Tidsalder, og det hedder jo Lønningsfond. Er Gisningen rigtig, vil jeg foreslaae, at reise dette Mindemærke paa Bornholm, eller et andet afsides Eiland, hvor det kunde være afveien for en fuldkommen rolig Betragtning og en stille, andægtig Cultus. Hvad nu endelig Distriktsprovsterne anbelanger, da ere de ogsaa en meget smuk Udgave af Provster; de have ogsaa fundet deres Jndklamring udi femte Classe, No 8, men de faae ingen Løn, for det gik jo ikke an, at paalægge os, at bidrage til en Lønningsfond baade for de levende Provster og for de Døde, skjøndt det er udenfor al Tvivl, at vi gjorde det gjerne. Forøvrigt have ogsaa Distriktsprovsterne, Gud være lovet, en stor Magt, forsaavidt nemlig enkelte af dem bære en saadan Magt tilskue, og derom vil jeg nu underholde mig med Deres Velærværdighed o. s. v.