Aarhuus Stifts-Tidende, 1831-09-30
Frankrige. Den 15de om Aftenen udbredte sig i Paris et skummelt Rygte om indløbne Efterretninger fra Polen, og man bemærkede tillige megen Jilfærdighehos Ministrene, og næste Morgen foer det som et Lyn omkring i Staden at Warschau havde kapituleret. Det gjorde samme Jndtryk som en stor National-Ulykke Pøbelen blev som rasende, slog Vinduerne ind hos Udenrigsministeren, opbrød Vaabensmeddenes Boutiqver, der raabtes Vivat for Polakkerne, og Pereat for den franske Regjering, General Sebastian i (Udenrigsministeren) og Premierministeren Hr. Casimir Perrier bleve paa Gaden revne ud af deres Vogne og insultere. de, ja vare endog i stor Livsfare, da en tililende Kommando frelste dem. De vare komne fra Deputeretkammerets Forsamling, hvor Hr. Maugin havde besteget Tribunen og sagt: at Frankrig havde i 3 Dage modtaget to Efterretninger som opfyldte det med Forbauselse og Smerte, nemlig: Belgiens Rømning og Warschaus Fald. Han forlangte Regnskab af Ministrene derfor, men disse taug, hvorpaa flere hundrede Stemmer raabte: "Tael, Tael!" Da treen Lafayette op paa Tribunen og sagde: "Polen maa ei gaae tilgrunde, Frankrige bør ei tilstæde det! Der maa tages alvorlige Beslutninger, fornemmeligt hvad Preussen angaaer; det har givet os Anledning til mangehaande Klager. Jeg spørger derfor nu blandt Andet: er det sandt, at en fransk Koureer er under allehaande Paaskud bleven opholdt 2 Maaneder i Preussen, Er det sandt, at Polakkerne ere baade af Engelland og Frankrig blevne opfordrede til at undgaae et Hovedslag, da Polen saa inden 2 Maaneder vilde blive optaget i den europæiske Statsrække? Hvad er der gjort for at opfylde dette Løvte, og har man ikke derved ført den polske Regjering bag Lyset?" Denne Tale, opvakte en levende Bevægelse blandt Forsamlingen. Men Udenrigsministeren svarte blot: "Jeg kan i Dag ikke svare derpaa." Bevægelsen tog til, man vilde tvinge Ministeren til at svare, men nogle anseete Mænd lagde sig derimellem, saa man gav ham Henstand dermed til næste Mandag. Spektaklerne udenfor varede imidlertid ved, den ene Dag værre end den anden, saa Kongen maatte træde ud paa Balkonen og formane Folket til Rolighed, men imedens Nogle raabte: Kongen leve, skrege Andre: "Ned med Kongen!" Linietropperne rykkede med fældet Bajonet mod disse Skraalere, af hvilke Nogle mistede Livet. Saaledes maatte Pøbelhobene flere gange drives bort fra Palais royal, som de omringede med Oprørskrig. Overalt hørtes Raabene: Døe Ministrene Døe Forræderne som have opofret et heeltemodigt Folk, Krig med Russerne, Polakkerne leve, Keiseren leve! Republiken leve!" Skarer af 5 til 600 unge Mennesker, med Sørgefor om Armene og Stokke i Hænderne der saae ud som spidse Høegafler, droge gjennem Gaderne, Under Sang af Marseillaisen og Parisienne. Allevegne efterfulgtes de af Kavalleriekommander, og ofte kom de til Haandgemæng. Overalt vare Dørre og Vinduer lukkede, og i Gaden St. Martin vajede der sorte Faner fra alle Husene. Hvor Perrier eller Sebastiani lode sig see, skreges der: "Døe Polens Mordere!" Den sidste Beretning fra Paris, skrevet kort for Postens Afgang, lyder saaledes: "Udenfor Palais royal hersker den største Forvirring. Folk og Soldater ere i blodig Haandgemæng. Pøbelen slaaer Alting istykker. Generalmarschen slaaes. Alt er i den største Bestyrtelse."