Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1839-01-11
(Jndsendt.)¬ J den aarhusiske Avis læstes for nogen Tid siden et Jnserat, betitlet "Provste=Magten, hvilket til Publicums Moerskab heelt og holden blev indlemmet i Kjøbenhavnsposten, ligesom ogsaa en Extract heraf indførtes i den fyenske AvertissementsTidende. Hvo af dette Jnserat egentlig er Forfatter, er vel ikke notorisk vist, - kun dette kan man sige, at det ikke er forfattet af en gl. Landsbyepræst, da Productet ikke alene mangler den Sindighed, man bør forudsætte hos den gl. Mand, men endog røber en mod al præstelig Karacteer saa aldeles stridende Kaadhed, at det falder tungt, at troe det conciperet af nogen Geistlig af hvilkensomhelst Alder. Ligesaa uvist forekommer det mig og Mange, om Jnseratet skal tages i egentlig Forstand, eller det kun er et illusorisk Phantom, Forfatteren med skjæve Øine er bleven vaer, men som ingen Anden har seet. - Jmidlertid, da der paaberaabes virkelige Facta, som Beviser for Provste=Vælden, maa man vel antage, at Forfatteren mener, der er overdraget Provsterne en saadan Magt, og at den af dem, om end ikkun mod deres Embedsbrødre, anvendes. - Hvad Forfatteren først som sidst anfører som Beviis for Provste=Vælden er dette, at disse Mænd vove, uagtet den dem ved Kongel. Anordninger paabudne Pligt at visitere Kirker og Skoler, dog at tilsidesætte den. Men det er jo ikke Provsten alene, i hvis Magt det staaer at tilsidesætte EmbedsPligt, en saadan Magt har jo enhver Embedsmand, naar han tør og vil vove slig Adfærd. Fuldelig er jeg overbeviist om, at skulde der være nogen Provst, der ikke besøger sine Embeds brødres Skoler, saa maa Aarsagen være den, at der er opstaaet et misligt Forhold mellem Præsten og hans Provst, og at denne holder sig tilbage, for ikke gjentagen at vorde uvenligen stødt tilbage, endskjøndt jeg ikke hermed vil retfærdiggjøre Tilsidesættelsen af den omtalte Embedspligt. Dog, fordi muligen paa et enkelt Sted en slig Dissonants er opstaaet mellem Præst og Provst, derfore er det dog ingenlunde sagt, at den er herskende enten i Almindelighed eller mange Steder, hvilket benævnte Jnserat kunde forlede til at antage. Sandelig, at gjøre saa stor og saa agtværdig en Deel af Landets Geistlighed, som Provsternes, Mænd, hvem Staten har anfortroet et vigtig Kald, og som uden Godtgjørelse maae opoffre Tid og Kraft til Opfyldelsen af dette Kalds mangehaande Forretninger, til et Vittighedens Legetøi, hvormed Man søger at forlyste et lattermildt Publicum, det røber en uædel Hensigt, og et Hjerte, der gjerne følger Tidsalderens saa yndede Princip, calumniare andacter, semper aliqvid adhæret. - Jøvrigt fægter Forfatteren af Jnseratet visselig imod et tomt Skyggebillede. Provsterne føle vel, ved Overtagelsen af dette Embe2de, Serverde, at der læsses mange Byrder paa deres Skuldre, dem de maae overtage til Statens og Kirkens Tarv, men at Nogen af dem skulde drømme om, at være hævet til Magtens Spidse, kan jeg ingenlunde indbilde mig; og var der end en Enkelt, hvis Hjerte svulmede lidt ved Provste-Titelen, saa vilde hans Embedsbrødres Forhold snart adsprede slige daarlige Drømme, og lære ham, at Provsten som Præsten kun agtes af dem selv indbyrdes, som af Andre, eftersom de ere Mænd af Hoved og Hjerte. Skal Statens og Kirkens vigtige og velgjørende Øie meder heldigen opnaaes, da maae der være en vis Orden mellem de Mænd, som bruges til Opnaaelsen af disse Øiemeder; denne Orden udkræver ofte, at Mænd, der ellers ere hinanden fuldkommen lige i Aands Evner og i disses Uddannelse, og som saadanne coordinerede, vorde i visse Dele hinanden subordinerede. At anke over en saadan Subordination, som Sagens Natur til Ordens Vedligeholdelse i Stat og Kirke udkræver, er taabeligt som det er uretfærdigt, og mindst vil nogen rettænkende Geistlig anke herover, da jeg vel med Sandhed tør paastaae, at er Subordinationen i nogen Klasse af Borgersamfundet mindst følelig, ja fast umærkelig, saa er den det visselig i den geistlige Stand. Derfore mener jeg og, at det er taabeligt, at gjøre Provstemagten til en Gjenstand for haanende Vittighed, og lavt og nædelt tillige, at ville søge at nedværdige Mænd, der til Statens Tjeneste og Embedsbrødres Bedste maae opfylde saa mange Pligter, uden anden Løn, end den, som den Retskafne har i sin egen Bevidsthed.