Aalborg Stiftstidende, 1842-11-19
Aalborg, den 19de Novbr. Blandt de Sager, der i nærværende Stænderforsamling have modtaget en ret interessant og udtømmende Discussion, hører ogsaa Sagen om Høitidsoffrets Forringelse, der var til foreløbig Behandling i Mødet den 12te ds. Vi skulle heraf fremhæve nogle af de væsentligste Momenter. Hvad Offring i Kirken angaaer, da have de trende af Committeens Medlemmer (Dalgas, Qvist, Schjøtt) særdeles meget imod at saadan Offring. De tvende første af disse erkjende dog med Committeens geistlige Medlemmer (Tage-Müller og Schjødte), at, saalænge der er paa anden Maade kan forskaffes Kirkebetientene Godtgjørelse for den dem tilkommende Jndtægt ved Brudevielser, Barnedaab og Kirkegangskoners Jntroduction, og altsaa den accidentelle Offring, imod hvilken de vigtigste Jndvendiger kunne gjøres, maa vedblive, er der fortiden ingen tilstrækkelig Grund til at skaffe Offringer paa de 3 store Høitider. Committeens geistlige Medlemmer troe endog, at Høitidsoffringen virkelig kan være høitidelig især naar alle Offerpligtige i Regelen ville tage Deel deri; de ere tillige overbeviste om, at den langt overveiende Fleerhed saavel af Landalmuen som af Landsbypræsterne ingenlunde ønsker Offringen i Kirken paa Høitidsdagene afskaffet. Hjemsendelse af Offeret, efter Lovforslaget, til Præsterne og de øvrige Kirkebetjente vilde tillige paa Landet medføre megen Uleilighed saavel for de Offerberettigede som de Offerpligtige." Schjøtt havde gjort den Henstilling, at – for at undgaae Offringen i Kirken og for at forebygge Tab og Tidspilde for Geistligheden, samt for ikke at sønderrive de Baand, der knytte Menigheden til Religionslærerne, de Offerpligtige frivillig tegne sig for den Sum, de ville yde i Høitidsoffer, hvorved Geistligheden vilde kunne aarlig gjøre en sikker Beregning over dens Offerindtægter, Klagen over for lidet eller udeblevet Offer, næsten aldeles vilde bortfalde, Menigheden, som hidtil, offre efter Hjertelag, og endelig den Uskik derved vilde være afskaffet, netop paa Aarets 3 største Høitidsdage at forstyrre Andagten og Høitideligheden ved paa Herrens Alter at levere Bidrag til Geistlighedens Underholdning. Dalgas havde tilføiet følgende Tillægsindstilling: a) at det maa være de Menigheder, som attraae det uformeent, efter Overeenskomst med vedkommende Embedsmænd, eller, om Saadant ikke kan opnaaes, med begge Parters Jndstilling, ved allerhøieste Bestemmelse at erholde Høitidsofferet converteret til Præstepenge, b) at det accidentelle Offer, som tilkommer de Geistlige ved Brudevielser, Barnedaab og Kirkegangskoners Jnd ledelse, maa kunne sendes dem i deres Boliger; e) at, naar Menigheden attraaer at udelukke fra Kirken enhver Pengeerlæggelse, maae ogsaa Tavler og de saakaldte Klingpunge henvises til Kirkens Udgang, hvor de Mænd, som aarlig udnævnes, eller, hvor dette hidtil ei har været Skik, kunne udnævnes til Tavlebærere, i egen Person maatte modtage Gaverne. Referenten (Biskop Müller) oplyste, at han, efter at have erfaret Sagens Udfald i den Roeskildske Stænderforsamling, havde truffet den - vistnok priselige – Foranstaltning, at udstede et Circulaire til alle Ribe-Stifts Geistlige, for at erfare deres Mening. Til Thorning Lehn, hvor der er 24 Præster, udgik intet Circulaire, da Offringen der er bestemt som en Art Kopskat, saaledes at der af hver confirmeret Person erlægges 3 s. til Præsten og 1 s. til Kirkesangeren. Der er saaledes fra 143 Præster afgivet Erklæring over Sagen, og af disse have 8 erklæret sig for Udkastet i dets Heelhed, altsaa ogsaa for Afskaffelsen af Offring i Kirken, nemlig 5 Landsbypræster og 3 Kjøbstadpræster; hvorimod de øvrige 135 have erklæret sig for, at Offringen i Kirken skulde vedblive, og af disse atter 30 for, at der aldeles ikke maatte skee nogen Forandring i det nu bestaaende, hvorimod de 105 have ønsket en saadan Adgang til Offerets Bestemmelse i de enkelte Tilfælde, som Lovudkastet aabner, nemlig, de 42, ved Succurs til Communalbestyrelsen og de 63 til Amtsraadet. With ansaae det for rigtigt og til de Offerpligtiges eget Gavn, at der i Udkastet er fastsat en lettere Maade, hvorpaa Offerets Størrelse kan bestemmes, og at der er givet Udpantningsret med Hensyn til dets Jnddrivelse. Han havde saaledes engang maattet paadømme en Sag imod 10 Personer, der haardnakket havde vægret sig ved at erlægge Offer og som nu, da Modparten var beneficeret, ovenikjøbet maatte betale hver Sagens Omkostninger med 5 Rbd. medens Sagens egentlige Gjenstand for hver kun udgjorde 7 Rigsbankmark. Med Offringen, meente han, det maatte blive ved det Gamle, da Vanen har fjernet det Anstødelige, som ellers deri kunde findes, og hvilken Magt Vanen i saa Henseende udøver, kan man see af Jslands Exempel, hvor Enhver møder med sine Stokfisk og nedlægger dissepaa Alteret, uden at Nogen deraf tager noget Anstød, fordi man er vant dertil. Dalgas udviklede yderligere sin Tillægshenstilling og henviste bl. A. til den reformeerte Kirke, hvor der ikke finder nogen Om bæring af Tavler Sted, ligesaalidet som Offring paa Alteret. Schjødte ansaae det for det Skjønne ved Lovudkastet, at der ikke er nogen Tvang; den Geistlige, som ikke ønsker nogen Forandring, tvinges ikke ved voget Magtbud, og den Geistlige, der sidder i trange Kaar med en stor Familie, og hvor Menigheden kun slet opfylder sine Pligter med Hensyn til Offer, har en herlig Tilflugt til Lovudkastet, der taget Hensyn til Geistlighedens pecuniaire Fordeel, at den kan faae de Jndtægter, der her eller der udebleve, fordi Flere ikke offrede. Det er sande og skjønne Ord – tilføiede han - som ere talte af det andet geistlige Medlem i Østifternes Forsamling 1842: "Der er en dybere Grund til Offerets Aftagelse; vi have gjennemlevet en ukirkelig Periode, og Menighederne ere blevne fremmede for det sande kirkelige Liv. Denne Periode er ikke udløbet. Det religieuse Element, det kirkelige Liv slumrer mangesteds; men det vil nok opvaagne, og Menigheden vil nok, med Frihed, efter Lyst og Leilighed, offre Lidet eller Meget, som Evne eller Sindelag imod den Geistlige byder." De, som ordnede Kirkens Anliggender, kjendte Mennesket og vidste, at dens Tienere, selv de, i hvis Bryst de ædle Følelser og Hensigter boe, behøve udvortes Opmuntringer paa deres Bane; Offeret, som er Velvillies og Kjærligheds Gave, skulde være en saadan Naar Offeret bringes ham, ikke ved Tvang, ikke ved Befafaling, men som en Gave, en Kjærligheds, en Hæders Gave, da er Offeret kjært og dyrebart for Modtageren, da føler den værdige Geistlige, der forener Ærens og Ydmyghedens Følelser med hinanden, saaledes kan jeg modtage en Gave; og en ædelsindet Menighed tilføier, saaledes vil jeg give den til den Mand, jeg ærer". Lydersen kunde ikke deele den Mening, at det er anstødeligt at offre i Kirkerne. "Offringen i Kirken sagde han – er en Oltidskik, der vist ikke kan vække Anstød, hvor der er en god Kirkeorden; hvorimod der vel er adskillige andre Ting, som nu hyppigt finde Sted under den offentlige Gudstjeneste og paa flere Maader bidrager til at forstyrre Andagten." "Naar en høiærværdig Geistlig har sagt, at vi have gjennemlevet en ukirkelig Periode, da troer jeg, at dette hidrører fra den franske Revolutions Jndflydelse, og at dernu foregaaer en Forandring til det Bedre; thi, naar Geistligheden leder Menigheden til Kundskab, Retskaffenhed og Dyd og derved til Lykkens høieste Maal, naar Præsten kommer dem, som ere sørgmodige og syge, til Hjælp, og gaaer dem, der ere i trange Kaar, tilhaande, da vil han blive, hvad han bør være, Menighedens Hoved og Fader, og da vil han ikke savne sit Offer, men modtage det med saamegen større Glæde, som han føler, at det er en Gave af Menighedens Kjærlighed og Agtelse, og ikke fremkaldt ved Tvang."Med Hensyn til hvad det ærede Medlem af Bondestanden havde yttret om, at Menigheden, naar Præsten var som han burde være, vistnok vilde erkjende og paaskjønne, det bemærkede Biskop Müller, at det jo var meget at ønske, at dette altid var Tilfældet, og at han heller ikke vil nægte, at mange Menigheder ogsaa saaledes paaskjønne deres Præsts Værd; men uimodsigeligt er det dog paa den anden Side, at Enkelte, af Præstens Nidkjærhed, navnlig med Hensyn til Skoleforsømmelser, tage Anledning til paa en sørgelig Maade at chicancte ham. Han anførte i denne Henseende et paafaldende Exempel fra Ribe Stift, idet nemligen i Foraaret de 314 af en Menighed sammenrottede sig om, at give deres Præst, der er en særdeles værdig Mand og en sand Ven og Fader for sin Menighed, et saa utilbørligt Offerat det i det Hele ikke engang udgjorde 1 Specie - Noget, som han tog sig saa nær, at han næsten blev uskikket til den følgende Søndag at foretage Confirmation, – og det gjorde man alene, fordi han ikke havde været enig med de øvrige Medlemmer af Sogneforstanderskabet, i at Skolelæreren ikke skulde nyde godt af den Forbedring i sine Kaar, hvortil Pl. 22de Mai 1839 giver Adgang. Det blev tilføiede han – om jeg ikke feiler, under den Roeskildske Stænderforsamlings Forhandlinger omtalt, at man Slagelse havde arbeidet paa at indføre den gamle Skik, at alle Offerpligtige, ogsaa Honoratiores, gik til Offer i Kirken; og naar dette kunde blive Brug, vilde unægteligen den hele Handling vinde i Høitidelighed." Sognefoged Jacobsen skulde – endskjøndt han ikke er nogen Ven af Offring i Kirken, rigtignok isærdeleshed forsaavidt det accidentielle Offer angaaer, idet der ved denne Offring ofte opstaaer en Rangstrid (1), Gloen, Mønstren, Hvidsken og Smilen, som meget forstyrrer Andagten, dog ikke fortiden tilraade nogen Forandring i det Bestaaende for Landets Vedkommende, da, saavidt ham bekjendt, de fleste af de Offer berettigede ønske, at det skal blive ved det Bestaaende. Skulde der i Tiden vise sig Trang til en Forandring i Offervæsenet, da kunde en saadan maaskee udføres i Forbindelse med andre og meere gjennemgribende Foranstaltninger, saasom at Præsterne bleve satte paa fast Gage, at Sognebaandet bleve løst o. desl. Han maatte saaledes ganske slutte sig til det af et andet æret Medlem i Wandborg) forbeholdte Amendement om, at Udkastet ikke emanerer som Lov, hverken med eller uden Forandring. Jensen: "Selveier Lydersen har saat, at naar der blev afknappet Præsterne og Skolelærerne i Offer, laae Grunden deri, at de ikke opfyldte deres Pligter og ikke udførte deres Embedsforretninger paa den Maade, de burde Jeg har imidlertid havt Leilighed til at erfare det Modsatte; jeg har fundet Præster og Skolelærere, som i enhver Henseende samvittighedsfuldt bestyrede deres Embede og værdigen røgtede deres Gierning, og dog ere de af smaalige Hensyn blevne chicanerede, ikke alene derved, at der er blevet give dem et mindre Offer, men ogsaa paa anden Maade. Lydersen: "Den høiærværdige Referent har af mine Ord villet uddrage den Slutning, at jeg skulde have meent, at der ikke var nogen Slettænkende, som af smaalige Hensyn afknappede Præsten i hans Offer. Dette har naturligviis ikke været min Mening; thi der gives jo Heste af all Slags Haar, og braadne Kar i alle Lande; men jeg har kun troet, at Offerets Bestemmelse til en tvungen Afgift vild slappe og svække det Kjærligheds-Baand, som jeg saa ofte har været Vidne til, at der i Landsbymenighederne er imellem Præst og Menighed. Jeg har heller ikke nogensinde i min Kreds hørt Præst eller Skolelærer være utilfredse med Offeret." "Jeg kjender slet ikke til, at Menighederne ikke opfylde deres Offerpligt, og jeg troer, at et tvunget Offer vil være til Skade for det fortrolige og kjærlige Forhold imellem Præsten og hans Menighed. Hvad jeg her har yttret om Offeret til Præsten, gjælder ogsaa om Offeret til Skolelæreren.