Aalborg Stiftstidende, 1829-05-20
Alg. Zeit. indeholder en Skildring af Sultan Mahmuds Caracteer, som synes at have den bekjendte Grækerven Herr Eynard til Forfatter. Er dette Portrait end ikke meget smigret, saa er det dog nok i Hovedtrækkene temmeligt ligt: "Den vilde Caracteer, som Mahmud lagde for Dagen imod Janitscharerne, og den Fasthed, hvormed han leddede Tilintetgjørelsen af dette frygtelige Corps, har i den offentlige Mening indrømmet ham en Plads iblandt store Mænd. At udvikle de Aarsager, som lettede Udførelsen af denne Forholdsregel, vilde være for vidtløftigt. Mangelen paa Energie hos de daværende Janitscharer bidrog fornemmeligt dertil, og enten det nu var Tilfælde eller Lykke, saa er det en Kjendsgierning, at Mahmud har sat en Sag igjennem, paa hvilken hans Formænd strandede. Men denne Kjendsgierning er endnu ikke nok til at stemple Mahmud til en stor Mand, og de, som ville sammenligne ham med Peter den Store, tage mærkeligt feil, thi hos begge disse Mænd kan ikkun deres Grusomhed blive Gienstand for Sammenligning. Mahmud har faaet sin Opdragelse i Serai let; han har været i Gildingernes Hænder, han er uden Underviisning og besidder ingen Kundskab om de europæiske Stater, deres Magt og deres Politik. Hans herskende Lidenskab er det militaire Væsen, men hvor skulde han have lært Strategie eller egentlig Krigskunst, han troer, at det er nok med Færdighed at kunne haandtere sine Vaaben og gjøre nogle Svingninger, for at være en god General. Hans Yndlings beskjæftigelse bestaaer i at lade sine Soldater maneuvrere (vel egentlig evolvere.) Han spilder sin Tid med smaalige Beskjeftigelser; han lader Muselmændene afrage deres Skjæg, aflægge deres Turbaner og vækker deres Utilfredshed uden at øve dem i den egentlige Krigskonst. Særkjendet i Mahmuds Caracteer er Egenkjærlighed. Han holder sig for en stor Mand, en stor Militair, en stor Politiker. Sit Stivsind, sin Anmasselse og sin Stolthed anseer han for Beviser paa sit Gennie og sit Heltemod. Hans Regjeringskomst bestaaer i at lade de Hoveder springe, som ere ham imod. Modsigelse taaler han ikke, paa Raad hører han ikke og skjøndt han er uden Erfaring, forlader han sig kun paa sig selv. Han regjerer som uindskrænket Behersker, og Jngen vover at gjøre ham Forestillinger. Bevilger han stundom, i et godt Lunes Øieblikke, Reis-Effendi Noget, saa gjenkalder han det snart igjen, og dette er Aarsagen, hvorfor de europæiske Statsmænd aldrig have kunne forlade sig paa Reis-Effendis Svar. Efter Skinnet at dømme, ere Rigets Store ham alle underdanige og hengivne, og ihvorvel de indsee, hvorhen Mahmuds Forblindelse fører dem, vil dog neppe Nogen røre sig uden i Tilfælde af et Uheld. Folket er ikke mindre Sultanen hørigt og lydigt, fordi det skuf ses af Beretningerne og antager den russiske Armee for halv tilintetgjort, men denne Enthusiasme vil, ved Efterretninger om et Overfald, og naar Faren nærmer sig, forvandle sig til Had, og da bliver en blodig Revolution følgen. De fremmede Gesandtes Adfærd i Constantinopel var vedvarende redelig og venskabelig. Alle viiste de Aabenhed og sand Jnteresse for Porten, men det som hos enhver anden Souverain havde ført til Maalet, havde hos Mahmud den modsatte Virkning. Han blev derved saa meget mere tilbøielig til at afslaae Alt, og vidste ikke at drage Nytte af de indstændigste Forestillinger. Der, hvor Freden og Menneskeligheden var Gienstanden for det almindelige Ønske, øinede han ikkun Svaghed og Frygt, og hans Stolthed og Forblindelse toge til i samme Forhold. Saadan er den Souverain, man vil fremstille i en stor Mands Lys; men vi ville snart faae at see, om han ikke fortjener et ganske andet Tilnavn".