Corsaren, 1843-04-28
Artikler efter "le Charivari". XlV. En ny Forordning af Kongen af Bayern. Kongen af Bayerns Hjerneskal maa frembyde Phrenologerne to meget fremtrædende Organer, Poesiens og Forordningernes. Der hengaaer ikke en Uge, uden at Hans Majestæt Ludvig den Første producerer idet mindste otte Sonnetter og elleve Circulairer, og den Dag, paa hvilken han kun har skrevet eet Distichon, sønderriver han om Aftenen sin Pen og raaber som salig Titus: Den Dag er gaaet tabt for mig. Stundom indsender den digteriske Konge af en Feiltagelse et Acrostichon eller rimede Udgydelsen til den bayerske Statstidende, og indeslutter omhyggelig i sin poetiske Portefeuille en Forordning mod løsgaaende Hunde eller en Placat, angaaende hvorledes de bayerske Soldater skulle sye deres Camascheknapper. Men hvilken stor Digter er ikke lidt distrait? Lafontaine trak sine Strømper paa Vrangen; ligesaa kan det jo godt hænde sig, at Kongen af Bayern ikke har sine Tanker paa rette Sted. For Øieblikket ville vi ikke beskjæftige os med Ludvig den Førstes Digte, vi skulle alene tale om hans Ordinantser, som i Almindelighed ere stilede mod os. Det lader til, at den bayerske Monarch vil antage hin officielle Statstidende for "le Charivari"; thi han indskrænker sig i Almindelighed til at udgive Forordninger, som nogenlunde i Maneer ligne det Blads, hvoraf De har den Fornøielse at være Abonnent. Det er næppe sex Maaneder siden, at Kongen af Bayern udflyngede en frygtelig Banstraale mod de Restaurationer, som dristede sig til at anføre paa deres Spisesedler Retter med franske Navne. Ludvig den Første lader ikke til at kunne i udstaae en Høne à la Marengo. Nogen Tid efter decreterede samme høie Herre, at Skolebestyrerinderne under den største Straf skulde ophøre med at lade deres unge Elever lære Fransk, saasom den franske Literatur, var en liderlig Literatur og ikke kunde have anden end fordærvelig Indflydelse paa unge bayerske Gemytter. Af samme dydige, men beklagelsesværdige Sindstemning har nu den samme Monarch nylig forbudt i alle sine Stater en Dands, der i lang Tid har været en stor Glæde, ikke alene for hele den tydske Ungdom, men ogsaa for Ungdommen i alle Lande. De troer maaskee, at jeg taler om Cancan'en, o nei, Talen er kun ligefrem om Valtsen. Ja, min Gud! i Fremtiden vil Hurtigvalts kun være en Erindring i Bayern, en simpel historisk Erindring. Alene Menuetten vil fremtidig være tolereret i München, og en giftefærdig ung Dame maa kun tage en pæn honnet Jomfru til Cavalier. Med de gifte Damer er det noget Andet: Det er dem udtrykkeligen forbudt at dandse med hvem det saa er, eftersom en god Familiemoder ene bør have den Adspredelse at stoppe Strømper og paa store Festdage skjænke Ølglasset fuldt for sin Mand. Jeg kjender mange Politibetjente - af Anseelse-; men jeg maa høit og lydeligen tilstaae, at ikke en Eneste af disse offenlige Embedsmænd synes mig at have saamegen dydig Følsomhed som Kongen af Bayern. Ved alle offenlige Baller opmuntrer man Valtsen, for at Cancan kan gaae i Glemmebogen, og kun i Tydskland driver man Anstændigheden saavidt, endog at finde Valtsen meget umoralsk. Jndvaanerne af München vide fremtidigen ikke, paa hvilken Fod de skulle dandse. Denne ultrakydske Forordning er den blodigste Satire, som man kan gjøre mod Bayrerne: thi det er det samme som at sige, at de ere Folk, som overmaade let begaae Feiltrin. J Paris blive Hovederne paa Damerne ikke saa let forkeerte, og Hr. Delessert er mere galant en Kong Ludvig den Første. Jeg veed ikke, om Münchens Jndvaanere af Naturen holde meget af at valtse; men jeg er overtydet om, at, siden denne Forordning er emaneret, er Valtsen stegen overordenlig i deres Gunst. Denne Lyst er meget gammel og gaaer tilbage til Madam Adam, som trak paa Næsen af de deiligste Oranger og Keiserindepærer, for at kunne spise det forbudte Borstopheræble. Siden Kong Ludvigs Forbud fortælles der, at alle bayerske Damer overgive sig indenfor lukte Døre til den meest afsindige Valts med deres Mænd, og i Mangel af disse med deres Portnere. Ja, de reise sig ved Midnat i Søvne og valtse om i Sovekammeret, holdende, i Mangel af Cavalier, en Trækkepude i deres Arme. Dette begriber jeg fuldkomment; thi jeg selv, der ikke kan udstaae Valtsens Kredstoure og hellere vilde foretrække et Par Miles Marsch for en Tour i Musards Sal, jeg begynder at finde et vist Trylleri i dette Slags Dands, siden Kongen af Bayern har forbudt den. Jeg striver denne Artikel, medens jeg opfører en Dands af Straus og slaaer Tact dertil med Fod og Hoved. O, store Kong Ludvig, Din Forordning beviser, at et Kvinde-Hjerte aldrig har skuffet Dig, eller ogsaa, at Du ikke har mærket det. Men Du vil mærke det nu; thi, paa Ære, nu dandse de netop. Jeg foreslaaer Dig at digte en Klagesang i derover.