Aalborg Stiftstidende, 1836-08-20
Om Toldprivilegierne i Hertugdommerne. Under denne Overskrift indeholder Bladet Fædrelandet af 15de Juli en interessant Afhandling, hvoraf man vil tillade sig her at hidsætte Følgende: I Hertugdømmerne Slesvig og Holsten, hedder det, finder en Ulighed i Toldforpligtelser, Sted, der har Krav paa almindelig Opmærksomhed, og der i den Udstrækning ikke existerer i noget andet Land. En lottende Deel af Befolkningen er fritaget for at erlægge Told, og 100,000 Privilegerede staae ligeoverfor 700000 Aprivilegerede. De eximerede saade Districter og Jndivider ere adspredte og udsaaede over hele Territoriet. J det Væsentlige ere de følgende: de adelige Godser og Klostere; Landskabet Rord=Ditmarsken; Landskabet Syd=Ditmarsken; sex ditmarsiske Koge; Kremper= og Wilster=Marsk; Herz horn; Sommerland og Grønland; de Blomske og BülowskeDistricter (Wildnit), tilligemed de Kordtske og Rehderske Jorder; den gamle Augustenkog i Eiderstedt; Landskabet Nordstrand, tilligemed Eltsabeth=Sophienkog; Staden Glückstadt; endeel concessionerede og privilegerede Fabrikker og andre Establissementer; Kirkerne, Præste= og Skolebygningerne; alle geistlige og endeel verdslige Embedsmænd, samt Universitetet i Kiel. Disse Toldbefrielser, der deels give en personel, deels en reel Rettighed, og der deels angaae baade Jndførsel og Udførsel, deels een af disse alene, halve en høist forskjellig Oprindelse. Toldprivilegierne for de adelige Godser og Klostere skrive sig fra den Tid, da Riderskabet kunde fritage sig selv for at deeltage i at bære Landets Byrder, og kunde vælte dem over paa de andre Stænder. Det de ditmarsiske Landskaber og Koge meddeelte Privilegium er i det 17de og 18de Aarhundrede inddrømmet dem af den daværende Regiering, deels mod en engang foralle udbetalt Sum, deels mod en aarlig Recognition. Saaledes forholder det sig ogsaa med andre Districter, medens Privilegiet hos Geistligheden er en fra den catholske Tid nedarvet Immunitet. Hos Embedsmændene er det et Gagetillæg, hos enkelte Concessionerede en Naadessag. For Byen Glückstadt synes Toldbefrielsen endog alene at grunde sig paa Vedtægt. Disse saa udstrakte og mangfoldige Toldbefrielser gjør ei alene et meget stort Skaar i de kgl. Jntrader, men foranledige tillige et næsten ubegrændset Smugleri, mod hvilket enhver Foranstaltning bliver umulig. Alene til et Exempel herpaa anføres, at i de eximerede Marskdistricter indføres aarlig omtrent 70,000 Pd. The toldfrit, medens der i det øvrige Holsteen ikke fortoldes mere end omtrent 300 Pd. The aarlig. Regjeringen har derfor allerede i længere Tid været betænkt paa at ophæve Toldbefrielserne, hvilket blandt Andet sees deraf, at det i Toldforordningen af 1803 hedder: at det med Hensyn til Toldbefrielserne kun skal have sit Forblivende, indtil nærmere Bestemmelse. Da den kgl. Commission til at gjøre Udkast til en ny Toldanordning var nedsat, lod Regjeringen, i den bedste Hensigt og af Jver for, at ogsaa de Privilegeredes Jnteresse saa meget som muligt kunde blive hørt og varetaget ved Ophævelsen, aabne Underhandlinger med dem om den Godtgjørelse, der for Toldbefrielsernes Ophævelse kunde inddrømmes dem; men disse Underhandlinger havde intet andet Resultat, end at det derved blev godtgjort, at, naar Staten skulde gjøre Ophævelsen af Toldprivilegierne afhængig af de Privilegeredes Samtykke og af Opfyldelsen af de betingelser, som disse ville foreskrive, vilde Samme aldrig komme istand, og saa maatte Statsmagten gjøre Afkald paa dens Ret til at bringe de sig bekæmpende particulaire Jnteresser i Samklang, og paa dens Pligt: at underordne de enkelte Jnteresser, hvor Statens Vel fordrer det. Prælater og Ridderskab erklærede, at de uden Godtgjørelse, til Fordeel for Landet, vilde opgive deres Privilegier, men under visse betingelser. Begge Ditmarskerne og Krempermarsk, samt Staden Glückstadt, vilde ophæve deres Toldprivilegium, under den Betingelse, at alle Tolderemptioner i Hertugdommerne bortfalde. Wilstermarsk erklærede, kun da frivillig at ville renuncere paa Toldbefrielsen, naar alle Skatteprivilegier i Landet bleve den hidtil bestaaende Udførselstold for alle Landets Producter maatte blive opretholdt. Syd=Ditmarsken forlangte 200,000 Rd. i Godtgjørelse (det havde 1649 erlagt 25,000 Rd. Cour.), og Hedevig og 10,600 Rd. (1727 betalte det 5000 Rd. Kroner). Nord=Ditmarsken kunde ei engang indbyrdes blive enig om Godtgjørelsessummen. Landskabets havde 1610 betalt 40,000 Rd. og 1730 yderl. 60,000 Rd.; nu voterede stre Sogne for en Godtgjørelse af 300,000 Rd. et for 350,000, et for 400,000 og fire for 500,000 Rd., medens Sognet Heide slet ikke vilde votere, men ligefrem protesterede mod Toldprivilegiets Ophævelse i Almindelighed. Lovudkastet til den nye Toldanordning, som er bleven forelagt Stænderforsamlingerne i Hertugdømmerne, stipule rer Toldfriheds=Privilegiernes Ophævelse, men fandt i den holstenske Stænderforsamling megen Modstand, idet Majo riteten, der synes at have antaget, at Toldbefrielse er en Rettighed, som, lig ethvert paa en Contract grundet Retsforhold, ikke eensidig kan hæves, troede at burde fraraades eller forkaste det forelagte Udkast til en ny Toldanordning, hvorimod Minoriteten vel erkjendte Regjeringens Ret til at ophæve Toldbefrielserne, uden at betragte en forudgaaet Overeenskomst som nødvendig, men dog høist ønskelig, og meente, at det i al Fald maatte overlades til Domstolene at bestemme Godtgjørelsens Størrelse, paa samme Viis og Maade, som Godtgjørelsen bestemmes for Grundeiendom, der aftrædes til offentlig Brug. I et nylig i Kiel udkommet anonymt Skrift: leber Aufhebung der Bollfreiheiten in Schleswig=Holstein, er denne sidstnævnte Sætning, om nemlig de Exmerede kunne sættes i Classe med Private, der afstaae Grundeiendom til offentlig Brug, grundigen bleven undersøgt og benægtende besvaret. Man forudsætte blot, hedder det deri, at Tolden i Holsten blev aldeles ophævet (og dette er, efter hvad der i den senere Tid er yttret baade i offentlige Blade og i den slesvigske Stænderforsamling, ikke nogen Umulighed), da vilde de enkelte Toldbefrielser slet ikke have nogen Betydning længere, og Tilbagegivelsen af den Sum, der var erlagt derfor, saavelsom Recognitionens Ophævelse, kunde da af de hidtil Eximerede et engang retlig blive fordret, eftersom de jos vedbleve at være toldfrie, og dog hverken havde eller kunne have tilkjøbt sig Ret til at forlange, at de andre Dele af Landet skulde være toldpligtige. Det derved opstaaede aarl Finantstab af omtrent 600,000 Rbd. maatte naturligviis dækkes ved en anden Beskatning, men efter Retfærdighedens Fordringer og de nærværende Forhold maatte denne ligesaavel ramme de hidtil toldfrie som de toldpligtige Undersaatter, og blive ligelig fordeelt over hele Landet. Herefter dømme enhver Kyndig, om man med Rette kan sætte Toldfrihed i Classe med en privatretlig Formuesdeel, med en Besiddelse, for hvis Overdragelse til Staten Erstatning maa gives. Seer man hen til, hvorledes Toldprivilegieri andre Stater ere blevne ophævede, saa vil det ogsaa deraf skjønnes, at man efter almindelige statsretlige Grundsætninger ikke anseer et saadant Privilegium som en privat retlig Besiddelse, for hvis Aftrædelse Godtgjørelse kan forlanges. J Forordn. af 27de Octbr. 1810, der bebuder, Skatteprivilegiernes Ophævelse i Preussen, hedder dette Vi haabe, at de, paa hvem denne Forholdsregel finder Anvendelse, ville berolige sig ved den Tanke, at den Bebreidelse ikke for Fremtiden vil kunne ramme dem, at de paa deres Medundersaatters Bekostning unddrage sig de offentlige Byrder, og i Toldloven af 26de Mai 1818. Befrielse fra de i denne Lov bestemte Afgifter eller Godtgjørelse for muligviis paastaaet Exemtion finder ikke Sted. Den kan ogsaa ved denne Leilighed erindres, hvorledes Adelen paa Rigsdagen 1660 vilde gjøre sin formeentlige Ret til Toldfrihed gjældende, lidet den bad Rigsraadet betænke at dersom Adelstanden undergiver sig Consumtionen af Videns Fortæring og af Fæmon paa deres Gaarde, de da giet ve bort al den Frihed de have, saa at der siden ingen Forskiel bliver paa en Adelsmand og en Bonde, uden Navner et alene. Men ikke destomindre blev, ved Sonverainitetens Jndførelse samme Aar, ikke et saadant Privilegium hævdet for Adelen. Ved Toldbefrielsens Ophævelse at tage Hensyn paa hvad den betyder for dem, der ere i factisk Besiddelse af Privilegiet, vilde være saa meget mere uretfærdigt mod Landet, der allerede længe har lidt ved Exemtionerne, som Privilegiets egen Betydning er blevet saa forandret i Tiden; thi endnu for 100 Aar siden udgjorde Toldens Bruttobeløb, som nu er omtrent 800,000 Rbd., ikke mere end 80,000 Rbd. Vilde man nu, ved at capitalisere hvad Privilegiet er de Eximerede værdt, erstatte dem Alt, hvad de ved Ophævelsen kunne paastaae at tabe, saa vilde eman forevige en factisk Ulighed i Beskatningen, hvad der aldrig har ligget i Privilegiets Hensigt. Med Renter kan den Privilegerede ikke fordre Pengene tilbage; thi han har havt Nydelsen og Brugen af sit Privilegium, medens Staten havde Pengene, og endnu mindre kan han bringe den Fordeel, som undgaar ham, i Anslag. Hvor Toldfriheden, saaledes som hos Adelen, beroer paa en forsvunden Tids Statsforhold (paa Grund af en Rostjeneste, som den forlængst ikke mere yder), der synes Privilegiet, under foranandrede Forhold, ganske grundløst, og dets Afstaaelse kan a ligesaa lidet ansees for et Offer, som det kan forlanges af Staten, at den skal bringe de Vedkommende et Offer, for at formaae dem til Afstaaelse. Om Godtgjørelse til Prælater og Ridderskab synes derfor ikke at kunne være Tale. Hvor Toldbefrielsen maa betragtes som et Gagetillæg eller den Naadesag, vil der vel heller ikke kunne blive Spørgsmaal om egentlig Godtgjørelse, omendskjøndt det især med en Hensyn til det første Tilfælde vil være billigt, om Staten, 3 paa anden Maade søger at vederlægge et Tab i Jndkomsterne, som vilde være en Følge af Toldbefrielsens Ophævelse. Hvor, som i Syd=Ditmarsken, Privilegiet er meddeelt under den udtrykkelige Betingelse, at det er tilbageenkaldeligt, naar den derfor erlagte Sum restitueres, kan den saameget mindre være Tale om egentlig Godtgjørelse, men ogsaa hvor, som i Nord=Ditmarsken, Privilegiet er meddeelt uden saadan Forbeholdenhed, synes det at maatte være tilbagekaldeligt, naar høiere Statsinteresser nødvendig fordrer det, uden anden Godtgjørelse, end Tilbagebetalingen af den for Exemtionen erlagte Sum, ikke blot i nominel, men reel Værdi, og den aarlige Recognitions Ophørelse; thi Staten, som skal vaage over Retstilstandens Opretholdelse, kan ikke have tilforpligtet sig at opretholde en Ullighed i Beskatningen, hvilket vilde være at have tilforpligtet sig at gjøre Uret af Respect for den formelle Ret.