Norske Intelligenssedler, 1764-08-22
Sedler. NorJntelligen. Nor No. 34. Onsdagen den 22 Augusti 1764. Jo Slutningen af den udi de 2de foregaaende Numrer begyndte Fortællelse. Dette gjorde, at Marbas ansaae ham som sin egen Søn. Han betroede ham sine vigtigste Hemmeligheder, og overlagde med ham de største Stats=Sager. Uden hans Raad, og uden hans for Gotbefindende, blev intet foretaget, og Palis regierte nesten meere end Marbas selv. Da Balis fornam dette, vilde han dog forsøge hvor vidt hans Magt over Kongens Hierte strækkede sig. Han bad om den Tuliske Forstes Løsladelse, og den blev uagtet Kongens Vreede dog tilsagt. Dog, denne Herre døde, just da han stod i Begreb at vende tilbage til sit Land. Balis søgte Tilladelse, og bekom den ogsaa, at bringe den avdøde Førstes Liig til sine Forfædres Begravelse. Han gjorde dette med al den Sorg og Ømhed, som angod en Søn. Alle, undtagen Araspes, forundrede sig herover, og ingen kunde begribe hvorledes han kunde føle saa hæftigt en fremmeds Ulykke. Tulierne modtog deres Førstes Liig med utallige Taare, og til et Beviis paa deres Høyagtelse og Kiærlighed mod ham, bar de det over 20 Mille paa deres Skuldre. Da de kom til det bestemte Sted, saa holdte Palis selv en Liigtale over deres Første. Denne bevægede Tulierne saaledes, at de, i stæden for at sønderbryde og needlæg, i Begravelset det Førstelige Vaaben, eftersom ingen vidste andet end Stammen med ham var uddød, overleverede de det til Palis, og derved erklærede ham for deres Første. Jntet meere uformodentligt kunde møde Palis. Han spurgte dem; Om de holdt ham for saa lastefuld, at han selv skulde give Anledning til den Freeds-Brydelse med Marbas, som han selv paa Marbas Side havde sluttet med dem, Han vilde nok være deres Første, naar Marbas dertil udnævnede ham; men ellers ikke. Derpaa raadede han at ophænge Vaabenet; thi han troede at deres retmæssige Prinds, Hispal, endnu levede, hvilken han ikke vilde berøve sit Land. Et Rygte og Hispals Liv udbredede sig snart, og næppe var Balis kommer tilbage til Garama, førend Marbas med en zittrende Rædsel gav ham Underretning derom. Men ingen kunde endnu ophitte det Sted hvor Hispal skulde opholde sig. Jkke destomindre frygtede Araspes, der var bekymret for hans Vel, at han lættelig kunde blotte sig. Han tilskrev derfore Tulierne, at deres Hispal befandt sig hos Marbas, hvilken befrygtelig med det første kunde udforske ham, og derpaa giøre ham til et Offer for sin Mistanke, Forend man tænkte derpaa kom Tulierne i Landet, og fordrede deres Prinds. Araspes raadede Palis, at tilkeindegive sig, og at giøre en Ende paa Marbas Uretfærdigheder, hvilken nu lod henrette adskillige uskyldige Mennesker, uden at anhøre noget Forsvar, naar han allene havde dem Mistænkt, for at være vidende om Hispals Liv. Men Palis sadte sig imod ham og spurgte, Om han da vilde, at han skulde giøre sig berømt ved en Last, og ikke ved Dyden? Jeg svær, sagde han, ved Guderne, at Oraklets Ord aldrig skal blive opfylte, dersom det allene kand skee ved en Misgierning, Jmidlertid vilde dog Araspes tiene ham imod hans Villie. Marbas erfarede desuden, at Araspes havde den største Kundskab og Hispal, og havde opægget Tulierne; Derfore kastede han sig i Spidsen af dem, og begynte allerede at ødelægge Landet. Strax ilede Palis imod ham, kastede sig uden Vaaben midt imellem de fientlige Pile, og da man studsede ved at see hans Kiækhed, saa tiltalte han den saaledes: "Utroe Undersaatere, hvem har lært eder at opsætte eder mod eders Konge, Jeg er Hispal. Men jeg forlanger ikke at herske over eder Menædige. Jeg vil være eders første Slagtoffer, saafremt J ikke vil forskaane Marbass. Begynd kun eders Frekhed paa mig. Jeg staaer her blot for eder. Adlyd Marhaseller dræb først eders Hispal Disse faa Ord havde den Magt, at de saa at sige, gjorde Tulierne Vaabenløse. Araspes selv løftede sine Øyne mod Himmelen, og befalede Tulierne at overlade til Guderne den gandske Sag. Han fløy for ham og Tulierne bad om Naade og Forladelse. Jkke destomindre førte Palis Ophavs=Mændene fagne til Kongen. Da nu Marbas med de ømmeste Ord takkede ham for denne nye Seier, saa begyndte Balis at forsvare Hispal: "Jeg har denne Prinds, sagde han, i mine Hænder, og kand, o Konge, alle Øyeblike skikke ham for dine Øyne. Han venter kun paa Virkningen af dit Had eller din Naade. Men hvad har vel den uskyldige Prinds gjort, eller hvad for en Forbrydelse fordømmer ham Havde han havt Lyst at berøve dig din Krone, saa havde han hundrede Gange fundet dine oprøriske Undersaattere villige til at udføre dette. Men i stæden for at eftertragte dig, underkaster han sig din Magt. Lad dig bevæge af denne Lydighed. Lad den overbevise dig om hans Uskyldighed. Jeg kiender hans Kierlighed, hans Troskab, hans Høiagtelse for dig. Min Mund er hans Hiertes oprigtige Fortolkere. Min Fader, Jeg er Hispal. O, und dog de naturlige Bevægelser nogle Øyeblik Rum i dit Hierte, Jeg raaber Gudderne til Vidne, at min Kierlighed og Troskab mod dig er saa reen som Solen. Dog vil du min Død. Velan, her er mit Bryst, Alle og ne had mig ikke. Jeg er den skrekkelige Hispal, som dog ikke har været forskrekke lig, uden for dine Fiender. Her seer du at det er sandt, Og i det samme blottede han sin Arm og viste ham Kiendetegnet, "Er det nu endelig nødvendigt for dit Liv foer han fort, at Hispal skal døe, ey, saa lad ham Døe, men lad ham ikke de uden for din egen Haand, Marbas blev ved denne Overbeviisning, fuld af Forundring, Skræk og Glæde, en lang Tid ubevægelig. Endelig løftede han sine Hænder mod Himmelen og sagde: OJ Guder, nu opfyldes Oraklets Ord, Jeg tænkte ikke, det var mueligt, at tage min Krone uden tillige mit Liv. Dog skeer det. Jeg lever, og din Dyd, min Søn, tvinger mig til at overgive dig mit Septer. Du er det værd. Adlyd min sidste Befaling: Bestig Thronen, Saaledes kand man ved en Høyhiertet Ædelmodighed, tvinge dem til at elske os, hvilke av særdeles Aarsager ere os hadige. Over Poesten. Forbandet Raserie som gjorde den til Drog Som ikke pralte med et unaturligt Sprog. Den, som overgiver noget til Pressen, maae leve i samme Frygt som de Søefarende. Omskiønt Himlen og Luften er behagelig, naar man støder fra Landet, saa opreiser sig dog ofte en Storm imod al Formodning Begge overlader sig til Grund, og Bund-løse Elementer. Den Søefarende til de ustadige Bølger: Forfatteren til Hobens Smag, hvilken ofte er mindre at sætte Lid paa. Velan, mine Blade, farer fort! jeg ønsker eder en føyelig Vind, og skulde der møde eder en Storm, saa siger ikke at J høre mig til.