Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1830-05-04
Norske Læsefrugter.*) Vanens Magt. Hr. N. gjorde meget af en Kone, der var gift med en af hans Venner. Naar han var færdig med sit Dagværk, gik han paa Slaget syv hen til sin Veninde, og tilbragte der Aftenen. Han brød sig hverken om Skuespil eller Besøg, hos hende allene fandt han sin Lykke. - Endeligen døer Manden. Et Sørgeaar løber, og Enken ægter nu sin Elsker. Bryllupsdagen tilbringes i Glæde. Efter fuldendt Maaltid, bortfjerne de talrige Venner sig, og kun faa blive tilbage. Klokken slaaer syv, Brudgommens gode Lune forvandles til en urolig Spænding. Han fløiter en Arie, trækker i sin Uhrkjede, seer ængstlig til Døren, taber Samtalens Traad. – "Men hvad feiler dem min Ven, hvisker en af Vennerne til ham - . Ol jeg er meget lykkelig, men Men? – "Jeg veed ikke hvor jeg nu skal tilbringe mine Aftener Var det intet Smigreri, Fyrsten af Ligne, som under Keiser Joseph den Anden forestod Departementet for Hof-Fornøjelserne, forstod vist alt, hvad der kan foraarsage en Hersker Glæde og Fornøielse, kun Eet, saa melder han om sig selv, har aldrig villet lykkes ham, nemlig at smigre. - Men han fortæller os i sine Memoirer: Jeg sagde engang til Frederik den Store (for hvem han havde den høieste Agtelse, hvilket vi ogsaa finde at være retfærdigt). "Sire, Feldtmarskal Daun, hvis han stred imod Franskmændene, skulde vist kunne kaldes en stor Mand, men imod Dem kan han aldrig komme til at vise sig stor, fordi De stedse, som Jupiter med Lynilden i Haanden, pulveriserer hans Hære!""Dette syntes at fornøje ham, tilføjer Fyrsten naivt. - Men at han just nu havde været en Smigrer indsaae han ikke, og gav altsaa Beviis paa, at heller ikke en aandrig Mand stedse handler som han taler. 2) Denne Gang af det norske Tidsskrift: "Den norske Husven. Et Ugeblad af blandet Jndhold og foralle Stænder. Redacteuren har de første 21 Nummere for sig, begyndt 5 Dec. 1827. Af Tidsskriftet udkom et Ark hver Onsdag i Qv. Alt har sine slemme Sider. Hume fremsatte allerede i sin Tid følgende Betragtning: "Ligesom Alt har sine slemme Sider, saa har ogsaa den hidindtil saa højt anpriste Bogtrykkerkunst. Den gjorde Skribentvæsenet lettere, og gjorde det derfor ogsaa almindeligere, Middelmaadige Hoveder have nu ogsaa fundet en Vej til at udbrede deres Feil og Platheder, og saaledes have Geniet og Smagen ved Bøgernes Mangfoldiggjørelse tabt deres store Værd. Hos Grækerne og Romerne vare Studeringer kun en Vederqvægelse for aandrige Hoveder; af Massen kunde kun den blive berømt, som var et særdeles udmærket Genie - Hos os derimod er Skribentvæsenet bleven en Løbebane for meget almindelige Mennesker. - Endnu en Skade, endog for Skribenter, er den megen hensigtsløse Læsen. Det kan ikke feile, at mange Tanker af det Læste blive os saa eiendommelige, som om de vare vore egne. Formedelst Mængden af det vi læse forglemme vi, hvor vi have fundet det, og at vi have fundet det, og holde det for vor Eiendom, deraf opstaae de mange Copier, ofte imod Skribentens Villie. Desto sjeldnere er hos os Original-Genierne. De Gamle havde ustridigen et større Antal deraf, fordi de læste mindre, men skabte desto Mere. - Der gives ogsaa en hellig Kant; fra tidligere Tider end Philosophen. Han var nemlig Professor i Theologien ved Universitetet i Krakau og døde i Aaret 1473. Hans Ophøielse iblandt Helgenerne blev foranlediget af den Omstændighed, at man fandt hans Lig ufortæret, endnu længe efter hans Død. Desuden blev han ogsaa udnævnt til Patron for det ovennævnte Universitet. Begge Dele havde han vel snarere fortjent for sit Levnet end for sit Liig; thi han bliver skildret som den punktligste Sandhedsven. Saaledes fortæller man om ham iblandt andet, at han, da engang Stratenrøvere overfaldt ham, paa Spørgsmaalet, om han ikke havde mere hos sig end han havde udleveret, forsikrede dem, at de havde faaet Alt. Nu lode de polske Skurke ham drage videre, men pludseligen vender han tilbage. Han havde endnu fundet nogle Penge i en anden Lomme, hvilke han forhen ikke havde erindret. Røverne, forhausede over denne hans Sandhedskjerlighed, og rørte af de Undskyldninger som han endnu gjorde dem for sin Glemsomhed, bade ham knælende om Forladelse og gave ham alt tilbage igien. Christian Muus bliver, efter en Ansøgning paa Vers, Biskop. Han var først Præst til Urskoug, blev senere Præst og Provst i Christiania; og 1707 Biskop over Ribe Stift. Sin Ansøgning til Kongen gjorde han i følgende Vers: Stormægtigste Monark, Bisp Anker siges død, Og Riber-Stift vacant. - Eens Død en Andens Brød. Vil Gud og Frederik, at Lykken træffer mig, Jeg altid til min Død vil takke Gud og Dig. Efterat han havde opnaaet sit Ønske, takkede han Kongen i følgende Vers: Stormægtigste Monark, som af Guds Forsyns Drivt J Naade kaldte mig - herfra til Riber Stift, J Støvet for din Fod, min Pen sig kaster ned Og takker Gud og Dig for denne Værdighed. Satiren udeblev ikke; men skrev følgende Vers: For to Par lumpne Vers fik Hjarne Kongekrone, Uværdig var han dog at klæde Kongethrone; Man meget værdigt har belønnet Sanosaph For tre Par Vers man ham trehundred Kroner gav. For nogle slette Vers der de sig kunde rime Fik Muus en Bispestol i samme stakket Time; Men gav man lige Løn til hver en Versconsort, Saa gav man noget nær den hele Verden bort. Ol op i Musæ Børn, og ønsker Muus til Lykke, Som for saa slet et Vers bekom saa fedt et Stykke; Bort Bording, Arrebo, bort Kingo, Thura, thi En Muus her gjorde meer end alle Musæ ni. Op skriver dog i Steen, i Klippe og i Fjelde At Muus blev Ribes Bisp - med Reverents at melde: Men tegner derhos denne Dag med sorte Kul Paa hvilken Ribestift blev til et Musehul.