Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1844-07-11
Samtlige jydske Aviser ere med de fyenske enige om at tillægge Skamlingsbankefesten en høi Betydning: Aarh. Avis siger saaledes: "Alt var her saa dansk og hjerteligt som Man kunde ønske sig og bar Præget af den ædleste og meest levende Patriotisme. Aldeles ingen Uorden fandt Sted, og Man skiltes ad med det Forsæt: af Aare at samles igjen paa Skamlingsbanken." – J Ribe Avis hedder det: "Om denne høist interessante Folkefest kan Man kun faae et rigtigt Begreb ved selv at være tilstede. Venner og Bekjendte, der ikke havde seet hverandre i mange Aar, traf her uformodet sammen fra Landets forskjellige Egne under venlige Hilsener og Glædesudbrud. De meest insnerpede Former vare her vegne for et kjærligt og sand broderligt Sindelag, og Alle syntes befjælede af patriotiske Følelser, der især vaktes og gave sig tilkjende under de forskjellige Taler, der indeholdt mangt et kraftigt Alvorsord, men ogsaa mangen en Spog, der vakte Forsamlingens Munterhed. Sit rette Præg erholdt Festen dog fornemmelig af de i talrig Mængde forsamlede Nordslesvigere, blandt hvilke der vel ikke opstod Mange som Talere, men hos hvilke dog en dyb Folelse af hvad den sidste Tid havde bragt var kjendelig. Det var ikke Glæde eller Lyst til Fornøielser, som havde samlet disse paa Skamlingsbanken; der viste sig en Alvor, der har fuldt Vidne om, hvad der bevægede sig i Hjerterne, om end ikke Munden udtalede disse Følelser; men for at faae et fuldstændigt Begreb og hvad vi her ville antyde, maa Man, som før bemærket, selv have været Deeltager i denne Folkefest."- J Kbhposten hedder det: "Som første Tolk for de slesvigske Brødres Harme og Sorg over det danske Sprogs Fornedrelse fremstod atter Laurids Skau ham fulgte en Række af andre Talere, saavel Slesvigere som Jyder og Øboere. Den bittre Alvor var fremherskende i alle disse Foredrag, saavelsom ved den hele festlige Sammenkomst, og saalænge ikke det danske Sprog i de slesvigske Stænder indrømmes fuldkommen lige Ret med det tydske, bør det ogsaa saaledes være, saalænge kan den med Rette kaldes en dansk Sørgefest. Men idet nu denne Alvor har hersket blandt de Titusinde danske Mænd paa Skamlingsbanke, idet nu deres Bryst har hævet sig, deres Hjerter svulmet ved enhver træffende Skildring af Forholdene og Tilstanden, - hvad har Man da besluttet at ville giøre, naar det ikke bliver anderledes, Vi vide det ikke, og kunne derfor heller ikke besvare os selv dette Spørgsmaal. Men først i Bevidstheden heraf, forekommer det os dog, at en saadan Sammenkomst maa have sin rette Betydning. Vi ville dermed ikke frakiende den sin moralske Jndvirkning som bestemt folkelig Demonstration; men Ulykken er, at der imod den optræder andre modsatte Demonstrationer af samme Art, som, om de end langtfra ikke have den dybe Inderlighed og Sandhed i sig, dog vide at tilvende sig Skinnet deraf. Og paa de Steder, hvor den sande Folkedemonstration skulde bevirke Opnaaelsen af det Attraaede, der opveies den kun altfor let af disse konstlede Efterlignere, og dens Jndflydelse er kun altfor snart - - Carl Plouge Tale lød saale forsvunden. des: "Ovem ere J, som i dette Land dristigen have begyndt den alvorlige og besværlige Kamp for Nationalitet og Modersmaal, for et heelt Folk Ære, for en fare truet Stats Frelse? En lille Flok af simple Bønder, af den Stand, som i Aarhundreder af de saakaldte Dannede har været tilsidesat og trykket, som Man til den sidste Tid har forholdt næsten alle Rettigheder, men desto rundeligere har paalagt næsten alle Byrder, som Man endnu den Dag idag ikke ret har kunnet vænne sig til at betragte som jevnbyrdig. Dog Held Jer, Nordslesvigere, at Fornedrelsen ikke har ramt Jer i den Grad, at den har kunnet udrydde al Eders Forfædres Kraft og Selvfølelse, at Livegenskab og Stavnsbaand, Lehnsherskab og Hoveri ingensinde har nedkuet Jer og udsaaet Slovhed og Slavesind i Eders Sjæle; at J ere fribaarne Odelsmænd, havde J været Herremænds Hunde, saa vilde J aldrig have rørt en Finger for aandelige Goder, men J havde uden at mukke ladet Jer binde til de tydske Hundehuse. Men J ere og blive dog kun Bønder. J maae æde Jert Brød i Jert Ansigts Sved, og kun ringe ere de Offre, J kunne bringe af Tid, Kræfter og Penge. J have havt en mangelfuld Underviisning, kjende kun lidt til den store Verden omkring Eder og forstaae kun lidt af dens pralende, men hule Klogt; J have lært at bruge Eders Arme, men ikke at slibe Tungen og spidse Pennen. Findes der ogsaa Enkelte blandt Eder, hvem Naturen har skjænket mere, end Skolen kan give de Lærde, saa er dette dog kun Undtagelser. (Fortsættes.)