Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1811-12-03
Tor Ægtekjærlighed og Faderfryd, El nærme sig til Fyrstens gyldne Sale: Er det uværdigt, stille huuslig Dyd Hos kronet Par med Hæder at omtale: Er det, der gjør en Mand saa lykkelige J ringe Kaar: en om, elskværdig Kone, Et Udtryk, Jngen tør tillade sig, Om den, hvis Tinding prydes med en Krone; Medborgere, hvi samles vi da her, Hvad kan vor Dronnings Fødselsdag os være: Hvorved udmerkes hun, hvad var, hvad er Den Daad, som vi opfordres til at ære - Det hørtes aldrig, at med dristig Haand Hun Roret greb at store Fredriks Rige, Ei hørtes det, at hendes HeltegandBesjelede vor Hær i Landets Krige; Ei glimrende i pragtfuld Høitidsfærde Hun svagt, uovet Øje saaes at blinde: Umærket, borgerligt er hendes Værd, Som kjærlig Moder, ædel Danneqvinde. Og hvorfor er ei det Fyrstindens Pryd, Som er hver anden Qvindes bedste Smykke, Er den vel kronet Drot for lav en Fryd, Den herligste, vi kjende: huuslig Lykke Hvad, eller han behøver den vel en Fordi hans Vane er saa høit ophøiet, Ak, ofte spredes Tørne paa hans Vei, Saa jevn og skjøn den viser sig for Øiet Tit er den saare møisom; uden Ly For Solens Brand og kolde, barske Vinde; Vor Dal er tryg, mens mørke Tordensky Udsender Lyn mod ham paa Fielders Tinde. Tit vaagende, imens vi slumre trygt, Han seer vor Fare, den vi selv ei kjende, Og, deelt imellem Haab og kjærlig Frygt, Er uvis, om han Faren kan bortvende. Tit miskjendt for den haarde Lov, han gar J Nødens Øieblik med saaret Hjørte, Ethvert det ømme, blide Hjertes Krav, Han uopfyldt maae see med bitter Smerte. - O du, som efter en besværlig Dag Udmattet, nedstemt længes efter Hvile, Og styrkes, naar i kjærligt Favnetag, Din Huustro, dine Børn dig Fryd tilstile: Tænk Fyrstens Lod. - vel tungere end du Han Dagens Byrde bar og Dagens Hede; Lykønsk ham jublende, hvis han, som du, I huuslig Kreds kan finde Roe og Glæde! Ak, Fyrster saare sielden finde den Men - fol det, Norges Søn, med hellig Varme, - Vor elskte Fredrik, Fædrelandets Ven, Han finder den i sin Marias Arme. Hvo saae hans Ungdoms og hans Manddoms Færd, øve seer hans Jld til Folkets Held og Hæder, Hvo føler Menneskets og Fyrstens Værd, Og under ham ei Livets bedste Glæder: Hvo saae ham under Storm og Tordentrag. Urokket staae, ved reen Bevidsthed rolig, Og frydes ei, at efter møisom Dag Ham huuslig Fryd tilsmiller ømt fortrolig: Hvo faae hans sidste Gave til vort Land, Med Aand og Hjerte, Gavens Værd at skjønne, Og signer ikke Den, som vil og kan -Ar, hvad vi ei formaae hans Veldaad lønne. Du kan det, o Marial og Du vil Alt eet og tyve Aar i Lyst og Smørte Du holdt Din Fredrik, hvad Du svor ham til, At elske ham med ømt og trofast Hjerte, Varm, som vel sielden hos en Kongeson, Hans Attraa var, en kjærlig Viv at finde: Og alt som Yngling om hans Lod var skjøn, - Han fandt i Dig en lige varm Veninde; Det, ædle Dronning, er Du ham endnu, Og til Din sidste Dag Du vil det være. Og derfor vi med glad, eenstemmig Hu Dig yde Tak og Kjærlighed og Ære. Maria, ogsaa i vort Klippeland - Du saae det aldrig, men dets Børn Du kjender - En hellig Jld hos Yngling og hos Mand For Din og vor høitelskte Fredrik brænder. Oprigtigt deele vi hans Fryd og Sorg, Varmt, som det egner Norges ædle Sønner, Og for hans Held fra Hytte og fra Borg, Mod Himlen stige andagtsfulde Bønner, Med os forene Norges Qvinder sig; Vort Hjertes Bønner de tilføie sine; Det er vor Bøn: Marial Signe Di Vor Gud, Dig og Din hulde Caroline! Oplever til med Glæde denne Dag! Og Glæden vorde varig og ublandet! Med Eder Fred og Himlens Velbehag, Og med vor Fredrik og med Fædrelandet.