Nyeste Skilderie af Kiøbenhavn, 1822-02-12
Jeg bebreidede Recensenten, at han forbigik med Taushed den synderlige Overenstemmelse mellem Dr. Göttsches theor. Veiledn. og Prof. Bendtsens Syntax i Læren om Jnfinitivet. Saadan en Overeenstemmelse vilde i andre Tilfælde være ligegyldig i en Grammatik, hvor Man som oftest ikkun kan vente at faae Compilationer; men da Doctoren netop udgiver disse Regler for sit originale Arbeide, bør den ingenlunde forties, saameget mindre, som Doctoren med saaliden Skaansel behandler den omtalte Grammatiks Forfatter. For at Læseren kan sættes i Stand til desto lettere at dømme herom, vil jeg gjentage Doctorens Ord: "Hele denne Lære som Brugen, af de og a foran Jnfinitiv) der i mange Gram. indtager 5 til 10 Sider, og dog, uagtet al denne Vidtløftighed, endnu forraader sin Utilstrækkelighed, har jeg tilbageført til nogle faa Regler. Jeg spørger nu Læseren, om Doctoren ikke her aabenbart erklærer denne Lære for sit originale Arbeide. Jngen har, ifølge dette Doctorens Udsagn, bragt Læren om Brugen af de og i foran Jnfinitiv tilbage til disse Regler før Doctor Göttsche, Dog desværre, dette er en slem Feiltagelse; thi i Prof. Bendtsens SyntaPag. 93, udkommen 1810, læses de selv samme Regler under en lidet forandret Form. Da Doctoren selv tilstaaer dette, behøver jeg ikke at fremstille en Parallel imellem disse 2 Grammatikers fælleds Regler, men naar han tilføier: "Hvad denne Beskyldning angaaer, tager jeg mig den Frihed at berolige Kandidaten ved at henvise ham til mit Forsøg, da er dette Doctorens Svar intetsigende; thi, Forsøget er jo udkommet 1820, altsaa 10 Aar sildigere end den omtalte Syntarat de samme Regler læses i Forsøget, kan altsaa ikke i denne Sag retfærdiggjøre Doctoren, undtagen i den Ukyndiges Øine, der ikke kjender Aaret, da hans Forsøg er udkommet; derfor maaskee undlader han ogsaa klogelig at berøre Chronologien, skiøndt denne i dette Tilfælde især maatte være afgiørende. Doctoren maa ventelig altsaa erklære, at hans Udsagn, at denne Lære er hans originale Værk, er følgen af en liden Distraction; thi, det kan jo ikke være følgen af Ubekiendtskab med den omtalte Syntax, da han selv har recenseret denne Bog i Fortalen til sit Forsøg. Dette er unægtelig det Punkt, Doctoren først burde have søgt at oplyse; thi, saalænge den gamle Sandhed staaer ved Magt, at Vildfarelse er menneskelig, ere paaankede Feil i en Sproglære vel undskyldelige, men derimod aldrig denne Maade, at ville tilrive sig Æren udelukkende for det, Andre have udtænkt, og hvorom man af flere Grunde ei kan være uvidende. Har Man saaledes overbeviist sig om denne Doctorens Fremfærd, faaer man Grund til at formode, at Doctoren forsøger paa at besvare de sidste af mine i Skilderiets No. 102 indrykkede Jndvendinger først, for at hans Svar paa den væsentligste Anke paa den Maade kan komme tilsidst, naar Læserne nemlig alt ere dyssede i Søvn ved hans mange Sofisterier, og saaledes vanskeligere kunne lægge Mærke til denne ubehagelige Overeenstemmelse. Dette kunde maaskee ogsaa tildeels være Grunden, hvorfor Doctoren saa uskaansom behandler især Forfatteren til den omtalte Syntax, som om Læserne derved mindst skulde falde paa, at han synes at skylde Den, mod hvem han saaledes opfører sig, Taknemmelighed.