Viborger Samler, 1780-07-10
J Je Lærde ere de, som anvende deres egentlige Fliid og det meeste af deres Alder paa Videnskaber eller sær nyttige og værdige Konster. Det er bekiendt nok, at de Lærdes Hoved=Tungemaal har været det latinske. Det er Forsynet at tilskrive, hvis Aarsager vi ikke alle kunne udgrandske, at dette Sprog, Hos Sprog begyndte retskaffen just i den Tiid, da ved Jesu Christi Forløsning og Lærdom, som efter hans befaling blev ført, sat, og overalt, saavidt kunde skee, udbredet, Verdens aandelige og legemlige Velfærd frem for nogen Tiid blev gjort meere almindelig og overmaade forøget, at dette Sprog da begyndte med megen Fliid at dyrkes, og efterhaanden saa forfinet, at det blev ganske beqvemt til at behandle baade aandelige og verslige Videnskaber og det har i Videnskabernes Rige erhvervet sig saa ærværdigt og langvarigt et Hævd, at det uden Tvivl vil bestandig handhæve sig. Det har faaet et gevaltigt Stød, allerførst da man ved Hofferne, i sær ved Freds og andre høitidelige Handlinger, lod af at betiene sig deraf. Om det er en Hævn, som Gallien nu udover over Julii Cæsaris stiftede latinske eller romerske Rige og indførte Sprog, maa jeg ikke kunde sige, men at Fransoserne ved at indtrænge og paa snakke Fyrster og deres Ministre deres Sprog, have meget svækket dette omtalte Maal, er ei at tvivle paa. Dets Værdighed og Brug formindskedes meget: mange Personer, der for paa mangfoldige Maader, til Underviisning, Skriven og Talen bleve brugte, fandt derpaa ei længer i dette Sprog en Stytte. Den anden Aarsag til dette Sprogs Forfald var, da Lærerne ved Universitæter lode af at skrive og forklare, at dictere og at holde Forelæsninger i dette Sprog. Det er vel ikke saa let at bestemme, enten Professorer eller Studentere have givet Anledning dertil, enten de, der skulle undervises, eller de, der skulle oplæres, ikke have været dette Sprog mægtige, og man derfor har overgivet det. Man maatte være nøie underrettet om denne Skikkes første Oprindelse, førend man derom kunde enten Hoer ten give Oplysning eller dømme. Jeg vilde ikke heller paatage mig at afgiøre, hvilket der er det fordeelagtigste, at der læres enten i Moders= eller i det latinske Maal. Der kan siges meget og gyldigt paa begge Sider, og det saa vigtigt, at man næsten maa holde Seieren for uvis. Skulle jeg endelig sige min Meening, da, siden det latinske Sprog og dets grundige Kundskab ikke kan undværes, og der kunde gives mange Maader desuden til at ove og berige Moder=Sproget, hvilket ogsaa med megen Fliid maa opelskes, saa vilde mine Tanker helde til latinens Side, og det af Grunde, hvilke siden anfores. Nok er det, den Skik, der mange Steder ved de høie Skoler er indført, og efterhaanden maaskee vil tiltage, at man næsten behandler alting paa det brugelige Lands=Sprog, har sat det latinske Sprog meget herunder, og kunde lettelig, om der ikke endnu vare visse Hindringer, omsider gjøre det næsten ubekiendt og meget uforstaaeligt, saa at det dermed kunde gaae som, engang med det græske Sprog, om hvilket det nogen Tiid heede: Græca sunt, non leguntur. I Danmark har man besynderlig elsket det latinske Sprog, havt stærke Øvelser deri, og drevet det meget høit i dets Brug og Videnskab. Vi have derfor og nogle af de største latinske Philologer, og af de paa reent og got latin skrivende Theologer ikke faa efter vort Riges Størrelse og vore Lærdes fordums Skrivelyst eller Leilighed at opvise.