Viborger Samler, 1780-07-24
Mandagen den 24 Julii Romaners Faarlighed. (En Fortælling.) ise blev Dag fra Dag smukkere; hendes spillende Øie opvakte Ønsker, de friske Læber, den bevægelige Barm, den ranke Skabning, alting vinkede af Kierlighed. Kuns eet Øieblik behøvede man at see hende, for at elske hende, og at sige det; 16 Hh. Aar. Ho Aar fyldte hun alt, og hendes Hierte var endnu uskyldigt. En liden Fætter, der fandt hende meget efter sin Smag, kom ofte for at gjøre sin unge Forvandte sin Opvartning. Han foresagde hende tusinde Salskaber, tog hende ved Haanden, og torde vel undertiden der anbringe et Kys; Rødmende skiød Lise ham stedse fra sig. En Dag, da hun sad ved sit Natbord, og, med en omhyggelig Haand, dannede en konstig Bukkel, blev hun et temmelig slet klædt Menneske vaer, det var hendes Boghandler. Han bragte hende disse Nyheder, der falme ved Tiden, ligesom hine Blomster, hvormed Foraaret forskiønner Naturen. Jmod een, der bevarer sin Friskhed, viisne og hensvinde Tusinde. Med et begierligt Øie giennemløb Lise Titlerne derpaa; hun saae Tragedier, der fortiente at spilles; et Drama beriget med det smukkeste Kobberstik, foran var en Jndledning, skrevet temmelig flydende, bag efter var det en lang Rad af Udraab, af Betænkelser, af Taushed; dette forekom hende, ikke at være meget behageligt; nær var hun blevet fristet til at kjøbe en philosophisk Bog, men der er en Alder, i hvilken det endnu ei er Fruentimmerne givet, at have saa høie Begreb, Endelig saae hun Fortællinger med Titel, den sande Riigdom, og Midler til at blive lykkelig. Penge og Ungdoms Yndigheder, det er Midlerne til at giøre Lykke, sagde Lise, og igiennemløb dette lille Verk, som Boghandleren nødte hende paa; ligeledes kiøbte hun Lusilies og Dolignys Kierlighed, og afskedigede sin Kiøbmand, der ville overtale hende til at kjøbe nogle tydske Fabler og franske Fortællinger. Medens man paaklædte hende, og hendes Moder slumrede, skyndte dette elskværdige Pigebarn sig at læse Dolignys Roman; hendes Hierte syntes at aabne sig for en Kierlighed, der var saa lykkelig skildret; vel lod nogle Udtryk, fulde af Styrke og Følelse, hende rødme meer end eengang, men den Andeel, hun tog i Historien, og Behageligheden af Stilen, henrev hende; hendes Pige forlader hende, just som hun begynder at røres, og hendes vaade Øine var derover kuns desmeere smukke, desmeer indtagende. Net op i dette Øieblik triner Montrose, hendes lille Fætter, ind; med et flygtig Skrit nærmer han sig til Lise, der endnu ikke er blevet ham vaer; han seer Graaden fordunkle hendes Øine, rort, bevæget er han allerede for sin unge Fætterskes Fødder, da Lise seer ham, meere skinnende, meer elskværdig end nogensinde tilforn. Hun betragter ham, gjor ham Bebreidelser, vil fordølge ham sin Forvirring, og de Taarer, der væde hendes Kinder, men han holder hende tilbage, og hans udstrakte Arme fæste hende paa Sofaen. Kiereste Lise, sagde han, skulle De kunde være vreed paa Deres lille Fætter, Ak dersom han mishager Dem, skal han snart gaae sin Vei; han skal ogsaa fælde Taarer, men det skal ikke være Fantasier, der skal aftvinge ham dem. Fantasier, svarede Lise med en lidet stødt Mine; dersom De giver en saa reen og saa anstændig Følelse dette Navn, saa beklager jeg Dem ret - men De veed dog, min rare Fætterske, sagde han, at ingen kan have reenere Folelser, end dem, der binde mig til Dem. Jeg vil ogsaa troe, svarede hun med en Tone, fuld af Værdighed, at, naar de ikke var det, skulle De have saa megen Ærbødighed for mig, at De ikke lod dem mærkes. Lise, min beste Lisse, raabte Montrose, med en næsten qvalt Stemme, og omommeligen betragtende sit Søskendebarn, jeg seer det; De elsker mig ikke meere; ak, hvad har jeg dog gjort dem. Lise fæster Øinene paa ham, og, bebreidende sig, at have bedrøvet ham, lader hun ham merke, at hun ikke hader ham. Montrose nærmer sig med en ydmyg Mine, og sætter sig hos hende, uden dog at tale hende til; efter nogle Øiebliks Taushed, tor han endelig lægge sin Haand oven paa Lises, der ikke trækker sin tilbage, opmuntret ved Mildheden af hendes Øiekast, spørger han, om hun vel vil tillade ham, at læse for hende nogle af Brevene i Romanen. Det var ikke, lagde han til, forat han jo heller ville tale med hende om sig selv, om sin Hengivenhed; men, blev han ved, der er de Dage, hvor alt dette er saa ligegyldigt. -- - Lise lader, som hun ikke forstaaer det, og byder ham Bogen, han bad om; hans venlige og velklingende Røst giver Brevene en Forhøielse; hvad han dog er lykkelig, den Doligny, raabte han, og standsede midt i sin Læsning; at have truffet en Pige saa kierlig, som Lusilie, Jeg kiender een, der er smukkere, der foreener endnu fleere Yndigheder, end hun, men hun vil aldrig skrive sin lille Fætter saa rørende Breve til; ville hun dog bare endda tage imod hans Bliv dog ved at læse, faldt Lise ham, med en bevæget Mine, i Ordet; Montrose farer fort; han er alt kommet til det første Brev i den anden Deel; her afbryder Lise ham, tager ham Bogen af Hænderne, og vil skiule for ham sit Hiertes Bevægelse og Forvirring, men hendes stærkere bevægede Barm, hendes meer vansmægtende Øiekast, den Jld, der blusser i hendes Kinder, og rødmer hendes Pande, altsammen siger Montrose, at Lises Hierte er overladt ladt til Kierligheds Qval. Han siger, han igientager hende tusinde gange, at hun er smukkere, hun er elskværdigere, at hun er meere elsket, end Lusilie, at Unge Menneske, hav Medlidenhed med din Kiereste, spar hendes Taarer; ak den Ubesindige han hører kuns sine Lyster. Ubevægelig, maalløs seer Lise ikke eengang paa Montrose, der ligger for hendes Fødder, og sværger, at elske hende til sin Død. Nu kom man i dette Øieblik at melde hende, at hendes Moder var færdig. Skal hun gaae hen, og fremstille sig for hendes Øine, Tør hun vise sig med Uskyldighedens Sikkerhed, paa en Tiid, da Samvittighedens Na sønderslider hende, kan ikke hendes bleege og nordentlige Ansigt opdage hendes Skænsel? Forvirret reiser hun sig, stanser med Bekymring sine Øiekast for et Speil, og forføier sig skielvende til sin Moders Værelse; hendes Fætter, der gik foran, rækker hende Haanden, men Lise afslaaer den, og, nærmende sig med nedslagne Øine, omfavner hun en Moder, der alt for meget har stolet paa sin Datters Dyd. Hvordan er det fat, hvad skader dig, spurgte hun med Urolighed, seende hende bleeg og vansmægtig; Hvad skal hun svare, med en svag Røst, siger Lise, at hende fattes intet; hendes Hierte fattedes imidlertid alt for meget. Da finder jeg dig dog noget forandret, svarede Moderen. Montrose seer her med Uroelighed paa sin Fætterske. Lise skielvende har ikke den Magt at svare. Er du vreed maaskee, blev Moderen i en leende Tone ved, paa den lille Fætter, Nok en Forlegenhed. Jeg vil haabe, svarede endelig Montrose, at min Fætterskee ikke hader mig, jeg for min Part elsker hende af mit inderste Hierte. Nu, sagde Hos sagde Moderen, der har vi en Erklæring efter alle Regler; den er skeet i min Nærværelse; hun tænkte mindst, at han nylig havde gjort een, langt uregelmæssigere; men min kiere Montrose, føiede hun til, har du gjort Lise vred, saa skal jeg ikke tale til hende om det Forslag, jeg har taget mig paa. Lise, der her gietter hendes Meening, iler hen at omfavne sin Moder, og denne ømme Moder trykker, med Taarene i Øinene, sin Datter op til sit Bryst. Urolig bevæget nærmer Montrose sig, og vil vide, hvad Forslag der skal giøres hans Fætterske. At give dig sin Haand, svarede Moderen, der holdt hende endnu i sine Armee. Ak! skreeg Montrose, henrykt over sin Lykke, havde hun ikke vildet give mig den, saa troer jeg, jeg skulle taget den selv, hvorpaa han nærmer sig hendes Læber, og kysser hende tusinde gange. Glædens Taarer, der forskiønne hans Kinder, hans kierlige Venligheder, de Bønner, han giør Moderen, at paaskynde hans Lyksalighed, alt dette bevidner Oprigtigheden af hans Kierlighed. Hymens Sloer skiulte Lises Feiltrin, men hun var derfor ikke desmindre uforsigtig. Elskværdige Piger, som Naturens Siel, vogter Eder for at læse Romaner i dens Nærværelse, som er Eder kier. Nyeheder.