Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1840-01-17
Jndsendt. Det er for silde, siger et gammelt Ord, at kaste Brønden, til, naar Barnet er druknet; men naar Eet og Andet vederfares Een, tilføies dog ofte udtrykkeligt, at det skeer andre Ligesindede til Skræk og Advarsel. – At en Sag, der er kommen i Folkemunde, ogsaa offentligen bliver fuldstændig behandlet, er altid til Gavn; Sandheden kommer frem og Control kan holdes med det Slags Folk, der nu engang ere saadanne, at de ikke godt kunne undvære den. Sagen, der her skal omtales, er kortelig denne. Tvende Mænd, udstæde en Jndbydelse til at yde Bidrag til et vist Øiemed med Hensyn til en, i Jndbydelsen angivet, bestemt Dag. De gjøres opmærksomme paa, at denne Dag ikke er overeensstemmende med saare Manges Ønske, ja endog tvertimod den Paagjeldendes; desuagtet vedblive de at fremme Sagen efter deres eget Hoved. At de Mange, der ønskede Sagen udsat, alligevel paategne denne Jndbydelse, kan let forklares; thi man ventede, efter almindelig Skik og Brug, at de Subscriberende vilde blive sammenkaldte, for at afgive deres Mening om, hvorledes deres Penge skulde bruges, da intet bestemt i Jndbydelsen var omtalt. Hiint Spørgsmaal om Udsættelse maatte da hvelt passende og aldeles betimeligt kunne fremsættes der. Selv den korte Tid, der var til at bringe det Hele istand, var ner. for Mange en Opfordring til ikke, uagtet Omstændighederne, at vægre sig for Paategning; thi man ansaae det umuligt, at Sagen kunde fuldendes til den i Jndbydelsen fastsatte Tid. – Men hvad gjøre Jndbyderne? – De sammenkalde Subskribenterne, for at disse kunne see, hvorledes hine aldeles paa egen Haand have brugt det samlede Bidrag, og hvad der næsten synes utroligt, ladet det Jndkjøbte forsyne med en Jnscription. At Sagen desuagtet, skjøndt, som det saaes, forsilde, blev omhandlet denne Aften, var vistnok i sin Orden og Resultatet af Discussionen blev, at man, ved at have givet sin Paategning uden udtrykkelig Reservation, hvad kun nogle Enkelte havde gjort, maatte ansee sig bundet til den i Jndbydelsen bestemte Dag; der blev desuden yttret, at det maatte være stødende for Jndbyderne hvis man nu udsatte Sagen til en anden paatænkt Leilighed. Mod det Første lader sig maaskee mindre indvende, men ved det Sidste opstaaer temmelig naturlig det Spørgsmaal, have da ogsaa de tvende Herrer behandlet Subscribenterne høfligt, at med den tilbørlige Agtelse. For deres ovennævnte mageløse, egenmægtige Færd er det visselig ingen Undskyldning, at Tidens Korthed ikke tillod foreløbige Forhandlinger; thi Jngen nødte dem til at tage dem af Sagen, og hvis de af egen Drift paatage sig den, burde de i Forveien ogsaa nøie have overlagt den. Naar dernæst den ene af disse Herrer affatter Jndbydelsen i saadanne Udtryk, at de staae i den meest skjærende Modsigelse til den Dom, han selv, om det her nærmest Vedkommende har yttret, er det da at behandle sine Medborgere med Agtelse, naar han tør byde dem et saadant Product, som Enhver veed, hvad han i det Mindste selv maa dømme om, Enten har Manden i en paafaldende Grad prostitueret sig, eller og maa han ville holde sine Medborgere for Nar. Naar endelig denne samme Jnd byder, uagtet han opholder sig i samme Huus, hvor Forsamlingen, hvortil han selv havde indbudt, blev afholdt, dog ikke, trods gjentagne Anmodninger, er at formaae til at vise sig Forsamlingen og der mundtlig udtale sin Mening, er det da hefligt, eller røber det dog ikke en paafaldende Mangel paa tilbørlig Agtelse for de Sammenkaldte. Sluttelig skyldes det Sandheden, at give den anden Jndbyders sande Humanitet under Forhandlingerne al den Paaskjønnelse, som den visselig fortjener. Den 13 Januar 1840.