Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1846-07-29
Det er imidlertid ei blot saadanne almindelige Præsumtioner, hvorpaa min Overbeviisning om Forsamlingens constitutionelle Sindelag er bygget; den har selv sat sig et udtrykkeligt Vidnesbyrd derom – vel med den Tilbageholdenhed, der var Pligt ligeoverfor en Konge, der nylig var kommen paa Thronen, og i den Almindelighed, som Klogskaben bød, saalænge man turde haabe, at Jnitiativet vilde udgaae derfra, hvor Afgjørelsen maatte være, men dog saa tydeligt, at den sande Mening ikke kunde omtvivles. Og dette Sindelag har Forsamlingen sikkert ikke senere forandret; thi vel har den ikke siden, efterat det havde viist sig, at Kongen ikke hos os, som i Norge, vilde sætte sig i Spidsen, for Forfatningsreformen, gjentaget, med klarere Ord betegnet, og med stærkere Grunde motiveret sit første Andragende; men dette maa ei forklares saaledes, som om Forsamlingen kun skulde troe sig kaldet til at være et Echo af Kongens formodede Villie, eller at den dengang stod under Beherskelse af den almindelige Folkestemning, der udtalte sig i de fra alle Landets Egne indkomne Petitioner; jeg troer at kunne give en sandere, for Forsamlingen ærefuldere Forklaring. Der var vist ikke Faae, der, ligesom jeg i 1842 indtraadte i Forsamlingen med den bestemte Overbeviisning, at det maatte blive dennes Hovedopgave at gjentage og nærmere motivere de constitutionelle Ønsker, som i 1840 bleve mere antydede og bebudede, end egentlig gjennemførte; men, da vi mødtes strax paa Dørtærskelen af Regjeringens Tilbud om stænderske Comiteer, havde vi at overveie, om det var rigtigst at tilbagevise dette Tilbud og begjære, hvad vi ansaae for det endelige Maal for vor Stræben, eller om det var Pligt at modtage, hvad der blev budet, som en forberedende Overgang til det, der var Gjenstanden for vor Attraae. Dette var i det mindste mine Motiver til at slutte mig til Forslaget og stænderske Comiteer, saaledes som jeg dengang tydelig udtalte, og om det ikke blev udtalt i selve Forsamlingens Andragende saa bestemt, som i den jydske Forsamlings, har det dog vistnok foresvævet Alle. Da nu Stændercomiteerne ikke kom i Stand, uagtet de bleve os tilbudte af Regjeringen, uagtet de af Forsamlingen bleve antagne, uagtet Alt, hvad Forsamlingen bidrog til deres Udvikling, af den daværende Commissarius blev anerkjendt som godt og ønskeligt, og da Regjeringen lod dem falde, uden at sætte noget Andet i deres Sted, forekommer det mig klart, at Forsamlingen ikke havde Andet at gjøre end atter at optage selve Constitutionssagen, og, naar det ikke skeete allerede i forrige Session, var det, fordi Arvespørgsmaalet – som forresten aldrig vilde være opstaaet, hvis Kongen strax efter sin Regjeringstiltrædelse havde betraadt den ene rette Vei at ordne Landets Forhold ved en fri Forfatning - var af en saa præjudiciel og præjudiceerlig Natur, at det først maatte afgjøres. Nu er det afgjort, afgjort fyldestgjørende i det mindste for den Deel af Staten, som nærmest vedkommer os, og jeg tør da saaledes spørge den hele Forsamling og hver især af dens Medlemmer, hvad der nu skulde tilbageholde os fra, hvis vi ansee en Constitution for ønskelig, at arbeide paa, at Sagen atter kommer frem, for i Fred og lovlig Orden at kunne afgjøres - og det i vor nuværende Konges Regjeringstid. Sandelig, det kan ikke være den nuværende Stænderinstitutions Fortræffelighed; thi har der alt i en Række af Aar ikke været deelte Meninger om, at den, efter sin nuværende Indretning og sine hidtilværende Virkninger, ikke kan fyldestgiøre Folkets Trang, saa har sandeligen hvert kommende Aar opdynget Beviser paa Beviser for dens Utilstrækkelighed til, i noget Væsentligt at fremme Landets Gavn, og jeg tør dristig paastaae, at hver Deputeret fra sit Hjem har medbragt den Overbeviisning, at Folket med en sørgelig Ligegyldighed betragter den Jnstitution, som det i sin Tid omfattede med saa store Forhaabninger, men som har beredet det saa mange bittre Skuffelser. Navnlig har den sidste kal allernaadigste Kundgjørelse, som den kgl. Commissarius i dette Øieblik paa en saa truende Maade atter har bragt Forsamlingen i Erindring, saa langt fra aabnet Udsigten til en friere Udvikling af selve denne Jnstitution, at den tvertimod, hvis dette skal staae ved Magt, vilde skrue tilbage, hvad der tidligere var vundet, og berøve os en stor Deel, jeg vil ikke sige af den Myndighed – thi Myndighed have Stænderne aldrig havt – men af den Discussionsfrihed, som Forsamlingen møisommelig har tilkæmpet sig, under ærlig Medvirkning af den forrige Commissarius, ved alle Medlemmers, navnlig den nuværende Commissarii, ivrige Bestræbelser, og saaledes i væsentlig Grad gjøre en Ende paa de behagelige Jllusioner, hvori vi Alle. Jngen undtagen, have frydet og trøstet hinanden. Det kan altsaa ikke være den Udsigt, at Stænderinstitutionen af sig selv, lidt efter lidt, vil udvikle sig til en Folkerepræsentation, der skulde holde os tilbage; thi af Alt, hvad den kgl. Commissarius som Medlem af Forsamlingen i 1840 androg paa, er der Intet skeet; Prototolsecretairers Nærværelse i Forsamlingen er den eneste politiske Reform, som Christian den Ottende har skjænket Landet, medens Stændernes Forening Modernes Offentlighed, Valglovens Reform ofv. ere lutter uopfyldte Ønsker, lutter skuffede Forhaabninger; ja endogsaa, hvad Regjeringen selv tilbød, hvad Forsamlingen modtog er alligevel ikke skeet. Der er derfor ingen Udsigt til, at det vil skee; thi opnaaede vi det ikke dengang, da det blev os tilbudt af Kongen, saa kunne vi vistnok ikke finde stor Beroligelse ved, at en æret Deputeret nu viser os et svagt Skyggebillede af hiint, altid temmelig legemløse Væsen i den fjerne Horizont. Derfor troer jeg, at vi tilstrækkeligen have udtømt Jllusionernes og Skuffelsernes bittre Kalk, og at vi, ikke mindre her end i Viborg, maae være komne til den Erkjendelse, at Folket har Krav paa en ærlig og aaben Udtalelse af, hvad der ene kan sikkre Thronen og betrygge Landets Velfærd. Vi kunne kun udtale dette: det er Kongen, hvem Afgjørelsen tilkommer, og saa længe vi paa ingen Maade foregribe den Myndighed, der tilkommer ham, men blot holde os paa Petitionens, paa Bønnens Standpunct, saa længe skeer der intet Jndgreb i den bestaaende Forfatning, saalænge kunne vi ei siges at overskride vor Competence. Kongen har da at afgjøre Sagen saaledes, som han kan forsvare det for sin egen Samvittighed, for Historiens Domstol og for den allerhøieste Dommer; det er en saadan samvittighedsfuld Overveielse som jeg opfordrer Forsamlingen til at bede Kongen omJeg har næret ikke liden Tvivl om mit Andragendes Form og Udstrækning; med Hensyn til Jndholdet vare to Ting mig imidlertid klare, nemlig først, at det ikke gik an, at holde sig til clastiske og fleertydige Omskrivninger, for at betegne en Ting der sandelig har et saa ærligt Navn, at Jngen skal blues ved at paakalde den dermed, og dernæst, at det vilde være utilbørligt, og ikke svare til det Standpunct i den almindelige Bevidsthed, hvortil Constitutionsspørgsmaalet er kommet, og hvorpaa vi her staae, hvis jeg vilde gaae ind i en større Detail end nødvendig, for at betegne Hovedkjernen af hvad der ønskes. Som Medlem af Forsamlingen, er jeg naturligviis rede til under Discussionen, at gaae saa dybt ind paa Realiteten af de enkelte Spørgsmaal, som jeg formaaer, og jeg skal kun bemærke, at fordi jeg ikke i Andragendet har troet at burde optage Mere, end tilstrækkeligt, for tydeligt at betegne, hvad der attraaedes, har jeg naturligviis Jntet imod, om Forsamlingen skulde være i Stand til at fore Sagen videre. Jeg behøver ikke at minde om, at Andragendet ikke kan afskjære de enkelte Medlemmer Leilighed til, personligt at udtale sig saa udførligt om Sagen, som de finde rigtigt, ligesom det staaer Enhver frit for at benytte Amendements-Veien til at faae lagt til eller taget fra; og at Forsamlingen naturligviis har frie Hænder i at give Petitionen hvilkensomhelst Form den vil. Jeg har endnu aldrig hørt opstille den Fordring, at et Andragende, for at tages under Behandling, skulde indeholde Alt, hverken Meere eller Mindre eller Andet end den eventuelle Petition vil komme til at optage Det er jo netop Forskjellen mellem et Andragende og en Petition at det første blot skal give Impulsen til en videre Behandling, hvorimod Petitionen skal indeholde Resultatet af samtlige Medlemmers, gjennem den foreløbige og endelige Drøftelse modnede, Anskuelse og Sagen. Et andet Punct, hvorom jeg har troet at burde antyde min Mening, er den Form, hvorunder man maatte tænke sig, at en Constitution skulde blive til. Det har tidligere jevnlig været anseet for den hensigtsmæssigste Form, at Udkastet dertil udarbeidedes af en Commission, hvis Medlemmer enten skulde udnævnes af Kongen eller af de forskjellige Stænderforsamlinger eller have en blandet Sammensætning. Jeg troer imidlertig at denne Form er uhensigtsmæssig, og at Sagen er af en saadan Vigtighed, at det kun er selve Regjeringen, der bør tage Jnitiativet, fra hvem Udkastet bør udgaae, fordi kun den har alle de Midler i sin Magt, som udfordres, fordi kun den kan disponere over alle de Kræfter, som behøves, og fremfor Alt, fordi der gives mangfoldige Maader, hvorpaa Administrationen hemmende eller fremmende kunde indvirke paa Sagens Behandling. En Commission, til at udarbeide en fri Forfatning under og ved Siden af det Stemanske Ministerium, kunde dog aabenbar umuligen lede til et heldigt Resultat. Jeg er derfor overbeviist om, at den Dag, Kongen beslutter sig til at efterlade sig i Historien den uvisnelige Hæder, i Danmark at have fuldbyrdet, hvad han i Norge begyndte, og at efterlade sin Søn, i Stedet for et til Opløsning stundende og forvirret Rige, en vel ordnet og fast constitueret Stat, den Dag vilde han ogsaa ansee det for nødvendigt, af sit Ministerium at fjerne de anticonstitutionelle Elementer, og forstærke den med Mænd af prøvet politisk Dygtighed og bestemt constitutionel Overbeviisning. Et saadan Statsraad vilde være den rette Commission for Udarbeidelsen af en Constitution, og hvis den blotte Tanke om dens Jndførelse allerede vilde medføre en bedre Organisation og Besættelse af Statsraadet, da vilde dette vise, at den begynder sine Velgierninger, endnu førend den er til. Hvad dernæst det andet Element angaaer, nemlig den folkelige Medvirkning, som er nødvendig for at Sagen kan komme i Stand, idetmindste for at den kan fæste Rod i Folket, da kan den umuligen søges hos adskilte Provindsialstænder; dette vilde omtrent være det samme, som at spænde Hestene for alle fire Sider af Vognen; man vilde ikke kunne faae den ud af Stedet, men i det høieste kun splintre den ad. Men paa den anden Side er det ønskeligt, at denne folkelige Medvirkning slutter sig saa nøie til det nu Bestaaende, som muligt, og dette har jeg troet kunde opnaaes derved, at den nu gjældende Valglov, og jeg kan tilføie Forhandlingsreglementet, bleve bibeholdte med den ene Forandring, som selv den kgl. Commissarius, i sin Egenskab som Deputeret, har anseet for nødvendig, at nemlig Valgbarheden blev fri, hvilken Nødvendighed maa blive dobbelt indlysende, hvor der skulde stilles de derefter Valgte et saa vigtigt og vanskeligt Hverv, at man vel dertil vilde behovealle Nationens bedste Kræfter. At Forsamlingen skulde vælges udtrykkelig til denne Sags Behandling, er en Selvfølge, og den vilde altsaa kun blive en Forening af de nuværende Stænder, med det Tillæg af bemyndigelse, uden hvilket de ikke vilde kunne løse saa stor en Opgave. Hermed vilde hele min Opgave være sluttet, hvis Danmark var saa lykkelig at være en ordentlig afsluttet Stat med en utvivlsom Rigsgrændse, og en uimodsagt udovet Statshøihed. Men dette er jo netop den Forbandelse, hvormed Fædrenes Synder hjemsøges over den nærværende Slægt, at Danmarks Grændse guder ere styrtede i Gruus, saa at Fremmede udstrække formastelig Haand efter vor lovlige Odel og Eie, saa at Danmark tidligere høitagtede Navn nu besudles med Haan og Had, fordi vi ville forsvare vor truede Ret. Til Løsningen af disse sørgelige Forviklinger har det aabne Brev af 8de Juli vistnok gjort det første Skridt, hvis Betydning forøvrigt aldeles vil bero paa, med hvilken Alvor det opretholdes. Men det er ialtfald kun et første Skridt, og den eneste endelige og rette Løsning kan efter minOverbeviisning kun skee gjennem en fri Forfatning, der vil forsone og forene Gemytterne, og give det gjensidige Retsforhold en grundlovmæssig Sanction. Ligesom det saaledes, paa den ene Side, kun er ved Hjælp og i Kraft af den constitutionelle Ordning af de offentlige Forhold, at disse Forviklinger kunne føres til en lykkelig Ende, saaledes ere de paa den anden Side stedse paaberaabte som den vigtigste Hindring for en fri Forfatning, og naar Constitutionens Venner jevnlig ere opfordrede til, navnlig af den forrige tal. Commissarius, at paavise, hvorledes dette kunde skee i Samklang mes Forholdet til Hertugdømmerne, vilde det vistnok være meget synderligt, om et Forsøg, det være heldigt eller ikke, til at efterkomme denne Opfordring, til at lystre dette Bud, skulde kunne afvises med formelle Exceptioner. J alt Fald er det indlysende, at begge Spørgsmaal staae i saa nøie, inderlig uadskillelig Forbindelse med hinanden, at jeg ikke troer, at Nogen vilde trøste sig til at fremkomme med et Constitutionsandragende, naar han ei kunde opgive den Vei, hvorpaa begge Anliggender med og ved hinanden kunne ordnes. Jeg har i mit skrivtlige Andragende gjort opmærksom paa, paa den ene Side, hvorledes den constitutionelle Eenhed mellem Slesvig og Danmark kunde bringes i Samklang med Slesvigs provindsielle Selvstændighed, og paa den anden Side, hvorledes baade Uadskilleligheden og Selvstændigheden kunde blive en Sandhed, uden at opgive Fordelene af den nøie Forbindelse med Holsteen og Lauenborg. Hvad navnlig Slesvig angaaer, da er det vel i det aabne Brev af 8de Juli udtalt, at Slesvig, er en uadskillelig Deel af det danske Rige, og at Kongen og hans Efterfølgere ville opretholde denne uadskillelige Eenhed; men hvor bestemte end Ordene ere, er det dog kun Ord, og alle Tiders Erfaring, navnlig Slesvigs Historie, afgiver en uafbrudt Række af Beviser paa, hvorledes mangt et høitideligt Kongeorv, naar dette ei var ledsaget af tilsvarende Handling, er hendet upaaagtet og uvirksomt. Det er derfor ikke overflødigt, at ogsaa det danske Folk søger meere at blive sig bevidst, at Slesvig er en Pertinens af den danske Krone, som fra Arilds Tid har været et dansk Land og en Deel af det danske Rige, som vel har været skilt derfra injuria temporum : ved vore Kongers slette Politik og vor Adels egennyttige Færd, men tilbageerhvervet ved Danmarks Penge og Blod, og gjenforenet med Riget ved utvivlsomme Rets dkomster, under hele Europas Sanction og meer end et Aarhundredes uafbrudte Anerkjendelse, saa at Slesvig ligesaa lidt er et uafhængigt Rige i de europæiske Staters Række, som en Deel af Holsteen eller af det tydske Forbund, men en evig uadskillelig Deel af den danske Stat, og kun som saadan anerkjendt i Europas Statstheori- og Statspraxis. Det er derfor ikke blot ønskeligt, men nødvendigt, at ogsaa Folket heri slutter sig til Kongen, for at det kan blive vitterligt, at ikke blot Kongen, men ogsaa det danske Folk, har den alvorlige og urokkelige Villie, at opretholde Statseenheden, at forsvare Danmarks Ret til Slesvig med alle de Midler, som Omstændighederne udkræve, og hvoraf det er i Besiddelse. Ven skjøndt et høitideligt Kongeord har større Kraft, naar det støtter sig til en dyb Folketro og alvorlig Folkevillie, end naar det mangler et saadant fast Grundlag og virksomt Rygstød, er det dog tun et Ord, saalænge det ikke ved Handlinger gjøres til Sandhed og indføres i Virkelighedens Rige. Derfor nytter det ikke at erklære Slesvig for en Pertinens af det danske Monarchi, saalænge man vedbliver at behandle det som en Pertinens af det tydske Forbundsland Holsteen, og ingen Declaration kan give den faste Fortrøstning til, at Eenheden under alle Tilskikkelser og Rystelser vil blive opretholdt, naar den ikke i Gierning gjennemføres ved faste Jnst tutioner, som kunne voxe sammen med Folkets Tilværelse: thi Virkeligheden beholder altid Ret mod Theorien. - Men hvilke Handlinger behøves da Ogsaa i denne Henseende har det aabne Brev af 8de Julii anviist den rette Vei; ogsaa heri behøve vi kun at slutte os til det. Det erklærer nemlig Slesvig ikke blot for en uadskillelig, men tillige selvstændig Landsdeel, og tilsiger det paany den Selvstændighed, som hidtil har været erkjendt hos samme, og som Danmark aldrig har bestridt, den Selvstændighed, som kan bestaae med Rigets Udelelighed, nemlig en provindsiel Selvstændighed Men ogsaa her er det ikke gjort med at udtale denne Selvstændighed, og naar det fordres, at Slesvig virkelig skal organiseres som en selvstændig Provinds af det danske Monarchi, da er dette kun den nødvendige Conseqvents af den Politik, som Kongen nu høitideligt har udtalt og foreskrevet sine Efterfølgere paa Thronen. Ogsaa om dette Punct har jeg naturligviis gjort mine Anskuelser saa klare, at jeg kan staae Forsamlingen til Rede om hvert Punct, hvorom man ønsker at indgaae i nærmere Discussion, men Forsamlingen vil vist ikke miskjende de Grunde, hvorfor jeg ikke har udtalt mig i større Detail derom, og disse Grunde have, ved det af den kgl. Commissarius idag Anførte, faaet nye Vægt. Ligesom jeg derfor i selve Andragendet kun har sluttet mig til Ordene i det aabne Brev, saaledes skal jeg heller ikke i Discussionen, i alt Fald ikke uden given Anledning, gaae videre. Kun skal jeg bemærke, at der hersker meget uklare og overdrevne Begreber om denne Slesvigs Selvstændighed. Jeg maa erindre om, at Slesvig gjennem Aarhundreder har havt tilfælles med Danmark, ei blot den høiere Statspolitik og alle sammes indenlandske og udenlandske Organer, men og det hele Krigsvæsen til Lands og Vands, Finantsvæsenet og vigtige Deele af den indre Forvaltning, navnlig vedkommende Handel, Jndustri og Landboforholdene, saa at det kun er de Forvaltningsgrene, der henhøre under Cancellierne, der ere adskilte, og selv dette kun tildeels, thi foruden at store Enclaver, der ligge i det Slesvigske, i enhver Henseende høre ind under det egentlige Danmark, er der ogsaa betydelige Deele af Slesvig, der i en væsentlig Henseende, nemlig Kirke- og Skolevæsenet, sortere under det danske Cancelli. Det er altsaa ingenlunde en statsretlig Selvstændighed, Slesvig nu besidder, men kun en Deel enkelte provindsielle Forskjelligheder, saadanne, som ogsaa finde Sted i andre Provindser af Riget, og som tildeels uden Skade og til Alles Fordeel kunde hæves, i hvilken Henseende jeg blot skal udhæve, at Regjeringen selv er ivrig beskjæftiget med, ved Ophævelsen af Told grændsen og en Forandring i det indirecte Skattevæsen at fjerne en af de væsentligste Forskjelligheder, ligesom dette ogsaa kunde udstrækkes til andre Gjenstande, t. E. Jndførelsen af den fælles Criminallovgivning. Men desuagtet er det aldrig faldet nogen Dansk ind at bestride, at der i Slesvig findes historisk udviklede Forhold, der gjøre det umuligt, og selv om det var muligt, vilde gjøre det uretfærdigt, at behandle Slesvig, som en med det Øvrige eensariet Deel af Riget, i hvilken Henseende jeg navnligen skal nævne dets blandede Nationalitet og Sprog, da det naturligviis aldrig kunde falde de Danske ind at bestride den ligeberetligede Brug af begge Sprog, som vi hidtil forgiæves have fordret for det Danske. Sees der nu hen til, hvad der er givet, nemlig den constitutionelle Eenhed og den provindsielle Selvstændighed, da troer jeg, at det ikke er vanskeligt at sige, hvad der fordres. Slesvigs Selvstændighed kan aldrig føre med sig, at det skulde have en egen selvstændig Forfatning; thi dette vilde ikke blot gjøre al fornuftig Regjering i disse Lande umulig, men det vilde være det samme som at constituere Slesvigs Souverainitet, at proclamere Danmarks Opløsning, og for al Verden; vitterliggjøre det danske Folks Vanære; thi vi vilde ikke engang have den kummerlige Trøst, som vi havde, da vi bleve skilte fra Sverrig, og fra Skaane, Halland og Blekingen og fra Norge, at vi maatte give efter for en uovervindelig Overmagt, men det vilde være frigt at bortgive Slesvig i den dybeste Fred. Dertil er selv Kongen uberettiget, om han endog conserverede dette Hertugdømme for det oldenborgske Dynasties Cognater, og hvis nogen dansk Konge nogensinde kunde ville opgive Danmarks Ret til Slesvig, var Folket ikke forpligtet til at taale det. Det er sandelig ikke af nogen theoretisk Begeistring for Spindesidens Arveret, eller af personlig Kjærlighed til de rimeligviis endnu ufødte Jndivider, hvem denne engang kunde komme tilgode, at de Danske ere reede til at offre Liv og Blod for Rigets udeelte Bestaaen. Derimod udfordres en stærk Provindsorganisation af Slesvig som det første Skridt til en fri Forfatnings Jndførelse; thi det er kun ved at mancipere Slesvig fra Holsteens Supremati og fra de slesvig-holsteenske Theoriers terroristiske Beherskelse, at der kan udvikle sig nogen slesvigsk Folkemening, og at Slesvigs egne Jnteresser kunne komme til Orde, som i mange Puncter alt nu stærkt knytte det til Danmark, og som saa meget mere vilde hendrage det til os, naar vi bringe, ikke hvad en Konge i 1814 ved en rhetorisk Hyperbol kaldte "Despotiets Lænker",men en fri Forfatnings Velsignelse, ikke Rigsbankforordninger o. desl., der har virket til at rive det bort fra Danmark, og kaste det i en farlig Retning, men lige Nydelse af grundlovmæssigen betryggede Borgerrettigheder og Borgerfriheder. Men en saadan Selvstændighed er ikke mindre nødvendig for Slesvig under en fri Forfatning, end den er betingelse for samme, fordi kun den vil give Borgen for, at Slesvig vil blive forvaltet overeensstemmende med sine indre særegne Forhold, med de gjældende Anskuelser og Sædvaner – ja, jeg kan gjerne tilføie, med dets Fordomme og Luner. Saaledes byder ikke blot Retfærdigheden, men ogsaa Klogskab, at organisere Slesvigs provindsielle Selv stændighed; thi kun paa det Vilkaar vil Slesvig være tilfreds med den constitutionelle Eenhed med det øvrige Danmark, som nu ikke længere lader sig benegte.