Corsaren, 1842-05-20
Hippias's Dreng. "Foragte skal man just ei de Smaae: Tidt naae de, hvorhen de Store ei naae." Democrates (Hippiass Dreng, kommer gaaende med en lille Pakke og møder Areopagiten Philemon, som ikke hilser ham, hvorpaa Democrates standser og udbryder): Min gode Phillemon! Hvorfor tager Du ikke Hatten af for mig? Eller kjender Du mig maaskee ikke, Senator? Philemon. Jo, vel kjender jeg Dig. Du er jo Hippiæ Dreng. Men hvad i al Verden skulde bevæge mig til at hilse Dig, som begaaer de største Drengestreger i hele Byen? Og hvorledes kommer Du selv paa det Jndfald? Democrates. Saa længe Aristarchos levede, brod jeg mig ikke om Din Hilsen, fordi jeg vidste, at jeg ikke fortjente den. Men, siden J have gjort min Herre Hippias til Enehersker, føler jeg, at jeg er bleven en mægtig Mand, skjøndt i Alder kun en Dreng, og gjør Fordring paa den Respect, som tilkommer mig. Philemon. Det morer mig at staae her og høre paa Din Daarskab. Hvorledes? Vi frie Atheniensere skulde ydmygt hilse Dig, fordi Du er Skodreng hos den, til hvem vi have betroet den øverste Ledelse af Staten? Democrates. Saa stor Daarskab, Du end troer at finde hos mig, er jeg dog klogere end Alle J Andre, fordi jeg indseer, hvad J ere blinde for, nemlig den Ulykke, J have bragt over Eders Hoveder ved at have gjort Hippias til Enehersker over Eder og saaledes tillintetgjort den Frihed, Solon bod, at J skulde nyde. Philemon. Hippias, Din Herre, er en ædel Mand. Democrates. Men, naar jeg nu desuagtet viser Dig, at jeg er istand til ved ham at foraarsage Eder Alle utallige Ulykker, vil Du da hilse mig først, naar vi mødes? Philemon (smilende). Det vil jeg, Democrates. Denocrates. Bien. Philemon. Adien (De gaae hver til forskjellig Side). (Aften. Hippias, Democrates.) Hippias. Dreng! Bragte Du de Roser og Myrther, jeg overleverede Dig, til Clelia? Democrates. Ja, ædle Hippias. Hippias. Ja? Bragte Du intet andet Ord fra hende? Democrates. Nei, ædle Hippias; hun havde ikke Tid at tale med mig. Hippias. Hvi da? Democrates. Anarandros, en Søn af Raadsherren Philemon, var hos hende og sang til hende, medens han dertil spillede Cithar. Hippias. Var denne Anarandros ikke en Ven af Aristogeiton, som dræbte min Broder? Democrates. Jeg veed det ikke, ædle Hippias; men det kan nok være. Det er en af de skjønneste unge Mænd i Athenen. Hippias. Gaa, Dreng, jeg vil være ene. (To Dage senere). Hippias. Har Du senere ikke opdaget, hvor Anarandros har fundet Tilflugt, da han undflyede af Fængslet? Democrates. Nei, o Hippias! Thi hans Slægt er stor og rig og kan let skuffe dem, som ere udsendte efter ham. Og desuden var han yndet blandt de Unge, hvilke have ladet mangt et haardt Ord falde mod Dig, fordi Du i Din retfærdige Vrede lod ham fængsle som deelagtig i Din Broders Mord. Hippias. Talte de ilde om mig, Democrates? Hvad yttrede de da. Democrates. Nogle sagde, at Du var for grum imod Din Broders Mordere. Andre meente, at Du kun forfulgte Anerandros, fordi Pigen Clelia elskede ham mere end Dig. Hippias. Kjender Du deres Navne, som talte saaledes? Democrates. Det var Sønner af indflydelsesrige Folk, hvilke altid pleie at stole paa deres Fædres Magt for at lade Tungen være upaaagtet. Der var Kallias, Søn af Maiandros, og Jphitos, Søn af Laodamas, og Alccus, Søn af Telemachos. Hippias. Hvorledes bærer Du Dig ad, Democrates, naar Nogen skjænder Dig? Democrates. Jeg bruger alle de Kræfter, jeg har, for at hævne mig. Hippias. Men, naar der nu var Fare for Dig selv ved at hævne Dig? Democrates. Hævnen er saa sød, at den erstatter Ængstelsen ved Faren. Hippias. Og er det ikke sandt, Democrates, at alle Dine Venner vilde kalde Dig feig og uværdig til deres Selskab, hvis Du ikke hævnede en Fornærmelse? Democrates. De vilde forhaane mig, naar vi mødtes i Skoven ved den landlige Fest, og de mørkøiede Piger vilde vende mig Ryggen, selv hun, hvem jeg ynder fremfor de øvrige. Hippias. Gaa nu, Dreng, jeg vil være ene. (Et Aar efter. Folkeforsamling.) Philemon. Atheniensere! Endelig er den Dag kommen, da vi hæve Hovedet, efter at være befriede fra Hippias's Tyranni. Takket være Guderne og disse spartanske Hjælpetropper, som kom til vor Bistand. Saa mangen en Fader favner idag den længselsfuldt savnede Søn, som enten af Hippias blev jagen i Landflygtighed eller selv maatte flygte bort for at undgaae en værre Skjæbne. Thi, ikke fornøiet med at have faaet sin Broders Mordere dræbte, søgte Hippias stedse nye Offere for sin Mistænksomhed, og undertiden var ene det at være ung en Grund til beskyldning for Medvideri i den unge Aristogeitons Gjerning. Lader os da glade takke Guderne, som lykkeligen have befriet os fra denne ene Mands Vilkaarlighed. (3det Philemon vil gaae, møder han Democrates, der siger til ham.) Hvorfor, o Philemon, tager Du ikke Hatten af for mig? Eller kjender Du mig maaskee ikke? Philemon. Det er idag en altfor vigtig Dag til kaad Spøg. Democrates. Men denne alvorlige Dag, som Du taler om, er dog mit Værk, og jeg børaltsaa have Tilladelse til at benytte den til hvad jeg vil. Philemon. Hvorledes? Dit Værk, daarlige Democrates? Democrates. Er det ikke mig, o Philemon, som nu endelig har viist Eder, hvor daarligt J handlede ved at underkaste Eder Hipias's Eneherredømme, idet jeg alene har bragt min Herre Hippias til at lade Eder føle al den Magt, J lagde i hans Haand. Mig var det, der forog Din Søn og utallige Andre med ham, mig bør J idag takke. Philemon. Vi ville takke Guderne, at de gave os Friheden, og vi ville bede dem stille en Vedre, end Du er, hos dem, som have Magten over deres Medborgere.