Viborger Samler, 1776-05-13
Besvarelse. paa Spørgsmaalet i Samleren Nr. 13. Side 101. Ordene: og et regierepæn, Matth. 3, 16. & locis Parallelis ere ikke at forstaae i Henseende til Farten, men til Skikkelsen. Thi Døberen 21de 10 overfra. - Matth. 3, 16. Marc. Den Hellig Aand nedfoer garærtæd Side. - Luc. Johannes saae Aanden være 82te. - 18, Specier Joh. 1, 32. Ved Aandens, ligesom en Dues, Nedkomst fra Himmelen, tænkes, i blot Hensigt til Farten, noget der hørtes, lige saavel, om ikke bedre, end, som noget der saaes; - da jo en Dues Fart, som flyvende nærmer sig, ved sine hastige Vingeslag igiennem Luften, foraarsager det Luftens Tryk paa Hørelsens Redskaber, som tilkiendegiver Nærmelsen formedelst Fartens Lyd, igjennem vore Ørne, ofte længe for, altid vist naar, vi see Duen nær. Men denne, af Hammond og Majo antagne Meening: At Nedfartens Lyd, enten blot, eller dog meest var det, som Døberen, fornam, da Aanden nedkom over Kristum, findes ikke grundet paa noget Ord i Evangelisternes eensstemmige Fortællinger om Tildragelserne ved Jesu Daab. Det heder ingensteds: Han hørte. Men, hvert Sted, Han saae Aanden nedfare. ende, siger Matth. og Marc. 14 Læstet, siger Døberen hos Johann, l. c. Af Luce udtrykkelige Ord sættes det uden forTvivl, at den Hellig Aands Nedkomst, ligesom en Due, Due, bør forstaaes: Om, og i blot Hensigt til Skikkelsen. - Det skeede, at den Hellig Aand nedfoer, i Legemlig Skikkelse, ligesom en Due, over ham. - er nok nærmest og rimeligst, det samme, som: Guds Aand blev seet i en Dues Skikkelse; i slig paatagen Legemlig Gestalt blev den ellers usynlige Aand synlig. Ellers maatte billigen spørges: i hvilken anden, om ei i en Dues Gestalt? Hvis man meente sig beføiet til at afsondre Begrebet: Om den Legemlige Skikkelse, hvori og hvorved Aanden saaes, fra Liigheden med en virkelig Due; hvilket Sandsynligen maa skee, om man vil forstaae Ordene: ligesom en Due, meer og heller i Hensigt til Farten, end til Skikkelsen; og virkeligen skeer da, naar man blot antager Meeningen om Farten, og negter Ordenes Hensigt til Skikkelsen. At dette sidste ikke bør skee, sees ydermeere deraf: at Døberen bevidner, ei aleene, det han saae Aanden nedfare, ligesom en Due af Himmelen, men og At den blev over Kristum. - Saa saae hine den Hellig Aands Komme over og Sæde paa Apostlene under Jldtungernes Gestalt, Ap. G. 2, 3. Men den blivende Aand, som blev seet, og ikke kunde sees uden i paatagne Legemlig Skikkelse, kan jo ikke tilskrives Fart, medens den saaes at blive, ligesom en Due, over den døbte Jesum. Ved denne Leilighed, vil man i øvrigt erindre: det og og boet, blot antagne for Lignelsens Partikler i det Græske Sprog, skulle neppe hielpe den unævnte Hr. Skriftforsker saa meget, til at forstaae de, i No. 2 og 2 og 13, omspurgte Steders egentligste Meening bedre, end hidtil er indseet af Fortolkerne; som det vilde udsætte mange Skriftens Steder, hvoriblant Joh. 1,14. Ebr. 3, 5. 6. samt 1 Cor. 3, 1. 4, 1. og andre, Fare, for Mistydning, hvis de ikke antages for ErklæringsPartikler, der ligesom Ebræernes, saa kaldte Sandheds Caph., beskrive en Ting af en upaatvivlelig Vished. Glassii Grammatica og Philologia Sacra fortiene Anpriisning til Eftersyn om fornævnte Ord. fremmes Man spørger i No. 14, om det er Ret, at endeel Præster spørge efter Barnefader ved uægte Børns Daab? Dertil svares nei, skiønt endeel vove det, meenende, at giøre Gud og Staten en Tieneste dermed. Saaledes intimmerede en vis Præst af Prædikestolen for et uægte Barns Daab, og da han fik det Jndfald at spørge om Barnefader, og den Bærende var ei klogere, end nævne een, sagde han overlydt, det var Logn. Bevar os, hvad Ont kunde ikke heraf flyde, Saa længe aabenbare Skriftemaal var brugelig, var Spørgsmaalet befalet, men da hiin er afskaffet, er dette ei befalet, men afskaffet med. Man forsvarer denne Videlyst med meere anseelilige end grundige Beviser, f. E. 1) For Bødernes Skyld. Men naar Præsterne have meldt for Vedkommende den angivne Person, er Resten disses Sag. 2) For Barnets Skyld, som Faderen tildeels skal opføde, men det er jo Moderens Sag, og ei Præstens, men Øvrigheden skal hertil være hende behielpelig, Forordn. 10 Octob. 1763. og forlanger hun intet, kan det være den ene og den anden ligemeget. Saaledes skede et vist Sted, en Qvinde meentes, tes, at have angivet feil, Præsten meldte det, og Byesogden, øgret af Præsten, satte an at vide den Angivnes Opholdsted for Bøderne og Barnets Underholds Skyld. Hun var saa fornuftig at svare, var det for Bødernes Skyld, ville hun strax betale for ham og hende, og var det for Barnets Skyld, da blev det hendes Sag at eftergive eller indtale sin Ret. Derved blev det. 3) For Blodskam at forekomme. Men paa den Tiid vil det komme an paa Vidner og Forlovere, og ei paa en Ministerial=Bog. Man skulle vide, hvad der engang blev befalet i Kiøbenhavn, at enhver Moder, som der fødte et Barn, og det enten ei turde være bekiendt eller det ei kunde opføde, skulle ved et Bud sligt angive for een af Stadens Sognepræster, som, uden at giøre nøiere Efterforskning, skulle lade Barnet bære hen til Byefogden, og han igien beskikke det til de Kommitterede ved Konventhuset, paa det slige Børn kunde døbes, Rescript 15 April 1746. For nu kort at bevise, at hverken er Præsten berettiget at spørge ved Daaden om Barnefader, ei heller den Bærende pligtig at udlegge nogen, vil jeg anføre et Rescript, som synes at være gaaet endeel i glemme, eller alt for løseligen at være læst, men lyder saaledes: "Naar et uægte Barns Daab bestilles, lader Præsten sig give saavel Faderens, eller den af Moderen udlagte Mandspersons, som Moderens Navne, og indfører samme i Ministerial=Bogen, samt derpaa angiver det for dem, som det tilkommer at see Straffen exseqveret, da det siden er ham og hans Embede uvedkommende, hvorvidt denne verdslige Straf bliver fuldbyrdet eller ei, af 29 Octb. 1768, som under Hr. Grev Thotts Haand er gaaet til samtlige Stift=Amtmænd mænd og Bisper. Hvormeget anstændigere er det ikke da, at lyde Regieringens Anstalter, end af end daarlig Animositet trine over de foreskrevne Grændser, derved at tabe det lidet, som endnu ikke tabt er af den formeente Myndighed. Hvo veed, hvad Guds Viisdom og Retfærdighed vil have skiul til en Tid, hvorfor og Paulus formeener, at ikke dømme noget for Tiden. Gud selv skiuler ofte Synder, og giør sig aldrig Fornøielse af at beskiemme en falden Syndere, men at frelse ham. R. Nyeheder.