Aarhuus Stifts-Tidende, 1826-04-15
Blandinger. Fra St. Petersborg meldes endnu følgende interessante Data om hvisalig Keiser Alexanders Sygdom og Død. Den første Spire til sin Sygdom, paadrog Keiseren sig i Sewastopol, hvor han, idet han tog Flaaden i Øiesyn, uagtet sine Omgivelsers indstændige Anmodning om at tage en Kappe om sig, længe, udsatte sig for den skarpe og kolde Søluft i sin blotte, Overkjole. Nogle Dage efter blev han angreben af en heftig Feber og faldt i Afmagt, men vægrede sig for at tage Medicin, og hans Livlæge, Geheimeraad Wylie, besad ikke Mod og Resolution nok til at bekæmpe dette Keiserens Forsæt. Feberen vandt daglig større, Magt over den høie Patient og holdt ham i en næsten uafbrudt Lethargie, under hvilken han ved enhver Opvaagnelse tog overordentlig megen Limonade til sig. Under hele Keiserens 14 Dages Sygdom blev der kun brugt, udvendige Midler, saasom spanske Fluer, Sennepsplastre, Blodigler, men slet ingen indvendige. Han har sine Lidelser med en beundringsværdig Taalmod og Rolighed, hans bestandige Udraab i lysere Øieblikke var: Skee Guds Villie. Den 26de Novbr. havde Sygdommen taget saa farlig en Vending, at Hs. Maj. nærmeste Omgivelser, grebne af Frygt, bade ham at forsone sig med Gud, hvortil han og med sine fromme og religiøse Følelser gjerne beqvemmede sig. Næste Morgen tidlig meldte man den Geistlige, som man til denne hellige Handling havde ladet hente. Han nærmede sig med Krucifixet til den Syges Seng; Keiseren, aabnede Øinene, reiste sig overende, støttende sig paa sin Albue. Alle forlod Værelset. Hs. Majestæt, nu for nogle Øieblikke ene med den Geistlige, fuldbyrdede Skriftemaalet med den christeligste Ydmyghed, og sagde derved de mærkværdige Ord: "Jeg beder, sæt Dem ned, behandl mig nu allene som en Christen, og glem gandske min keiserlige Majestæt. Ved Nydelsen af den hellige Nadvere viste Keiser Alexanders høie Sjæls storhed sig i sin hele Udstrækning; han nød samme med en Fromhed, som dybt greb alle Tilstedeværende, kyssede derpaa Korset, den Geistliges Haand, og udtalte, vel med afbrudt men dog udtryksfuld Stemme de skjønne, guddommelige Ord: "Jeg har aldrig følt en saadan Trøst, som just nu." Alle græd lydeligen. dette Øieblik styrtede Præsten, en bedaget, ærværdig Olding, sig paa Knæ for Hs. Majestæt, og bad ham paa det indstændigste, for Folkets Vel, at skaane sin Sundhed og tage imod Medicin af Lægerne. Keiseren lovede det, og sagde, at man nu kunde gjøre med ham, hvad man vilde. Baron Wylie tog nu de dueligste Læger i Taganrog og hele Omegnen paa Raad med sig; Alle udtømte deres Aands Talenter og alle Konstens Midler som stode i deres Magt, men det var for sildig - Keiseren kunde ikke meere reddes. Den 28de tilbragte han næsten gandske bevidstløs i en bestandig Lethargie. Den 29de viste sig en Straale af Haab som Bedring. Keiseren var samme Dags Morgen, kort for Dagarn, faldet i en Slummer og sov til henved Kl. 9. Kort før han vaagnede, var Solen op, staaet, og lovede en skjøn, mild og klar Høstdag. Keiseren vendte sine Øine mod den yndige Belysning, og et udraabte med fornemmelig Stemme: "comme i fait beaul (hvor det vil blive smukt Veir.) Han spurgte derpaa efter Keiserinden; hun nærmede sig, han kyssede hendes Haand og sagde: "De maa være meget a træt!" Denne glade Efterretning fløi fra Mund til Mund, og udbredte sig i faa Minuter gjennem hele e Staden. Men af, kun nogle Timer ulmede denne e Haabets Gnist, for at udslukkes for stedse. Den spanske Flue i Nakken havde virket, Maven var renset, man ventede bestemt, at en Krisis vilde indtræde, og efter samme en heldig Forandring, men det blev til det Modsatte. Med hver Time blev han slettere og henfaldt til en saadan Svækkelse, at han ikke havde Kraf nok til at nedsynke de Lægemidler der raktes ham En halv Time før sin Død aabnede Keiseren Øinene og saae paa de Omstaaende; han kunde ikke tale, dog havde han endnu sin fulde Bevidsthed, kjendte enhver at dem, gjorde en Bevægelse med Haanden, hvorved han vinkede sin Gemalinde, som stod noget fra Sengen, hen til sig. Hun nærmede sig med forrædte Øine. For sidstegang trykkede han hendes Haand, kyssede den lagde den paa sit Hjerte, og sagde hende saaledes et evigt Leyel. Der opstod en lang Pause og en dyb Stilhed, under hvilken han hensov. Saalunde døde Alexander, den uindskrænkede Behersker af mere end een Verdensdeel. Keiserinde Elisabeth var sin Gemalsommeste Pleierinde indtil hans sidste Livsøieblikke. Hele Nætter tilbragte hun søvnes ved hans Seng og leed, utroligt ved denne Sygdom. Hun modtog hans sidste Suk, og vaskede selv hans Hænder og Ansigt, tiltrykkede hans Øine og Mund, og overgav sig da først, kastende sig hen over det elskede Liig, til sin Smertes, hele Storhed. Keiserens sidste Dødsminuter frembragte en rystende Scene for alle dem, der stode om hans Seng. Alle, Høie og Lave, laae paa Knæe, græ og bad, Jngen formaaede i de første Momenter at tale. Endelig tænkte man først paa Keiserinden, og førte hende til hendes Værelser. Begge den høisalige Keiseres troeste Kammertjenere, Babkin og Fedorow, bleve nu allene i Dødsværelset, vastede Hs. Majestæts Liig, iførte det hvidt Linned og en hvid Slaaprok, og lagde det derpaa paa den keiserlige Feltseng, som befandt sig i Kabinettet. De antændte fire Kjerter, og stillede dem om Sengen; ovenfor ved Hovedet laae Frelserens billede, ved Fødderne stod en Pult med Evange liet. Den græske Geistlighed traadte ind og istemmede en høitidelig Dødssang, der paa det inderligste greb alle Tilstedeværende. Keiserinde Elisabeth flyttede strax til et andet Huus, og meldte endnu samme Dag Keiserinde Moderen det høie Dødsfald ved de bekjendte hjerterørende Linier: "Vor Engel er i Himlen!"Alle Gaderne hvorigjennem Keiser Alexanders Liigtog gik, vare sort drapperede, og de fleste Huse fra øverst til nederst behængte med Sort. Kisten, Baldachinen og Liigvognen straalede af Guld og Sølv. Dernæst udmærkede sig Ridderen i Guldrustning paa den sneehvide Hest. Alexanders Liig blev nedsat ved Siden af hans Faders, Keiser Pauls.