Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1783-01-24
Udi den Roman=Catholske Dronning Marias Tid i Engeland, tildrog sig følgende: Efterat hun havde huseret skrækkeligen i Engeland mod Protestanterne, affærdigede hun Dr. Cole med en Commission til Jrland. Docteren, da han paa Reisen var kommen ind udi et Herberg udi Chester, blev han der complimenteret af en Magistrats Person, hvilken han tilkiendegav sit Ærinde, og derpaa udtog en Æske af sit Skriin, sigende: Herudi ligger en blodig Ordre imod de Jrlanske Kiettere eller Protestanter. Vertinden i Huset, saasom hun var en ivrig Protestant, og derforuden havde en Broder udi Dublin af samme Religion, blev ikke lidet forskrækket, da hun hørte denne Talle Hun tog derfor sin Tid i Agt, da Doctoren geleidede Magistraten, aabnede Æsken, og i Steden for den strænge, Ordre indlagde et Spil Kort. Cole fortsatte sin Reise, og kom den 7de October 1558 lykkeligen til Dublin, hvor han strax begav sig til Slottet for at tilkiendegive Stadtholderen og Raadet sin Commission, og derpaa opgave Æsken, hvorudi den Ordre efter hans Mening var, som Secretteren skulde oplæse: Men man fandt med største Forundring ikke andet end et Spil Kort indsvøbt udi Papiret. Da nu Docteren helligen vidnede, at derudi havde været en skriftlig Ordre til at forfølge Protestanterne, men at han ikke vidste hvor den var afbleven, svarede Stadtholderen: Vi maa opbie en nye Ordre fra Hoffet: Jmidlertid kan vi betiene os af Kortet, for at spille dermed. Dr. Cole vendte derpaa ganske skamfuld tilbage igien, for at erholde en nye Ordre, hvilken ham og blev given. Men, førend han kom til Jrland igien, døde Dronning Maria, og blev succederet af hendes Søster Elisabeth, som var god protestantisk. Høistbemeldte Dronning, da hun fik denne Historie at vide, lod hun kalde Qvinden til Nr. 5, er sig, som havde spillet dette Puds, og gav hende en aarlig Pension, efterdi hun derved havde reddet de Jrlandske Protestanter. Doctor Svift, Præsten i Engelland, havde paa engang to Præstekald, det ene i Larkor, det andet i Natbeggen- og ved begge var han forbunden til at holde ordentlig Gudstieneste. Jmidlertid slog han sin Bopæl op i Larkor, og meldte sine Sognefolk, at han selv vilde holde Bønnen, hver Onsdag og Fredag. Første Gang da han nu skulle forrette Tienesteen, og Klokken ringede, gik han i Kirke tillige med sin Degn; Roger, tog sin Plads ved Bogstolen, sadte sig der, og ventede rolig paa at Folkene skulle samle sig; midlertid var en halv Time gaaet, og da han endnu saae ingen i Kirken, uden Roger og sig selv, sagde han, siden det seer ud til, min kjere Ven, at vi maa bede ene i Ørken, saa lad os begynde. Han gjorde det ogsaa og vedblev til Enden saaledes, at i Steden for at sige: Jeg frembærer her, og Gud, mine Bønner, og deres, som i Troen ere forsamlede i din hellige Tempel, sagde han Jeg frembærer, og Gud, mine og den troe Rogers Bønner, og saa videre, gjørende den samme Forandring overalt, hvor det passede paa en heel bedende Forsamling. Sognefolkene fik dette snart at vide, og da nogle, der tog det ilde op, at han havde forglemt dem, lode sig forstaae dermed, svarede han kom kuns, J got Folk, naar jeg seer Eder, skal jeg vist huske paa Eder. Juridisk En fattig Student, som befandt continuerlig Ebbe og Flod i sin Pengepung, men saa irregulair, at Floden, oftest udeblev, og Ebben derudover varede des længere. Arithmetica havde indprentet ham den Regel, at fra Nul kommer Nul, saa gjorde han den fornuftige Regning, at a 52 Rdlr. strekke sig efter Dekket, og den Anstalt med sin Mund, som Mølleren med en Græssmølle, at, ligesom denne ei gaaer hver Dag, saa skulde han ogsaa nogle Dage holde sig fra at spise. Men, naar hans Mave knurrede derved, at der blev udskreven for mange Fastedage i Rad, saa havde han udvalgt sig et vist Spiseqvarteer, hvor han indfandt sig ved Maaltidstid, ei, for at forlange visse Portioner som andre, men at erholde for saa meget ringere Priis af de Levninger, hvilke udkom paa Tallerkene fra de andre Giesters Bord. Engang, da Middagsklokken havde ringet for tidlig for hans Øren, havde han ogsaa al fortidlig indfunden sig udi Spiseqvarteeret. Derover satte han sig ned i en Stue, hvor igiennem Madden blev opbaaren til Bordet, og ventede paa den Tid, da noget skulde efter vedtagen Skik falde af for ham. Jmidlertid spadserede mange nydelige Retter hans Næse forbi, af hvilke han ei nød andet end Lugten allene. Da den Procession havde vedvaret noget, syntes ham at hans Hunger den Dag var tilfredsstillet, som en Tryglere, man med den Afviisning affærdiger: Farvel til en anden Gang. Over denne Hendelse begyndte han saaledes at philosophere: J hvorvel min Mave er ledig for Mad, saa maa den dog være bleven fyldet med Røgen af Maden, og dermed vil jeg denne Gang lade mig nøie, indtil denne Tiggere banker paa min Dør igien. J den Resolution pakkede han sammen for at pakke sig paa Døren, men blev anholdt af Vexten, som en Passagerer i Stadsporten, naar han ei har betalt Consumption. Verten spurgte til hvem han havde betalt Penge for sit Maaltid, Studenten undskyldte sig at betale noget, efter som han ingen Mad havde nydt. Verten bad ham tøve et Øieblik, saa skulde han blive betient med Mad; Studenten svarede: At han for denne Gang alt havde stillet sin Appetit. Verten, som i sin Ungdom var de 53 R. R. løben igiennem den latinske Skole, huskede endnu saa meget af Logica, at han formerede denne Syllogismum: Hvo som gaaer sulten ind i et Spiseqvarteer og der stiller sin Appetit, bør betale, naar han gaaer mættet derfra. Ergo, bør J betale. Studenten argumenterede imod Conclusionen, men Verten var saa paastaaende paa sit Stykke, som en Procurator paa sin Principals Sag. Disputen kunde ei blive debatteret uden Dommere; thi kom det dermed saa vidt, at Sagen indkom for Studentens Øvrighed. Der examineredes enhvers Paastand pro og contra, og ved den Procedur udfandtes Sagens Sammenhæng lettelig. Parterne bleve udviste, og Dommerne delibererede og Processens Udfald. Samme at giøre bekiendt, indkaldede de Parterne, og udspurgte, først af Verten: Hvor meget han forlangede for et Maaltid, Verten var saa prompte i at nævne Summen, som Bageren, naar man vil kiøbe 3 Hvedebrød. Derpaa tilspurgte Retten Studenten og havde saa meget med sig i klingende Myndt, befalende derhos, at han skulde telle det op paa Bordet. Denne var saa træven til at tage Pengene frem, som en doven Bonde til at yde sin Skat. Men i Lydighed af sin Øvrigheds Befaling lagde han den forlangte Summa paa Bordet med rystende Haand og meere bevende Hierte, eftersom samme trykkede sig ved at betale Røgen, af Madden saa dyr, som om han havde nydt Madden selv. Verten derimod kildrede det i Sindet, og han var saa fornøiet over det Syn, som en der spiller i Bretspil, og seer at Tærningerne flatterer ham med ønskelige Øien; Men Dommerne havde et andet Henseende med alt dette Vel spurgte de Verten. Om Pengene vare rigtig talte? Dog, da han tilstod deres Rigtighed og derpaa udragte sin Haand efter Pengene, som Løven sin Lalle efter det visse Rov, saa befalede Dommerne, at Studenten skulde stikke de 54 er dem igien udi sin Lomme, forklarende Slutningen i Sagen med deres Dom saaledes: At, eftersom Studenten havde intet andet nydt end Røgen af Madden, saa skulde ogsaa Verten lade sig nøie med Klangen af Pengene.