Lolland-Falsters Stifts-Tidende, 1842-08-29
Stænderforsamlingen i Roeskilde. Af de høist interessante Discussioner, som fandt Sted under den foreløbige Behandling af Sagen og stænderske Comiteer, og som især ere mærkelige ved de deri forekommende Yttringer om Forfatningspørgsmaalet, skulle vi efterhaanden meddele saa Meget, som vort Blads indskrænkede Rum vil tillade. Efter Procurator Christensen yttrede Etatsraad Hvidt sig saaledes: "Det blev mit hæderlige Hverv i Stændernes sidste Session, at frembære en Petition, undertegnet af 3400 Medlemmer af Statens vigtigste Commune, om at der maatte tilstaaes Nationens forenede Repræsentanter besluttende Medvirkning, saavel ved Lovgivningen ialmindelighed som ved Bestemmelsen af Statens Jndtægter og Udgivter isærdeleshed. Denne Petition vandt her i Forsamlingen en Opmærksomhed, som har Krav paa den varmeste Erkjendtlighed. Den kongelige Bekjendtgjørelse indeholdt intet Svar herpaa fra Kongen, til Hvem den af Forsamlingen var bleven indsendt, og saaledes kunde der da vist have været Anledning for Petitionairerne at fornye deres Andragende. At dette dog ikke er skeet, har sikkerlig ikke sin Grund deri, at Jnteressen for dette Samfundets vigtigste Anliggende i de to, siden hiin Petitions Jndgivelse forløbne, Aar skulde være svækket, men maa upaatvivlelig søges deels i den Omstændighed, at nærværende Forsamling bestaaer af nyvalgte Medlemmer, og at det vel kunde være nødvendigt, at kjende dens Charakteer og Grundtone, førend et Anliggende af saadan Beskaffenhed blev overdraget og betroet den, og deels vel ogsaa i den Overbeviisning, at der gives Vanskeligheder, som først maatte ryddes af Veien, og vigtige Statsforhold, som maatte ordnes, forinden et saadant Ønske kunde ventes opfyldt. Paa disse Vanskeligheder og paa disse Forhold er nu hele Folkets Opmærksomhed henvendt, og med Ængstelighed seer det Løsningen af en Opgave imøde, hvorpaa muligen hele Statens fremtidige Tilværelse vil beroe. At denne Ængstelighed og Uvished snarest muligt maatte ophøre, og Løsningen skee, for den gunstige Tid er gaaet tabt, er vist enhver ærlig, for Fædrelandet varmtfølende, Borgers ivrigste Ønske. Men disse Spørgsmaal kunne ikke løses uden en fælleds concilierende Samvirken af alle de forskjellige Jnteresser. Da jeg derfor, for 6 Uger siden, traadte indi Stændersalen, var det med det faste Forsæt at indstille, at Forsamlingen skulde andrage paa, at det allernaadigst maatte overdrages en Commission, bestaaende af Medlemmer fra samtlige fire Stænderforsamlinger, at afgive Betænkning om, hvorledes Forholdet mellem de forskjellige Statsdele bedst kunde ordnes, og en friere Udvikling af vore Samfundsforhold, svarende til den nuværende Tids Krav, bevirkes. Men den kongelige Bekjendtgjørelse af 4de Juli d. A., hvori Oprettelsen af stænderske Comiteer bebudedes, bestemte mig til, for Øieblikket at udsætte min Beslutning. At mit Forslag ikke nu er fremkommet, har sin Grund deri, at jeg tør haabe, at Løsningen af det omhandlede Spørgsmaal vil ansees for et af de af Comiteen antydede vigtigste Livspørgsmaal, og at det vil blive af alle disse det første, som vil blive forelagt Stænder-Comiteerne. Referenten, Etatsraad Bang, erklærede, at Hr. Lehmann havde været i sin gode Ret, da han havde udtalt sin Anskuelse for Forsamlingen, men han troede ikke, at det af ham Anførte stod i saa nær Forbindelse med den foreliggende Sag eller med Comiteebetænkningen, at det kunde være Referentens Pligt at gaae ind derpaa. Mod Hvidts Foredrag havde han endnu mindre at bemærke, men desto meere mod Proc. Christensens. Det var af denne urigtigen anført, at de foregaaende Forsamlinger havde andraget paa Forandringer i Statsforfatningen, deres bestemte Jndstillinger havde kun gaaet ud paa Modificationer i Stænder indretningen, som ei gik udenfor deres raadgivende Characteer. Naar Samme havde meent, at Stændercomiteerne vilde dysse os i Søvn og spilde Tiden, saa maatte han med Hvidt erindre, at mange og vigtige Forhold maatte ordnes, for en Constitution kunde gives, og at Stændercomiteerne hertil kunde blive et heldigt Middel, disse havde desuden det Fortrin for en særegen hertil nedsat Commission, at de dannedes ved frit Valg af Folkets Deputerede. Samme havde erklæret disse Comiteer for en practisk Umulighed, fordi Holstenerne vilde modsætte sig, men han kunde endnu ikke vide, til hvilket Resultat den holsteenske Forsamling, og heller ikke til hvilket Regjeringen kunde komme. Naar Samme havde paastaaet, at den nye Jnstitution vilde svække den nuværendes Betydning, saa maatte dog Comiteernes mæglende Virksomhed ansees for en Udvidelse af Jnstitutionen, og Forelæggelsen af de vigtigste Statspørgsmaal og Budgettet var en ganske ny Virksomhed. Frygten for at ingen dansktalende Deputeret fra Slesvig skulde blive delegeret til Comiteerne ansaae han for ugrundet. Endelig meente han, at Præsidenten ikke vilde tilstede et Amendement, der ikke indskrænkede sig til at anbefale eller fraraade Forslaget, men afviste dette og androg paa Jndførelse af en constitutionel Forfatning. – Kammerh. Moltke var i de fleste Puncter enig med Comiteen, men erklærede sig imod det foreslaaede frie Valg af 3 Delegerede, hvorimod han meente, at Kongen burde vælge 2 28, 2de Medlemmer for hver Stænderforsamling. - Stenfeldt erklærede sig for en successiv Udvikling af Samfundsforholdene, men mod alle pludselige Overgange. Den constitutionelle Tendents, sagde han, er nu ophørt. Han var enig med Comiteen undtagen og Valgmaaden, da han med Moltke kun ønskede Klassevalg, men ingen frie Valg, dog kunde Præsidenten, ligesom i flere tydske Stater, være Medlem af de stænderske Comiteer. - Castenschjold talte i samme Retning; hvis noget frit Valg skulde finde Sted, maatte det kun være een Delegeret; de stænderske Comiteer burde ikke have nogen egentlig politisk Stilling, ingen Petitionsret, og deres Møder maatte holdes aldeles hemmelige. - David oplæste et Stykke af Prof. Schouw i dennes danske Ugeskrift, og forsvarede Comitee betænkningen, navnlig de blandede Valg. Han meente, at Würtemberg var det eneste Sted i Tydskland, hvor Præsidenten nødvendig var Medlem af Stændercomiteen. J Anledning heraf disputerede Stenfeldt og David i dette og det følgende Møde om, hvad de statistiske Lexica indeholdt om denne Gjenstand. – Kammerh. Neergaard udtalte sig imod Stændercomiteernes Petitionsret, hvorved de vilde blive en Stænderforsamling i formindsket Maalestok, hvilket de efter hans Mening kun burde være i Formen, men ikke i Realiteten. Ogsaa erklærede han sig for det blotte Klassevalg. David anførte mod Kammerh. Neergaard nogle mulige Combinationer, som Exempel paa, at den sande Majoritet let kunde undgaae at blive repræsenteret. – Nye talte imod, at Kjøbenhavn slaaes sammen med de mindre Kjøbstæder, hvorved disse, paa Grund af Hovedstadens større Jntelligents, vilde blive altfor svagt eller slet ikke repræsenterede i de stænderske Comiteer; ogsaa erklærede han sig for et blot Klassevalg. – Duntzfelt var tilfreds med Comiteebetænkningen; han hørte til dem, der mene, at Nationens Lykke ikke bør være afhængig af en Enkelts personlige Egenskaber, og tvivlede ikke paa, at Forfatningspørgsmaalet vilde være Gjenstand for den nye Jnstitutions Virksomhed. Drewsen stemte for Comiteens Betænkning, fordi det forekom ham, at den paa en særdeles tilfredsstillende Maade havde løst sin vanskelige Opgave, fordi han troede, at vi ved denne Sag bragtes et Skridt nærmere til det Maal, som den store Majoritet af de Oplyste i Nationen stedse havde for Øie; fordi han haabede, at Kongen ikke vilde blive staaende ved dette første Skridt, hvorved han havde beviist, at han ikke betragtede Stænderinstitutionen som et afsluttet Heelt, fordi han troede, at Kongen ikke vilde svigte Haabet om en friere Udvikling af vore Samfundsforhold, men vilde blive endmere stemt derfor ved Discussionerne om denne Sag, saasom han deraf vilde see, at det ikke blot var en exalteret Ungdom, der var stemt for en Forandring i den bestaaende Statsforfatning. Den Person, der havde trompetet, at det liberale Parti i Stænderforsamlingen var falden i Søvn, vilde see, at han havde taget Feil. Han indsaae, hvorfor Comiteen havde udtrykt sig dunkelt om de vigtige Sager, der skulde forelægges Stændercomiteerne, men han ansaae det ikke for ønskeligt, at dens dunkle Ord ikke fortolkedes. Han troede, Comiteen havde tænkt paa Vigtigheden af at Kongen, medens han endnu var i sin Kraft, fik Spørgsmaalet om Arvefølgen i Hertugdømmene afgjort, fordi det efter hans Død vilde være langt vanskeligere, ligesom og at han nærmere vilde bestemme Forholdet mellem Konge og Folk, paa det vi kunde være stærke, naar de onde Dage komme. Han ansaae det altsaa for vigtigt, at de stænderske Comiteer snarest muligt traadte i Virksomhed, thi Danmarks Skjebne afhængte af Kongens Liv, hvis det derfor var umuligt, at et Lovudkast om de stænderske Comiteer kunde forelægges nærværende Stænderforsamling, saa ansaae han det for klogest at andrage paa, at en extraordinair Forsamling næste Aar sammenkaldtes, hvorom han forbeholdt sig at stille et Amendement.