Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1779-01-01
Fra Stadens Raadstue er ved Placat af 21 December bekiendtgjort: at ligesom det ved Rescript til Magistraten af 16 Febr. 1759 allernaadigst er anordnet, at Hs. Kongel. Majestæts øefarende Undersaatter skulde advares og forbydes, at ingen maatte engagere sig, eller tage Tieneste hos de i Krig begrebne Magters Kapere, og at de, som maatte befindes herimod at have handlet, skulde, naar de engang vorde paagrebne, paa det skarpeste ansees, og straffes paa Kroppen, saa og derforuden miste og have forliist deres i Hs. Majestæts Riger og Lande saavel eiende, som efterdags tilfaldende Midler, eller Arv; ligesom og de, som allerede maatte have taget Tieneste hos ommeldte Kapere, skulde være lige Straf undergivne, saafremt de ikke, saasnart de omdenne Kongel. allernaadigste Anordning have erholdet Underretning, sig af saadan herved forbuden Tieneste begive. Saa bliver efter Hs. Kongel. Majestæts allernaadigste befaling, ved Rescript af 16 hujus saadant herved nu til alle Vedkommendes Efterretning igientaget og atter bekiendtgjort. Sandheds Sprog. ved Høi og Velbaarne Herre. Hr. Mogens Rosenkrantz Geheime=Raad, Ridder a. Hvile=Rum Hans den 11 December 1778. underdanigst af I. C. P. Naar Ærlighed til Graven føres, Da Øiet billig flyde maa Jo! sig, hvis Hierte maa et røres, Som ægte Dyd kun skiønner paa Jo meere simpel den sig viser, Blandt Ærens Mærker, for hver Mand, Jo meere Kiendere den priser, Af Adel, Borger, Bonde=Stand. Hvor Æren kun i Glimmer søges, Hvor Ærlighed er haver Sted, Der kan vel Daarers Tal forøges, Som mangen een sig tildrer med; Men Æren vist nok Glandsen taber, Naar Smigren, Hyklen, selv ProfitEn Æred til et Dyr omskaber, Og saadan Æred agtes lidt. Den Ærlige tillukker Øyet, For hvad som kan fortrylle det; For Skjænk ei Retten bliver bøiet, Hans Haand og Hierte meener eet For Statens Fordeel at forfremme Ved Skatter, Paalæg andet meer, Han Borgeren er kan forglemme, Men til hans Beste og henseer. Hvor Ærlighed den er forbunden Med sand Religion og Kraft; Hvor man ei har sin Lykke spunden Ved Hykle Jld, og Øye haft Paa Ære, uden Dyd at vise, Og at bevare Himlens Bud, Den kan man æreværdig prise, End, naar han gaaer af Verden af Gud og sin Konge troe at være, Ja troe, som Himlen budet har, Ei sin Samvittighed besvære, Om Verden fuld af Daarer var, Troe i sit Kald, troe i de Pligter, Som anbefales mod enhver, En saadan ei i Veiret sigter. Og bør for alle være kiær. Hvad Under om da Øyet flyder, Hvad Under, om det staaer i Vand, Naar Døden uden Skam nedbryder, En Stytte for det gandske Land, Naar Graven aabnet har sin Strube. For at fortære dennes Been, Dog, skyder frem af denne Grube, En æreværdig Laurbær=Sreen. Kan Ærlighed ei nok belønnes, Er Tiden dertil alt for kort? (Endskiønt det ofte ci paaskiønnes. For Ærlighed er haaren bort, Saa har den dog i sikker Vente, Den visse Løn af Himmelen; Al Ære er kun her en Rente For Ærlighed og Dydens Ven Saa var din Vei, du salig Herre, Hvis Aske havner dette Rum. Din Ære, større burdet være. Hvad kan vel give Tælle Sum Paa dine dydige Bedrifter, J hvilket Fag du end var sat Selv Momus herved Farver skifter, Men Fama tar Basunen fat. Hvad ei min Pen formaaer at sige, Den skal udraabe nær og fiær: I Ærlighed var faae Din lige Og Dydens ægte Handlinger. Din Krands af Roser skal ei falmee, Endog i Graven; men med Pragt Omskiftes til en Seier Palme, Naar alting Gud er underlagt.