Corsaren, 1843-12-29
(Efterstaaende Brev kunde passende kaldes: En Dag i Paris.) Paris den 14de Nov. 1843. Forestil Dem et Menneske, der bliver trukket til to Sider paa eengang og derfor i lang Tid ikke kommer af Stedet, og De har et billede af mig og min Tilstand hver Morgen, siden jeg sidst skrev. Paa den ene Side: Arbeide. Efter den Hvile, Hjernen har havt, er den som Jorden, der har ligget brak. Tankerne skyde op, tumle sig og forsvinde - for at give Plads til nye. Men næppe har jeg sat mig ned for at bestille Noget, før det falder mig ind, hvilken Mængde Ting jeg endnu ikke har seet. Nu begynder Kampen, jeg vakler til forskjellige Sider, snart til Døren, snart til Arbeidsbordet, men underveis tager jeg dog det ene Stykke paa efter det andet, indtil jeg tilsidst tager Hatten og - sniger mig ud af Døren. Er jeg maaskee kommen til Paris for at sidde hjemme? – siger jeg trodsig til mig selv, medens jeg gaaer ned af Trapperne. Men hvor kunde jeg dog betænke mig! Min Gud! Hvilken Lyksallighed nyder man dog her, hvilken Skjønhed og Harmoni inddrikker Sjælen gjennem alle Sandser! Forestil Dem de prægtige Voulevarder liggende for Dem. Det er idag klav mild Frost, Solen skinner, overalt glimrer, straaler den deilige By, overalt summer, bruser det mangfoldige Liv. Selve Asphalten, hvorpaa De træder, føler Pulsslagene og gynger elastisk under Deres Fødder. De - nei, det er ikke Dem, Hostanna, det er mig - jeg sluger Alt dette med Øinene, og Binene løbe næsten over - er det noget Under? Tilsidst falder det Dem ind at gaae op til - -; fra Sydens Vinter til Nordens Sommer, thi den nordiske Gemytlighed slaaer Dem luun imøde, naar De aabner Døren. Vi kjøre sammen til Kirken St. Sulpice for at see de prægtige Kunstværker endnu engang; vi gaae derfra ind i Louvre, og, siden det idag er saa smukt Veir, ville vi slaae os løs og ret dehauchere, vi kaste Vrag paa Folk som Poussin, Lahyre, David, Ostade, Van Dyck og besee kun Raphaeller, Rembrandtler, Tenier's, Guido Renk's, Murilloer. Denne Vragen vil fortryde mig, naar jeg igjen er hjemme, ligesom man, naar man er rigtig sulten, fortryder, at man levnede igaar. Kl. bliver 4, Louvre lukkes, - - forlader Dem, De er ene, og der er endnu en Time til Spisetid. Hvor gaaer De hen? . . .. ja, De, De gaaer maaskee lidt ned ad Østergade; men jeg gaaer ned paa Place de la Concorde og over Seinen ind paa Marsmarken. Maaskee er det sidste Gang, jeg staaer paa denne Plads, jeg vil ret nøie betragte den. Seer De hist henne, der stod d. 15 Juli 1790 Thronen, hvorfra Ludvig den 16de besvor Constitutionen, og hvorfra Marie Antoinette strakte sin Søn frem imod Folket, medens Kanonerne tordnede - og Folket .... her, her, hvor jeg staaer, stod det i tætte Masser, og Mændene sank grædende i hinandens Arme og svore at leve og døe for Friheden. Om denne Dag sagde selv Ludvig den 16de i Fængslet, at det var en skjøn Dag! - Histhenne stod Napoleons gamle Garde for sidste Gang, herfra talte han til dem hiin Maidag 1815, over dette Sted droge de - til Waterloo. - Hist, hvor de nu tænde Lysene, er endnu nogle Levninger, der ligger Hotel des Invalides. Lad os gaae bort fra dette Sted; det begynder at blive mørkt, lad os ikke forstyrre dem, som maaskee nu komme. .... Aa, det var intet Under, at jeg saae Spøgelser, jeg var sulten; men nu har jeg spiist, nu vil jeg see det virkelige Liv, jeg vil læse Aviserne. Livet - ja, her er det levende Væsener. I Danmark er det for mig, som om Tidens Mænd ere Taageskikkelser, saa langt ere de fra mig. Men her i Paris skiller kun en tynd Brædevæg mig fra dem, jeg hører næsten deres Aandedræt, deres Hjerte banke. Stille! Lad os høre paa Processen mod O'Comell... Men her er ikke No, hør hvilken Larm.. . . .. Det er Skuddene, de affyre paa Narvaez. . . . Nei det er Grækerne; Coletti deres Befrier, stiger i Land i Piræus. Er det ikke, som om man kun havde ventet paa mig for at oprulle Tæppet paa det store Theater? Var det ikke, da jeg reiste fra Danmark, overalt stille, som medens Lysene tændes i Orchesteret? Men næppe kommer jeg hertil, saa sætter Peel O'Connell under Tiltale. Jeg kan endnu ikke see, om det er en Comedie eller et Drama. Er det et Drama, saa er det bestemt shakespearsk, med meget Blod. Og Grækerne gjøre en Revolution - Du milde Gud, hvormed har jeg fortjent det! - Og Spanierne de 10 Millioner Spaniere, slutte sig tæt sammen for at redde Fædrelandet, vel for et umyndigt kongeligt Barn - men for at redde Fædrelandet! Og imedens disse store Dramer spilles, gjøre Hertugerne af Nemours og Bourdeaux en "Udslugt i det Grønnes, comisk Intermezzo med Sang og megen Musik. Men hører De ikke gjennem Musiken nogle dumpe Klagelyd? I IJntervallerne skriger, der noget saa ynkeligt. Ja, det er rigtigt, det er Fusilladerne i Bologna. Jtalienerne vilde være frie, skal jeg sige Dem, og nu blive de skudte, og det, der skriger .. .. det er deres Blod. Men jeg har lovet ikke at tale om Politik lad os da gaae videre. Vi træde ud i Jardin du Palais royal. Nu har jeg været her saa mange Gange; men endnu giver det et Nyk i mig af Overraskelse og Glæde, hver Gang jeg kaster Blikket ud over denne Have, omgiven af de glimrende Gallerier og med sin straalende Belysning. De er naturligviis ganske perplex. (In parenthesi: Veed De, hvem der leier Boutikerne ud her i Palais royal? Hs. M. Kong Ludvig Philip). Men her kunne vi naturligviis ikke spadsere hele Aftenen, hvad vil De tage Dem for? Det er ikke Tid at gaae i Visit. Altsaa paa Commedie. Men hvilket Theater, Bliv ikke vred, men jeg har allerede valgt, og i det Øieblik jeg skriver dette, er jeg endog allerede kommen hjem fra Theatret, fra den italienske Opera .... Ja, jeg var hos Jtalienerne. Har De nogensinde ret udmalet Dem et Feeslot og forestilt Dem, hvorledes De vilde være tilmode der? Saa kan De gjøre Dem en Idee om den drømmeagtige Tilstand, hvori jeg hensattes, da jeg fra Kulden traadte ind i den mildt opvarmede, mat oplyste Bygning, gik op af Trapper belagte med rødt Klæde, sattes hen i en Fløiels Lænestol mellem Lys, Guld, Hermelin og Diamanter. Publicum vilde slet ikke forekomme mig som Væsener af Kjød og Blod; disse zarte kvindelige Skikkelser, disse henrivende Ansigter, disse skjæggede "Løver", den personificerede Elegance, syntes mig kun mesterlige Tegninger til Texten i Georges Sands, Valzaes, Soulies, Bulwers Romaner. Ja, her sad jeg jo mellem Heltene og Heltinderne, blandt hvilke Digterne gaae ind og træffe deres Valg, ligesom man engagerer til en Dands. Og saa kom Sangen! Fee-Eventyret var fuldstændigt . . .... nu døde den hele Verden, og det levede kun indenfor denne fortryllede Kreds. Saa har jeg da hørt Sang, heel, støbt, uden Sammenføininger og Lapperi, som Napoleons Statue paa Seirssøilen. Her havde jeg Normalstemmerne, ligesom man i Hotel des Invalides har Normaluhret. Her er Kritiken taus, som foran et Maleri af Raphael. Man hører, føler, troer. Naar jeg nu kommer hjem, vil vist selve Schwarzens Stemme forekomme mig noget mangelfuld. Kast nu et Blik tilbage paa denne Dag. Jkke sandt, det er næsten Synd, at et stakkels dødeligt Menneske nyder saa meget. Jeg veed ikke, om Glæden, Lykken, Lyksalligheden her betaler mig en Restance med Rente og Rentes Rente, eller om jeg trækker en Vexel paa Fremtiden. Men lad saa være, lad det komme. Og naar det bliver mig i for stærkt, naar det voxer mig over Hovedet.... saa lukker jeg Øinene og tænker paa Paris.