Odense Adresse-Contoirs Efterretninger, 1842-12-10
(Jndsendt. Et Par Ord. i Anledning af de Stænderdeputerede Ole Kirks og Lydersens, efter min Formening, lidet sømmelige Tale i Stændersalen i Viborg om Skolelærerstanden. At ovennævnte Deputerede begge høre til Bondestanden er mig paa en Maade kjært. Et karakteristisk Træk af denne Stand, med Hensyn til dens Forhold mod Skolelærerstanden, og Skolevæsenet i det Hele taget, har jeg alt længe havt Lyst til at skildre i sin sande Tilstand. Vel skeer det ikke her i sin fulde Udstrækning, men disse Herrer have dog givet mig Anledning til at gjøre en Begyndelse – og hermed til Sagen. Vor Tid er rig paa Erfaring i mange forskjellige Retninger, og dette giver for den opmærksomme Jagttager Anledning til mange Slags Betragtninger. Som i fordums Dage Adelen, og Godseierne sloge sig selv til Riddere paa Bondestandens Bekostning, saaledes synes det i vore Dage, at Mænd af Bondestanden, ved Leilighed gjøre sig en Fornøielse i at ove sig i lignende Nidderspil paa Skolelærerstandens Gebeet: dette er ikke uden Exempler i det daglige Liv og heller ikke længere mangler Exempler paa Sligt i Stændersalen. Jngen, eller i det mindste kun faa Skolelærere – som med Opmærksomhed betragte Tingenes Stilling og lægge Mærke til Begivenhedernes Gang - vente derfor længere for sig og sin Stand, noget Gødt og Gavnligt af de Mænd af Bondestanden, der tage Deel i Stænderforsamlingen, og omtrent det samme er Tilfældet med den Deel af Bondestanden, som tager Deel i SogVieser neforstanderskabet. Grunden til disse Mænds selsomme Færd imod Skolelærerstanden, antager jeg, ligger ikke saameget i ond Villie, som i Mangel paa Oplysning og tilforladelig Kundskab om det Gavnlige for Nutid og Fremtid. Men nægtes kan det dog heller ikke, at Man stundom fristes til at troe, at det ofte gaaer hine Mænd i Forsamlingerne, som Soldaten, Gulddaasen, at de sige til sig selv ligesom det hedder og hiin, hvad nytter det at vi ere dygtige Karle, naar vi ikke kunne vise os, og med den Beslutning, dog at vise sig og tale med om Noget, vælte de sig over Skolelærerstanden, vidende at denne Stand er den meest nedtrykte Stand i Landet - ihukommende det gængse Ordsprog: "det er lettest at komme over der, hvor Gjærdet er lavest! At imidlertid disse tvende Deputeredes Tale - Skolelærer standen betræffende - mødte kraftig Modsigelse af Flere Stænderforsamlingen, som den upaatvivleligen trindt i Landet har fremkaldt billig Harme - det undrer mig ikke, men glæder mig meget: og Mænd af Skolelærerstanden ville vist i sin Tid heller ikke glemme at takke dens Forsvarere. Til de ovennævnte Deputerede tillader jeg mig nu at tale et Par Ord. Naar de, mine Herrer Deputerede, sige og mene, at Skolelærerne have det godt nok, samt at de ikke sætte Tæring efter Næring. – da maa jeg (jeg taler naturligviis om Skolelærerne i Almindelighed) paa det Bestemteste benægte det Første, og med Hensyn til det Sidste paastaae, at vist ingen Stand af alle Stænder lever saa oekonomisk som Skolelærer standen, og dette er jo saa ganske naturligt, da Omstændighederne paa det Alvorligste fordre det. Jeg kjender ikke disse to Herrers Stilling i Livet, men er den vedre end den bedste Skolelærers, skal jeg ikke misunde dem den. Men jeg kjender flere Skolelærere, som leve i trykkende Kaar og jeg vover at sige, at det er Standens Lod i Almindelighed. Jeg kjender, for at nævne et Exempel, en gammel Skolelærer - han er vistnok over 80 Aar gammel - hvis Kone Man i over 10 Aar har seet gaae omkring til Skolelærere, Præster og andre Menneskevenner, for til sig og sin gamle svage Mand at samle hvad de mangle til Livets Ophold. Dette vil Man vel tilstaae mig er tungt i Alderdommens Dage. Jeg har ogsaa kjendt en Skolelærer, der var glad naar han kunde stille sin Hunger med et Stykke tørt Brød og slukke sin Tørst med Vand af den rindende Væk – og det kunde Man vel dog ikke sige var for fedt og for godt lille Ole! Var og er Deres Mening maaskee, at de Skolelærere, som have lidt mere til Livets Ophold og dog mene at de leve i trange Kaar, at disse klage over heelt Skind og har det godt nok. – At jeg netop nævnte Dem og ikke tillige Deres Hr. Kolleg, var af den Grund, at han kun er Deres Eftersnakker. Det er Dem, som har bragt Talen paa Gang, og det en Tale, der var den egentlige omhandlede Gjenstand uvedkommende. De har - Dem til megen Ære – ved en anden Leilighed i Stændersalen bemærket: at en Mand af Deres Stilling let kan komme til at bruge Ord, som han siden ønsker han ikke havde brugt, og vil De, med Hensyn til det De dennegang i Stændersalen har talt om Skolelærerstanden, indrømme dette, saa er jeg dermed for mit Vedkommende tilfreds. Bliv nu ikke vred, lille Øle! fordi jeg rettede disse Par Ord ene til Dem. Kald tilbage i Erindring, at Skolelærer standen ikke er rerrasenteret i Stændersalen, og det skal derfor være min sidste Bøn til Dem og Deres Kolleg, omgaaes, ifølge Apostelen Pault Ord, for Eftertiden sømmeligen med dem, som ere udenfor!!"