Den Vest-Sjællandske Avis, 1835-11-14
Da vi havde besluttet at forlade vort Skib, Mel ville, som var stationeret ved Paros, for at begive os til Antiparos og besøge det Jndvendige af den berømte Hulle der, saa brøde vi op Kl. 6 om Morgenen, bestege raske Muulæsler og rede til Parichia, Øens Hovedstad. - Det var en delig Morgen; Luften var blid og behagelig, som hos os paa en smuk Middag; hele Naturen smillede omkring os; Blomsterne, vædede af Duggen, udaandede den yndigste Vellugt, og de talrige Kornmarkers lysegrønne Farve vederqvægede Øiet, som var blevet i en høi Grad blendet af den marmorrige Vei vi havde passeret; ogsaa vore Muulesler følede sig styrkede, og travede rask afsted paa den usle Landevei. - Efter to Timers Forløb naaede vi Parichia, afstege i vor Ven Konsulens Huus, hvor vi med megen Møie forskaffede os nogle Reeb og to til tre svage Stiger, for ved deres Hielp at stige ned i Hulen. V. leiede en Baad, som var bemandet af 4 unge og raske Grækere, og fiernede os nu snart fra Paros, at Marmor opfyldte Kyster. Neppe vare to Timer hengangne, saa ankom vi til en liden sandfuld Bugt paa Øen Antiparos. Efterat vi havde trukket Bag den i Land og forsynet Mandskabet med de fornødne Redskaber, saa begave vi os strax til en liden Stad, omtrent i en engelsk Miils Afstand. Veien gik fornemmelig over Klipper af reent hvidt Marmor, bedækkede med forskiellige Slags herlige Buske, vilde Blomster og mangfoldige aromatiske Urter. – Vi kom snart til Staden, som vor Baadsmand kaldte den; den bestod af 60 elendige Hytter og to til trehundrede ligesaa usle Jndvaanere. En snever, smudsig og af ilde Lugt opfyldt Allee førte os til Giæstgivergaarden, som var propfuld af en stor Mængde Søekadetter, som tilhørte et Skib, der Aftenen tilforn var kommen tilbage fra Hulen, og som havde tilbragt Natten i dette jammerlige Værtshuus. Jeg har aldrig hørt en saadan Allarm, alle talte i Munden paa hinanden, og ingen hørte efter; den Ene talte om det, den Anden om noget andet. J en afsondret Deel af Værelset, saae jeg igiennem tykke Skyer af Tobaksrøg, en Gruppe, som laae udstrakt paa et Slags Divan, som røgede af lange tyrkiske Piber, og drak af og til Kaffe dertil, hvilken blev iskiænket af en liden Pige, lig en Sylphe, hvis lange slagrende Haar hængte i rige Lokker ned over hendes Nakke, og som tildeels ogsaa bedækkede hendes lange og klassiske Ansigt. Ungdommen moe rede sig, til Tidsfordriv, med at rive Halstørklæderne af hinanden. Allarmen og Forvirringen blev ikke lidet forøget ved, at en Snees pialtede Øeboere, søgte ved Konster og Gøglerier at lokke saamange Dollars fra de unge Englændere, som de formaaede at give. Hvilken en babylonisk Sprogforvirring, hvormange Gebærder og Kaprioler for at giøre sig forstaaelige for hinanden! Vor Styrmand, en Græker, som hørte til vort Selskab, hævede sin Stemme, endskiøndt længe forgiæves, for om muligt at dæmpe denne Raaben; han forelagde Værten nogle Spørgsmaal angaaende vor Undersøgelses=Plan. Endelig blev han hørt; men man havde knap erfaret vort Forsæt, førend 10 til 12 Krabater af et vildt Udseende, tilbøde os at gaae os tilhaande som Veiledere; da vi ikke brugte saamange og ikke heller kunde blive enige om Betalingen, saa forlode vi Huset. Men vi vare neppe komne ud af Byen, førend vi saae fire Mænd følge bag efter, som snart kom til Akkord med os, toge vore Forraad, Reeb og Stiger paa deres Skuldre, og efter faa Minuters Forløb vandrede hele Selskabet fredeligt hen til Hulen. Veien gik igiennem frugtbare Dale, tildeels bedækkede med Kornmarker, hvis Eensformighed blev afbrudt hist og her af et eensomt Figene eller Oliventræe, snart med høie, marmorrige, med Krat bevoxede Høie. Endelig, efterat vi havde omtrent tilbagelagt 6 engelske Mile, kom vi over Dale, Høie og Bierge til den vidt og bredt berømte Hulle, som omtrent ligger en engelsk Miil fra Søen, paa Skraaningen af en høi Banke, som bestaaer af glimrende hvidt Marmor. - Vi opdagede snart den mørke Indgang, hvorover en høi Hvelving fremragede, dannet af enorme Masser af Marmor, hvorfra en uhyre Mængde Buske og Slyngeplanter hænge ned, som ikke bidrage lidet til at forhøie Stedets Høitidelighed. Denne prægtige Hvelving bæres efter Øiesynet, af gigantiske Stalaktiter; en af de bredeste ligner en raae, smykket, gothisk Søile, en anden har Udseende af en uhyre kolossal Statue, som synes at ville spærre Tilgangen til den majestætiske Hulle. Vore Veiledere anbragte nu Tougene og Stigerne, og efterat enhver af os havde forsynet sig med en Voxfakkel, begyndte vi at stige ned i Hulen. Vi kom først igjennem en lang og smal Allee; hvilken paa den ene Side var besat med Krystallisationer, hvilke funklede ligesom de prægtigste Ædelstene. Vi maatte holde os godt fast i Tougene, fordi Nedgangen var overmaade steil, og siden da vi kom ned fordi Stien var belagt med løse Stene, saaat vi flere Gange glede. - Da vi kom til Enden af denne smalle Stie, opdagede vi en lodret Fordybning, omtrent 6 Alen lang, hvori vi nedlode os med temmelig Lethed ved Hielp af Rebene. Da vi vare komne ned til Bunden, gik vi over uhyre Masser af Marmor=Klipper, hvilke ligesom Siderne og Loftet af Hulen vare overtrukne med spraglede Krystaller, hvilke frembragte en herlig Glands, bevirket ved de mange Fakler, som vi førte med os. Men bag ved os aabnede sig en rædsom Afgrund, det var et Angst opvækkende Syn for ethvert Menneske, af et svagt Nervesystem, men ledsagede af vore uforfærdede Veiledere, vandrede vi ved Randen af denne gruelige Dybde, hvori vi neppe vovede at nedskue, for at beundre det herlige indlagte Loft, eller de glimrende Søiler, hvilke vare prydede med Figure, som lignede et pragtfuldt Skulptur. Vi vare i en ængstelig og anspændt Sindstemning, da et Feiltrin kunde let have styrtet os ned i den mørke underjordiske Afgrund. Efterat vi paa denne Maade havde tilbagelagt en betydelig Strækning, kom vi ned til et andet meget skraat Sted; her lykkedes det vore Ledsagere at anbringe en Stige, hvorpaa man kunde stige ned med fuldkommen Sikkerhed. Men her kunde man ikke længere betiene sig af Rebet, fordi Hulen fordybede sig i saadanne Krumninger, at det ikke kunde anbringes. Jmidlertid savnede vi det ofte, ligesom vi stege dybere ned, især paa et Sted, hvor Veien gik langs med Randen af en uhyre Klippemasse, som førte over en forskrækkelig Afgrund, saa mørk som Tartarus. Her bleve vi nødte til at holde os fast med Hænderne til Stalaktiterne, som hængte ned af Klipperne, da vi kun paa denne Maade formaade at fuldføre vor besværlige Vandring. Efterat vi havde fuldendet denne besværlige Deel af vor Reise, blev Veien ganske behagelig, naar et Par møisommelige, men ikke farlige Tourer over Klipperne undtages, som spærrede Passagen. Resten af vor Nedstigen gik over en Skraaning af løse Stene, over hvilke ve glede hurtigere ned end det var os behageligt. Veien førte os ned til et fladt Sted, hvor vi opholdt os nogle Minuter, imedens vore Veivisere oplyste et stort Rum, hvori vi nu traadte ind. - Men hvorledes skulle vi kunne skildre vor forhausende Følelse, da vi første Gang saae dette magiske Tempel, Man maa forestille sig en uhyre Sal, omtrent 120 Favne lang, 113 bred og paa nogle Steder 60 høi, rundtomkring omgiven af hvide glimrende Stalaktiter i tusindviis, som vare af de mangfoldigste Skikkelser, og hvilke den frugtbareste Phantasie ikke formaaer at tænke sig; og selv en saadan Forestilling er kun en Skygge mod denne overvættes glimrende Scene. Det herlige belagte Loft, seer ud som det blev baaret af de tynde og ligesom konstigt dannede Søiler, hvilke havde en Lighed med dem i den foracenske Architektur. Andre som vare af større Dimensioner havge Lighed med de gothiske Søileformer. Paa den uhyre Grundflade stode hist og her uhyre Masser af Stalaktit, der faae ud som gigantiske Statuer. Omtrent i Midten sees en mægtig Stalagmit, som ligner meget et Alter i en romerskekatholsk Kirke. Jndbildningskraften viste os frie Søiler paa hver Side, og ligesaa store omhyggeligt udarbeidede Lysearme; kort sagt, alle de Gienstande, som pleie at zire et saadant Sted. Tournefort (en gammel meget berømt fransk Reisende og Botaniker) blev saa overrasket af den store Lighed, at han læste Messe paa det Sted; man kan ikke nok beundre dette Naturens Konstværk, der ligesom giør Menneskenes Konstværker til Skamme. - For ret at nyde dette herlige Syn, antændte vi et Blaalys, som paa den skiønneste Maade oplyste dette prægtige Tempel. Dette harmoniske Lys gav den beundringsværdige Hule Udseende af en gothisk Kathedral med alle dens indvendige Dekorationer, og besat med kostbare Ædelstene og oplyste til en prægtig Fest. – Da vi havde nydt dette herlige Syn, stege vi igien op af Hulen, hvilket vel ikke var saa farligt, som at stige ned i den men langt mere besværligt, og vi vare aldeles udmattede af Hede og Strabadser, da vi vare komne op af denne mærkværdige Hulle. (United States Journal.)