Det er til undren for mig, der er en gammel dame, at man i vore dage får næsten al medicin udleveret i store papæsker, som indeholder grimme og besværlige blisterpakninger, der ikke er rare at presse ud, når man har slidgigt i fingrene. Alle disse papæsker indeholder også meget lange brugsanvisninger, og jeg har valgt, at jeg simpelthen bruger tid på at få tabletterne over i små plastbøtter, som naturligvis først er mærket med det rigtige navn på præparatet. De kan være i et medicinskab i stedet for at flyde på køkkenbordet. På de medfølgende to fotos er de samme tabletter dels i originalpakningerne, dels presset ud og samlet i en lille plastbøtte plus en plastpose. Jeg har på et tidspunkt meldt ud til et af medicinalfirmaerne, at der er rigeligt med plads i en plastdåse til indholdet af tre pakker piller, så det er da et spild. Man kunne undgå al den emballage, og jeg forstår ikke, at man har valgt den besværlige løsning, for der er ingen problemer med hygiejnen i de beholdere, man har brugt i mange år, og som i vore dage naturligvis IKKE skal fremstilles af plast. Dette var bare et hjertesuk og måske et emne til overvejelse.
Sikke en dejlig og ansvarlig kommentar, du kommer med. Tak for den! Du har fuldstændig ret. Det er både spild af ressourcer for miljøet og synd for dine og andres gigtfingre, at I skal døje med pakningerne. Gid jeg kunne hjælpe og trække i nogle tråde, men jeg ved ikke, hvor jeg skal adressere dine velmenende iagttagelser, som mange af mine patienter deler. Det er sådan, at når vi læger udskriver et medikament til en patient, må apoteket udlevere det billigste alternativ med samme indholdsstoffer. Det er et rigtig godt princip for patientens pengepung, for priserne på medicin svinger uhyre meget. Priserne ændrer sig konstant, så som læge har man ikke en jordisk chance for at holde styr på, hvilket præparat der er billigst for tiden. Det er jeg glad for, apoteket klarer for os. Hver gang jeg skriver en recept, har jeg dog mulighed for at sætte et flueben i ”må ikke substitueres”. Så SKAL apoteket udlevere netop det medikament, jeg har udskrevet, og må ikke skifte til et medikament med andet navn eller pakning. Problemet med fluebenet i denne rubrik er, at apotekerne har flere og flere medikamenter i restordre, og derfor giver det ofte problemer for patienterne, hvis vi vælger, at apoteket ikke må ændre til det billigste produkt. Det var praktikken i valget af medicinen, men det ændrer ikke på, at langt de fleste medikamenter er pakket helt skørt for miljøet og for krogede fingre. Medicinalfirmaerne i Danmark står stærkt. De er rige og magtfulde. Jeg ved ikke, hvordan de bedst påvirkes. Desværre tror jeg ikke, at hverken du eller jeg kan ændre pakningen af medicin. Det er formentlig op til politikerne at lovgive om det. Eller op til forbrugeren at boykotte de besværlige eller miljøbelastende pakninger, så firmaet bliver ramt på økonomien. I øvrigt kunne vi foretage samme øvelse på alt den plastikemballage, vores fødevarer er pakket i. Jeg kan godt høre, det lyder opgivende, at jeg vælger ikke at bekymre mig om det faktum, at noget er helt galt. I positivpsykologien er der en bøn, der hedder sådan: Giv mig klogskaben til at acceptere de ting, jeg ikke kan ændre, modet til at ændre de ting, jeg kan, og klarsynet til at skelne mellem dem. Dette emne har jeg tænkt igennem og ladet gå ind under den første kategori i bønnen. Det er skønt, du har fundet din egen løsning, og dit forslag er nu delt med Ude og Hjemmes læsere. Jeg vil foreslå, at du fremover tager dit arbejde med at trykke blisterpakningerne i dine plastbeholdere som en hyggelig del af hverdagens mange opgaver. Bryg en god kop kaffe til og sæt lidt musik på, mens du får skilt de besværlige pakninger ad. Og glæd dig samtidig over, at det ligger hos politikerne og medicinalfirmaerne at få løst opgaven med den megen emballage.