Kao rezultat, njemačka tijela primijetila su da navodna konkurentska prednost nije nužno znatna ni sustavna, tako da je i rizik strateškog nadmetanja puno niži no što se u početku strahovalo (ako uopće postoji).
I artikel 107.1 i fördraget fastställs följande: ”Om inte annat föreskrivs i fördragen, är stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, oförenligt med den inre marknaden i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlemsstaterna.”