Međutim, ne spominju se ugovori duljeg trajanja.
Detta visar att ”resurserna” i detta fall inte ägs av staten – den ekonomiska vinningen från leasingavtalet delas med den faktiska ägaren enligt principen ”ingen kostnad, ingen vinst” – och att de isländska myndigheterna inte hade befogenhet att bevilja potentiella investerare full tillgång till fibern.