Kad je riječ o selektivnosti te prednosti, Sud je dosad smatrao da u slučaju pojedinačne mjere potpore, za razliku od programa potpore, „utvrđivanje ekonomske prednosti omogućuje, načelno, pretpostavku da je selektivna” [136], a da nije nužno analizirati selektivnost mjere u skladu s analizom u tri koraka koju je Sud osmislio za programe fiskalne državne potpore [137].
Domstolen ansåg likaså att ”ett uteslutande av [personalkostnader och finansiella] kostnader från de kostnader som används för fastställandet av den skattepliktiga inkomsten för dessa centrum leder alltså inte till internpriser som ligger nära de priser som skulle ha tillämpats vid fri konkurrens”, vilket enligt domstolen ”gynnade dessa samordningscentra” [173].