Države članice uspostavljaju odnose s trećim zemljama ne samo sklapanjem međuvladinih sporazuma, nego i u obliku neobvezujućih instrumenata, koji se često službeno nazivaju memorandumima o razumijevanju, zajedničkim deklaracijama, zajedničkim deklaracijama ministara, zajedničkim akcijama, zajedničkim kodeksima postupanja ili sličnim izrazima.
Keďže nie sú právne záväzné, nie je možné od členských štátov právne požadovať, aby vykonávali takéto nástroje vrátane prípadov, keď je takéto vykonávanie nezlučiteľné s právom Únie.