Grčka tijela temeljila su svoje tvrdnje na činjenici da se industrijsko postrojenje […], na koje je 2. mjera bila usmjerena, upotrebljava isključivo za vojnu proizvodnju proizvoda […].
Grécke orgány v tomto ohľade uviedli, že vojenská výroba bola oddelená od civilnej výroby a že právne akty, ktorými sa poskytli štátne záruky, zahŕňali odkaz, na základe ktorého boli zaručené úvery určené na „krytie prevádzkových potrieb spoločnosti na výrobu vojenského materiálu pre krajinu“.