Kad je riječ o selektivnosti te prednosti, Sud je dosad smatrao da u slučaju pojedinačne mjere potpore, za razliku od programa potpore, „utvrđivanje ekonomske prednosti omogućuje, načelno, pretpostavku da je selektivna” [136], a da nije nužno analizirati selektivnost mjere u skladu s analizom u tri koraka koju je Sud osmislio za programe fiskalne državne potpore [137].
Súdny dvor predovšetkým uviedol, že „vnútroštátna právna úprava, pokiaľ ide o spôsob určovania základu dane, nerobí rozdiely medzi spoločnosťami, ktoré majú sídlo v inom členskom štáte, podľa toho, či vykonávajú svoj predmet podnikania prostredníctvom organizačnej zložky alebo dcérskej spoločnosti, pričom tieto rozdiely by mohli zakladať rozdiel v zaobchádzaní medzi oboma kategóriami spoločností“.