Direktive o vraćanju države članice obvezuju se da u skladu s nacionalnim pravom [77] utvrde najdulje vremenske rokove za zadržavanje koji ne premašuju šest mjeseci (u redovitim slučajevima) ili 18 mjeseci (u dva kvalificirana slučaja: nepostojanje suradnje povratnika ili kašnjenja s prikupljanjem nužne dokumentacije iz trećih zemalja).
Pokiaľ ide o odsek 2, mohlo by sa pripomenúť, že právo na rešpektovanie rodinného života, ktoré sa poskytuje v zmysle článku 8 Európskeho dohovoru o ľudských právach, sa uplatňuje aj v súvislosti so zaistením.