Zakona o nesolventnosti („Legge Fallimentare”, Regio decreto br. 267 od 16. ožujka 1942.), koje je prisutno i u drugim njegovim odredbama kao što su članci 182.c i 182.d, i prema kojemu redovni suci određenim zajmovima mogu dodijeliti najviši prioritet naplate tijekom stječajnog postupka, posebno ako su ti zajmovi neophodni za nastavak aktivnosti društva i ako je to u boljem interesu vjerovnikâ.
Zásada súkromného investora v trhovom hospodárstve by sa preto mala posudzovať komplexne na základe všetkých úvah, ktoré sú pre štát relevantné, vrátane skutočnosti, že konečné zaťaženie štátnych zdrojov by bolo nižšie, keby sa environmentálne investície realizovali v rámci opatrenia 3.