Njime je predviđeno sljedeće: „[…] dobit koja se u svakoj ugovornoj državi može pripisati stalnoj poslovnoj jedinici […] dobit je čije bi se ostvarenje moglo očekivati, posebno u poslovanju s drugim dijelovima poduzeća, da je ona odvojeno i neovisno poduzeće koje obavlja iste ili slične djelatnosti u istim ili sličnim uvjetima, uzimajući u obzir funkcije koje poduzeće obavlja, imovinu koju upotrebljava i rizike koje preuzima preko stalne poslovne jedinice i preko ostalih dijelova poduzeća.”
V smernici sa uvádza, že ako prostriedok na stanovenie toho, či je transferové oceňovanie nezávislé, sa uprednostňujú tradičné transakčné metódy, ako je metóda nezávislej trhovej ceny, pred transakčnými ziskovými metódami, ako je metóda čistého obchodného rozpätia [68].