Съдът изрично потвърди това в решението си по дело C-297/12, Filev и Osmani (точки 27 и 34): „Налага се изводът, че от израза „[п]родължителността на забраната за влизане се определя“ ясно следва, че държавите членки са длъжни да ограничат действието във времето, по принцип най-много до пет години, на всяка забрана за влизане, и то независимо от подадената за тази цел молба от съответния гражданин на трета страна. […] член 11, параграф 2 от Директива 2008/115/ЕО трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална разпоредба […], според която продължителността на забраната за влизане може да бъде ограничена само ако засегнатият гражданин на трета страна е подал молба за такова ограничение“.
U svim drugim slučajevima odlukama o vraćanju može se pridodati zabrana ulaska.