Изграждането и поддръжката на инфраструктурата за достъп до пристанищата, и по-специално драгирането на реките, пътищата за достъп и каналите, когато тази инфраструктура може да бъде използвана от всички ползватели без дискриминация и без насрещна престация, обикновено се разглеждат като общи мерки, които държавата поема в рамките на своята отговорност за развитието на морския транспорт.
U pogledu upućivanja GPM Havre na odluku Komisije od 20. listopada 2004. u predmetu N 520/200[3] (***), Komisija tvrdi da se praksa odlučivanja promijenila od 2004. zajedno sa sudskom praksom Suda.