В подкрепа на първото си твърдение, а именно, че таксата не поставя в по-благоприятно положение определени предприятия или производството на някои продукти, датските органи се позовават на съдебната практика на Съда на Европейския съюз, който най-напред уточнява, че следва да се разгледа дали една държавна мярка, предприета „в рамките на даден правен режим […] представлява предимство за някои предприятия в сравнение с други, които се намират в сходно фактическо и правно положение“, но също и че данъците и таксите, с които се въвежда разграничение между предприятията и които следователно са prima facie избирателни, не попадат в определението за държавна помощ, когато това разграничение е резултат от естеството и структурата на разглежданата данъчна система.
Danska nadležna tijela ne dijele stajalište Komisije.