При определени обстоятелства, когато връщането/извеждането към трета страна не е възможно и „обратното прехвърляне“ към друга държава членка може да се квалифицира като „по-благоприятна мярка“ (вж. раздел 3), държавата членка Б може да извърши „обратно прехвърляне“ на лицето към държавата членка А; процедурите, отнасящи се до „обратното прехвърляне“ на незаконно пребиваващи граждани на трети страни към друга държава членка, се уреждат от националното право.
Država članica ne može vratiti tog državljanina treće zemlje u treću zemlju; ona ga umjesto toga može, u skladu s Dublinskom uredbom, poslati u odgovornu državu članicu radi razmatranja njegova/njezina zahtjeva.