Националните процедури за „граничните случаи“ следва да спазват общите принципи на международното право и основните права на съответните граждани на трети страни, както и гаранциите, определени в член 4, параграф 4 от Директивата за връщането (вж. раздел 2.2).
To, međutim, ne smije imati negativne posljedice na one osobe koje su već mogle iskoristiti učinke Direktive o vraćanju (vidjeti presudu Suda EU-a u predmetu C-297/12, Filev i Osmani [17]: „[…] s obzirom na to da država članica još nije koristila ovu mogućnost […] nije se mogla pozivati na pravo ograničenja osobnog područja primjene ove direktive, na temelju članka 2. stavka 2. pod b) iste, u pogledu osoba na koje su već primjenjivi učinci navedene direktive.”