Освен това доколко степента на щетите върху околната среда и очакваните разходи за възстановяване са от значение също така поне косвено става видно от формулировката на решението на Върховния съд на провинция Каталония от 11 октомври 2011 г., в което по отношение на размера на финансовите гаранции се посочва, че: „основната и ключова разпоредба е член 8, параграф 2 от Закон № 12/1981 […], в която се предвижда, че по отношение на възстановяването сумата във всеки случай следва да се базира на засегнатата от възстановяването област, на общите разходи за възстановяването или и на двата критерия […] („el precepto cardinal y central del caso es el artículo 8.2 de Ley 12/1981[…] al disponer que en cualquier caso, en lo referente a la restauración, la cuantía debe fijarse en función de la superficie afectada por la restauración, por el coste global de la restauración o por ambos aspectos conjuntamente […]“)“ и след това се заключава, че разрешителното не е в съответствие с приложимото законодателство, тъй като „не е определило гаранциите в настоящия случай в съответствие със законово установените ограничения […] („no ha establecido una fianza ajustada al caso en los límites legales […]“)“.
Te jedinične cijene tada se primjenjuju na procijenjenu količinu otpadnog materijala na jalovištima u trima različitim razdobljima: i. stvarne količine 2012., ii. količine očekivane u 2015. (godina kada se očekuje početak proizvodnje soli iz otpadnog materijala u novom postrojenju na lokaciji Súria) i iii. količine očekivane u 2035.