Това предполага също така, че подлежащото на връщане лице не следва да бъде задържано в държава членка, ако от самото начало изглежда малко вероятно засегнатото лице да бъде прието в трета страна в рамките на максималния срок за задържане, допустим съгласно законодателството на тази държава членка (в решението по дело C-357/09, Кадзоев, Съдът се позовава на максималните срокове съгласно Директивата, тъй като те са същите като максималните срокове съгласно приложимото законодателство в засегнатата държава членка).
U tom je pogledu Sud EU-a izričito objasnio u presudi u predmetu C-146/14, Mahdi [73], (točke 87. i 88.): „[…] njena svrha nije uređivati uvjete boravka na području države članice državljana treće zemlje s nezakonitim boravkom prema kojima se odluka o vraćanju ne može ili se nije mogla izvršiti. […] Međutim, članak 6. stavak 4.