HeTree/MevakerConcSen huggingface dataset:
ביולי 2002 אף הציג מנהל מחוז הדרום של המינהל למנכ"ל החברה החוצבת תכניות מדידה שמלמדות על הסגת גבול ועל חציבה מחוץ לאתר הכרייה המורשה.
מנהל המחוז הודיע לחברה כי זו עילה לסילוק-יד ולהפסקת פעילות.
בפועל לא עשה המחוז דבר בעקבות סיכום הדברים של אותה פגישה.
ביוני 2004 כתב המפקח על המכרות לחברה כי בביקורת של צוות הפיקוח של יחידת המכרות נמצאו חריגות חציבה חדשות במרחק של 100 מטרים מגבול תחום ההרשאה, וערמות של פסולת מחצבה - מחוץ לגבולה.
חריגות אלה מצטרפות לחריגות שזוהו עוד מאוקטובר 2002 .
על החברה היה להפסיק לאלתר כל פעילות חציבה עד לקבלת רישיון בפועל - החברה המשיכה בעבודות ללא רישיון (שפקע עוד באוגוסט 2002 ) בהתעלם מהוראת המפקח.
המינהל והמפקח לא פעלו לסיים את העבודה ולסלק את החברה מהמחצבה אף שהחברה עבדה שנים רבות שלא כדין מחוץ לתחום ההרשאה והתעלמה מהוראותיהם בנדון.
המינהל הסתפק בשיגור מכתבי התראה שאותם לא מימש.
להלן פירוט של ממצאים נוספים במחצבה במצפה רמון ובמחצבה בעמק חרוד: (א) העברת הזיכיון : על פי הסכמי ההרשאה לכרייה, ההרשאה הניתנת לזכיין היא אישית, ואסור לו להעביר את זכויותיו בכל צורה שהיא לאחרים אלא בהסכמת המינהל מראש ובכתב.
הפרה של סעיף זה מוגדרת כהפרה יסודית של ההסכם.
גם אם הזכיין הוא נתין זר או פועל עבור נתין זר (ההגדרה המלאה - בגוף ההסכם), ייחשב הדבר להפרה יסודית של ההסכם, ובגין הפרות אלה רשאי המינהל לבטל את ההסכם.
התברר כי באחת המחצבות החברה החוצבת לא עמדה בתנאים אלה: בערעור של החברה בבית המשפט המחוזי בירושלים בסוף דצמבר 2003 על שומה של פקיד השומה בירושלים, היא טענה כי לא היו לה היכולת, האמצעים והרצון להפעיל את המחצבה בכוחות עצמה מאחר שהדבר כרוך בעלויות גבוהות המסבות הפסדים והופכות את הכרייה לפעילות גירעונית.
על כן היא התקשרה עם חברה המאוגדת ברשות הפלסטינית כדי שתממש את הזיכיון לכרייה.
שתי החברות התקשרו בהסכם אשר לפיו החברה הזרה תפעיל את המחצבה ותישא בכל הוצאות הכרייה לרבות בתשלום התמלוגים למינהל.
היקף החציבה ואופניה נקבעו בידי החברה הזרה, והחברה הישראלית לא התערבה בפעילותה.
בהשתמשה בטיעונים אלה הודתה למעשה החברה בבית המשפט כי היא הֵפֵרה הפָרָה יסודית את תנאי ההרשאה לכרייה שקיבלה מהמינהל.
ביוני 2004 דיווח פרקליט מחוז ירושלים למנהל המינהל על הממצאים החמורים שהועלו במהלך המשפט.
יצוין כי רשויות המס לא קיבלו טענה זו של החברה וקבעו, כי החברה השתמשה בשירותיה של החברה הזרה כקבלן משנה.
ההליך המשפטי הסתיים בפשרה לפיו שילמה החברה קנס של 550,000 ש"ח.
מתוך שכך לא הכריע בית המשפט בטענות הצדדים ולא קבע בנוגע למעמדה של החברה הזרה.
בפברואר 2005 המליצה הוועדה המקצועית שלא להאריך את הסכם ההרשאה במחצבה זו בנימוק שהחברה העבירה את הזיכיון לחציבה לחברה הזרה והפרה את הסכם ההרשאה.
ועדת הפטור של המינהל החליטה אף היא באותו חודש על הפסקת העבודה במחצבה לאלתר.
במאי 2005 דנה הוועדה המקצועית פעם נוספת בעניינה של החברה והחליטה שלא לשנות את החלטתה הקודמת.
אולם לאחר חודשיים, ביולי 2005 , הפכה הוועדה המקצועית את החלטתה והמליצה, בהתבסס על כך שהנושא לא הוכרע בבית המשפט, לתת לחברה הרשאה לחמש שנות חציבה נוספות.
באוגוסט 2005 החליטה ועדת הפטור של מועצת מקרקעי ישראל להפוך גם היא את דעתה ולאמץ את החלטת הוועדה המקצועית.
החברה הסבירה למשרד מבקר המדינה בתשובתה מאוקטובר 2006 ,כי על פי חישובי המדינה היא הייתה חייבת מס בשיעור של עשרות מיליוני שקלים, דבר שהיה מביא עליה כליה.
כחלק משרד הבינוי והשיכון 357 .
מהמאבק המשפטי על קיומה, היא הייתה מוכנה להעלות כל טענה שמצאה לנכון להעלות בדיעבד, הוסיפה החברה, לא היה מקום ולא היה ראוי שהיא תעלה את הטענה בדבר מסירת ההרשאה לקבלן פלסטיני.
עוד הוסיפה החברה כי טענה בפני הוועדה המקצועית "שאין המדינה יכולה 'לתפוס' את החברה על הטענות הלא נכונות שהיא טענה בהליכי מס", והוועדה המקצועית קיבלה את עמדתה.
לדעת משרד מבקר המדינה, החלטתה של הוועדה המקצועית להפוך את המלצתה ולהאריך את משך הכרייה בפטור ממכרז לחברה זו, לאחר שפעמיים המליצה לקחת בחשבון את ההפרה היסודית של הסכם ההרשאה בידי החברה ואת טענתה של החברה כי החציבה במצפה רמון היא פעולה גירעונית ואין בידה האמצעים לבצע את העבודות - ספק אם היא תורמת להסדרת הענף.
(ב) תכנון מחצבה במושב רמת צבי בעמק חרוד : בפברואר 1981 אישרה הוועדה המחוזית צפון תכנית מפורטת למחצבה בשטח של כ-78 דונם במשבצת של מושב רמת צבי, מהם כ -36 דונם מיועדים לחציבה, וכ -42 דונם- לשטח פתוח.
הועלה כי תחומי ההרשאה שנתן המינהל לגוף שמפעיל את המחצבה בשנים 1992-1995 חרגו מגבולות תחום החציבה שנקבעו בתכנית המפורטת, ובאפריל 1997 אף נתן המינהל את הסכמתו לכך שהמפקח ינפיק רישיון חציבה על שטח שגם הוא מחוץ לגבולות התכנית המפורטת.
מתצלום אוויר שהזמינה יחידת המכרות בשנת 2003 עלה, כי החריגה מתחום התכנית המפורטת הייתה ביותר ממחצית משטח החציבה.
הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה גלבוע יזמה תכנית מפורטת חדשה שכותרתה: "שיקום מחצבה", שהיא שינוי לתכנית המפורטת הקודמת.
שתי התכניות חופפות בכ-38 דונם (ביתר 40 הדונם של התכנית הישנה נותרו כ-19 דונם ראויים לחציבה שטרם נוצלו).
הייעוד העיקרי של התכנית החדשה היה לשקם את המחצבה ברמת צבי ולהחזיר את השטח לשימוש חקלאי.
על פי הוראות תכנית זו, ששטחה הכולל 82 דונם, והיא כללה את מרבית שטח החציבה בפועל, תימשך עבודת החציבה והפקת החצץ הבזלתי (בכ -17.
5 דונם), ושטחים שבהם הסתיימה החציבה ימולאו בפסולת.
כשיושלם המילוי של המחצבה היא תכוסה באדמה חקלאית שחלקה תעובד ויתרה יהיה שטח פתוח.
הצגת התכנית החדשה כ"שיקום מחצבה", הדיון בה וההחלטות שהתקבלו בוועדה המחוזית צפון נעשו מבלי שקדמו לכך ההליכים המתחייבים מפקודת המכרות בכל הנוגע לשיקום כזה: על פי פקודת המכרות, רק המפקח יכול להודיע שאתר מחצבה טעון שיקום, וניצול המחצבה פסק, ולפרסם על כך הודעה ברשומות.
אף על פי כן הן הוועדה המחוזית צפון והן הוועדה המקומית לתכנון ובנייה גלבוע, יוזמת התכנית, לא יידעו את המפקח ואת נציגי הקרן לשיקום מחצבות על שינוי הייעוד המוצע מחציבה לשיקום.
גם הפרסום על התכנית לקה בחסר: על פי חוק התכנון והבנייה, תכנית מפורטת תופקד, בין השאר, במשרדי הוועדה המקומית הנוגעת בדבר, וההודעה על ההפקדה תפורסם ברשומות, בעיתונים ובמשרדי הרשות המקומית שהתכנית בתחומה ועל לוחות המודעות בשכונות הנוגעות בדבר.
בפועל, לטענ ת המפקח והאגודה, מפעילת המחצבה, התכנית לא פורסמה בתחום המקרקעין נשוא התכנית ולא במשרדי הרשות המקומית ולא נשלחו הודעות לבעלי העניין, והם למדו על דבר קיומה של התכנית באקראי.
התכנית החדשה הופקדה בינואר 1999 וניתן לה תוקף ביוני 2000 .
שני הגופים העיקריים הנוגעים בדבר הגישו התנגדויות לתכנית לאחר שכבר אושרה: המינהל הגיש התנגדות באוגוסט 2000 , והמפקח- בדצמבר 2000 .
המינהל, בעל הקרקע, התנגד לשינוי ייעוד השטח מחציבה להטמנת פסולת כי הוא סומן בתמ"א 14 כשטח לחציבה, ומצויות בו עתודות גדולות 358 דוח שנתי57ב .
לטענת המינהל, כיסוי השטח בפסולת ימנע את מימוש העתודות ואף יוריד את ערך הקרקע.
המפקח על המכרות התנגד לתכנית מסיבות אלה: משיקולי תכנון אספקת חומרי גלם במדינה שעליהם הוא מופקד ומשיקולי איכות הסביבה נהוגה על ידו מדיניות של מיצוי העתודות במחצבות קיימות במקום פתיחת מחצבות חדש ות.
על פי שיקול דעתו המקצועי, קיימות במחצבה זו עתודות חומר של מאות אלפי טון.
נוסף על כך, האגודה שילמה תמלוגים שנים רבות לקרן לשיקום מחצבות.
שינוי הייעוד, שנעשה תוך עקיפת הקרן, מביא לכך שהקרן לא תשתתף בהסבת המחצבה למטמונת של פסולת, והאגודה תפסיד את הכספים שכבר שילמה לקרן במשך שנים.
האגודה התנגדה לכך גם היא מטעמים דומים, אולם הוועדה המחוזית צפון דחתה את התנגדות המפקח על הסף בגלל האיחור הרב בהגשתה ולא התייחסה לטיעונים כבדי המשקל שהעלה, ובייחוד לא התייחסה לכך שהאישור לא נעשה בהליך שמתחייב מפקודת המכרות.
אתרי כריית חול באשקלון .
עד שנת 2000 כרו חברות רבות (להלן- הכורים הוותיקים) חול לשימוש ענף הבנייה בלי שתתמודדנה על כך במכרז.
הכרייה נעשתה מכוח היתרים שחודשו מפעם לפעם בידי המינהל.
חוק חובת המכרזים קבע שיש חובה לקיים מכרז פומבי גם בעסקות מקרקעין, אולם תקנה 25(27 ) בתקנות המכרזים פטרה ממכרז כורים וותיקים אשר המדינה התחייבה בעבר להתיר להם לכרות חול באזור שסומן במפה שהופקדה במינהל.
ביולי 2000 קבע היועץ המשפטי לממשלה כי המטרות שלמענן נועד הפטור הזה כבר הושגו, ועל הרשויות לשוב ולשקול את צידוקו.
לאור חוות דעת זו החליטה מועצת מקרקעי ישראל באותו חודש (החלטה 883 ) כי הרשאות לכריית חול תינתנה רק על בסיס מכרזים פומביים, ובפברואר 2001 בוטלה תקנה 25(27 .
) דלעיל תכנית המתאר הארצית לכרייה וחציבה (תמ"א 14 ) ייעדה לכריית חול שמונה אתרים סמוכים זה לזה מדרום לאשקלון.
בחמישה מועדים שונים פרסם המינהל מכרזים לכרייה ושיווק של חול מהאתרים האלה.
המכרזים היו על בסיס הצעת מחיר פאושלי לכל אתר (תשלום כולל קבוע ומוסכם מראש שאינו מותנה בכמויות) לתקופת זמן קצובה ומוגדרת, וכן הגבילו את עומק הכרייה, הכול כפי שנקבע במסמכי המכרז ובתמ"א 14 .
הסכמי ההרשאה לכריית חול הגדירו מהי הפרה יסודית של ההסכם.
בין אלה היו: חריגה מתחום ההרשאה, חריגה ממשך הכרייה, חריגה מהעומק שהותר, אי-עמידה בתשלום התמורה ובמועדי התשלום, אי-סימון השטח לכרייה ואי -העברת תכניות מדידה עִתיות למינהל.
על פי ההסכמים, אם הפר המורשה את החוזה הפרה יסודית, יהא המינהל רשאי לבטל את ההסכם מיד עם קרות ההפרה.
בדיקת אתרי הכרייה באשקלון העלתה כי הזוכים במכרזים הפרו הפרות יסודיות את ההסכמים אך לא זכו לתגובה הולמת של המינהל, ולהלן הפרטים: 1.
השתתפות במכרזים : אחת החברות שהשתתפו במכרזים (להלן - חברה א') זכתה בינואר 2000 , במכרז הראשון לכריית חול, באתר ששטחו כ -600 דונם, ובאוקטובר אותה שנה זכתה חברה א' גם במכרז שני לכרייה, באתר נוסף.
במועד חתימת ההסכם השני משרד הבינוי והשיכון 359 .
כבר ידע המינהל כי חברה א' הפרה הפרה יסודית את הסכם ההרשאה הראשון וחרגה בכרייה מתחום ההרשא ה ביותר מ -300 דונם, כ -50% מהשטח המקורי.
המינהל אף שלח לחברה דרישה לתשלום של כ-2.
2 מיליון ש"ח בגין הכרייה החורגת, אולם התפשר עמה במאי 2002 והסכים לקבל רק כ- 680,000 .
חריגה מתחום ההרשאה : (א) בראשית יוני 2002 ', עוד לפני שחברה א החלה בכריית החול באתר השני, התברר למינהל כי היא כורה כורכר באתר המצוי כ-350 'מ מחוץ לתחום ההרשאה.
כמו כן התברר למינהל כי החברה לא סימנה את גבולות תחום ההרשאה כמתחייב מההסכם.
כבר בחצי השנה הראשונה לעבודתה התקבלו במינהל 21 דיווחים של מפקחים על הפרות ההסכם בידי החברה, וביקורות חזרו והעלו שהחברה כורה מחוץ לתחום ההרשאה, בשני אתרים סמוכים לו אשר המינהל הועיד למכרזים חדשים.
חברה א' אף הציבה מאזני שקילה ומשרדים מחוץ לתחום ההרשאה שלה, בתחום אתר אחר, והרחיבה את הכרייה הבלתי חוקית לשטח שמוכרז אתר עתיקות והכרייה בו אסורה.
מינואר 2003 ואילךדיווח מפקח של המינהל על כך שחברה א' כורה באתר שלישי מחוץ לתחומה, שנועד אף הוא למכרז, ובאפריל 2003 העריך המפקח, לאחר ביקור באתר השלישי, כי חברה א' כילתה כ -40% מהפוטנציאל שהיה בו.
תגובת המינהל לדוחות המפקחים הייתה שיגור מכתבי התראה ספורים לחברה.
יצוין כי בש ני המכרזים הראשונים ובהסכמים שכרת עם הזוכים ציין המינהל במפורש כי בכוונתו לפרסם מכרזים לכריית חול באתרים הסמוכים לאתרים נשואי ההסכמים.
הכרייה הבלתי חוקית של חברה א' באתרים אלה, ומחדלו של המינהל במניעתה, גרמו למדינה הפסד ממון רב: במכרז נוסף נאלץ המינהל לשוו ק שני אתרים הגובלים בתחום ההרשאה של חברה א' כאתר אחד, בשל היעדר עתודות חול ראויות שיצדיקו שיווק של כל אתר בנפרד.
(ב) חברה אחרת (להלן - חברה ב') זכתה באוקטובר 2000 במכרז כרייה (עד נובמבר 2002 ) במתחם ששטחו 174 דונם.
מדוחות של מפקחי המינהל עולה כי מינואר 2002 ואילך חברה ב' כרתה חול ממזרח לתחום ההרשאה וכורכר מדרום לו, וממאי 2002 היא כרתה חול גם מצפון לתחום ההרשאה, תוך התעלמות מסימון גבול המחצבה שעשה מודד מוסמך על פי הזמנת המינהל.
באותו חודש הגיש מפקח של המינהל תלונה למשטרת אשקלון על גניבת חול, אולם חברה ב' המשיכה לכרות כ -200 מ' ממזרח לתחום ההרשאה.
ביוני 2002 פנה היועץ המשפטי של מחוז ירושלים של המינהל אל חברה ב' והודיע לה על ביטול חוזה ההרשאה ועל חילוט הערבות הבנקאית.
החברה נדרשה להפסיק כל שימוש בשטח, לפנותו ולהחזירו למינהל.
החברה השיבה למינהל באותו חודש כי לא היא גנבה את החול אלא אחרים.
עוד טענה חברה ב' כי עוד לפני תחילת העבודות אירעו במתחם גניבות חול בלתי פוסקות, ולפיכך קיים פער של כ-50% ,בין הנתונים הכמותיים שעליהם נסמך המכרז ובין המצב בשטח.
לטענת החברה הדבר היסב לה נזקים ניכרים: על פי חישוביה חסרו לה יותר מ- 750,000 מ"ק חול בהשוואה לכמות שפרסם המינהל במכרז.
לאחר תשובת החברה לא עשה המינהל דבר בנוגע לכרייה החריגה.
חריגה מעומק ההרשאה : עומק הכרייה בהסכם ההרשאה נקבע בתכנית חיצוב הנדסית שהיא חלק ממסמכי תמ"א 14 ובמסמכי המכרזים לכריית חול.
התברר כי מינואר 2003 ואילך דיווח מפקח של המינהל כי חברה א' כורה כורכר באתר בו זכתה, אולם זאת מתחת למפלס החוקי שנקבע בתמ"א 14 .
ובניגוד לתנאי ההסכם שהתיר כריית חול בלבד החברה אף אחסנה את הכורכר באתר כרייה אחר מחוץ לתחום ההרשאה שלה.
באוגוסט 2003 , כשבועיים אחרי תום תקופת ההרשאה, דיווח המפקח של המינהל כי החברה המשיכה לכרות כורכר עד לעומק של כשבעה מטרים מתחת למפלס המותר, וחלק מהכורכר נכרה גם 360 דוח שנתי57ב .
בתחום אתר סמוך, אף שחברה אחרת כבר כרתה בו חול לאחר שזכתה בו במכרז השלישי של המינהל.
פיקוח ואכיפה : לנוכח הפרות ההסכמים המהותיות והמתמשכות האלה באשקלון ביקש מדי פעם אחד המפקחים של המינהל הנחיות פעולה מהממונים עליו במחוז ירושלים, והציע להיערך למבצע לעצירת הכלים שבאמצעותם מפרים את הרישיונות וההרשאות בהשתתפות מפקחים ושוטרים.
בנובמבר 2002 הציע המפקח, לנוכח הכרייה של חברה א' באתרים שמחוץ לתחומה, לעצור א ת עבודתה עד לפרסום המכרז לשיווק אותם אתרים.
אותו מפקח גם ביקש פעמים רבות ליווי של שוטרים בביקורו באתר, אולם הנהלת מחוז ירושלים של המינהל הסתפקה בשני מכתבי אזהרה ששלחה לחברה א', ולא נקטה בצעדים ממשיים להפסיק את הכרייה או את החריגות.
גם באתר הכרייה של חברה ב' העביר המפקח למחוז ירושלים את כל הפרטים על החריגות, וביוני 2002 פנה לממונה על המפקחים ולממונה על עסקות חקלאיות במחוז וביקש שינקטו בצעדים נגד חברה זו.
אך גם במקרה זה הסתפק מחוז ירושלים בהתראות בכתב ובע"פ על ביטול אפשרי של ההסכם עם חברה ב' ולא נקט פעולה ממשית.
מנגד יש לציין כי המפקח של המינהל שעל פי תלונות שהגיש במשטרה ועל פי דוחות הפיקוח היה נתון לתקיפות פיזיות ומילוליות של עובדי החברה עד כדי סיכון חיים, מבלי שתלונות שהגיש למשטרת אשקלון בנדון יועילו, המשיך לדווח בעקביות כל עת הכרייה על הפרות ההסכם, על פגיעה בנכסים ציבוריים ועל כרייה שלא כדין.
רק מאמצע נובמבר 2002 ואילך עשו המינהל והמשטרה מבצעים משותפים להחרמת כלים ולחסימות של דרכים שהובילו לאתרים הסמוכים לאתר שבו כרתה חברה א'.
מדוח של מפקח של המינהל מדצמבר 2002 עולה כי גם שוטרי משטרת אשקלון עמדו בסכנה והתקשו לטפל בחריגות הכרייה ובתפיסת הכלים, והציעו כי למשימות אלה יוזמן כוח מיומן כגון היס"מ או שוטרי בילוש.
ביוני 2003 הגישה המדינה שישה כתבי אישום נגד חברה א', שני בעליה ומנהל העבודה מטעמה בגין חשד שמנובמבר 2002 עד מאי 2003 גנבו חול בניגוד לחוק העונשין, וכרו כרייה בלתי חוקית, בניגוד לפקודת המכרות.
במסגרת הסדר טיעון הורשעו החברה ואחד מבעליה, ונגזרו עליו שישה חודשי עבודות שירות.
בתביעה זו ובדומות לה התברר כי אחת הבעיות המאפיינות את המאבק בגניבות חול היא הכמות המזערית של החול הגנוב שנתפס ומשמש ראיה, כמות שאינה מייצגת כלל את היקף הכרייה שלא כדין.
כך למשל, רק באחד מששת כתבי התביעה נקבע שנגנבו כ-800 טון חול בשווי כולל של כ- 16,000 ש"ח.
בחמשת כתבי התביעה האחרים נקבע כי כמות החול שנגנבה אינה ידועה.
מנגד, כמויות החול שנכרו בצד אתר זה הן גדולות, כפי שיובא בהמשך.
בתשובתה מדצמבר 2006 הסבירה המשטרה למשרד מבקר המדינה כי רק מאבק כלל מערכתי ושיתוף פעולה בין הגורמים השונים (כגון: המינהל, המפקח, הרשות המקומית והסיירת הירוקה) יביא לפעולה אפקטיבית כלפי העבריינים ולמזעור הפגיעה במחצבים ובקופה הציבורית.
המשטרה אף טענה כי לאחר גילוי ההפרות הניכרות בכריית החול לא עשו המינהל והמפקח צעד מינהלי משמעותי נגד החברות המפרות.
דעת המשטרה היא על כן כי ראוי למנוע ליקויים בהסכמים שייכרתו, להגדיר טוב יותר את סמכויות הפעולה נגד ההפרות של המינהל והמפקח, ולנקוט סנקציות ממשיות כנגד המפרים ובכלל זה למנוע את השתתפותם במכרזים דומים בעתיד.
בתשובתו מינואר 2007 הסביר המפקח על המכרות למשרד מבקר המדינה כי לפי שעה אין לו סמכויות לשלוח צווים כלשהם, להגיש תביעות או להטיל קנסות.
אי-לכך הוא הסתפק במכתבי משרד הבינוי והשיכון 361 .
התראה על אי-חידוש הרישיונות לכרייה או על שלילתם שש לח לחברות שכרו חול באשקלון.
נוסף על כך מפקחיו נלוו למפקחי המינהל, הסיירת הירוקה ולשוטרים שעשו פעולות אכיפה בשטח.
בתשובתו מינואר 2007 הסביר המינהל למשרד מבקר המדינה כי מאז החלת חובת המכרזים על כריית החול נכנסו גורמים עבריינים לתחום זה, ובמהלך הטיפול בנושא בידי מחוז ירושלים התקבלו התראות חמות על סיכון חיי מפקחיו, שאף הותקפו ורכושם ניזוק.
לדבריו, הנהלת מחוז ירושלים פנתה פעמים אחדות להנהלת המינהל ולמשטרת ישראל בבקשה לקבל סיוע, אך לא נענתה.
מפקחי המינהל לא קיבלו גיבוי ראוי ממשטרת אשקלון, ובמספר מקרים אף התבקשו שלא לפעול בטענה של מחסור בכוח אדם בתחנת המשטרה.
רק ב - 2003 ,חל שינוי ומפקד מחוז הדרום דאז נתן עדיפות גבוהה לנושא ורבו פעולות אכיפה משותפות.
עוד הסביר המינהל כי למפקחי המינהל אין סמכות להוציא צווים מנהליים להפסקת עבודות, בשונה ממפקחים של רשויות אחרות האמונות גם הן על שמירת הקרקע (כגון: מוסדות התכנון, המשרד להגנת הסביבה, המפקח והמשטרה).
אי -לכך האפשרויות העומדות בפני המינהל הן להגיש תלונות במשטרה, כפי שעשו מפקחיו, או להגיש תביעות בהליך אזרחי בגין הפרת ההסכמים, והליכים אלה ממושכים ואין בהם מענה מיידי להפסקת העבירות הנעשות.
כמו כן קיים קושי משפטי רב בביטול ההסכמים בגין כרייה בלתי חוקית מחוץ לתחום ההרשאה עד כדי סיכול אפשרות זו כליל: במתכונת הקיימת, ביטול לפני תום תקופת ההרשאה של החוזה הפאושלי שניתן לתקופה מוגדרת חושף את המינהל לתביעת השבה מצד בעלי ההרשאות לפחות בגין החול שנותר, וגם לתביעות בגין נזקים (כפי שארע במקרה של חברה א').
כך יכול להיווצר מצב שמצד אחד יהיה המינהל מחויב בהשבת התשלומים שכבר קיבל, ומהצד האחר לא יוכל לגבות את הסכום המגיע לו בגין הכרייה הבלתי חוקית, לאור הקשיים הראייתיים של הוכחת זהות מבצעי הכרייה הבלתי חוקית ושל כמות החול שנגנב.
לדעת משרד מבקר המדינה, המשטרה אינה יכולה לגלגל את האחריות לאכיפת החוק לפתחם של אחרים, ואחדים מהצעדים שיכלו המינהל והמפקח לנקוט חייבו אבטחה משטרתית רצופה.
המינהל מצידו אחראי ליישום הסכמי ההרשאה לכרייה ולאכיפת תנאיהם.
הכרייה באשקלון נעשתה במשך שנים אחדות, ובמהלכן פרסם המינהל חמישה מכרזים במועדים שונים.
ניתן היה להפיק לקחים מהמכרזים הראשונים, ולשנות לפיהם את ההסכמים המאוחרים יותר, אם בהגדרת תנאיהם ואם ביכולת לבטלם במקרה הצורך, דבר שהמינהל לא עשה.
משרד מבקר המדינה מעיר גם למפקח על המכרות כי לא עשה שימוש בסמכותו לבטל את רישיונות הכרייה, על אף הפרת רישיונות הכרייה והממצאים החמורים שהעלו מפקחיו.
לדעת משרד מבקר המדינה יש צורך ביצירת כלים חוקיים שירחיבו את סמכויות האכיפה של המפקחים ויאפשרו למינהל, למפקח ולמשטרה לפעול ביתר יעילות.
מדידה ותפוקות : על פי הסכמי ההרשאה לכריית חול, מדי ארבעה חודשים ובמשך כל תקופת ההרשאה על המורשה להגיש למנהל המחוז במינהל מפת מדידה חתומה בידי מודד מוסמך.
בראשית העבודות של חברה א', ביוני 2002 , היא מסרה למינהל מפת מדידה של האתר, אולם בירור של המינהל העלה כי היא לא הוכנה בידי מודד מוסמך כמתחייב מההסכם.
גם כשהעבירה חברה א' מפה נוספת, בראשית פברואר 2003 , התברר למינהל כי המפה אינה תקינה: לא סומנו בה גבהים (המציינים את הכרייה בפועל) ולא מצב פני השטח בשולי המתחם, כמתחייב מההסכם.
הכרייה של חברה א' הסתיימה באוגוסט 2003 , וסביר להניח כי לו הייתה מוסרת למינהל מפות מדידה של מודד מוסמך ניתן היה לחשוף חלק ניכר של הכרייה הבלתי חוקית מחוץ לתחום ההרשאה.
גם חברה ב' לא המציאה למינהל מפת מדידה כל ארבעה חודשים כמתחייב.
עוד נקבע בהסכמי ההרשאה כי כל הוצאת חול שנכרה תלווה בתעודת משלוח המפרטת בין היתר את נפח החומר המוצא, את מקורו ואת יעדו.
על המורשה לצרף את כל תעודות המשלוח לדוחות המוגשים למינהל.
הסדרים אלה נקבעו כדי לתת למינהל כלי בקרה נוסף על הנעשה באתר, על אף שתשלומי החברות למינהל היו על בסיס פאושלי.
בפועל, המינהל לא עמד על קיום דרישה זו בידי חברה א' וחברה ב' וויתר על אמצעי בקרה לעניין כמויות החול שהוצאו מהאתר נשוא המכרז ומאתרים סמוכים לו במהלך הכרייה.
תקבולי המינהל : (א) על פי ההסכמים, כדי להבטיח את ביצוע התשלומים למינהל, החברות מסרו לו ערבויות בנקאיות ששיעורן זהה לשיעור כל תשלום חלקי שנקבע.
התברר כי אף שחברה א' מסרה למינהל ערבות כנגד התשלום האחרון (בשיעור 20% מהתשלום הכולל) כבר במועד חתימת ההסכם, תוקפה של הערבות פג והמינהל לא דאג להאריך אותה ולא יכול היה לחלט את הערבות כנגד אי -ביצוע התשלום האחרון.
עקב כך נותרה בידו רק ערבות ביצו ע כללית ("להבטחת כל התחייבויות החברה") ששיעורה 10% .
מהסכום שנותר לתשלום, מחצית משיעור התשלום האחרון ממדידות שהזמין המינהל עלה כי שיעור כריית החול מחוץ לאתר בידי חברה א' הסתכם בכ- 1.
14 מיליון מ"ק, אשר התמלוגים בגינם, אילו שולמו למינהל, מסתכמים בכ -14.
בהיעדר ערבות כנגד התשלום האחרון, הודיע המינהל לחברה כי בכוונתו לחלט את ערבות הביצוע הכללית שנותרה בידו.
בתגובה תבעה החברה בנובמבר 2003 את המינהל בבקשה לסעד הצהרתי שישלול את חילוט הערבות, והמינהל מצידו תבע ביוני 2004 את החברה בגין חובותיה, אשר עד מאי 2003 היו כ-7.
מיליון ש"ח בתוספת ריבית והצמדה חובות אלה נצברו בגין התמלוגים שנקבעו בהסכם.
אולם בהתחשב בקנס שנקבע בהסכם למקרה של כרייה מחוץ לתחום ההרשאה, היה על החברה לשלם סכום נוסף של יותר מ-100 .
מיליון ש"ח לנוכח קשיי גבייה חזויים של סכומים אלה הגיע המי נהל באפריל 2006 להסכם פשרה עם החברה וחילט את הערבות הבנקאית בסך של כ-2.
7 מיליון ש"ח במקום 7.
מיליון ש"ח שהחברה חבה לו בגין התשלום האחרון שאותו לא שילמה המינהל קיבל עוד מיליון ש"ח בגין הכרייה שלא כדין במקום 14.
יוצא שנוסף על כך שהחברה כמעט לא שילמה בגין החריגות, המינהל ויתר על תשלום מלוא הסכום שעליו התחייבה החברה בהסכם.
לדעת משרד מבקר המדינה, על המינהל לפעול לאכיפת ההסכמים ובכלל זה לגביית הכספים שעל החברות לשלם לו.
נוסף לכך על המינהל לתקן את ההסכמים לכרייה כך שיכללו סנקציות שניתן להשית על מפירי ההסכמים.
(ב) באוגוסט 2002 קבע המינהל, על בסיס מדידות שהזמין, כי כמות החול שכרתה חברה ב' מחוץ לתחום ההרשאה היא כ- 425,000 מ"ק, והתמלוגים שעליה לשלם למינהל בגינם הם כ-5.
באוגוסט 2002 שילמה החברה את יתרת חובה בגין ההסכם (שתחולתו עד נובמבר אותה שנה), ובנובמבר 2002 שילמה החברה, על פי הסכם פשרה עם המינהל, רק כ- 513,000 ש"ח בגין הכרייה הבלתי חוקית - כעשירית מאשר הייתה אמורה לשלם על פי חישובי המינהל, והמינהל חילט את ערבות הביצוע של כ -1.
הוסכם כי בתשלומים אלה תסתיים ההתחשבנות בין החברה למינהל.
הועלה כי חברה ב' המשיכה לכרות מחוץ לשטח ההרשאה עד תום ההסכם בנובמבר 2002 והתעלמה מפניות המינהל בנדון.
מכאן שההתחשבנות בין החברה למינהל מאוגוסט 2002 , שלא לקחה בחשבון חריגות מאוחרות יותר שעשתה חברה ב', אינה משקפת את מלוא חובה של החברה למדינה.
בתשובתו מינואר 2007 הסביר המינהל למשרד מבקר המדינה כי קיים קושי ראייתי להוכיח כי הכרייה שנעשתה מחוץ לתחומי ההרשאה בוצעה תמיד בידי המורשים עצמם ולא בידי אחרים.
גם משנתפסו כלים בעת ביצוע כרייה בלתי חוקית טענו בעליהם כי אינם מועסקים בידי בעלי ההרשאות.
כפי שהובא לעיל, בעיית כמות החול הגנוב שנתפס יוצרת קושי ראייתי נוסף.
קשיים אלה הם שעמדו בבסיס הסכמי הפשרה בין המינהל לבין המורשים, על דעת פרקליטות המדינה ובהמלצתה.
לדעת משרד מבקר המדינה, תשובתו של המינהל אינה עולה בקנה אחד עם דיווחים רבים של מפקחיו אשר תיעדו את עבירות הכרייה ואת מבצעיהן.
גם אם התקיימו נסיבות המצדיקות פשרה בגין הכרייה הבלתי חוקית מחוץ לתחומי ההרשאה, לא היה מקום לפשרה על תשלום מלוא התמורה בגין הכרייה בתוך תחום ההרשאה.
בהסכמים לכריית חול באשקלון שעשה המינהל עם שתי חברות הוא קבע תנאים שנועדו לתת לו אמצעי פיקוח ובקרה, כגון: העברת מפת מדידה כל ארבעה חודשים, העברת תעודות משלוח ובהן רישום התפוקות, יעדן ונפחן, סימון גבולות ההרשאה כתנאי לתחילת העבודות ועוד.
המינהל לא עמד על מילוי תנאים אלה.
המינהל גם לא מימש תנאים וסנקציות שנקבעו בהסכמים כדי למנוע את הפרתם הנמשכת, ויתר על כספים שהגיעו לו כדין והגיע להסכמי פשרה שמקפחים את המדינה.
עוד העלתה הביקורת כי המינהל לא נתן גיבוי למפקחיו ולא פעל כמתחייב מהדיווחים שלהם.
אי-הקפדה על אלה תרמה להחלשת המאבק בכריית חול שלא כדין.
לדעת משרד מבקר המדינה, על המינהל להכין תכנית פעולה למניעה של הישנות התופעות.
גם על המשטרה להיערך, בתיאום עם המינהל, כך שתתאפשר אכיפת שלטון החוק ותסוכל גניבת משאב ציבורי שבחסר.
ענף המכרות הוא ענף עתיר הכנסות למדינה ורבה חשיבותו לבנייה ולסלילה הבדיקה הנוכחית העלתה שלא תוקנו פגמים בפעולות מינהל מקרקעי ישראל שציין מבקר המדינה בדוחות ביקורת קודמים, ובייחוד בעניין הפחתת הריכוזיות בענף, הקפדה על קבלת דיווחים סדירה על התפוקות ועל קבלת התמלוגים והעברה של מלוא המידע למפקח על המכרות.
אותם הליקויים חזרו ונשנו ונוספו עליהם אחרים: המינהל לא פעל להסדרת הענף באמצעות ח וזי הרשאה חדשים עם המחצבות הוותיקות, גם כשלאחר שנים רבות שהן פעלו ללא הסכמים הוסדר הנושא מבחינה משפטית.
המינהל לא מנע את הריכוזיות ולא פעל להגדיל את התחרות בין מפעילי המחצבות, לתועלת הציבור.
המינהל לא עשה לגביית מלוא התמלוגים המגיעים למדינה בגין ניצול משאב יה.
לדעת משרד מבקר המדינה, לאור היקף הכשלים והתמשכותם, יש לשקול את צמצום תפקידי המינהל בכל הנוגע לטיפול במחצבות, ולשקול את העברת האחריות לטיפול בענף לגורם אחר.
מתחם הדולפינריום בחוף ימה של תל אביב, הממוקם על מקרקעין שבניהול מינהל מקרקעי ישראל (להלן - המינהל), שימש עד אמצע שנות השמונים בעיקר למופעי שעשועים עם דולפינים ולתצוגה של דגים.
מאז המקום אינו משמש עוד לתכלית זו, ובחלק קטן ממנו יש כמה שימושים מסחריים.
מאז סוף 1989 מתחם הדולפינריום מוחזק בחכירה ארוכת טווח בידי חברה פרטית (להלן- היזם).
היזם רכש את זכויות החכירה מחברה פרטית אחרת שנקלעה לקשיים כספיים ולפירוק.
מתחילת שנות התשעים ניסה היזם לשכנע את עיריית תלאביב-יפו (להלן - העירייה) להסכים לתכנית שלפיה הוא יקים מלון דירות ומרכז קונגרסים בקטע ים שייובש בצמידות למתחם הדולפינריום, וישנה את השימוש במתחם הקיים.
משהתנגדה העירייה להקמת המלון באותו מקום הציע היזם שהוא יקים מיזם מלונאי -מסחרי ממזרח למתחם הדולפינריום, ע ל מקרקעין סמוכים שבבעלות העירייה (להלן - המתחם החלופי, או - מתחם העירייה).
העירייה לא התנגדה לרעיון זה.
משהחל הרעיון האמור לקרום עור וגידים התברר לנוגעים בדבר כי הוא אינו בר ביצוע בלא הסכמת המינהל, מאחר שבנוגע לרובו המכריע של מתחם העירייה6 רשומות בפנקסי לשכת רישום המקרקעין הערות, שלפיהן הרישום על שם העירייה הוא בהפקעה ממדינת ישראל - הפרשה לצורכי ציבור, ולפי חוק התכנון והבניה, התשכ"ה - 1965 (להלן- חוק התכנון והבנייה), וכן לפי התחייבות בכתב שנתנה העירייה למינהל בעת שהשטח נרשם בבעלותה, אם ייעודו הציבורי ישונה לייעוד שאין להפקיע מקרקעין למענו, תהא המדינה זכאית לדרוש את השבתו לבעלותה (ולניהול המינהל).
על כן החלו מגעים בין העירייה, נציגי היזם והמינהל, כדי לגבש עסקה משולשת.
ביוני 2003 ,, לאחר משא ומתן מתמשך, נחתם חוזה בין המינהל העירייה והיזם, שעיקרו חילופי זכויות וח זקה במקרקעי הדולפינריום ובמקרקעי מתחם העירייה ושינוי ייעודם התכנוני באופן שיאפשר, בין היתר, את הקמת המיזם המלונאי - המסחרי.
בחוזה הוסכם, בין היתר, כי העירייה תזרז את תהליכי האישור של תכנית חדשה שהכינה לאזור הדולפינריום, הכוללת תכנית איחוד וחלוקה בהסכמת הבעלים7 (להלן יחד- התכנית החדשה)8 .