ישיבת מליאה, כנסת 24, פרוטוקול מספר 60, 2021-10-12 00:00

מיקי לוי: חברי הכנסת, היום יום שלישי, ו' בחשוון התשפ"ב, 12 באוקטובר 2021.

מיקי לוי: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

מיקי לוי: אני מפעיל את השעונים – נאומים בני דקה.

מיקי לוי: בבקשה, נא להצביע.

קריאות: לא עובד, אדוני.

מיקי לוי: אני יודע.

מיקי לוי: תצביעו, בבקשה.

מיקי לוי: אבו שחאדה, הצבעת?

מיקי לוי: אז בבקשה, עד שייתנו לי את הרשימה דרך המחשב, אתה מתכבד להתחיל.

סמי אבו שחאדה: כבוד היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת, עיתונאי ממג'ד אל-כרום ששמו מבדא פרחאת הותקף לפני כמה ימים בחתונה במג'ד אל-כרום על ידי המשטרה.

סמי אבו שחאדה: הוא הותקף בצורה ברוטלית ולא אנושית, והשוטר, שאיבד את העשתונות שלו, הלך ולקח את הנשק כדי לאיים על כל מי שנמצא שם באזור.

סמי אבו שחאדה: אנחנו מדברים על המשטרה, שאמורה לטפל במגפה של האלימות ושל הפשיעה המאורגנת בחברה הערבית.

סמי אבו שחאדה: ואנחנו שומעים בשבועות האחרונים כל מיני רעיונות מדהימים של שב"כ על צבא ומעצרים מינהליים, כל מיני רעיונות הזויים שונים.

סמי אבו שחאדה: אני, אדוני היושב-ראש, רוצה להציע משהו אחר, שהוא הרבה יותר קל: בוא נתחיל עם אלימות המשטרה.

סמי אבו שחאדה: לפחות הם מכירים את הכוחות, יודעים.

סמי אבו שחאדה: יש מספר מוכר של אנשים שצריך לעבוד איתם.

סמי אבו שחאדה: אני רוצה שהמדינה תתחיל עם אלימות המשטרה.

סמי אבו שחאדה: אלה שאמורים להגן על החוק יהפכו להיות מודל של כיצד שומרים על החוק ולא כיצד מפירים את החוק.

סמי אבו שחאדה: מי שאמור בסוף לקחת על עצמו לטפל בבעיית האלימות, עדיף שהוא בעצמו לא יהיה אלים ושכן יכבד את החוק וכן יכבד את האזרחים.

סמי אבו שחאדה: תודה, אדוני.

מיקי לוי: תודה רבה, אני מסכים בהחלט.

מיקי לוי: חבר הכנסת אבוטבול, בבקשה, ואחריו – חבר הכנסת פרוש.

משה אבוטבול: כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, הצטערתי לקרוא את כתבתו של העיתונאי בועז גולן בחדשות 0404, ובה תיעוד כואב ומטורף מתוך הסדרה של תאגיד השידור כאן המשודרת על חשבון משלם כספי המיסים הישראלי.

משה אבוטבול: בכתבה יש מערכון המציג מעין הפתעה לכלה תחת החופה, כאשר החתן הינו היטלר, יימח שמו וזכרו, עם בגדי נאצים וסמלי נאצים – דבר שמבזה את הערך היהודי ואת זיכרון השואה האיומה – וצריך לבדוק, אולי גם עבירה על החוק האוסר שימוש בסמלים ובכינויים נאציים, משנת תשס"א.

משה אבוטבול: חברי הכנסת היקרים, לפני כשנה נערכה הפגנה עם אלפי איש מול משרדי התאגיד מטעם ארגון אופק, בהשתתפות חברי כנסת ורבנים, על כך שהם, בתוכניתם "היהודים באים", בזים לאבות האומה הקדושים, שעליהם אנו קוראים בדיוק בפרשיות שבוע אלו, ועל כך שהם מעוותים את דמותם הרוחנית.

משה אבוטבול: כעת בתאגיד הידרדרו יותר ויותר, ופוצעים גם את זיכרון השואה ואת ניצולי השואה היקרים.

משה אבוטבול: אז באמת נותר לי להציע לראשי התאגיד לשנות את שמה של התוכנית.

משה אבוטבול: במקום "היהודים באים" – "הנאצים באים".

משה אבוטבול: ואם מישהו כבר מספיק להזדעזע מההצעה שלי, שיעשה זאת, בבקשה, באותה מסגרת של הזדעזעות משאר החומרים המגעילים והמבחילים שבתוכנית זאת.

משה אבוטבול: תודה.

מיקי לוי: תודה רבה.

מיקי לוי: חבר הכנסת פרוש, בבקשה.

מיקי לוי: אחריו – חבר הכנסת מעוז.

מאיר פרוש: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, איני רוצה לערב שמחה בשמחה, ועוד כמה דקות אני אצטרך לעלות לדוכן ולשאת דברים בקשר ליום העלייה, אבל זו לא שמחה ולא שמחה.

מאיר פרוש: המרצע בעצם יצא מן השק.

מאיר פרוש: אם עד לרגע זה חשבנו שיש ראש ממשלה שמעוניין לנהל את מדינת ישראל, היום אנחנו גילינו עוד סיבה לכך שהוא רוצה להיות ראש ממשלה.

מאיר פרוש: הוא רוצה להיות ראש ממשלה כי הוא חושב שיהיו לו את האפשרויות למתן או לצמצם או לגמד את האפשרות שיש לציבור החרדי ולנציגיו כאן או בכל מקום אחר.

מאיר פרוש: אנחנו רוצים להגיד לו: חלמא טבא חזית – חלמת חלום טוב.

מאיר פרוש: אנחנו פה, ונוכיח לך שאנחנו נישאר אחריך.

מיקי לוי: תודה רבה.

מיקי לוי: בבקשה, חבר הכנסת מעוז.

אבי מעוז: תודה, אדוני היושב-ראש.

אבי מעוז: נאום הנדסת תודעה מס' 27, והפעם על דאגתו של ראש הממשלה בנט לציבור החרדי.

אבי מעוז: לפני הקמת הממשלה אמר בנט – אני מצטט: "כראש ממשלה, אדאג לציבור החרדי ולעולם התורה.

אבי מעוז: לאזרחי המדינה החרדים אני אומר שובף אין לכם מה לדאוג".

אבי מעוז: מי שהקים ממשלה במרמה, בנכלוליות וציניות חושף היום לאיזו דאגה לעולם החרדי הוא התכוון.

אבי מעוז: הוא שמח שיש חרדים, אבל צריך להגביל את ההשפעה הפוליטית שלהם.

אבי מעוז: בכך הוא מגלה את פרצופו, שיחד עם חבריו – שר האוצר, בעל המריצות למזבלה, ושר החוץ, בעל סרטון סחטנות הכסף – מנסים להנדס את תודעת אזרחי ישראל כאילו כל הבעיה היא בציבור החרדי.

אבי מעוז: באנלוגיה לשיטת האנטישמים בעבר: הכו בחרדים והצילו את הממשלה.

אבי מעוז: אני ממליץ לראש הממשלה: בוש, היכלם והתפטר.

אבי מעוז: תודה.

מיקי לוי: תודה רבה.

מיקי לוי: חבר הכנסת פינדרוס, בבקשה.

יצחק פינדרוס: אני חייב לומר, אדוני היושב-ראש, שאני היום מעודד, מכיוון שראינו את ההכרזות של מר בנט עד היום ואת ההצלחה שלהן.

יצחק פינדרוס: ההצלחה שלו שבתוך חמישה שבועות הוא יצמצם את הקורונה – אז הוא לקח מ-200 ועשה 15,000.

יצחק פינדרוס: אין לי ספק שההכרזה שלו היום על הניסיון לצמצום כוח החרדים כשהספרים שלו בכל הנושאים והאידיאולוגיות שלו בכל הנושאים הצליחו מעל ומעבר למשוער – אני בטוח שהוא יביא אותנו לגבהים ויכפיל אותנו פי חמישה ופי שישה.

יצחק פינדרוס: אנחנו מאחלים לו הצלחה באסטרטגיה הזאת, ואנחנו שמחים היום שהפכנו להיות חלק מאותם כישלונות של האיש שמתיימר להיות ראש ממשלה.

יצחק פינדרוס: תודה רבה.

מיקי לוי: תודה רבה.

מיקי לוי: חבר הכנסת דוידסון, בבקשה.

סימון דוידסון: בכל יום אני מנצל את ההזדמנות לדבר בנושא הספורט, במיוחד לפי תפקיד השר או השרה שמגיעים כשר תורן.

סימון דוידסון: אז ברצוני לנצל את הבמה בשביל להעלות נושא ספורטיבי נוסף לסדר-היום, והיום, לכבודה של חברתי השרה קארין אלהרר, ברצוני לדבר על הגיבורים הפראלימפיים שלנו.

סימון דוידסון: המשלחת הפראלימפית הישראלית זכתה בתשע מדליות בטוקיו, מתוכן שש מדליות זהב בבריכת השחייה.

סימון דוידסון: אחד מהגיבורים האלה הוא איאד שלבי, שחזר מהאולימפיאדה עם שתי מדליות זהב על החזה; גיבור לאומי, שהעניק כבוד לחברה הערבית ולמדינת ישראל בכלל.

סימון דוידסון: איאד הוא בחור עם לקות גופנית קשה, ובעזרתם של שני אנשים – לא המדינה אלא שני אנשים – הגיע להישגים: אביו יוסוף, שמלווה אותו לכל אימון וכל תחרות, והמאמן שגידל אותו, יעקב בנינסון.

סימון דוידסון: אצל יעקב התאמנו לאורך השנים ענבל פיזרו, מור מוסרי וכמובן כל המשתתפים האחרונים בטוקיו, שהביאו לנו כבוד כה גדול: איאד שלבי, אראל הלוי, מארק מליאר, אריק מליאר, ורוניקה גירנקו, יוליה גורדיצ'וק ובאשר חלבי.

סימון דוידסון: יעקב ראוי לקבל את פרס ישראל.

סימון דוידסון: ולאחר שמנינו את כל ההצלחות, הגיע הזמן להציף את החוליות החלשות.

סימון דוידסון: איאד, בין השנים 2003 ו-2021, הגיע כמה פעמים למקום הרביעי בתחרויות, הישג שזיכה אותו במענק של אפס שקלים.

סימון דוידסון: ממה הוא אמור לחיות?

סימון דוידסון: המלווים של הספורטאים – הספורטאי, כדי להיכנס למים, כדי להגיע לאימון, חייב להיות לו מלווה – לא מקבלים שום סיוע או משכורת.

סימון דוידסון: בנוסף, חשוב לציין שלספורטאים הפראלימפיים קשה הרבה יותר מלספורטאים רגילים למצוא ספונסר.

סימון דוידסון: ואני אתן לכם מספר, לאף אלוף אולימפי מהנבחרת הפראלימפית אין ספונסר.

סימון דוידסון: אני קורא מכאן לספונסרים, לאנשים שאכפת להם, לעזור לספורטאים הפראלימפיים.

סימון דוידסון: תודה רבה.

מיקי לוי: תודה רבה.

מיקי לוי: חבר הכנסת כסיף, בבקשה.

עופר כסיף: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, היום אירע משהו חריג וחמור בוועדת חוץ וביטחון.

עופר כסיף: התקיים דיון בנושא של אלימות מתנחלים, בעקבות, בין השאר, הפוגרום שהיה לא מזמן בכפר ח'רבת אל-מופקרה, וכשהגיע תורי לדבר ו"העזתי", במירכאות, לדבר על כך שהכיבוש הוא האלימות והוא האחראי לכל אלימות אחרת, הדבר לא מצא חן בעיני יושב ראש-הוועדה, והוא הוציא אותי.

עופר כסיף: מעבר לפגיעה החמורה בחופש הביטוי אני רוצה להבטיח פה לכולם, היושבים פה, המסכימים ואלה שלא מסכימים איתי ועם חבריי, וגם לציבור כולו: אנחנו נמשיך להילחם נגד הכיבוש האלים ונגד המתנחלים וצבא הכיבוש, שממררים את חייהם של הפלסטינים בשטחים הכבושים, עד שהעם הפלסטיני ישתחרר מהכיבוש, יזכה למדינתו העצמאית לצד ישראל ויחיה בשלום לצידנו.

עופר כסיף: אנחנו לא נוותר, ונמשיך להגיד שהמתנחלים, בחסות, עידוד ותמיכה, ושיתוף פעולה, לעיתים קרובות, של כוחות הכיבוש במדים, הם אלה שאחראים לפשעים המתחוללים, כולל אפרטהייד וטיהור אתני.

עופר כסיף: ומה שלא הספקתי להגיד בוועדה אני שמח שיכולתי להגיד עכשיו.

עופר כסיף: תודה.

מיקי לוי: תודה רבה.

מיקי לוי: תם הסעיף הראשון, נאומים בני דקה.

מיקי לוי: << הלסי >> ציון יום העלייה << הלסי >>

מיקי לוי: אנחנו ניגשים לסעיף השני בסדר-היום – ציון יום העלייה, הצעות לסדר-היום מס' 349, 382, 383, 394, 436, 461, 463, 464, 470 ו-473, על פי חוק.

מיקי לוי: בבקשה, שרת העלייה.

מיקי לוי: ישיבה מיוחדת לציון יום העלייה.

מיקי לוי: חבריי חברי הכנסת, כנסת נכבדה, היום אנחנו מציינים את יום העלייה.

מיקי לוי: אני רוצה לפתוח ולברך את 20,000 אזרחי מדינת ישראל החדשים שעלו ארצה במהלך השנה האחרונה ובחרו להפוך את מדינת ישראל לביתם החדש.

מיקי לוי: במדינת ישראל תמצאו בית במובן הרחב של המילה, וחברה מגוונת ומצליחה.

מיקי לוי: אני מצדיע לכם על האש הציונית הבוערת בליבכם ומאחל לכם הצלחה.

מיקי לוי: נכבדיי, ארץ ישראל היא ארץ אבותינו.

מיקי לוי: כאן, כפי שכתבו אבות האומה בהכרזת העצמאות, עוצבה דמותנו הרוחנית, הדתית והמדינית, ולכן, הביתה החל העם היהודי לחזור לאחר אלפיים שנות גלות.

מיקי לוי: מדינת ישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי.

מיקי לוי: כן, מדינת הלאום של העם היהודי, מקום שכל יהודי ויהודייה ימצאו בו בית חם ובטוח, בית שחייב לקבל ולהכיל כל אחת ואחד, ללא קשר לזרם הדתי שאליו הם משתייכים ולדרך שלפיה הם בוחרים להגשים ולבטא את יהדותם ואמונתם.

מיקי לוי: העליות טרם קום המדינה היוו את הבסיס למה שבעתיד תיקרא מדינת ישראל, והעליות לאחר קום המדינה חיזקו בסיס זה ותרמו תרומה מכרעת להתפתחותה ולעיצובה של מדינת ישראל כחברה חזקה ומשגשגת.

מיקי לוי: יחד עם זאת, עלייה לישראל אינה דבר פשוט.

מיקי לוי: זה לא פשוט לארוז בית ולעבור למדינה חדשה, לחפש עבודה חדשה, מגורים חדשים, בית ספר חדש ולרכוש חברים חדשים, שלא לדבר על מכשול השפה.

מיקי לוי: אני בעצמי זוכר כיצד סבתי, אם אבי, עלתה מכורדיסטן ולא דיברה עברית, ולכן אנחנו דיברנו איתה כורדית.

מיקי לוי: היא אומנם השאירה את מה שהיה עולמה מאחור, אבל אני זכיתי להיחשף לעולמה המילולי והתרבותי העשיר שהביאה איתה לארץ ישראל.

מיקי לוי: הסיפור של סבתי הוא סיפורה של החברה הישראלית כולה, סיפור של חברת עולים מגוונת ועשירה בתרבות, במאכלים ובכל תחום שרק נחשוב עליו.

מיקי לוי: העליות יצרו פסיפס מרתק שהוא-הוא החברה הישראלית כפי שאנו מכירים אותה היום.

מיקי לוי: יום עלייה שמח לכולם.

מיקי לוי: ברוכים האורחים הנכבדים ביציע, ברוכים הבאים.

מיקי לוי: אנחנו מזמינים על פי סדר-היום את ראשון הנואמים, חבר הכנסת מאיר פרוש.

מיקי לוי: בבקשה.

מאיר פרוש: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, היום אנחנו מציינים את יום העלייה לארץ ישראל.

מאיר פרוש: מועד זה נבחר בשל סמיכותו לשבת שבה קוראים בתורה את פרשת לך לך, העוסקת בעלייתו של אברהם אבינו לארץ.

מאיר פרוש: הפרשה פותחת בציווי של הקדוש ברוך הוא לאברהם, וכך נאמר בפסוק: "לך לך מארצך וממולדתך ומבית אביך אל הארץ אשר אראך.

מאיר פרוש: ואעשך לגוי גדול ואברכך ואגדלה שמך והיה ברכה".

מאיר פרוש: ה' לא אומר לאברהם מהי הארץ שאליה מועדות פניו והיכן היא, ואברהם גם לא שואל – כתוב בפסוק: "וילך אברם כאשר דבר אליו ה'".

מאיר פרוש: הוא פשוט קם בבוקר והתחיל במסע העלייה מחרן דרומה.

מאיר פרוש: רק כשהוא מגיע לארץ כנען, מודיע לו ה': "לזרעך אתן את הארץ הזאת".

מאיר פרוש: בשום שפה בעולם, אדוני היושב-ראש, אין מילה שמייצגת את מלוא המשמעות שיש למילה "עלייה".

מאיר פרוש: בשבילנו היהודים – אנחנו לא מדברים על ארץ ישראל במונחים של מעבר או של הגירה, אלא של עלייה.

מאיר פרוש: בעלייה תמיד יש ממד של קושי, כי לעלות זה לטפס, אבל יותר מכל דבר אחר יש בה סיפוק בכך שעל ידי הגעה לארץ ישראל אפשר להגיע לפסגת הקדושה.

מאיר פרוש: טיפוס לפסגה שלנו כיהודים; טיפוס לפסגה שלנו כעם, שכל ההיסטוריה שלו, ושבכל התפילות שלו – לא כמו אחרים שמחקו את ציון מהסידור – תמיד התגעגענו לחזור לציון ולירושלים.

מאיר פרוש: לכן המשמעות שלה היא כל כך עמוקה וכל כך שונה מאשר מעבר מארץ לארץ.

מאיר פרוש: רוב העולים למדינת ישראל במהלך השנים, רוב גלי העלייה, מהעלייה הראשונה עוד לפני קום המדינה, ואחריה, עשו זאת בגלל קדושת ארץ ישראל וקיום מצוותיה, וגם בגלל התגברותה של אנטישמיות בעולם.

מאיר פרוש: בגלל זה הם האמינו שכאן זה המקום הבטוח ביותר בעולם.

מאיר פרוש: אבל צריך להגיד את האמת.

מאיר פרוש: לצערנו, האנטישמיות לא פסה מן העולם – נהפוך הוא: היא מתחזקת בכל רחבי העולם בגילויי שנאה ואלימות פיזית ומילולית גם נגד יהודים.

מאיר פרוש: מעבר לכך שזכות הקיום שלנו בארץ ישראל היא נובעת מכך שאנחנו יהודים המצווים לשמוע בקול הקדוש ברוך הוא, בשמירת המצוות, צריך לזכור שהמדינה הוקמה מתוך הסכמה לשמירת הסטטוס קוו, כדי לשמור על הזהות של מדינת ישראל כמדינה יהודית.

מאיר פרוש: כאשר בן-גוריון ביקש להופיע באו"ם כמייצג של כל היהודים בארץ ישראל ולומר שברצונו להקים בית לאומי לכל יהודי, הוא נדרש על ידי האו"ם להביא הסכמה של כל הארגונים הפוליטיים הציבוריים, ולכן הוא התחייב בפני אגודת ישראל אז על ארבעת הנושאים שידועים במסמך הסטטוס קוו.

מאיר פרוש: עוד לפני השואה, ובעיקר לאחר המלצות ועדת פיל על חלוקת הארץ והקמת מדינה יהודית, היו דיונים אינטנסיביים בין ראשי הציונות לבין נציגי היהדות האותנטית אז, קרי אגודת ישראל, שחששה שבמדינה בשלטון יהודי שחוקי התורה אינם הבסיס להתנהלותה יהיה הרס לדת.

מאיר פרוש: לכן הם הביעו התנגדות למדינה.

מאיר פרוש: נציגי אגודת ישראל נתבקשו לתת את הדרישות שלהם, שלדעתם עם תנאים אלה, יהודים שומרי תורה ומצוות יוכלו לחיות בארץ.

מאיר פרוש: היו עליות ומורדות בשיחות שנוהלו על ידי הרב משה בלוי ז"ל, מטעם אגודת ישראל והנהגת הוועד הלאומי בין השנים תרצ"ח, 1938, לבין תש"ז, 1947, השנה שבה נכתב על ידי בן-גוריון, גרינבוים והרב פישמן מסמך הסטטוס קוו ונמסר לרב יצחק מאיר לוין ז"ל.

מאיר פרוש: חייבים גם לציין שבמהלך שנים אלה התרחשה טרגדיה לעם ישראל, השואה.

מאיר פרוש: אבל לאחר השואה, כאשר היה ברור יותר ויותר שכנראה תוקם מדינה יהודית, סוכמו הדיונים שבאמצעותם גובש, כאמור, מסמך הסטטוס קוו, שבו הופיעו מינימום הדרישות שבגינן הוכרע באגודת ישראל שהיא לא תודיע באו"ם שהיא נגד ההכרזה על המדינה.

מאיר פרוש: משום כך, אדוני היושב-ראש, אין ולא יכול להיות מצב שיבוא מישהו היום, אחרי שהמדינה הוכרה, הוקמה ונושמת לבד, ויאמר: ההתחייבות של הסטטוס קוו לא מחייבת אותי.

מאיר פרוש: אסור לגרום למצב שהציבור החרדי ייאלץ לומר שהבית הלאומי הזה הוא לא ליהודי חרדי, או במילים אחרות, הבית הזה לא מאפשר ליהדות המסורתית האותנטית לחיות כאן.

מאיר פרוש: לגרום, חלילה, שבן ישיבה, לומד תורה, בתנאים מסוימים ייאלץ להיכנס לכלא בגלל לימוד תורה; או למנוע מתן אפשרות של חינוך ילדיו ובנותיו לפי אמונתו; או לרמוס את השבת והסטטוס קוו, כפי שאנחנו רואים לאחרונה ניסיונות של הרבי הרפורמי לחלל את קדושת הכותל – אלה דברים שמכניסים פחד וחשש ליהודים החרדים.

מאיר פרוש: אני מבקש לחדד ביום העלייה, אדוני היושב-ראש:

מאיר פרוש: העלייה לא החלה בשנות השבעים.

מאיר פרוש: אני צאצא לעולים מבוברויסק – מהנהנת מזכירת הכנסת, שיודעת על כך.

מאיר פרוש: אני צאצא לעולים מבוברויסק שברוסיה הלבנה עוד לפני העלייה הראשונה, שהייתה לפני העלייה השנייה, השלישית והרביעית.

מאיר פרוש: לרובנו יש זכויות של עולים.

מאיר פרוש: אל תפרקו את ההתחייבויות.

מאיר פרוש: הבה נישאר עם אחד, מאוחד, ורק כך הוא יהיה גם עם מיוחד.

מאיר פרוש: תודה.

מיקי לוי: תודה רבה לחבר הכנסת פרוש.

מיקי לוי: חברת הכנסת מזרסקי, בבקשה.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אדוני היושב-ראש, שרות נכבדות, חברי הכנסת, מזכירת הכנסת, מדינת ישראל היא מדינת עולים.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: ב-1948 הוכרזה הקמת המדינה, המדינה ליהודים, הבית הלאומי, שנהיה בטוחים ומוגנים בו.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: נולדתי בשנת 1976 בברית המועצות, ברוסיה.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: נולדתי וגדלתי בסביבה אנטישמית.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: השכנים שלנו, הילדים בכיתה, עמיתים לעבודה של הוריי – כולם הזכירו לנו מדי פעם, שוב ושוב, כמה אנחנו זרים בארץ שנולדנו בה.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: ואני?

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אני רק רציתי להיות חלק מהחברה, שלא ארגיש זרה בתוכה ושלא אצטרך להתבייש בלאום שלי ובמי שאני.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: ב-1992 נחשפתי לראשונה לפעילות של המרכז לתרבות יהודית-ישראלית, ופתאום נפתחה בפניי הדלת – עולם חדש; עולם יהודי, מודרני.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: פתאום קיבלתי פרספקטיבות חדשות.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: ובשנת 1993, בגיל 17, עליתי ארצה, הראשונה מבין כל בני המשפחה שלי.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: בחרתי בישראל כי אין לי ארץ אחרת.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: ממש להיות עם חופשי בארצנו.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: למה אני מספרת על זה?

טטיאנה (טניה) מזרסקי: העולם היהודי בתפוצות שונה מהיהדות ישראלית.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: לארץ מגיעים עולים עם זיקה ליהדות – חלקם יותר הדוקים, חלקם פחות; יש קהילות יותר מגובשות בתפוצות ויש יהודים שאינם מחוברים ליהדות בכלל.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אבל גם אלה וגם אלה יהודים וזכאי חוק השבות.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: יהודים שמגיעים לישראל, לפי חוק השבות, מקבלים את האזרחות כבר בשדה התעופה.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: ואנחנו, החברה הישראלית, נבחרי הציבור, עלינו מוטלת מטרה וחובה לדאוג לקליטתם האיכותית בארץ.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: כשמדברים על קליטת עולים, האסוציאציה הראשונה שעולה לנו בראש היא מרכזי קליטה, סל קליטה, העניינים הטכניים יותר.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: ואני דווקא מבקשת לשים דגש על הקליטה החברתית, התרבותית והאידיאולוגית.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: כל עולה אשר מקבל תעודת זהות ישראלית אמור להרגיש גאווה ולהכיר תודה לאבות הציונות על כך שיש לנו מדינה ליהודים.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: כל עולה אמור ללמוד ולהכיר את תולדות עם ישראל ותולדות המדינה.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: וכל עולה חדש שפחות מכיר, כדאי שיקבל ליווי והסבר על חגי ישראל, על מועדי ישראל.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אפשר לומר שלפי הדוחות ועל פי הנייר, באופן תיאורטי, זה קיים כבר עכשיו.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: כן ולא; למשרד העלייה והקליטה יש תוכניות נהדרות, אבל כפי שלא כל אחד יכול להיות רואה חשבון, מהנדס, רופא או טכנאי, אז לא כל אחד יכול להיות מלווה עולים.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: קליטת העלייה זה מקצוע.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: עובדי מחלקות הקליטה ברשויות המקומיות מלווים עולים בצעדים הביורוקרטיים.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אני ממליצה לבצע סקר שביעות רצון מהשירות שהעולים מקבלים ברשויות שונות בארץ כדי להבין מה ניתן לשפר.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אני מוכנה לקחת חלק ולהיות שותפה בעריכת הסקר.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: לצערי, גם היום יש מקרים רבים של עולים חדשים שלא ממצים את זכויותיהם, וכל זה רק בגלל שהם לא יודעים.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: כמדינה, אנחנו צריכים לדאוג להנגשת המידע ולמיצוי זכויות של העולים; לדאוג שלא ייפגעו מרמאות בגלל חוסר מידע ובגלל א-ידיעת השפה.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: כחברה בוועדת העלייה והקליטה, אני אדאג להנגשת המידע בתחומים שונים.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: כבר נפגשתי עם שרת הקליטה, הגברת פנינה הנכבדה, ודיברנו על הנושא הזה.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: עכשיו, שתי מילים אגיד על אידיאולוגיה.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: עולה חדש במדינה אמור להתרגש, ולהכיר בכך שניתנה לו זכות להיות אזרח ישראלי; זכות שמחייבת אותו להיות אזרח נאמן למדינה שקולטת אותו ומספקת לו ביטוח בריאות וביטחון כללי.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אבל כדי שהזכות הזאת תתקיים, זו חובה שלנו, כמדינה, לדאוג שהוא ירגיש כך.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: וחשוב שכפי שאנחנו מטמיעים את הערכים בילדינו, נדאג להטמיע את אותם הערכים בעולים החדשים – אותם ערכי פטריוטיות, אהבת המדינה, הזדהות עם ההווה, עם העבר ועם עתידה של מדינת ישראל והעם היהודי.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אני רוצה לאחל בהצלחה רבה לסוכנות היהודית, למשרד העלייה והקליטה ולמשרד החינוך.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: העבודה המשותפת שלכם יחד עם כל הארגונים שעוסקים בעלייה ובקליטה – ארגונים לאומיים אחרים בארץ ובחו"ל – העבודה שלכם מאוד מאוד חשובה.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: אני מודה על הזכות להיות חלק מהעשייה הציונית, להיות שותפה בקבלת החלטות ובקידום נושא קליטת העלייה בישראל.

טטיאנה (טניה) מזרסקי: תודה רבה.

מיקי לוי: תודה רבה.

מיקי לוי: חבר הכנסת כלפון, בבקשה.

מיקי לוי: אני רק מבקש מחברי הכנסת להעיף מבט ללוח מפעם לפעם כדי לעמוד בזמנים, בבקשה.

מיקי לוי: בבקשה, אדוני, חמש דקות לרשותך.

יום טוב חי כלפון: אדוני היושב-ראש, גברתי שרת העלייה והקליטה, חבריי חברי הכנסת, מכובדיי כולם, "שיר המעלות בשוב ה' את שיבת ציון היינו כחלמים".

יום טוב חי כלפון: על הפסוק הזה מספר תהילים, המזכיר את חלום שיבת ציון, מעביר חוני המעגל, מחכמי התלמוד, מעין ביקורת, תהייה.

יום טוב חי כלפון: כפי שהדבר מובא בגמרא, במסכת תענית, חוני המעגל שואל: "מי איכא דניים שבעין שנין בחלמא" – האם יש מי שישן 70 שנה וממשיך לחלום?

יום טוב חי כלפון: הוא מתכוון, כמובן, לגלות בבל שנמשכה 70 שנה, ולמעשה סירב להאמין שניתן לחלום ולצפות לשיבת ציון תקופה ארוכה של 70 שנה.

יום טוב חי כלפון: בעקבות התהייה הזו הוא, אגב, נרדם וישן במשך 70 שנה.

יום טוב חי כלפון: עם ישראל חלם והמשיך לחלום לא רק 70 שנה, אלא אלפיים שנה.

יום טוב חי כלפון: תקווה בת שנות אלפיים לשוב לציון, לירושלים.

יום טוב חי כלפון: כך אבותינו – כך אבותיי – חלמו.

יום טוב חי כלפון: וכך אני בעצמי, כמי שנולד בנכר, בצרפת, חלמתי 18 שנים לשוב לביתי, לשוב לציון.

יום טוב חי כלפון: וזה כ-150 שנה, גלים-גלים של עולים הביאו למימוש החלום להקמת המדינה ולהמשך שגשוגה.

יום טוב חי כלפון: יום העלייה נקבע לתאריך ז' בחשוון, בשבת פרשת לך לך – הפרשה שבה העברי הראשון, אברהם, עבר מעבר לנהר ועשה את המעשה העברי הראשון: לעלות לארץ ישראל.

יום טוב חי כלפון: ז' בחשוון הוא גם יום שאלת הגשמים, לפי המסורת – אנחנו מתחילים לומר את "ברך עלינו" ו"תן טל ומטר".

יום טוב חי כלפון: חז"ל אומרים שגדול יום הגשמים כיום קיבוץ הגלויות, שנאמר: "שובה ה' את שבותנו כאפיקים בנגב".

יום טוב חי כלפון: זה פסוק מאותו פרק תהילים שהתחלנו איתו קודם – כמו שהאפיקים בנגב מתמלאים בפתאומיות עם ירידת הגשמים, כך כנראה העלייה פורצת אלינו בגלים, ולגלים הברוכים האלה אנחנו חייבים להיערך.

יום טוב חי כלפון: חבריי, יש לנו בשורה: עידן פוסט-קורונה מביא עלינו גל חדש של עולים, ובכלל זה עולים מארצות המערב, עולים מצרפת, עולים מארצות הברית, מדרום אמריקה, שכנראה שהניתוק עם סגירת הגבולות, הניתוק מישראל, ניתוק הקשר בין יהדות התפוצות לישראל, עורר אצלם רצון עז לחזור לציון ולעלות ארצה.

יום טוב חי כלפון: חבריי חברי הכנסת, רבים מכם, אני משוכנע, נואמים או כותבים פוסטים על חשיבות העלייה, על התרומה האדירה של העולים, בייחוד ביום כזה.

יום טוב חי כלפון: בטח רבים מכם, בביקורים שלכם בחוץ לארץ, נפגשים עם יהודי התפוצות ומעודדים אותם לעלות לישראל.

יום טוב חי כלפון: אבל יש לי בקשה אליכם: תעזרו לי.

יום טוב חי כלפון: ואומר זאת בכנות:

יום טוב חי כלפון: אף אחד לא יודע כמה זמן הוא יישאר בבית הזה, ואני באתי לכאן עם משימה.

יום טוב חי כלפון: באתי לכאן להביא לשינוי אמיתי בקליטת העולים בכלל – ובכלל זה קליטת עולי צרפת, שהרגישו בשנים האחרונות קצת מקופחים או שלא קיבלו התייחסות מספקת.

יום טוב חי כלפון: הצטרפו אליי למאבק למען הסרת החסמים הביורוקרטים, למען ההכרה בתעודות העולים.

יום טוב חי כלפון: עולים שבאים מאוניברסיטאות מכובדות מאוד ושעובדים במוסדות מכובדים, שלא זוכים לקבל פה הכרה בארץ – אחיות, קלינאי תקשורת, בעלי מקצועות הרפואה והפארה-רפואה, שלא זוכים לזכות הבסיסית ביותר, שזו התעסוקה ושיוכלו לעבוד כאן.

יום טוב חי כלפון: הם לא באו לכאן לבקש צדקה או חסד, הם רק רוצים שייתנו להם לעבוד ולתרום בעצמם למדינת ישראל.

יום טוב חי כלפון: אני, כמובן, פונה גם לממשלה, שהתברכה בראש ממשלה שהוא בעצמו בן למשפחת עולים, והוא עם מחויבות עמוקה וכנה לעולים – ואם אני עומד כאן היום, זו גם עדות לכך – ויחד עימו, גם לשרת העלייה והקליטה הנכבדה ולכל השרים: בואו נביא יחד את השינוי המיוחל.

יום טוב חי כלפון: אני אסיים בדברים שנאמרו על ידי ראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל, דוד בן-גוריון, בכנס בשנת תש"י.

יום טוב חי כלפון: הוא אמר כך: "קיבוץ גלויות הוא משאתה וייעודה ושליחותה של מדינת ישראל.

יום טוב חי כלפון: בלי ייעוד זה, היא מתרוקנת מתוכנה ההיסטורי ומתכחשת לעם היהודי בימינו, בדורות שקדמו לנו ובדורות שיבואו".

יום טוב חי כלפון: חברים, בואו נהפוך יחד את החלום למציאות.

יום טוב חי כלפון: תודה רבה.

מיקי לוי: תודה רבה על הדברים המרגשים.

מיקי לוי: חברת הכנסת שיר – איננה.

מיקי לוי: חברת הכנסת לַנְדָה, בבקשה.

מיקי לוי: לַנְדֶה – תודה.

רות וסרמן לנדה: כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני בעצמי עולה חדשה – אני מסתכלת פה על שרת הקליטה והעלייה – ולמרות שעברו לא מעט שנים, לעולמי עד אני עדיין אהיה אותה עולה חדשה.

רות וסרמן לנדה: אומנם נולדתי בארץ ועד גיל שמונה גדלתי באשדוד, אבל אז הוריי, שהיו עולים מליטא ועלו בשנות השבעים, החליטו שכולנו יורדים לדרום אפריקה.

רות וסרמן לנדה: ומגיל שמונה עד גיל 17 ידעתי שאני חוזרת ארצה, לא משנה מה.

רות וסרמן לנדה: אפילו ניסיתי להפגין, והבאתי את כל הכיתה שלי, כיתה ג' באשדוד, להפגין מול החלון של הוריי באשדוד, נגד הירידה מהארץ.

רות וסרמן לנדה: זה ממש לא עזר.

רות וסרמן לנדה: יצאנו לדרום אפריקה ועליתי לבד ארצה בגיל 17, ומאז ועד היום אני עדיין עולה חדשה.

רות וסרמן לנדה: אני רוצה לומר לכם, כמי שתופסת את עצמה כעולה חדשה וכמי שלא חיה פה הרבה שנים בתקופה מאוד משמעותית של חייה, ברגע שמגיעים ארצה מבינים שהדבר הזה, המקום הזה, הוא לא מובן מאליו, הוא לא תמידי, הוא לא ברור.

רות וסרמן לנדה: הוא לא יהיה בכל מחיר ולא משנה מה נעשה.

רות וסרמן לנדה: והתפיסה הזאת שלפיה יש לנו חבות כלפי המיעוט היהודי באשר הוא – יהדות התפוצות – לא עוזבת אותי מגיל 17.

רות וסרמן לנדה: ואני זוכרת, אני זוכרת – כשבאתי לארץ, תמונה אחת מאוד מאוד ברורה עומדת לנגד עיניי.

רות וסרמן לנדה: אדם חילוני ואדם חרדי עומדים אחד מול השני וצורחים אחד על השני מילים שאם אימא שלי הייתה שומעת אותי מוציאה אותן מהפה – כמו שאתם מבינים, עלינו מליטא – אוי ואבוי לי, לא הייתי יכולה לחזור הביתה.

רות וסרמן לנדה: ואני זוכרת כנערה בת 17 כמה הדבר הזה כאב לי, כאב לי.

רות וסרמן לנדה: לא האמנתי שאני מגיל שמונה חולמת על החזרה הזו לארץ, ואנשים אחים רבים אחד עם השני, ובכזו עוצמה שהפחידה אותי אז.

רות וסרמן לנדה: מאז חייתי בארץ למעלה מ-20 שנה.

רות וסרמן לנדה: עד לפני שלוש שנים חייתי בלוד.

רות וסרמן לנדה: ובלוד, עיר מעורבת, שליש מהאוכלוסייה דוברי רוסית, שליש יהודים ותיקים – התושבים שעלו בשנות החמישים-שישים-שבעים – ושליש ערבים.

רות וסרמן לנדה: וחברים, מה שהיה עכשיו, במאי האחרון, בלוד, הזכיר לי את אותם הפחדים של אז.

רות וסרמן לנדה: לפעמים, אני אגלה לכם, גם מה שנאמר פה במליאה מזכיר לי את אותו הפחד שהרגשתי אז.

רות וסרמן לנדה: ואני אומרת את זה לא מתוך תוכחה ולא מתוך ביקורת, אלא מתוך אהבה, מתוך ידיעה שהכוח שלנו הוא באחדות שלנו.

רות וסרמן לנדה: ואם זה נשמע למישהו כמו קלישאה, אז זה לא אכפת לי.

רות וסרמן לנדה: אני אגיד את זה שוב ושוב ושוב.

רות וסרמן לנדה: אנחנו מדינה קולטת עלייה, אנחנו המזור, אנחנו המחסה, אנחנו ה-Sanctuary of the Jewish peoplehood wherever they may be.

רות וסרמן לנדה: וגם חיים פה אנשים אחרים, ועלינו לנהוג בדבר הזה ביראת קודש.

רות וסרמן לנדה: ואני שבה ואומרת, אני אומרת את זה מתוך אהבה, אמונה, חרדה: בואו נשמור, גם פה במליאה וגם מחוצה לה, על אהבה.

רות וסרמן לנדה: זה מה שהוא למעלה התכוון, בעיניי, כשהוא ברא את כולנו בצלמו.

רות וסרמן לנדה: תודה רבה.

מיקי לוי: תודה רבה על הדברים המרגשים והסיפור היפה.

מיקי לוי: חבר הכנסת אבוטבול, בבקשה.

משה אבוטבול: כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, במסגרת ציון יום העלייה בכנסת הנערך היום ראיתי לנכון להביא בפניכם ולקרוא מכתב שהתקבל בלשכתי המביע כאב רב על בעיית קליטת העולים החדשים.

משה אבוטבול: אז אני רוצה לקרוא את המכתב שהגיע אליי מנציגות מורי האולפנים.

משה אבוטבול: הם כותבים לי: לכבוד חבר הכנסת משה אבוטבול, כנסת ישראל, ירושלים.

משה אבוטבול: שלום רב – אני שמח שגם שרת הקליטה כאן איתנו.

משה אבוטבול: הנדון: עתיד מורים ומורות האולפנים להנחלת הלשון העברית, שנמצא ומצוי בסכנה.

משה אבוטבול: היום, 12 באוקטובר 2021, יצוין יום העלייה במליאת הכנסת.

משה אבוטבול: נבקשך להתייחס בנאומך לכך שמזה 13 שנים שכר מורות ומורי האולפנים לא עודכן למרות רפורמות משמעותיות שנערכו במערכת החינוך במסגרת הסכמי אופק חדש ועוז לתמורה.

משה אבוטבול: מעבר לאפליה החמורה שנוצרה בין עובדי ההוראה, הרי שמדובר בתחום הוראה שמעטים עובדי ההוראה הצעירים המעוניינים לעבוד בו בשל תנאי השכר.

משה אבוטבול: הקושי החמור בגיוס עובדי ההוראה באולפנים משפיע כבר עתה על היכולת לתת מענה ראוי לאוכלוסיית העולים.

משה אבוטבול: כידוע, אולפני העברית מופעלים על ידי מדינת ישראל משנת 1949 תחת האגף לחינוך מבוגרים באמצעות משרד החינוך.

משה אבוטבול: מדובר במפעל ציוני ייחודי להקניית השפה העברית.

משה אבוטבול: למעשה, האולפנים הם הגוף היחיד המקצועי והממלכתי להקניית השפה העברית, והם מהווים תשתית לאומית.

משה אבוטבול: האגף מעסיק כ-450 עובדי הוראה, המוכשרים ומיומנים בהנחלת השפה העברית כשפה נוספת, משתלמים בקביעות בתחום הידע הייחודי הזה, ויוצרים ידע ומידע מתחדש המשמש את כלל צוותי ההוראה באולפנים.

משה אבוטבול: מטרתו של האולפן היא להכין את העולים החדשים, לשלבם תרבותית, חברתית, כלכלית ומקצועית בישראל באמצעות הקניית מיומנות השפה ושיפור יכולת התפקוד ברמה התקשורתית בכל תחומי החיים.

משה אבוטבול: האולפן הוא הגורם המשפיע והמשמעותי ביותר על קליטתו של העולה בארץ.

משה אבוטבול: מוסכמת וידועה היא העובדה כי הבקיאות של העולה בשפה היא זו המסייעת לו להשתלב בצורה מיטבית בחברה, ותורמת ליכולתו להיות בה כוח עבודה משמעותי.

משה אבוטבול: התמורה ללימוד נכון ומקצועי היא מהירה ויעילה.

משה אבוטבול: מאחר שעתידם של האולפנים ושל עובדי ההוראה המועסקים בהם מצוי בסכנה ממשית, וידוע לנו כי בימים אלה מתקיים משא ומתן לעדכון שכר כלל עובדי ההוראה, אנו פונים אליך ומבקשים את עזרתך להעלות את הנושא על סדר-יומה של הכנסת כחלק בלתי נפרד מציון יום העלייה.

משה אבוטבול: וחותמים שם אתי הרצוג, דורית חורש, בלהה נעים רזניק, אפרת פיקרביץ, וגם נציגות מורי האולפנים.

משה אבוטבול: אני שמח אם תרמתי את חלקי הקט לעזור לכם במאבק החשוב שלכם.

משה אבוטבול: בשולי דבריי אלו ברצוני להצטרף ולהביע גם כן מחאה חריפה, בשם אורי פרדניק, יושב-ראש מטה המאבק להעלאת יהודי אתיופיה, על דבריו של ראש הממשלה נפתלי בנט בוועידת העלייה כי היעד של הממשלה הוא להעלות חצי מיליון איש מקהילות חזקות.

משה אבוטבול: ללא בושה, מעדיף ראש הממשלה עולים מקהילות מסוימות על פני האחרות, והוא אומר את זה בפה מלא.

משה אבוטבול: כשזאת צורת ההתנסחות בפומבי אין זה פלא שבשעה קריטית כזו, כשחיי הממתינים בסכנה, כולל בתיגראי, ממשלת ישראל מקפיאה את העלייה מאתיופיה במקום ליישם את החלטה 716 שהתקבלה.

משה אבוטבול: בחיפושיו של בנט אחרי "קהילות חזקות", במירכאות כפולות, הוא מחליש אלפים מקהילות יוצאי אתיופיה בישראל הקרועים מאחיהם ומאחיותיהם שבאדיס אבבה, בגונדר, בתיגראי, בעוד מקומות.

משה אבוטבול: אסור לשתוק על כך.

משה אבוטבול: אני מקווה ששרת הקליטה גב' פנינה תמנו תסביר בבקשה לראש הממשלה שאין הבדל בין דם לדם, וכולנו אלפי שנים התפללנו יחד את אותה תפילה "ותחזינה עינינו בשובך לציון ברחמים", ותדרוש ממנו הבהרה לדבריו בנושא, ולשנות את ההחלטה.

משה אבוטבול: כי כבר תמיד אמרנו, מעולה לעולה כוחנו עולה, לא משנה מאיפה הוא בא, העיקר שבעזרת השם נוכל לראות אותם.

משה אבוטבול: אבל אני אסיים – ברשותך, עוד משפט אחד.

משה אבוטבול: אולי, כבוד היושב-ראש, נציין דברים מקוממים נוספים, לצערי, של ראש הממשלה נפתלי בנט, שגם אמר היום בוועידת הג'רוזלם פוסט: "אנחנו המדינה היהודית.

משה אבוטבול: אני שמח שיש חרדים, אבל אנחנו צריכים להגביל את ההשפעה הפוליטית שלהם".

משה אבוטבול: אז מר בנט, בבקשה תעזור לי להבין, בלי האתיופים, בלי חרדים, בלי ש"ס, בלי הליכוד, בלי הציונות הדתית – רק עם הערבים והשמאל?

משה אבוטבול: זה הטעם שלך, בנט?

משה אבוטבול: תודה רבה.

מיקי לוי: תודה רבה.

מיקי לוי: חבר הכנסת סובה.

יבגני סובה: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, גברתי השרה, חשוב שאנחנו מציינים פה את יום בכנסת את יום העלייה כי זה באמת יום חג.

יבגני סובה: עלייה זה כמו גיוס לצה"ל, לא שואלים מה הדעות הפוליטיות שלך לפני שאתה עולה בהתאם לחוק השבות.

יבגני סובה: אני גם לא רוצה שהעולים יחולקו בהתאם להשקפה פוליטית או שייכות לשמאל, לימין, למרכז, ליוצאי אתיופיה, ליוצאי צרפת.

יבגני סובה: עולים הם עולים.

יבגני סובה: אני חושב שמדינת ישראל צריכה כל יום להגיד תודה לכל העולים, למעלה מ-3.5 מיליון עולים שעלו מאז קום המדינה.

יבגני סובה: לכל גל עלייה יש בעיות משלו, אנחנו מכירים את זה מההיסטוריה, ומי שלא מכיר, אני ממליץ לו ללמוד היסטוריה.

יבגני סובה: אני גם אומר פה שיש הרבה בעיות לעולים, אבל בשביל זה יש גם ועדת העלייה והקליטה.

יבגני סובה: וצר לי להגיד שפה, בכנסת, ארבעה חודשים מקום הממשלה, הוועדה הזאת לא קמה.

יבגני סובה: יושב פה ידידי, חברי חבר הכנסת דוד ביטן, שהיה יושב-ראש מעולה של ועדת העלייה והקליטה, ואני הייתי רוצה לראות אותך שוב עומד בראש הועדה, שלצערי ארבעה חודשים לא קיימת, כי את הדברים האלה היינו מעלים היום והיינו פותרים, כמו שאתה יודע לפתור.

יבגני סובה: תראה את זה כמחמאה, באמת, אין פה קואליציה–אופוזיציה בנושא העלייה.

יבגני סובה: אבל הסיבות הפוליטיות כנראה משפיעות גם על הנושא הזה של העלייה והקליטה, וצר לי, צר לי, באמת כואב לי על כך.

יבגני סובה: אני לעולם לא אשכח את יום העלייה שלי, 24 באוגוסט 1997.

יבגני סובה: אני עליתי ביחד עם קבוצת נערים בתוכנית סל"ע באודסה, וידעתי שאני לא חוזר.

יבגני סובה: אני ידעתי שאני עולה למדינת ישראל, המדינה שלי, ואני לא חוזר.

יבגני סובה: בפעם הראשונה חזרתי לאוקראינה כעבור 15 שנה בתור עיתונאי.

יבגני סובה: אז לא היו ווטסאפ, פייסבוק, טלגרם, טוויטר – – –

אחמד טיבי: באוקראינה לעיתונאי יהודי יש סיכוי גדול יותר – – –

יבגני סובה: איך?

יבגני סובה: לא שמעתי אותך.

אחמד טיבי: באוקראינה לעיתונאים יהודים יש סיכוי יותר גדול להתקדם פוליטית.

יבגני סובה: אתה מדבר על הנשיא.

יבגני סובה: דרך אגב, פגשתי אותו, השתתפתי במשלחת בשבוע שעבר.

יבגני סובה: כן, אבל הוא לא עיתונאי.

יבגני סובה: אני חושב שהוא בא מתחום הבידור, לא מתחום העיתונאות.

יבגני סובה: אבל למה אני אומר את זה?

יבגני סובה: משום שאז המידע שהיה ברשותנו היה מידע קטן, אנחנו לא ידענו.

יבגני סובה: ידענו פה ושם דברים על ישראל.

יבגני סובה: גם מגיל צעיר ידענו על החגים, ידענו על היהדות.

יבגני סובה: היום זה משהו אחר לגמרי.

יבגני סובה: היום מדינת ישראל נלחמת על כל עולה.

יבגני סובה: כן, כן, חברים, אל תתפלאו, אנחנו צריכים להילחם על העולים, משום שבשביל שאנחנו נהיה אטרקטיביים כמדינה – כי חצי מהעם שלנו עדיין חי בגולה: יש לנו יהודי ארצות הברית, יהודי צרפת, יש קהילות גדולות בקנדה, באוסטרליה, במדינות חבר העמים לשעבר.

יבגני סובה: אז אני חושב שדווקא היום אנחנו צריכים להיות אטרקטיביים בשביל שהעולים יבוא ויחזקו את המדינה, כפי שהעולים הקודמים חיזקו את המדינה.

יבגני סובה: אני מסיים.

יבגני סובה: בשביל שאנחנו נהיה אטרקטיביים, אנחנו צריכים להוות דוגמה לכל העם היהודי.

יבגני סובה: לצערי אני לא יכול להגיד ביום כזה שאנחנו דוגמה לעם היהודי.

יבגני סובה: הוויכוחים שאנחנו מנהלים פה הרבה פעמים גולשים מעבר לוויכוחים המתורבתים.

יבגני סובה: אדוני היושב-ראש, יש ביטוי מפורסם, עם ישראל חי על הביטוי הזה, שאנחנו צריכים להיות אור לגויים, נכון?

יבגני סובה: אז לפעמים אני מרגיש שאנחנו חושך ליהודים.

יבגני סובה: מהוויכוחים שאנחנו מעלים פה אנחנו נותנים דוגמה לא טובה לאחינו בחוץ לארץ שחושבים לעלות ולחזק את מדינת ישראל.

יבגני סובה: אדוני היושב-ראש, אני רוצה שאנחנו נהיה אור ליהודים ולא חושך ליהודים, ובשביל זה אנחנו צריכים להשתפר קודם כול כאן, בבית הזה, במדינת ישראל.

יבגני סובה: להבין שעולים הם עולים לכל דבר.

יבגני סובה: לא סופרים את טיפת הדם שלהם, היהודית, לא אומרים לאיזה זרם הם שייכים וגם לא אומרים להם: אה, אתם תהיו איתנו אז אנחנו נסייע לכם בגלל שאתם ככה וככה.

יבגני סובה: אם לבן אדם מגיע לעלות למדינת ישראל לפי חוק השבות, הוא צריך להרגיש שזה הבית שלו וזה הכול, וכאן אני שם נקודה.

יבגני סובה: ואם אנחנו נצליח לשפר את עצמנו, אז נוכל להגיד שאנחנו אור ליהודים ולא חושך ליהודים.

יבגני סובה: תודה רבה.

מיקי לוי: תודה רבה.

מיקי לוי: חברת הכנסת לזימי, בבקשה.

מיקי לוי: בבקשה, חמש דקות.

נעמה לזימי: כבוד יו"ר הכנסת, כנסת נכבדה, שלום, יום העלייה – יום שגם הוא תזכורת לנס הקמת המדינה, למגוון העצום של החברות המרכיבות אותה ולאלו שעדיין מבקשות לעשות עימן תיקון.

נעמה לזימי: אני אדבר על סיפור העלייה של מקורותיי ומשפחתי.

נעמה לזימי: אתחיל בלספר שקראנו לבן שלנו, בן עשרה חודשים, אראל ציון.

נעמה לזימי: אראל – המלאך שלנו, וציון – על שם סבו של אישי, ציון מוטהדה, זכרו לברכה, ועל שם ציון שאליה נחשפו סבינו וסבותינו ממרוקו ואיראן כהמשך סיפורם מהגלות למדינת ישראל; ציון, שעולה ברטט וקדושה בכל פעם על שפתותיהם של העולים.

נעמה לזימי: ישנה נטייה לשים את עליית יהודי מדינות האסלאם כמקשה אחת, אך למעשה מדובר באחת העליות המגוונות והמורכבות ביותר בתולדות ישראל, עלייה של יהודים מעשרות מדינות שונות, שכל אחת מהן הביאה עימה תרבות עשירה, היסטוריה ארוכה ותרומה בל תתואר לחברה הישראלית ולמדינת ישראל.

נעמה לזימי: יהדות מדינות ערב, המזרח התיכון וצפון אפריקה הגיעה לארץ עם מורשת היסטורית ותרבותית מפוארת, אך למרות המאמצים האדירים שהשקיעה מדינת ישראל בהבאתה לארץ, כבר מהרגע הראשון, למרבה האירוניה, היא לא השכילה לקבל אותה בזרועות פתוחות.

נעמה לזימי: יהדות המזרח נשלחה מייד אל הפריפריה הגאוגרפית והחברתית, אל תנאי מחיה קשים, אל עוני וקיפוח מערכתיים.

נעמה לזימי: היא הולידה מחאות רבות וחשובות, חקוקות במאבק לצדק חברתי בישראל, ונותרה עם פצע מדמם בדמות הפערים שעודם קיימים.

נעמה לזימי: ועל אף סיפורי ההצלחה מפוארים, למרות כל זאת, יש לומר זאת.

נעמה לזימי: ועדת ביטון התכנסה בשנת 2016 כדי לדון בהכנסת הנרטיב של יהודי ארצות האסלאם לתוכנית הלימודים והחינוך.

נעמה לזימי: עם זאת, עדיין, ובמשך שנים, מדינת ישראל לא השכילה לשמר ולתעד בצורה מסודרת ומעמיקה את סיפורי הגירתן ועלייתן של הקהילות היהודיות מארצות האסלאם, ואלה נעדרו מהזיכרון ההיסטורי ומספרי הלימוד.

נעמה לזימי: סיפור העלייה בישראל הוא לא רק הסיפור המדהים של תקומה ובניין הארץ, שאותו קל לספר וצריך לספר; הוא הבסיס לסיפור על הפערים החברתיים, העוני וההדרה פה.

נעמה לזימי: כל חברה והסיפור הכואב שלה: מעברות, אבטלה, אלימות משטרתית, חטיפת ילדים, ריסוס ב-DDT, הסללה, הזרקת מדללי ילודה, גזל רכוש, גזענות, אפליה, נישול ומחיקה היסטורית.

נעמה לזימי: מעל הבמה הזאת אני קוראת לממש את סיכומי קווי היסוד של הממשלה ולהעלות את שארית יהודי אתיופיה; להעשיר את הישראליות בסיפור העליות השונות ולאמץ את דוח ביטון; לנתח באומץ וכוונה כנה את כשלי המדינה והממסד, ולתקן עבור מי שעד היום משלמים את מחיר ההזנחה עם עליית הוריהם וסביהם.

נעמה לזימי: סיפור העלייה חייב להיות סיפור ההצלחה של כולנו, זה שלא נמדד רק בקולקטיב המוסכם או בכור היתוך דהוי מימי אי אז, אלא ברב-תרבותיות, בגיוון ובעושר שעימו הגיעו לכאן עולי הארץ הזו בתקווה וכמיהה לכונן פה את ישראל של כולן וכולם.

נעמה לזימי: פצע העלייה לכאן של חברות שונות עודנו מדמם, אך לא כך צריך להיות הדבר.

נעמה לזימי: יש לנו את הזכות לנסות ולייצר ישראליות משותפת, מכילה, שלמה – כל זאת דרך הדרישה שהפכה לסמל לתיקון העוול הזה פה: הכרה, צדק וריפוי.

נעמה לזימי: אסיים בשיר קשה ובוטה גם לי, אך אמיתי, המביט בעיניים – "ואלה שמות" של המשורר שלומי חתוכה: "ואלה שמות בני ישראל היוצאים ממצרים / ומרוקו / ותימן / וכורדיסטן / ופרס / ועיראק.

נעמה לזימי: // ויבואו ארצה שלוש מאות אלף / אבק אנשים / ואבק אנשים הולידו את / זרע שלא ידענו כמותו בישראל / ואת / אוהבים שמעבידים אותם בפרך / וזרע שלא ידענו כמותו בישראל הוליד את רמתם עולה רק במעט / על רמת חיות שנתפסו / ואת / נהימתם דומה / לנהמת חיות / ונהמת חיות הולידה את בבונים / ובבונים הולידו את טובים רק במעט / מן הערבים איתם חיו / ונחותים מן הערבים / אליהם התרגלנו / והם הולידו את פלנגות / ופלנגות הולידו את פרענקים / ופרענקים הולידו את צ'חצ'חים / וצ'חצ'חים הולידו את הם לא נחמדים / והם לא נחמדים הולידו את הם לא אחים שלי / והם לא אחים שלי הולידו את / רמתם הרוחנית והאינטלקטואלית נמוכה / ואת תרבות / בשפל המדרגה / ותרבות בשפל המדרגה הולידה את תרבות נחותה / ותרבות נחותה הולידה את / תרבות של מופלטות / וכמה קברים / והן הולידו את ברברים / ואת עצלנים כרוניים / ותרבות נחותה הולידה את זבל / שלא ברא השטן / וזבל שלא ברא השטן / הוליד את תת-רמה / ושני אקורדים / והם הולידו את מנשקי קמעות ועובדי אלילים / ועובדי אלילים הולידו את / עמים אחרים.

נעמה לזימי: // ואלה שמות בני ישראל היוצאים ממצרים / ומרוקו / ותימן / וכורדיסטן / ופרס / ועיראק.

נעמה לזימי: // ויבואו ארצה שלוש מאות אלף / אבק אנשים / וכולם הולידו / בנות ובנים: / פרחות, / וערסים".

נעמה לזימי: וזה גם זמן תיקון.

נעמה לזימי: תודה רבה.

מיקי לוי: תודה רבה.

מיקי לוי: הייתי מרותק מהדברים, אבל בכל זאת, נא לעמוד בזמנים.

מיקי לוי: חבר הכנסת ביטן, בבקשה.

קטי קטרין שטרית: רק הסדר לא היה כל כך – – – הם – – –

נעמה לזימי: זה המשורר – לא משנה את השירה שלו.

מיקי לוי: חברת הכנסת לזימי, אלה דברים לפרצופה האמיתי של החברה הישראלית.

נעמה לזימי: ומה כמו הבמה הזו להביא את זה?

מיקי לוי: תודה לך.

דוד ביטן: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, כבוד השרה – יש לך עכשיו עבודה די קשה, אבל מועילה.

פנינה תמנו: כשאתה לא נמצא זה יותר קשה.

דוד ביטן: לבד עכשיו, בסדר.

דוד ביטן: יעזרו לך אחרים.

דוד ביטן: קודם כול, יבגני, זה נכון.

דוד ביטן: בוועדת העלייה והקליטה אין מפלגות, כולם עבדו יחד למען מטרה משותפת.

דוד ביטן: לצערי הרב, אתה יודע, הוועדה הזאת לא עובדת ולא קמה בגלל בעיות בין קואליציה לאופוזיציה.

דוד ביטן: אני מקווה שבתקופה הקרובה הנושא הזה יסתיים, ואז נוכל להמשיך לעשות את העבודה שנעשתה לפני זה ולעזור קצת לשרה, שלא רוצה להיות לבד בעניין הזה.

דוד ביטן: אבל נראה לי שאת מסתדרת בכל זאת.

יבגני סובה: נעשה לה חיים קשים בוועדה.

יבגני סובה: הוועדה תפקח עליה.

דוד ביטן: על מה יש לפקח בנושא של העלייה?

יבגני סובה: אולי היא תתחרט אחר כך.

דוד ביטן: רק לעזור, אין מה לפקח.

דוד ביטן: אני רוצה לומר, קודם כול, שהשנה באמת הייתה עלייה די רצינית יחסית לתקופה של הקורונה.

דוד ביטן: אבל ברור שבשנה הבאה, כשהקורונה קצת תרד בכל העולם, תהיה עלייה הרבה יותר גדולה.

דוד ביטן: יש הרבה מאוד אנשים שרוצים לעלות.

דוד ביטן: גם הטיפול בעולים, בקליטה שלהם, בארצות שמהן הם עולים לישראל, לוקח זמן, בגלל הבעיה של הקורונה.

דוד ביטן: אני מאמין שבשנה הבאה תהיה עלייה של עשרות אלפים ותהיה לנו עבודה רצינית.

דוד ביטן: צריך להבין דבר אחד: היעדים של העלייה לא השתנו שנים.

דוד ביטן: הבעיות של העלייה הן בעיקר דיור ועבודה.

דוד ביטן: אלה שני הדברים שצריכים לטפל בהם.

דוד ביטן: הנושא של הדיור והעבודה, לצערי הרב, לא מטופל מספיק טוב גם היום.

דוד ביטן: יש הרבה מה לשפר והרבה מה לעשות.

דוד ביטן: ויש דברים פשוטים, אדוני היושב-ראש.

דוד ביטן: עוזרים להם היום – פעם, אתה יודע, מי שהיה עולה היה מקבל דירה, נכון?

דוד ביטן: היום לא.

דוד ביטן: אתה צריך לרכוש את הדירה בעצמך.

דוד ביטן: רק מי שעשיר – אמיד, לא עשיר – שעולה, נגיד מיהדות צרפת או מיהדות ארצות הברית, יכול להיקלט הרבה יותר מהר, כי יש לו, מצד אחד, דיור, ומצד שני, גם עבודה; כולם באים עם מקצוע נרכש שיכול לעזור למשק, וקולטים אותם מהר מאוד.

דוד ביטן: אבל איפה הבעיה?

דוד ביטן: הבעיה היא במקומות שצריך לסייע ולעזור, ובעניין הזה אין מספיק תקציבים, מצד אחד, ויש הרבה רגולציה.

דוד ביטן: גם הנושא של השכרת דירות לתקופה מסוימת – נותנים להם סכום מאוד קטן, שלא מספיק לכלום.

דוד ביטן: בזמנו, בוועדת העלייה והקליטה רצינו – וגם השרה תמכה בזה – לקחת את אותו תקציב ולצמצם את התקופה.

דוד ביטן: זאת אומרת, אם הסיוע הוא לארבע שנים, אז לפחות שיעשו להם את הכול בשנתיים.

דוד ביטן: אז במקום לקבל 1,500 שקל, יקבלו 3,500.

דוד ביטן: ואז הם יוכלו בשנתיים האחרונות, שאלה השנתיים הבעייתיות ביותר, לגור כמו שצריך ולהתחיל לבנות את העתיד שלהם במדינת ישראל.

דוד ביטן: ואלו דברים שהיה קשה – אז, אם לא היו בחירות, אני מאמין שהיינו מעבירים כי האוצר הסכים.

דוד ביטן: ובסופו של דבר היו בחירות, אז לא יכולנו להמשיך את הפעילות שלנו בעניין הזה.

דוד ביטן: אבל יש המון דברים קטנים שאם ישפרו אותם – זה גם לא תקציבים גדולים, זה לא שמדובר פה במאות מיליונים.

דוד ביטן: באמת, בעשרות מיליונים אתה יכול לפתור המון בעיות של עולים שמגיעים, כי זה לא 200,000 עולים.

דוד ביטן: זה 20,000, 30,000, 40,000 עולים.

דוד ביטן: אתה יכול לסייע הרבה מאוד בעניין הזה.

דוד ביטן: יש דברים שצריך לשפר, ואני מקווה שייתנו לך את התקציבים הנכונים.

דוד ביטן: לא ראיתי בתקציב אם זה מספק, אבל תמיד תמיד תמיד – לא משנה מי הממשלה, לא חשוב מי הממשלה – תמיד דואגים לתקציב חסר, כדי שיבואו לבקש נדבות אחר כך.

דוד ביטן: צריך מראש – אם הצפי הוא x עולים, אז שיתקצבו את זה כמו שצריך.

דוד ביטן: לא צריכים כל פעם – הינה, באו עוד 1,000 עולים, עכשיו תביאו לנו בהעברות תקציביות כספים כך וכך.

דוד ביטן: לכן, צריך פעם אחת לשנות את זה, ולא רק לדבר על עלייה, אלא לממש את העלייה, לתת להם אפשרויות גם של פרנסה וגם של דיור; דברים שלא קורים.

דוד ביטן: דבר נוסף, חשוב מאוד, מהצד השני של העלייה, זה הסיוע לקהילות הקטנות בחוץ לארץ.

דוד ביטן: צריך שיישארו יהודים.

דוד ביטן: יש התבוללות עצומה.

דוד ביטן: אם לא יהיו יהודים וקהילות שצריך לעזור להם, לא יהיה גם את מי להעלות.

דוד ביטן: הרי לא רוצים להעלות רק מצרפת בגלל אנטישמיות או מארצות הברית בגלל סיבות אחרות; צריך גם להעלות את היהודים – קודם כול צריך לתת להם אפשרות לחיות כיהודים בכל הארצות בעולם.

דוד ביטן: הקהילות הקטנות לא מסוגלות היום בשום פנים ואופן לחיות חיים יהודיים רגילים, ובזה המדינה צריכה לעזור.

דוד ביטן: מכיוון שפעם הם עזרו לנו, עכשיו התפקיד שלנו לעזור להם.

דוד ביטן: תודה רבה.

דוד ביטן: נגמר לי הזמן.

מיקי לוי: תודה רבה, חבר הכנסת ביטן.

מיקי לוי: חבר הכנסת סמוטריץ', בבקשה.

בצלאל סמוטריץ': אדוני היושב-ראש, גברתי וחברתי השרה, חבריי חברי הכנסת, הנביא ישעיה, גדול נביאי הנחמה בעם ישראל בתנ"ך, כשהוא מתאר, בפרק ס', את קיבוץ הגלויות, את התהליך הבאמת-ניסי הזה – יום טוב הזכיר קודם את "כאפיקים בנגב", זה מאפס ל-100 ברגע.

בצלאל סמוטריץ': 1,900 שנה אנחנו קבורים לנו בגלות, ופתאום איזו התעוררות שבאמת אי-אפשר להסביר אותה.

בצלאל סמוטריץ': אז הוא מדמה בשני משלים את התהליך הזה.

בצלאל סמוטריץ': וכך אומר הנביא ישעיה: "מי אלה כעב תעופינה וכיונים אל ארֻבֹּתיהם".

בצלאל סמוטריץ': הרב קוק רואה כאן שתי בחינות, שני מנועים, שתי מוטיבציות, שיכולים להביא אל שיבת ציון.

בצלאל סמוטריץ': "כעב תעופינה" – עב זה ענן, עננים שהרוח מעיפה.

בצלאל סמוטריץ': אין להם איזה רצון עצמי.

בצלאל סמוטריץ': הם לא מצד עצמם דוחפים להגיע לכיוון מסוים.

בצלאל סמוטריץ': יש כוחות חיצוניים שדוחפים את הענן, והוא יכול גם להגיע לארץ ישראל.

בצלאל סמוטריץ': ויש בחינה מתקדמת יותר וטובה יותר, וזה "כיונים אל ארבתיהם".

בצלאל סמוטריץ': כפי שהיונה חוזרת הביתה בגעגוע.

בצלאל סמוטריץ': הזכיר חבר הכנסת פרוש, התאריך נקבע בגלל פרשת "לך לך".

בצלאל סמוטריץ': רואים את שתי הבחינות האלה אצל תרח ואברהם.

בצלאל סמוטריץ': תרח יוצא מאור כשדים.

בצלאל סמוטריץ': משפחתו חווה רדיפות גדולות בגלל שאברהם אבינו מורד בעבודת האלילים, והוא יוצא מאור כשדים.

בצלאל סמוטריץ': זו מטרתו.

בצלאל סמוטריץ': הוא בורח מהצרות, מהרדיפות ומהאנטישמיות.

בצלאל סמוטריץ': ואברהם אבינו, "כיונים אל ארבתיהם", הולך אל ארץ ישראל ומגיע.

בצלאל סמוטריץ': אגב, גם הנביא ירמיה, בנבואה המוכרת לכולנו על רחל אימנו ה"מבכה על בניה" ו"מאנה להנחם", מתאר את שתי הקומות האלה.

בצלאל סמוטריץ': "כה אמר ה' מנעי קולך מבכי ועיניך מדמעה כי יש שכר לפעֻלתך ושבו מארץ אויב".

בצלאל סמוטריץ': זאת הקומה הראשונה – בורחים.

בצלאל סמוטריץ': רוח מזיזה את העבים ורוחות של רדיפה ושל צרות דוחפות אותנו לארץ ישראל.

בצלאל סמוטריץ': אבל הנביא ירמיה לא נשאר בזה – "ויש תקוה לאחריתך – – – ושבו בנים לגבולם".

בצלאל סמוטריץ': מאז ראשית ימי הציונות אנחנו פוגשים את שתי הבחינות האלה: את הציונות הקיומית, את המקלט הבטוח, את הבריחה מהצרות ומהרדיפות ומהאינקוויזיציה, אבל אנחנו גם פוגשים תהליכי עלייה מרגשים מאוד.

בצלאל סמוטריץ': ושוב, לאורך כל 100 שנות הציונות בסוף כולנו, כמעט, עולים.

בצלאל סמוטריץ': כמיהה, געגוע, אהבה לארץ הזאת, חיבור עמוק אליה – ודווקא אליה; לא לאוגנדה ולא לחלופות שאת הקיום הפיזי של העם היהודי ואת המקלט הבטוח אולי אפשר לקיים גם בהן, אבל זה לא "כיונים אל ארבתיהם".

בצלאל סמוטריץ': וכשבאים לארץ ישראל מתוך אותם הכיסופים ואותה הכמיהה החיובית, אז כמובן כל הנס הגדול הזה של שיבת ציון והתחייה הלאומית שלנו כאן

בצלאל סמוטריץ': בארץ ישראל מקבל משמעות אחרת.

בצלאל סמוטריץ': כי, שוב, כשאדם גר במקום מסוים לא מכיוון שהוא מחובר אליו רגשית, היסטורית או מנטלית אלא כי פשוט הוא מחפש איזה מחסה מהגשם, אז המחסה יכול להיות יום אחד פה ויום אחד שם; והקיום הפיזי – בסדר, אז יש מילקי בברלין בגרמניה, אולי קצת יותר זול, היה פעם איזה קמפיין כזה.

בצלאל סמוטריץ': אבל כשנמצאים בבית כי הוא הבית, אז הוא יכול להיות לפעמים קצת יותר חם, קצת יותר קר, קצת יותר רחב, קצת יותר צר, קצת יותר עשיר וקצת יותר דל, וארוחת הצוהריים יכולה להיות טעימה יותר או טעימה פחות, אבל בית הוא בית; ויש בו משפחה, ויש בו ערכים, ויש בו זהות, ויש בו ייעוד, שליחות ותפקיד.

בצלאל סמוטריץ': זאת ארץ ישראל.

בצלאל סמוטריץ': זה הנס הגדול שאנחנו זוכים לחיות בתוכו בדורות שלנו, והלוואי שנדע כולנו לחוות אותו כיונים אל ארובותיהם.

בצלאל סמוטריץ': יבגני, ידידי היקר, אני לא רוצה להתחרות באף מדינה אחרת על ליבם של העולים.

בצלאל סמוטריץ': אני רוצה שהעולים יבואו – והם כאלה, הם כאלה ברובם המוחלט – מתוך חיבור עמוק לארץ הזאת, לעם הזה, למי שאנחנו ומה שאנחנו ומה התפקיד והייעוד שלנו בעולם, ולמה אנחנו צריכים מדינה עצמאית וריבונות כאן בארץ ישראל.

בצלאל סמוטריץ': כמו משל הכרם של הכוזרי: רק כאן

בצלאל סמוטריץ': הכרם הזה יכול לגדול ולהביא את הענבים הטובים ביותר.

בצלאל סמוטריץ': אז שהתהליך הנהדר הזה יתקדם.

בצלאל סמוטריץ': אין לי זמן עכשיו.

בצלאל סמוטריץ': אני רוצה, כמצוותו של היו"ר, לעמוד בזמנים.

בצלאל סמוטריץ': רציתי להקריא כמה פסוקים מרגשים בהמשך אותו פרק של ישעיה, אבל תהליך קיבוץ הגלויות הזה מגיע בסוף לשיאים רוחניים מאוד מאוד גבוהים.

בצלאל סמוטריץ': מי זה עם ישראל, ואיך הוא חוזר אל בימת ההיסטוריה ומגשים את ייעודו ושליחותו.

בצלאל סמוטריץ': שנזכה.

בצלאל סמוטריץ': תודה.

מיקי לוי: תודה על הדברים.

מיקי לוי: חבר הכנסת סמוטריץ', כל כך כיף לי לשמוע אותך בלי פוליטיקה.

מיקי לוי: שרת העלייה והקליטה, בבקשה.

פנינה תמנו: – – – מעניין.

מיקי לוי: חבר הכנסת סמוטריץ', בלי פוליטיקה כיף לשמוע אותו.

פנינה תמנו: אדוני היושב-ראש, בהמשך לדברים שלך, האמת היא שכל כך מרתק לשמוע ביום העלייה את כל חברי הכנסת מכל הסיעות.

פנינה תמנו: זה מרחיב את הלב ומחמם את הלב.

פנינה תמנו: אדוני היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת הנכבדים, חבר הכנסת לשעבר יוסי טייב, שהגיע במיוחד לכבד את יום העלייה כאן בכנסת, מנכ"ל משרד העלייה והקליטה מר רונן כהן והמשנה מר דוד אבטה, שנמצאים איתנו, והעולים היקרים, נציגים מבני המנשה, שהגיעו לכאן ליציע עם התלבושות המסורתיות, תודה שאתם נמצאים כאן איתנו.

פנינה תמנו: אנחנו מציינים כאן היום, כמדי שנה, את יום העלייה, שהוא חלק משבוע העלייה ומסדרה גדולה של אירועים שאנו מקיימים במשרד העלייה והקליטה כדי להוקיר את העולים והעולות שהגיעו לישראל ואת התרומה המיוחדת למדינה ולעם.

פנינה תמנו: אציין שגם היום מוקדם יותר פתחנו, אחרי שנתיים – לדעתי, מהכנסת העשרים – אחרי שנתיים שוועדת השרים של העלייה והקליטה לא תפקדה היום פתחתי אותה, וזה מאוד חשוב, כי אני חושבת שמרבית הדברים יכולים להיפתר שם.

פנינה תמנו: משרד העלייה והקליטה בראשותי פועל הרבה מאוד כדי לסייע לעולים ולעולות בתהליך הקליטה בארץ, ובשלוש השנים האחרונות, אדוני היושב-ראש וחברי הכנסת – תקשיבו טוב – עלו למעלה מ-80,000 עולים בשלוש שנים.

פנינה תמנו: קטי, כדאי לך להקשיב לנתון הזה: שלוש שנים – למעלה מ-80,000 עולים.

פנינה תמנו: זה עיר בסדר גודל של מודיעין, עיר גדולה יותר מראש העין, משדרות, מהרבה מאוד ערים שאנחנו מכירים.

פנינה תמנו: אני חושבת שזאת העוצמה של העלייה והקליטה, לצד הרבה דברים אחרים.

פנינה תמנו: בעשור האחרון עלו למעלה מרבע מיליון עולים חדשים, ומתחילת השנה – ציינת, אדוני היושב-ראש – 20,000 עולים ועולות, שזאת קפיצה של 30% בהשוואה לשנה החולפת.

פנינה תמנו: וזה בתקופה כל כך מאתגרת וכל כך קשה.

פנינה תמנו: אני חושבת שאחת המשימות הראשונות שהיו כשנכנסתי לתפקיד הייתה לדאוג שהעלייה נמשכת.

פנינה תמנו: לא רק לומר את זה הצהרתית, אלא לדאוג בפועל שאין חסמים, שאין מקלות בגלגלים, שאין שערים סגורים בדרך כזאת או אחרת, ושאנחנו שם כדי לדאוג שזה קורה.

פנינה תמנו: מקום המדינה, אמרו כאן לפניי חברי הכנסת, עלו 3.5 מיליון עולים.

פנינה תמנו: זאת אומרת, לא ספרנו את הילדים שנולדו כאן.

פנינה תמנו: בלי עלייה אין מדינה.

פנינה תמנו: יכלה להיות ארץ, אבל ספק אם היינו כאן אם לא הייתה עלייה.

פנינה תמנו: אני שמחה שגם עכשיו, באמצע המשבר הגלובלי, המספרים הם מעודדים.

פנינה תמנו: כל 20,000 העולות והעולים שהגיעו לכאן יהיו מנוע צמיחה לאומי אדיר.

פנינה תמנו: ראינו את זה גם היום כשחילקנו תעודות הערכה בקבינט העלייה והקליטה בממשלה.

פנינה תמנו: הזמנו כמה ספורטאים שהשתתפו באולימפיאדת טוקיו, ו-37% מנבחרת ישראל זה עולים ועולות חדשים.

פנינה תמנו: זה מספר אדיר.

פנינה תמנו: המשרד גם נותן להם תמיכה, ואנחנו, כמובן, גם נמשיך לעודד את הספורטאים.

פנינה תמנו: מחר אנחנו גם נקבל בנתב"ג 250 מבני קהילת המנשה.

פנינה תמנו: אני חייבת לומר שמרגע שנכנסתי לתפקיד שמתי את זה בראש סדר העדיפויות שלי, אחרי ששמעתי שתקופה ארוכה, למרות שהיו אישורי עלייה ולמרות שהרבנות אישרה את עלייתם, הם פשוט לא עלו.

פנינה תמנו: הוויכוח היה על תקציבים.

פנינה תמנו: אני לא האמנתי שאנשים שממתינים שנים ארוכות – למרות שאני מכירה את זה על בשרי כבת הקהילה האתיופית – ממשיכים להיתקע, ושחוזרים על אותן טעויות במדינות אחרות.

פנינה תמנו: לכן אני שמחה לקבל את הקבוצה האחרונה בסדרת עליות שקיימתי בשנה האחרונה של בני מנשה, שאושרו על ידי הרבנות, ומחר הם ינחתו.

פנינה תמנו: כבר קיבלתי סרטון של הילדים המתוקים.

פנינה תמנו: ממש מרגש לראות את הברק בעיניים.

פנינה תמנו: אני אהיה שם לצד חברי כנסת וגם שרים נוספים כדי לקבל אותם באהבה.

פנינה תמנו: עלתה פה השאלה אם ראש הממשלה מעודד רק עליות איכותיות.

פנינה תמנו: אני אומרת לכם באחריות, כמי שקיבלה תקציב נכבד להמשך עליית הממתינים מאתיופיה וגם גיבוי להמשך עליות אחרות שמתקשות, ולפעולות נוספות שאף אחד לא יודע עליהן, ממדינות קטנות, קשות ומאותגרות, אני יכולה לומר לכם שאנחנו פועלים כל העת, לצד הסוכנות היהודית וגורמי ביטחון.

פנינה תמנו: לכן ייתכן שהאמירה שלו התפרשה לא כהלכה.

פנינה תמנו: תמיד אני אומרת, גם כשנכנסתי למשרד העלייה והקליטה – כשנכנסו אליי גורמים למשרד ולחדרי ישיבות, ואמרו לי: אנחנו רוצים לדבר איתך על עלייה איכותית, אמרתי להם: תצאו ותיכנסו מחדש ותדברו איתי על ציונות.

פנינה תמנו: אין דבר כזה עלייה איכותית ועלייה לא איכותית.

פנינה תמנו: אם זה היה ככה, גם אני לא הייתי עומדת כאן.

פנינה תמנו: לכן אין לי ספק בכלל שהממשלה הזאת תיתן תמיכה גם למי שזקוק יותר לסיוע שלנו.

פנינה תמנו: זאת המדיניות שאני מובילה.

פנינה תמנו: אנחנו כבר אישרנו תקציב כדי להעלות 3,000 מהממתינים באתיופיה ולשים סוף לעוול הזה.

פנינה תמנו: זה לא ייגמר ב-3,000, כמובן.

פנינה תמנו: אנחנו צריכים מתווה רציני סדור עכשיו, אחרי שהמדינה הפקירה את הנושא הזה לרשימות שהן לא על ידי המדינה.

פנינה תמנו: אנחנו נקיים מתווה, אני ושרת הפנים אילת שקד נשב, אנחנו מחר צריכות לשבת בישיבה רחבה עם כלל הגורמים ולדאוג שיהיה לנו מתווה סדור, כדי שנוכל לסיים את הסאגה הזאת ולתקן את העוול שהמדינה יצרה, שעולים של חוק השבות פשוט הופרדו מהבנים והבנות שלהם, מה שלא היה צריך לקרות מההתחלה.

פנינה תמנו: אני חושבת שאנחנו יכולים לעשות את זה.

פנינה תמנו: במשרד העלייה והקליטה במהלך התקציב, ודיברת על כך, חבר הכנסת דוד ביטן, שאלת לגבי התקציב – דוד, אני הקשבתי לך; אתה תתקע טריז בחברות שלנו על בסיס העלייה.

פנינה תמנו: אתה שאלת על תקציב המדינה.

פנינה תמנו: אני חייבת לומר לך, וגם אתה מכיר את הנתונים, ונמצאת כאן גם, במסירות רבה, מנהלת ועדת העלייה והקליטה – שאני מקווה שתוקם בקרוב, והגיע הזמן שהיא תוקם: אתם יודעים עד כמה יש שחיקה בתקציבי העלייה והקליטה.

פנינה תמנו: מצד אחד אנחנו רואים גידול של מספר העולים, ומצד שני ממש ירידה, גרף יורד של התקציבים.

פנינה תמנו: ואנחנו מתקנים את זה כבר עכשיו.

פנינה תמנו: זה היה בתקציב הבסיס, אני הבאתי תוספת תקציבית של 150, כשהדרישה שלי הייתה עוד 200 מיליון.

פנינה תמנו: אני יכולה לומר לך שה-50 שלא קיבלתי יבואו בדרך כזאת או אחרת, ואני גם בטוחה – יבגני סובה והאחרים, אתם יכולים לסייע בכך שתלכו לוועדת הכספים וגם תמצאו עוד תקציבים, מעבר למשא ומתן הקשוח שאני עשיתי.

פנינה תמנו: תובילו לכך שאתם משמעותיים בכנסת.

פנינה תמנו: התפקיד שלכם זה לפקח על הממשלה, אבל מעבר לכך, אני מאמינה בשליחות של חברי כנסת ובשיתוף פעולה.

פנינה תמנו: לא שחלילה אני חוששת מפיקוח; כמו שאמרתי, אני רוצה שהוועדה תוקם, שלומית, אבל אני רוצה שאתם כאן תוכלו להביא הישגים בתחום העלייה והקליטה, וראינו שזה אפשרי.

פנינה תמנו: היום העברנו החלטת ממשלה – – –

קטי קטרין שטרית: יש פתרון קל – אל תצביעו על התקציב.

פנינה תמנו: טוב, נו, לא להיות – אנחנו מדברים ברצינות, אז ניתן תשובות רציניות.

קטי קטרין שטרית: למה?

קטי קטרין שטרית: לא, לא, הם ירצו להעביר.

פנינה תמנו: אני גם רוצה לציין שהיום העברתי החלטת ממשלה על אופק ישראלי – תוספת תקציבית בשיתוף פעולה עם שר האוצר לעידוד העלייה.

פנינה תמנו: זה יעמוד על 35 מיליון שקלים סביב השליחויות בעולם.

פנינה תמנו: אנחנו תגברנו מדינות נוספות – באמריקה הלטינית, בצרפת, בארצות הברית.

פנינה תמנו: אנחנו ממש דאגנו לתגבר בשליחים, ואני גם ביקשתי שיהיו קריטריונים ברורים – גודל אוכלוסייה יהודית וביקוש לעלייה, זה מאוד חשוב.

פנינה תמנו: וגם יש מקומות שצריכים אותנו, מקסיקו ועוד מקומות, שאני יכולה לומר לכם שמבקשים שתהיה להם נגישות לשליחים של אופק ישראלי של הסוכנות היהודית ואחרים, כדי שנוכל לסייע להם לממש את עלייתם ארצה.

פנינה תמנו: אני אזכיר שבשנה וחצי שאני בתפקיד אנחנו מתמודדים כאמור עם הקורונה.

פנינה תמנו: דאגנו לתוכנית חירום כלכלית רחבה, שעד היום נותנת את אותותיה, 80 מיליון שקלים לסיוע בתעסוקה.

פנינה תמנו: במצבים מסוימים גם הזרמנו תקציבים לתוך חשבונם של העולים החדשים, כדי שלא יקרסו, וחס וחלילה, חס וחלילה שנהיה במצב שיש משפחה של עולים שמגיעה לארץ ולא מסיימת את החודש, מה היא אמורה לעשות?

פנינה תמנו: הדבר הזה לא יכול לקרות במשמרת שלנו, ולכן אנחנו מתגברים, גם בתלושי מזון ובעוד דברים.

פנינה תמנו: אבל אנחנו לא רק נותנים דגים, אנחנו גם נותנים חכות, כמו שאמרתי, בתוכניות תעסוקה מקיפות ביותר כדי שהם יוכלו להסתדר עד שהם יתאקלמו וישתלבו בעולם התעסוקה.

קטי קטרין שטרית: פנינה, קחי לתשומת ליבך שהעולים החדשים מצרפת הם באמת עלייה מבורכת, שמגיעה ממקצועות הרפואה, ודווקא עכשיו – –

פנינה תמנו: בדיוק אני נוגעת בזה.

קטי קטרין שטרית: – – אנחנו יודעים כמה זקוקים להם – –

פנינה תמנו: נכון.

קטי קטרין שטרית: – – לכוח האדם.

קטי קטרין שטרית: הינה התשובה.

פנינה תמנו: אז אני מסכימה.

קטי קטרין שטרית: שיכירו בתעודות שלהם.

פנינה תמנו: אני אומר רק שבשנה האחרונה העברתי החלטה אחת, שהייתה סנונית ראשונה בדרך להקל על העולים החדשים שבאים מתחום הרפואה והפארה-רפואה ורוצים ומשוועים להשתלב במערכת הבריאות.

פנינה תמנו: ההחלטה הזאת עברה לפני כשנה.

פנינה תמנו: עכשיו אנחנו עובדים ביתר שאת על החלטה על מתן עשרות תקנים ומאות תקנים – אני מבקשת מאות תקנים, בעיניי יכולנו לתת גם יותר.

פנינה תמנו: יש לנו 2,000 רופאים שמחכים לעלות לישראל, 2,000 רופאים זה חבר'ה שכל החינוך שלהם וכל ההשקעה היו במדינה אחרת, ואנחנו קוצרים את הפירות.

פנינה תמנו: אני חושבת שהמדינה צריכה להרים את הכפפה, ואני אמונה על המשימה הזאת.

פנינה תמנו: אני נמצאת במשא ומתן יחד עם משרד ראש הממשלה מול האוצר, מול משרד הבריאות.

פנינה תמנו: אני לא יכולה להגיד שכל הגורמים ששים לזה, אני אומר בכנות, וזה מאבק עיקש.

פנינה תמנו: אני מאוד מקווה שהדבר הזה ייפתר, כי רק אתמול שמענו גורמים ממשרד הבריאות שאמרו שהעומס על המתמחים זה כתוצאה מזה שאין להם מתמחים.

פנינה תמנו: אין לכם מתמחים?

פנינה תמנו: אז קחו את העולים.

פנינה תמנו: יבגני, מה אמרת?

פנינה תמנו: אמרת שהעולים החדשים זה לא ילד חורג.

פנינה תמנו: זה באמת לא ילד חורג, אף אחד לא צריך לעשות להם טובה, וגם השיטה הזאת, שלפעמים אנחנו חושבים שכדי לקלוט עולים צריך תוספת תקציב מיוחדת – זה לא נכון, צריך רצון טוב, בעיקר רצון טוב.

פנינה תמנו: לכן אנחנו נמשיך להיאבק על הדבר הזה בתחום הרפואה.

פנינה תמנו: אני יכולה לומר לכם שכמובן יש גם הרבה מאוד מהנדסים שרוצים להגיע לישראל, ולכן אנחנו מובילים החלטת ממשלה, שהיא כבר די סגורה – רוב ההחלטות צריכות להגיע השבוע ובשבוע הבא, כדי לחגוג גם את שבוע העלייה.

פנינה תמנו: יש הרבה מאוד מהנדסים שאנחנו רוצים לקלוט.

פנינה תמנו: הם מנוע צמיחה משמעותי.

פנינה תמנו: אני יכולה להגיד לכם שעל כל שקל שאנחנו שמים, השמרנים אומרים שאנחנו מחזירים למדינה 6 שקלים, ואלה שמפריזים אומרים 14 שקלים.

פנינה תמנו: אז אם אנחנו גוזרים באמצע, על כל שקל שאנחנו שמים על העולים – למרות שאני לא אוהבת להסתכל על זה בפריזמה הזאת ודרך הגרוש; אני לא אוהבת להסתכל על זה כי המדינה הזאת בנויה על חזון, היא בנויה על לב, היא לא בנויה לא על כסף ועל מי מניב לנו פה פירות, אבל אני חושבת שהדבר הזה בכל זאת צריך להיאמר, כי אם יש מי שמסתכל על זה בזווית הזאת, שידע שבכל זאת התנובה, הצמיחה הכלכלית שנוצרת בזכות עולים היא מאוד מאוד רצינית.

פנינה תמנו: אדוני היושב-ראש, עוד רפורמה שהובלנו היא הרחבת לימודי השפה העברית משנה וחצי לעשר שנים ועד 15 שנה.

פנינה תמנו: אני חייבת לציין שבעיניי זה היה מאוד מאוד תמוה שעולים חדשים שמגיעים לארץ, מצפים מהם ללמוד את השפה תוך שנה וחצי.

פנינה תמנו: איך?

פנינה תמנו: הם רק מתחילים להתאקלם.

פנינה תמנו: אדם, לפני שהוא חושב ללכת לאולפן, רוצה קודם כול לדעת שהוא בסדר עם קורת הגג, שהוא מוצא עבודה.

פנינה תמנו: אבל איך הוא ימצא עבודה אם אין לו שפה?

פנינה תמנו: בכל הסטרס הזה לא צריך להצמיד להם אקדח לרקה.

פנינה תמנו: אני החלטתי לתת הנחיה למשרד, והעברנו רפורמה שמעתה כל עולה חדש, בעשר השנים הראשונות שבהן הוא חי בארץ, יוכל לקבל את לימודי השפה בלי שיהיה עליו לחץ.

פנינה תמנו: פרויקט שאני גאה בו זה מוקד חירום לסיוע נפשי.

פנינה תמנו: זה פרויקט שעלינו עליו דרך הקורונה.

פנינה תמנו: לפעמים המשבר, חבר הכנסת כלפון, הוא באמת הזדמנות, כפי שקראת לכנס שלך היום.

פנינה תמנו: אחרי שקיבלנו הרבה מאוד פניות מעולים חדשים בתקופת הקורונה שיש להם מצוקה נפשית, אנחנו דאגנו להקים מערך, מוקד לסיוע נפשי בעת חירום בחמש שפות, כי גילינו שאף אחד לא נותן להם.

פנינה תמנו: היום כל אזרח ישראלי שצריך עזרה נפשית, יש לו מהקופות שלוש שיחות, כל אחת של 45 דקות.

פנינה תמנו: האמת היא שאני יודעת את זה כי אחותי מטפלת.

פנינה תמנו: במשך 45 דקות אתה נמצא על הקו, עוזרים לך, שומעים אותך, וזה מאוד מאוד משמעותי.

פנינה תמנו: את זה לא היה לעולים.

קטי קטרין שטרית: עשו את זה בגל הראשון.

פנינה תמנו: עשו את זה בגל הראשון?

פנינה תמנו: אז אני החלטתי לעשות את זה בגל הראשון בשפות, ואנחנו ממשיכים עם זה ויהיה לזה סעיף תקציבי – ונמצא כאן המנכ"ל.

פנינה תמנו: זה יישאר במשרד העלייה כ-built-in, כי אני חושבת שזה דבר בסיסי.

פנינה תמנו: גיבשנו תוכנית לאומית הוליסטית מקיפה מאוד בתחום העלייה והקליטה, שעומדת על שלושה יסודות: עידוד העלייה, הכנת העולים בארצות המוצא וקליטת העולים באופן מיטבי בישראל.

פנינה תמנו: המסע מתחיל כאן, בישראל, אבל עידוד העלייה הוא לא פחות חשוב, והכנתם זה בטח ובטח לא פחות חשוב.

פנינה תמנו: יש לנו אולפנים, אנחנו מרושתים באולפנים בכל העולם, ועל זה אנחנו שמנו היום גם את התקציב של 35 מיליון שקלים.

פנינה תמנו: דמיינו לכם מה זה להיות ילד עולה חדש בתקופת הקורונה.

פנינה תמנו: זה דבר שהוא ממש ממש לא פשוט.

פנינה תמנו: תחשבו שילד בכיתה א', ילד בכיתה ב', ג', ד' והלאה, שמגיע לארץ בתקופה של קורונה, לפעמים יש סגרים או למידה מרחוק והוא נאלץ לפתוח את המחשב, אבל הוא לא מכיר את החברים, הוא לא יודע את השפה.

פנינה תמנו: זה בעצם לגזור עליו בדידות, ולכן אנחנו החלטנו שאנחנו בקבינט הקורונה נלחמים להחריג את הילדים העולים, ויחד, בשיתוף פעולה עם משרד החינוך, החרגנו את הילדים העולים והשווינו אותם לילדי החינוך המיוחד כך שהם יוכלו להגיע, בכיתות קטנות, לבתי הספר וכמובן ללמוד, ואת זה אנחנו עושים לאורך כל תקופת הקורונה.

פנינה תמנו: יחד עם שר הביטחון בני גנץ אני מובילה עכשיו תזכיר חוק, שהופץ היום, על כך שלא יהיה ניתן לעקל את התשלומים שמגיעים לחיילים בודדים עולים.

פנינה תמנו: אין דבר כזה.

פנינה תמנו: אנחנו, המדינה, מעבירים להם כספים, ההוצאה לפועל לא יוכלו לעקל להם את זה, כי אני חושבת שזה הדבר הבסיסי, כדי להגן עליהם, שיוכלו לחיות כאן בכבוד בזמן שבעצם אין להם את המעטפת למעט אנחנו.

פנינה תמנו: אנחנו המשפחה שלהם.

פנינה תמנו: והחיילים הבודדים לא יהיו בודדים.

פנינה תמנו: אנחנו צריכים לדאוג שהם מצליחים לשרת בצבא את מדינת ישראל, ביטחון מדינת ישראל, בנחת.

פנינה תמנו: יש רבים מאוד, והם מרגשים, החיילים שמגיעים לכאן כל כך מרגשים.

פנינה תמנו: הם באים במקום ללכת לקולג', הם באים במקום לעשות טיול סביב העולם.

פנינה תמנו: אני פגשתי אותם, גרעיני צבר, המלש"בים שעומדים להתגייס.

פנינה תמנו: הם פשוט באים עם ציונות, ומה שנקרא "רעל בעיניים" כדי להתגייס.

פנינה תמנו: אז אנחנו נמצאים כאן עבורם.

פנינה תמנו: אני יכולה להגיד שהקצינו בשנה האחרונה גם 5 מיליון שקלים לסייע יותר לעמותות ולארגונים שמסייעים בהכשרות, בהשמה מקצועית, בתעסוקה לעולים.

פנינה תמנו: הכספים האלה עומדים להיגמר, לכן צריך לאשר את תקציב המדינה, קטי, ולהצביע בעד, כדי שהכספים האלה יגיעו.

קטי קטרין שטרית: כבר, כבר.

פנינה תמנו: בין היתר גם פעלנו לבצע חלוקה של אלפי מחשבים.

פנינה תמנו: זה כל כך חשוב, הנושא של המחשבים.

פנינה תמנו: יש לי חבר, פעיל במפלגה הקודמת שהייתי בה, יש עתיד, עוז חיים.

פנינה תמנו: הוא מחלק.

פנינה תמנו: הוא עורך דין, ויש לו יוזמה לחלוקת מחשבים להרבה מאוד ילדים.

פנינה תמנו: היה לו חשוב מאוד לעזור לילדים עולים, ואמרתי – אדרבה, ניקח את זה צעד אחד קדימה וגם אנחנו נחלק את המחשבים באופן מסודר.

פנינה תמנו: חילקנו לכל ילדי העולים.

פנינה תמנו: ראיתי גם שהשבוע הוא חילק במרכז קליטה, לדעתי באיבים.

פנינה תמנו: אני חושבת שכל צעד כזה עוזר ומסייע לילדים העולים.

פנינה תמנו: התאמנו את גיל גיוס החובה לרופאים עולים – הורדנו קצת את הגיל שבו היינו מחייבים אותם, זה היה עד גיל 34.

פנינה תמנו: יש הרבה מהם שאומרים, אוקיי, אני רופא, אני לא עולה לארץ ועכשיו יחייבו אותי להתגייס; יש לי כבר משפחה, איך עכשיו ישלחו אותי להתגייס לקרבי ואני לא אראה את המשפחה?

פנינה תמנו: גם ככה הם בתהליך התאקלמות.

פנינה תמנו: רבים ככה לא הגיעו.

פנינה תמנו: אז הורדנו את הגיל, והם יגיעו, והם יכולים בנחת להתגייס.

פנינה תמנו: למרות שאני חייבת לומר שעברתי לא מזמן דירה, והשכן לידי הוא רופא כזה, הוא עולה רופא.

פנינה תמנו: אמרתי לו על השינוי, והייתי בטוחה שהוא יברך, והוא אמר לי: ממש לא, ממש לא.

פנינה תמנו: שאלתי למה, והוא אומר לי: תעלו את הגיל, שזה יהיה גם עד גיל 40, כי זה ממש עזר לי, הצבא, רק בזכותם אני יודע עברית ואני מרגיש הכי הכי ישראלי.

פנינה תמנו: בימים האלה אנחנו עמלים על תוכנית רווחה מקיפה מאוד לילדים ונוער.

פנינה תמנו: אני חייבת גם לומר בכנות שהייתה שחיקה רצינית של תוכניות הרווחה לילדים עולים.

פנינה תמנו: הדבר הזה אינו מתקבל על הדעת.

פנינה תמנו: אני חושבת שהסיפור, למשל, של עולי צרפת והשבר הבין-דורי – זה מזכיר מאוד את העלייה שלי מאתיופיה.

פנינה תמנו: הקשר הבין-דורי, הריכוזים בתוך בתי הספר ובשכונות מסוימות ובערים מסוימות – דיברנו על זה, חבר הכנסת כלפון, וגם אתה, יוסי, עסקת בזה רבות – זה אתגר מאוד מאוד רציני, ולכן אנחנו צריכים לתת הרבה מאוד דגש על ילדים ונוער.

פנינה תמנו: כאמור, אמרתי שהעברנו את ההחלטה על הגדלת התקציבים של עידוד העלייה.

פנינה תמנו: החלטה נוספת, החלטת ממשלה נוספת שתגיע לשולחן הממשלה זה סיוע לעולי צרפת.

פנינה תמנו: אנחנו נעזור ונסייע בתהליכי הקליטה, בעיקר גם לפתוח את ההתיישבות בעוד מקומות בארץ.

פנינה תמנו: התחלתי שיתוף פעולה עם השר עודד פורר, השר לפיתוח הנגב והגליל, כדי שנוכל לתת הטבות ותמריצים ליישוב הארץ.

פנינה תמנו: לא כולם צריכים לגור באותו מקום.

פנינה תמנו: אבל אדוני היושב-ראש, אתה יודע איזה עיר קלטה הכי הרבה עלייה בשנה האחרונה?

מיקי לוי: – – –

פנינה תמנו: לא, לא פתח תקווה, אבל הייתי שמחה.

פנינה תמנו: ירושלים, דווקא ירושלים זאת העיר שמובילה מבחינת עלייה וקליטה.

פנינה תמנו: שאפו גדול, שאפו ענק.

פנינה תמנו: מה שאולי אומר לנו – מישהו אמר פה: שזו לא תהיה רק עלייה של אינטרס.

פנינה תמנו: אמרת שזו תמיד צריכה להיות עלייה של ציונות, אז הינה, אלה שמגיעים לירושלים מוכיחים לנו, בטח בתקופת הקורונה, כמה מה שמפעם בלב האנשים שמגיעים לכאן זה ההגעה הביתה.

פנינה תמנו: אחרת הם היו בוחרים כל מדינה אחרת.

פנינה תמנו: יש מדינות שבהן ההתמודדות עם הקורונה הייתה הרבה הרבה יותר טובה.

פנינה תמנו: מגיע לעולים שנקדיש להם שבוע אחד לפחות בשנה, כמי שהחזיקו את המדינה הזאת, נצדיע להם ונאמר להם שאנחנו אוהבים אותם.

פנינה תמנו: נשים אותם בראש סדר העדיפויות שלנו, ובראש השיח הציבורי.

פנינה תמנו: ולכן אתמול – אני ממש מברכת על ועידת העלייה והקליטה שהובלנו, משרד העלייה והקליטה, בשיתוף פעולה עם ידיעות אחרונות והסוכנות היהודית.

פנינה תמנו: זו ועידה ראשונה מסוגה ששמה את הנושא הזה בראש השיח הציבורי, כפי שאמרתי.

פנינה תמנו: עוד עשייה רבה לפנינו.

פנינה תמנו: הבית הזה, יש לו משמעות מאוד מאוד גדולה, כי אני מאמינה בעבודת חברי הכנסת, כמי שהייתה חברת כנסת שנים רבות.

פנינה תמנו: דיברת על זה, חבר הכנסת כלפון, שאתה הגעת לכנסת כי זאת המשימה שלך.

פנינה תמנו: ואני שמחה שיש פה, אני אומרת לך, חברי כנסת מעולים שזו המשימה שלהם – עולים כוותיקים, לא כולם נולדו בחו"ל.

פנינה תמנו: יש כאלה שלא עלו ואני יודעת שהם מאוד מאוד מסורים.

פנינה תמנו: אתם כבר תראו לאט-לאט איך אתם הופכים להיות קבוצה מגובשת שיודעת להפעיל לחצים ולובי כדי להוציא דברים טובים לדרך.

פנינה תמנו: לסיום אני רוצה להודות לך, אדוני יושב-ראש הכנסת, על כך שאפשרת לציין את יום העלייה, ואני יודעת שהנושא הזה חשוב לך, ולהודות לכל ועדות הכנסת.

פנינה תמנו: באמת, בזמן קצר נרתמו הרבה מאוד ועדות כדי לקיים דיון בוועדות השונות.

פנינה תמנו: מנהלת ועדת העלייה והקליטה, לפחות זה מאוד מאוד משמח.

פנינה תמנו: אני בטוחה שהם ייעזרו בך כדי שהסוגיות יהיו יותר ממוקדות בכל ועדה וועדה.

פנינה תמנו: אז אני מודה לך, אדוני היושב-ראש, וכמובן אני רוצה להודות גם לארגוני העלייה והקליטה, כי עלייה וקליטה זו משימה מאוד מאוד קשה, אי-אפשר לעשות את זה לבד.

פנינה תמנו: אולי אנחנו כמדינה, כממשלה, מובילים את המדיניות, אבל בלי ארגוני עלייה, בלי עמותות, בלי האנשים שהם משוגעים לדבר, היה הרבה הרבה יותר קשה.

פנינה תמנו: אני רוצה גם להודות לארגון שבי ישראל על כך שהבאתם כמובן את העולים, הרב פרוינד.

פנינה תמנו: ובמיוחד לומר תודה לכל העולים והעולות שעשו את הדבר הכמעט בלתי אפשרי, למרות שהוא אפשרי, ועזבו מדינה, עזבו בית, עזבו חיים שלמים בתקופת משבר, מבחינתם, ממש בתקופה של הלא-נודע, כי הם יודעים שהם יכולים לסמוך עלינו ושהם באים לבית ולמשפחה.

פנינה תמנו: חג עלייה שמח.

פנינה תמנו: תודה רבה.

משה אבוטבול: כבוד השרה, דקה לפני, לא התייחסת למכתב של אותם מורים ומורות באולפנים שמבקשים את העזרה שלך.

פנינה תמנו: לעניין המורים והמורות – –

משה אבוטבול: מה את יכולה לומר להם?

פנינה תמנו: – – אני חייבת לומר, אני חייבת לומר שאני ביקשתי כבר פגישה עם שרת החינוך יפעת שאשא ביטון.

פנינה תמנו: אני יכולה לומר לך שהמורים הם של משרד החינוך.

פנינה תמנו: הנושא של האולפנים – נגעתי בו, העלינו לזכאות של עשר שנים.

פנינה תמנו: זאת אומרת שכל המערך הזה חייב להיות הרבה יותר ברור, מסודר, מהודק, מתוגמל.

פנינה תמנו: אני רוצה שהעולים החדשים – עזוב, המטרה שלי זה שהעולים ידעו עברית, אז לכן כדאי מאוד שגם הנושא יוסדר מול המורים.

פנינה תמנו: תהיה לי פגישה עם שרת החינוך, ואני אשמח לעדכן אותך.

פנינה תמנו: אתה גם מוזמן כמובן לעקוב או להיות בקשר עם הצוות של המשרד שלי, ואנחנו תמיד נכונים לדבר הזה.

פנינה תמנו: לעניין השאלה השנייה שלך, אני חושבת שקיבלת תשובה על המדיניות של העלייה.

משה אבוטבול: אני מקווה, חבל – – –

מיקי לוי: תודה רבה לשרת הקליטה.

מיקי לוי: אני מציע להסתפק בתשובתה של השרה, ולכשתקום ועדת הקליטה – –

משה אבוטבול: לא קיבלת בהבנה את דבריי – – – על ראש הממשלה.

מיקי לוי: – – נוכל להעביר.

משה אבוטבול: רק חבל – – – מייד תקפת אותי ולא שאלת אותי, ולא קיבלתי – – –

פנינה תמנו: את מי?

פנינה תמנו: עם הבוסר?

פנינה תמנו: עם הבוסר?

פנינה תמנו: זה עבר, זהו.

מיקי לוי: חבר הכנסת אבוטבול.

משה אבוטבול: מייד אמרת שאני עושה בגזענות, חבל, היית גם אותי שואלת.

פנינה תמנו: אבל הוא מרגיש – – –

מיקי לוי: חבר הכנסת אבוטבול, אני חוזר על דבריי.

פנינה תמנו: אבל תשמע, מה הקשר של – – –

משה אבוטבול: לא, לא.

משה אבוטבול: זה לא פייר, זה לא פייר, פנינה.

מיקי לוי: גברתי השרה, בבקשה ממך.

משה אבוטבול: שמה על בנט את עוטפת אותו, את מאתרגת אותו.

משה אבוטבול: כשאני אמרתי משהו, מייד התנפלת.

משה אבוטבול: זה לא יפה, לא מכובד.

מיקי לוי: חבר הכנסת אבוטבול.

משה אבוטבול: ככה לא עושים לחברים.

מיקי לוי: תודה.

מיקי לוי: אני מציע, חבריי חברי הכנסת, להסתפק בתשובתה של השרה, ולכשתקום ועדת הקליטה נוכל להעביר נושאים לוועדה עצמה ולדון בהם ביתר כובד ראש.

מיקי לוי: תודה.

מיקי לוי: << הלסי >> ציון יום בריאות הנפש << הלסי >>

מיקי לוי: אני מבקש להגיע לסעיף הבא שעל סדר-היום – ציון יום בריאות הנפש, הצעות לסדר-היום מס' 350, 386, 387, 393, 406, 412, 437, 460, 468 ו-471.

מיקי לוי: חבריי חברי הכנסת, כנסת נכבדה, לעובדה שאנו מציינים את נושא בריאות הנפש כאן, במליאת הכנסת, יש חשיבות בפני עצמה.

מיקי לוי: זוהי הזדמנות פז להיאבק בסטיגמה הקשה והלא-מוצדקת שחווים אנשים בעלי מגבלה נפשית, ובטאבו החברתי שלא מדברים עליו.

מיקי לוי: צריך לשים על השולחן את הקושי הנפשי שמבוגרים, הלומי קרב, בני נוער ורבים רבים אחרים חווים; את המחשבות, את הבדידות, הדיכאון והאובדנות.

מיקי לוי: זו איננה בושה כלל וכלל – זה אנושי.

מיקי לוי: מגפת הקורונה החריפה את הקשיים הנפשיים אצל רבים.

מיקי לוי: הם זקוקים גם לכתף ולאוזן קשבת, אך גם לחברה מקבלת, תומכת ומכילה.

מיקי לוי: זוהי חובתנו המוסרית כחברה, וכישלון בה משמעותו פגיעה וכאב שיכולים להגיע עד כדי אובדן חיים.

מיקי לוי: לסיום דבריי, ברצוני להודות לשר הבריאות הורוביץ, שהחליט לקחת את נושא בריאות הנפש כנושא דגל במשרדו.

מיקי לוי: זוהי בשורה חשובה.

מיקי לוי: תודה רבה.

מיקי לוי: ראשונת הדוברים – חברת הכנסת וולדיגר, בבקשה.

משה אבוטבול: היושב-ראש, השר – – – לא צריך להיות פה?

מיקי לוי: הוא באיזושהי ישיבה, הוא בדרך.

מיקי לוי: אנחנו מקווים שהוא יספיק להגיע.

מיקי לוי: יש כאן שרה כרגע, ואני לא רואה טעם לעצור את הדיון.

מיקי לוי: בבקשה.

מיכל מרים וולדיגר: תודות ליושב-ראש הכנסת, שנעתר לבקשתי ואישר את היום המיוחד הזה, לראשונה זה 73 שנה.

מיכל מרים וולדיגר: תודה לחברתי אמילי מואטי, שותפתי לראשות השדולה לבריאות הנפש.

מיכל מרים וולדיגר: תודה לחברות הכנסת קטי שטרית ועידית סילמן, יושבות-ראש של השדולה למניעת אובדנות.

מיכל מרים וולדיגר: תודה ליושבים בראש של הוועדות השונות שלקחו חלק וקיימו דיון בנושא.

מיכל מרים וולדיגר: תודה לאנשי המקצוע, תודה לחברי הכנסת, תודה לאנשי החברה האזרחית – חלקם יושבים פה למעלה – תודה לבני המשפחות, תודה למתמודדים עצמם, תודה על השתתפות

מיכל מרים וולדיגר: כם ביום הזה, ובכלל 24/7, 365 יום בשנה.

מיכל מרים וולדיגר: "ילדי שלי, אהוב שלי / מה עובר לך בראש / מה בוער לך לנטוש, להרים ידיים // ילדי שלי, אהוב שלי / בדרכים מפותלות / שם נרקמים החלומות.

מיכל מרים וולדיגר: // כשאין יותר שמיים / כשהשביל נגמר / וכל מה שנשאר זה רק מי שמושיט ידיים / לא אתן לך ליפול / אני נשבע, אני יכול / אני איתך, תמיד איתך.

מיכל מרים וולדיגר: // בוא ילדי שלי / בנפשי ובגופי / אילחם איתך בכל כוחי / ואם רק אתה תרצה / שנינו יחד נרפא את הכאב שלא עוזב // ילדי שלי, ערן שלי, מה עובר לך בראש?

מיכל מרים וולדיגר: " השיר הזה נכתב והולחן על ידי אבי טולדנו, והוא הקדיש אותו לבנו ערן, אשר סובל שנים רבות מאוד מסכיזופרניה.

מיכל מרים וולדיגר: השיר הזה יצא מקרבו ומעומק נפשו כדי להבטיח לערן שהוא לא לבד ושתמיד תמיד הוא יהיה איתו.

מיכל מרים וולדיגר: אבי מקווה כי השיר הזה יוכל להעלות על סדר-היום הלאומי את המודעות לצורכיהם של מתמודדי הנפש.

מיכל מרים וולדיגר: כפי שסיפרתי בנאום הבכורה שלי, רוב ימיי הרגשתי מבורכת.

מיכל מרים וולדיגר: גדלתי בסוג של חממה.

מיכל מרים וולדיגר: דרך קרוב משפחה שלי נכנסו לחיי המילים "התמכרויות", "סמים" ו"מחלת נפש".

מיכל מרים וולדיגר: הגילוי, ההכחשה, האבל והאובדן בלבלו את חיי.

מיכל מרים וולדיגר: כמו רבים, רבים וטובים, מאות ואלפים, חייתי בהסתרה מוחלטת.

מיכל מרים וולדיגר: כלפי חוץ הכול תקין, ובפנים – שבור לרסיסים.

מיכל מרים וולדיגר: חוסר האונים, מערכת בריאות נפש שלא מתפקדת, אשפוזים, ועדות ועוד ועדות, וכמעט שאין מקומות שיקום.

מיכל מרים וולדיגר: פגשתי חברה סטיגמטית, מלאה בדעות קדומות.

מיכל מרים וולדיגר: דעות שמחלחלות ופוגעות, גם, ובעיקר, במתמודדים עצמם, וגם בנו, הקרובים.

מיכל מרים וולדיגר: מצאתי את עצמי במצבים כל כך מורכבים, בתנודות בלתי אפשריות בין תקווה לייאוש.

מיכל מרים וולדיגר: נפלתי לתהום עמוקה, ענקית, בלי תחתית, מול מערכת אטומה.

מיכל מרים וולדיגר: הגעתי לכנסת לפני חצי שנה, מתוך מסע של 15 שנות פעילות לטובת מתמודדי הנפש ובני המשפחות שלהם.

מיכל מרים וולדיגר: פגשתי לאורך השנים אין-ספור ישראלים וישראליות שחיים באותה תחושה שבה אני חיה במשך שנים.

מיכל מרים וולדיגר: בכניסתי למשכן הזה ראיתי לעצמי שליחות לפעול למען מתמודדי הנפש, להעלות את המודעות לקשייהם ולהילחם בסטיגמות שדבקו בהם.

מיכל מרים וולדיגר: בואו נדבר רגע על סטיגמות, הסטיגמות שבסופו של דבר מובילות אותנו בחיים.

מיכל מרים וולדיגר: איתן אנו קמים בבוקר, איתן אנו הולכים לישון, איתן אנחנו מקבלים החלטות, לטוב ולרע, לחיוב ולשלילה.

מיכל מרים וולדיגר: הסטיגמות הן מרכז העולם של בריאות הנפש.

מיכל מרים וולדיגר: הסטיגמה היא בושה, הסטיגמה היא הסתרה, הסטיגמה היא מחסום בפני היכולת להחלים, לקבל מזור לנפש ומרגוע לנשמה.

מיכל מרים וולדיגר: מהסטיגמה סובלים כולם: אנשי המקצוע, המטפלים, המשפחות והמטופלים.

מיכל מרים וולדיגר: היא מעכבת החלמה, גורמת לטיפול רפואי לקוי, מבודדת חברתית, פוגעת בדימוי העצמי, גורמת תחושת ניכור, מורידה מוטיבציה, והרשימה עוד ארוכה, ארוכה, ארוכה.

מיכל מרים וולדיגר: סטיגמה, בהשאלה למגפת הקורונה, היא ה-Long COVID של בריאות הנפש.

מיכל מרים וולדיגר: חברים, הסטיגמה הורגת – כפשוטו, הורגת.

מיכל מרים וולדיגר: את הסטיגמות צריך לנפץ לאלפי רסיסים.

מיכל מרים וולדיגר: הסטיגמה מחלחלת לתוך מתמודדי הנפש, כמו שאמרתי, וגם לתוך בני המשפחה עצמם.

מיכל מרים וולדיגר: בגלל הסטיגמה הם לא פונים לקבל טיפול, ובלי טיפול, טרגדיה רודפת טרגדיה.

מיכל מרים וולדיגר: אי-אפשר להשאיר את המציאות הזו ללא יחס וללא טיפול נכון.

מיכל מרים וולדיגר: הבריאות והחוסן של הנפש שלנו ושל ילדינו הם הדבר החשוב.

מיכל מרים וולדיגר: בריאות הנפש לא פחותה מבריאות הגוף, כי כולנו, כל אדם, בנוי מגוף ונפש – אחד הם.

מיכל מרים וולדיגר: אי-אפשר לעשות את ההפרדה המלאכותית הזו, וזה מה שקורה היום במדינת ישראל, הפרדה בין בריאות הגוף לבריאות הנפש.

מיכל מרים וולדיגר: לא רק פיזית – שאת זה מקבלים במקום אחד, ואת השני מקבלים במקום אחר; לא רק שיש בתי חולים לבריאות הנפש, שאם מי מכם ביקר בהם, הוא ראה כמה הם עלובים, כמה הם מוחבאים מהציבור, מול בתי החולים האחרים עם גורדי השחקים, שבהם הכול מטופח ויפה ונקי – ההבדלים הם עצומים.

מיכל מרים וולדיגר: ולא כך הוא: בני אדם, כולנו, מורכבים מגוף ונפש.

מיכל מרים וולדיגר: חברים, אני מצפה גם מכם.

מיכל מרים וולדיגר: היה לנו היום יום מדהים בכנסת.

מיכל מרים וולדיגר: גם אנחנו שותפים בשבירת הסטיגמה.

מיכל מרים וולדיגר: כולנו חייבים לשבור את הסטיגמה, חייבים להעלות את הדבר הזה למודעות.

מיכל מרים וולדיגר: זה בנפשנו.

מיכל מרים וולדיגר: תודה.

אחמד טיבי: חברת הכנסת וולדיגר, אני רוצה להודות לך על המאבק המתמיד שלך בנושא בריאות הנפש, ועל היום שיזמת – כל הכבוד.

מיכל מרים וולדיגר: תודה רבה.

אחמד טיבי: חברת הכנסת קטי שטרית, בבקשה.

קטי קטרין שטרית: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

קטי קטרין שטרית: כנסת נכבדה, השר, שר הבריאות ניצן הורוביץ, שאני יודעת שנושא בריאות הנפש הוא נושא שמאוד קרוב לליבו, ואני מאוד מקווה – – –

אחמד טיבי: הוא הכריז עליו מאז תחילת הכהונה.

קטי קטרין שטרית: וזה חשוב מאוד, חשוב מאוד.

קטי קטרין שטרית: חבריי חברי הכנסת, במסכת סנהדרין, פרק ד', משנה ה', נכתב: לפיכך נברא האדם יחידי, ללמדך שכל המאבד נפש אחת מישראל, מעלה עליו הכתוב כאילו איבד עולם מלא, וכל המקיים נפש אחת מישראל, מעלה עליו הכתוב כאילו קיים עולם מלא.

קטי קטרין שטרית: רובנו מכירים במשנה את הפתגם: כל המציל נפש אחת כאילו הציל עולם ומלואו.

קטי קטרין שטרית: וביום המיוחד הזה ברצוני לעסוק במהות הפתגם.

קטי קטרין שטרית: אני רוצה להעלות בפניכם שני סיפורים שסופם מדגיש מדוע אנו מציינים את היום הזה.

קטי קטרין שטרית: כידוע לכם, חברתי חברת הכנסת עידית סילמן ואנוכי, אחרי שיעל גרמן עזבה את הכנסת ויעקב מרגי הפך ליושב-ראש ועדת הכלכלה, החלטנו לקחת את הנושא הזה של בריאות הנפש ומניעת אובדנות והפעלנו את זה.

קטי קטרין שטרית: זה הזמן להודות לה וגם להודות ליעקב מרגי על כך שאנחנו עוסקים בנושא הזה, כי הצצנו ונפגענו.

קטי קטרין שטרית: פשוט אי-אפשר לעזוב נושא כל כך חשוב.

אחמד טיבי: בהחלט.

קטי קטרין שטרית: אני רוצה להעלות בפניכם שני סיפורים שהסוף שלהם מדגיש מדוע מאוד חשוב לציין את היום הזה ולעסוק בנושא.

קטי קטרין שטרית: בשני הסיפורים מדובר בשני חיילים, מטובי בנינו, אשר עברו מהלומות קשות בנפשם ושאנו בתור חברה, או בתור נבחרי ציבור, צריכים לזהות בעוד מועד את הכאב שלהם ולנסות לפתור את זה.

קטי קטרין שטרית: הסיפור הראשון מדבר על החייל המשוחרר מחטיבה 7 של השריון, דנאי זאב פרידמן – ילד, נער בוגר בעל שמחת חיים, בעל אופי חזק, שלא ויתר על חלומותיו.

קטי קטרין שטרית: על פי משפחתו, הוא בחר לחיות את חייו לפי המוטו: לחיות את החלום.

קטי קטרין שטרית: לפני כחודש וחצי דנאי סיים את חייו.

קטי קטרין שטרית: אני מתארת לעצמי שברצונו של דנאי – הרצון האמיתי שלו היה להמשיך לחיות, להיות קרוב למשפחתו ולחבריו האוהבים, אך נסתרים נבכי ליבו של האדם.

קטי קטרין שטרית: לצערנו, כחברה לא השכלנו להתעמק מספיק בדרכי ההגעה אל אותן נסתרות נפש, ולטעמי, יום חשוב זה נועד ללמד אותנו שזה יכול לקרות לכל אחד.

קטי קטרין שטרית: הסיפור השני מדבר על חייל שאת זהותו אשמור באנונימיות.

קטי קטרין שטרית: לפני כשלושה שבועות יצר איתי קשר חונך נוער במצוקה שמלווה נערים וחיילים לפני גיוסם לצה"ל וגם מלווה אותם בהמשך שירותם.

קטי קטרין שטרית: הוא הציג בפניי את סיפורו של החייל, ומייד זיהינו שמדובר במקרה של התאבדות פוטנציאלית.

קטי קטרין שטרית: בעקבות הפנייה של אותו חבר יצרתי קשר עם ארגון ער"ן.

קטי קטרין שטרית: ארגון ער"ן, אגב, אם אתם לא יודעים אז אני אתן לכם את הנתונים – בכל יום יש לער"ן 900 פניות; בכל יום 900 פניות.

קטי קטרין שטרית: בין אותן 900 פניות – שלושה אירועים של הצלת חיים.

קטי קטרין שטרית: זה כל יום, כל יום בער"ן מצילים שלושה אנשים מהתאבדות.

קטי קטרין שטרית: ביקשתי ממנו לסייע לחייל ולראות מה ניתן לעשות, ומייד אנשיו פעלו.

קטי קטרין שטרית: ואני מאמינה שבעקבות אותה פנייה ותמיכה בחייל נמנע אסון, והחייל הזה נמצא בקרבנו והוא מטופל.

קטי קטרין שטרית: אני ביקשתי להציג בפניכם שני מקרים על מנת שנבין כיצד הכוונה, התמיכה, האוזן הקשבת מצד הגורמים הנכונים, המשמעותיים, משנות סדרי עולם.

קטי קטרין שטרית: כולי תקווה, באמת, שנצליח להגיע לשורש העניין.

אחמד טיבי: חברת הכנסת אבתיסאם מראענה, אני, כיושב-ראש, מחויב לומר לך שאסור לחבר כנסת לשבת בכיסא של שר, אלא אם כן הוא מתמנה באופן מעשי.

אבתיסאם מראענה: סליחה, אדוני היושב-ראש.

אחמד טיבי: אבל אפשר לעמוד ליד השר.

משה אבוטבול: אם יש תשוקות או רצון – – –

אחמד טיבי: לגבי אספירציות, אף אחד לא יכול לעצור את זה.

אחמד טיבי: זה לגיטימי לחלוטין.

משה אבוטבול: אוקיי.

משה אבוטבול: כי זה רק מתקדם מיום ליום.

אחמד טיבי: אבתיסאם, לא ביקשתי שתלכי, את יכולה להמשיך לדבר איתו.

קטי קטרין שטרית: זה בסדר.

קטי קטרין שטרית: היא יכולה להקשיב.

קטי קטרין שטרית: זה נושא חשוב.

קטי קטרין שטרית: אני יודעת שהוא קרוב גם לליבך.

קטי קטרין שטרית: זה נושא, אתה יודע, שזה לא ימין, זה לא שמאל.

אחמד טיבי: אבל לא סיפרת לנו איך ההרגשה?

אבתיסאם מראענה: כיסאות לא מרשימים אותי במיוחד.

אחמד טיבי: אוקיי.

קטי קטרין שטרית: אבל את יודעת מה אנשים עשו פה בשביל להגיע לכיסאות האלה?

אבתיסאם מראענה: יש כאלה ויש כאלה.

אחמד טיבי: אני מכיר כמה שכבר שנים רבות מסרבים לשבת על הכיסא הזה, למרות ההצעות.

דוד ביטן: היא ישבה בכיסא של מרב מיכאלי, שים לב.

משה אבוטבול: אני לא חושב שבתקופה הזאת זה כבוד לשבת שם.

אחמד טיבי: אתה אדם מאוד אובייקטיבי.

משה אבוטבול: מאוד.

משה אבוטבול: אחרי הדברים של בנט, שהוא אמר עלינו היום?

אחמד טיבי: בבקשה, קטי, תמשיכי.

קטי קטרין שטרית: אני, כמובן, יצאתי מריכוז, אבל לצורך העניין אחזור אליו מהר, כי הנושא מאוד מאוד חשוב.

אחמד טיבי: תוספת של חצי דקה, תוספת ריכוז.

קטי קטרין שטרית: אגב, הסתכלתי ככה, בחצי עין, וראיתי שדיברת עם חברת הכנסת ב-0:51, אבל לא משנה.

אחמד טיבי: תוספת חצי דקה – תוספת ריכוז.

קטי קטרין שטרית: ביקשתי להציג בפניכם את שני המקרים על מנת שנבין כיצד הכוונה, התמיכה והאוזן הקשבת מצד הגורמים הנכונים, כפי שקרה במקרים האלה, משמעותיות ומשנות סדרי עולם.

קטי קטרין שטרית: כולי תקווה כי נצליח להגיע לשורש העניין, ואני מאמינה כי נוכל להגיע לשם באמצעות תשומת הלב ושיתוף הפעולה של כלל גורמי המקצוע הרלוונטיים: משרד הבריאות, שאתה אמון עליו, אדוני השר, למשרד האוצר, משרד הרווחה, וכמובן העלאת הנושא לסדר-היום הציבורי.

קטי קטרין שטרית: עלינו לפעול באופן מעשי באמצעות הזכות – בתמיכה של אנשי המקצוע הנכונים.

קטי קטרין שטרית: צריכים להביא את זה.

קטי קטרין שטרית: אנחנו היום, הסלוגן שלנו בוועדת הבריאות היה: מורידים את הסטיגמה ונותנים תקווה.

קטי קטרין שטרית: הרבה הרבה עיניים נשואות אלינו ברגעים אלה.

קטי קטרין שטרית: באי הבית, ימין–שמאל, אופוזיציה–קואליציה, בבקשה, נושא בריאות נפש, לא לשים אותו אחרון בסדר העדיפויות.

קטי קטרין שטרית: אחזור לפסוק שאיתו התחלתי את נאומי.

קטי קטרין שטרית: אסור לנו לשכוח כי באמצעות הצלתו של אדם אחד, של נפש סוערת אחת שזקוקה להגנה וקשב, נצליח להציל עולם מלא ושלם.

קטי קטרין שטרית: אני מקווה מאוד שנעבור ממילים למעשים.

קטי קטרין שטרית: תודה.

אחמד טיבי: תודה רבה, חברת הכנסת שטרית.

אחמד טיבי: חברת הכנסת עידית סילמן, חמש דקות.

עידית סילמן: תודה רבה.

עידית סילמן: חברת הכנסת קטי שטרית, האמת, לא תיאמנו, אבל יצא שפתחתי באותו הפסוק שלך.

עידית סילמן: אז חבריי חברי הכנסת, היו"ר, לא סתם נכתב – כמו שציינת, קטי – "נפש" ולא "גוף".

עידית סילמן: אין הבדל בין הצורך והמענה לבריאות הנפש לבין הצורך והמענה לבריאות הגוף.

עידית סילמן: הם גם קשורים אחד לשני באופן ישיר.

עידית סילמן: אני יודעת את זה באופן אישי, כי כשלמדתי את לימודי התואר הראשון שלי בווינגייט עסקנו בגוף עם ההשפעה הישירה על הנפש.

עידית סילמן: לא סתם נאמר "נפש בריאה בגוף בריא".

עידית סילמן: גיליתי שם שמה שמעלה את רמות הסרוטונין, האחראי, מי שאחראי הם אותם אנטי-דיפרסנטיים.

עידית סילמן: התרופות – למעט התרופות, מה שמצליח להעלות את רמת הסרוטונין בגוף, שאחראי לדיכאון וחרדה, זה פעילות גופנית.

עידית סילמן: אני בחרתי במגמת שיקום הנכים.

עידית סילמן: מצאתי שם את הנפש הנכה אצל מטופלים לא פחות מאותה נכות פיזית; עבודה עם פוסט-טראומה, נפגעי פעולות איבה, צה"ל, ילדים, מבוגרים, חולים ועוד.

עידית סילמן: הרמב"ם מייחד לנפש האדם וכוחותיה את ההקדמה שלו למסכת אבות, שבה הוא פורט את כל מרכיבי פעולות הנפש, את דרכי תיקונה, את מטרת הנפש ומגבלותיה.

עידית סילמן: בין היתר, מדגיש לנו הרמב"ם כי מי שרוצה לתקן את מידות האדם, עליו ללמוד את תכונות הנפש; כמו רופא שבא לרפא את הגוף.

עידית סילמן: רופא הנפש הרוצה לתקן מידות אדם צריך שידע הנפש וכוחותיה, בכללה וחלקיה, מה יכלה אותה ומה יבריאה.

עידית סילמן: כולנו יודעים מהי המורכבות של בריאות הנפש.

עידית סילמן: מה ההשלכות של בריאות נפשית מעבר למטופל, למשפחתו וסביבתו.

עידית סילמן: היום ציינו, ובשבוע כולו נציין את שבוע בריאות הנפש הבין-לאומי, גם בוועדת הבריאות ובשלל אירועים, דיונים ויוזמות, במטרה להעלות את המודעות, תחת הסימן: מורידים את הסטיגמה ונותנים תקווה.

עידית סילמן: תודה לכל חברי וחברות הכנסת שנרתמו ליום הזה, בין שבוועדות ובין שבדיונים מיוחדים.

עידית סילמן: ראינו, פגשנו והתרגשנו – מפגש ושיח עם צמדים של מטפלים ומטופלים בבריאות הנפש שנתנו לנו השראה ותקווה.

עידית סילמן: הקשבנו לזעקתם; הרגשנו את דמעותיהם של מתמודדי הנפש כשהם מספרים על הסטיגמה הנוראית, על הייאוש, על הבושה, על ההסתרה וחוסר האונים, עד כדי מצב אובדנות שהם חשים.

עידית סילמן: אני יכולה לומר שבאופן אישי, כיושבת-ראש הוועדה, דמעתי בפני כולם.

עידית סילמן: אחת הרופאות היקרות שזכיתי לעבוד איתה כמה שנים אמרה את הדברים הבאים על הבת שלה: כשהתחילה טיפול תרופתי בגיל יותר מאוחר, אז החיוך חזר לביתנו.

עידית סילמן: אמרה הרופאה: אני רוצה לצאת מהארון ולומר שלאורך כל הדרך עד היום אני חשה בושה גדולה על הכישלון שלי כאימא.

עידית סילמן: איך אני מצליחה לעזור לנשים, לאימהות אחרות, ולילדה שלי, אהובה שלי, זו שהפכה אותי לאימא, איני מצליחה לעזור?

עידית סילמן: אני מרגישה אשמה על שנכנעתי לסטיגמה שלה, של בעלי וגם של עצמי, רוצה לצאת מהארון ולספר על סבא שלי שהיה בעלים של חנות ספרים קטנה.

עידית סילמן: כשנמכרה, הוא שקע בדיכאון והתאבד.

עידית סילמן: כל כך חשוב שכולנו נצא מהארון, על מנת שאף אחד לא ימות מהסטיגמה – כך ציינה היום אותה רופאה בוועדה.

עידית סילמן: הם, מתמודדי הנפש, לא צריכים ימים מיוחדים ולא טקסים בשביל לזכור ולהזכיר את הקושי שלהם, את ההתמודדות הבלתי-נסבלת שהם עוברים.

עידית סילמן: אנחנו, נבחרי הציבור, וגם הציבור הרחב, שלא מספיק מודעים, לצערנו – מודעים, מכירים או רוצים להכיר – זה הזמן שלנו להוריד את הסטיגמה ולתת תקווה.

עידית סילמן: נכון, זה לא פשוט לשמוע ולצלול לתוך עולם בריאות הנפש ולהיכנס בעובי הקורה של הבעיות והאתגרים, אבל לנו יש אחריות.

עידית סילמן: נושא בריאות הנפש מהווה את אחד המבחנים הכי גדולים של החברה בישראל.

עידית סילמן: אחריות הטיפול מבוססת על אמון ועל הבנה שלאדם יש מצוקה שאי-אפשר לראות.

עידית סילמן: המחויבות שלנו היא לפעול בכמה ערוצים מרכזיים כדי לייצר מציאות בריאה וחיובית.

עידית סילמן: ראשית, לבנות חוסן נפשי מילדות.

עידית סילמן: אנו נחשפים לנזקים האדירים של אותן רשתות חברתיות; נזק אדיר לחוסן הנפשי, אויב שתוקף אותנו ולא פחות מסוכן מאותו פילוג פנימי, ולפעמים גם מייצר אותו.

עידית סילמן: מחובתנו לבנות לדור הבא חוסן אמיתי.

עידית סילמן: הערוץ השני – חובה מוסרית בסיסית של החברה שלנו לדאוג לבריאות הנפש לציבור שנזקק לכך, שנהיה גאים כולנו במערכת מלאה ומסודרת בדיוק כמו המענה הקיים לבריאות הגוף – שגם הוא יכול תמיד להשתפר; מענה לכולם, אם זה חיילים ששלחנו לחזית וחוזרים עם פוסט טראומה, נשים עם דיכאון לאחר לידה ונוער שמתמודד עם משברים.

עידית סילמן: לסיום, ברמה האישית, אני רוצה לומר שהנושא של בריאות הנפש הוא אחד הדברים החשובים לי ביותר בתפקידי כחברת כנסת, כיושבת-ראש ועדה וכאשת ציבור.

עידית סילמן: אני עוסקת בנושא די הרבה שנים, גם בתקופה שבה לא הייתי חברת כנסת.

עידית סילמן: וכאן אני רוצה להודות לחברתי חברת הכנסת קטי שטרית, שתמיד ידעה ללוות אותי במסירות ובהגינות אין קץ, ולתת לי את המקום גם כשלא הייתי חברה מן המניין במשכן.

עידית סילמן: אני מרגישה שליחות גדולה להיות פה לאותם מתמודדי נפש, להוביל שינוי ולקדם את מערכי הטיפול הנדרשים למתמודדי הנפש ובני משפחותיהם.

עידית סילמן: מחר גם תעלה בטרומית החקיקה של שירותי הגמילה והמעבר שלהם לקופות החולים.

עידית סילמן: זה לא סוד שזה משהו שמסמרו אותו גם בסיעת תקווה חדשה וגם אצלנו כיעד מרכזי עוד בתוך ההסכמים הקואליציוניים.

עידית סילמן: תודה גדולה לכל מי שלקח והוביל חלק ביום הזה בכנסת – לחברת הכנסת אמילי מואטי, לחברת הכנסת מיכל וולדיגר, לשר הבריאות ניצן הורוביץ ולמנכ"ל המשרד, על זה שבאתם והראיתם גם בוועדה שביחד כולנו יכולים להוריד את הסטיגמה ולתת תקווה.

עידית סילמן: ביום חמישי בבוקר נציין בוועדת הבריאות דיון בנושא החוסים במוסדות בריאות הנפש והבטיחות שלהם, לזכרה של ליטל יעל מלניק.

עידית סילמן: בעזרת השם, שנזכה לעשות נפשות ביחד.

עידית סילמן: בהצלחה.

אחמד טיבי: ותודה רבה ליושב-ראש שהוסיף לי שתי דקות.

אחמד טיבי: תודה רבה.

עידית סילמן: תודה רבה באמת.

עידית סילמן: אין עליך.

אחמד טיבי: חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, תפדלי.

עאידה תומא סלימאן: כבוד היושב-ראש, כבוד השר, חברות וחברי הכנסת הנכבדים, אני את הפתיחה של הדברים שלי – האמת, התחלת, חברת הכנסת עידית, ואמרת שהכנת את אותה הפתיחה של חברת הכנסת קטי שטרית, ואני, האמת, תכננתי לדבר על הקשר בין הגוף והנפש ובריאות הגוף ובריאות הנפש.

עאידה תומא סלימאן: אבל עשית את זה, ועשית את זה בצורה מאוד יפה, ואני חושבת שכולן, כל חברות הכנסת שדיברו לפניי, העלו את הנושא.

עאידה תומא סלימאן: אני הייתי רוצה להתמקד יותר במה אנחנו עושים כדי לתמוך במתמודדי הנפש.

עאידה תומא סלימאן: נכון שצריך לנפץ סטריאוטיפים, נכון שאת הסטיגמה שדבקה בהם, לצערי הרב, ובמשפחות שלהם, אנחנו מכירים, ואנחנו רוצים באמת להסיר את הסטיגמה הזאת, אבל מצד שני אני רוצה לבדוק עד כמה אנחנו רציניים בהגשת הטיפול.

עאידה תומא סלימאן: היום בוועדה לקידום מעמד האישה בראשותי קיימנו דיון שמטרתו גם כן להעלות את זכרה של ליטל יעל מלניק ולכבד את זכרה דרך בדיקה באמת איך אפשר למנוע עוד מקרה כמו המקרה הזה, חס וחלילה.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד, כבוד השר, שהזדעזעתי מהדברים ששמעתי.

עאידה תומא סלימאן: אני ידעתי מלכתחילה שהרפואה הקונבנציונלית והתפיסה של הבריאות עד עכשיו לא נתנו את המשקל המתאים לבריאות הנפש, אבל לא עד כדי כך.

עאידה תומא סלימאן: הזדעזעתי לגלות לפני עיניי – וכך גם חברות הכנסת שהשתתפו והיוזמת של היום הזה, חברת הכנסת וולדיגר, שעשתה טוב שהביאה את הנושא לדיון.

עאידה תומא סלימאן: הדיון בוועדה אצלי התמקד באיך מתמודדת מערכת בריאות הנפש עם נפגעות תקיפה מינית, וזה בשני רבדים – גם מה השירותים שהמערכת מגישה ומנגישה לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית, אבל גם איך המערכת בנויה כך שהיא תשמור על החוסים ועל המטופלים שלא ייפגעו תוך כדי מעבר במערכת הזו, או על ידי מטפלים או על ידי חוסים אחרים.

עאידה תומא סלימאן: ואני חייבת להגיד שהיום בוועדה סיפרו לנו על מחסור במזרנים ובמיטות במחלקות האשפוז.

עאידה תומא סלימאן: סיפרו על צפיפות איומה, במסגרות המופרדות מגדרית וגם בלא מופרדות.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו שמענו ותיארו לנו מצבים שבהם גברים שנמצאים במוסד פסיכיאטרי בתקופה של הסתכלות בגלל עבירות אלימות שוהים יחד עם צעירות אובדניות, באותה מחלקה, באותו מוסד, שחסרים בו מיטות ומזרנים.

עאידה תומא סלימאן: זה מתכון לאלימות מגדרית והטרדה מינית.

עאידה תומא סלימאן: כמו שאמרו בוועדה, התורים האלה, כשמתמודדי נפש ונפגעות תקיפה מינית צריכים לחכות עד שיקבלו את הטיפול הראשון, לפעמים מגיעים – והייתה לנו עדות בתוך הוועדה – לשנתיים.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו ידענו שכשה

עאידה תומא סלימאן: פעילו את הרפורמה בבריאות הנפש הטילו זאת על הקופות – שלא היו מוכנות עדיין לקלוט את הטיפולים האלה.

עאידה תומא סלימאן: אבל עבר מאז זמן רב.

עאידה תומא סלימאן: לא ייתכן שמי שעברה פגיעה מינית צריכה לחכות שנתיים כדי שיטפלו בה, כדי שייתנו לה את התמיכה שהיא צריכה.

עאידה תומא סלימאן: עד שהיא מגיעה לתור הזה היא כבר – אנחנו לא מדברים רק על טראומה של תקיפה מינית, אנחנו מדברים על אובדנות, אנחנו מדברים על דיכאון עמוק, וזה עולה הרבה יותר למערכת לטפל בזה, אם אנחנו נדבר במושגים כלכליים.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו יודעים על מחסור אדיר במטפלים, בפסיכולוגים ופסיכולוגיות שאמורים להיות מומחים לטיפולים מסוג זה, אבל גם יודעים שלמערכת אין פתרונות.

עאידה תומא סלימאן: היא לא עושה תוכניות מיוחדות כדי לחזק את המומחיות הזו, כדי שיוכלו לספק את הטיפול.

עאידה תומא סלימאן: נתבשרנו ש-500 מיליון ש"ח מהתוספת שקיבל המשרד יוקדשו לבריאות הנפש.

עאידה תומא סלימאן: במצב הקיים, אומנם כל הכבוד שהשגת, כבוד השר, תוספת לתקציב, אבל אלה פירורים לעומת מה שניתן למשרדים אחרים.

עאידה תומא סלימאן: אני מתפלאת שאחרי שנה וחצי-שנתיים של קורונה, שגרמו לזינוק בהתמודדות עם בעיות נפשיות, זה כל מה שהיה לממשלה, בתקציב שהיא מגישה, להוסיף לתקציב משרד הבריאות.

עאידה תומא סלימאן: 500 מיליון שקל, אני לא יודעת עד כמה באמת הם ישפרו את המצב.

עאידה תומא סלימאן: כבוד השר, יש לך הרבה עם מה להתמודד, במיוחד כאשר אנחנו מדברים על טיפול במתמודדי נפש.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: חבר הכנסת מקלב, אורי מקלב, יש לך חמש דקות.

אורי מקלב: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

אורי מקלב: מכובדי השר, חבריי חברי הכנסת, ראשית ברצוני להודות לכנסת שהקדישה יום לבריאות הנפש, ביוזמתה של חברת הכנסת מיכל וולדיגר וכל מי שסייע לה בעניין.

אורי מקלב: בכלל, מגיעות לך באמת תודות רבות, חברת הכנסת וולדיגר, על הנפת דגל בנושא בריאות הנפש, ביום הזה ובכלל, בימים האחרים.

אורי מקלב: אנחנו יודעים שאת תחום בריאות הנפש אנחנו צריכים לקדם.

אורי מקלב: פעם זאת הייתה החצר המוזנחת שלנו, החצר האחורית שלנו, והיום, כשמסתכלים אחורה, יש קידום גדול מאוד של הנושא.

אורי מקלב: צריך להזכיר, ואני מניח שגם שר הבריאות של היום יודע את זה, את חבר הכנסת יעקב ליצמן, שר הבריאות לשעבר, שקידם מאוד את נושא בריאות הנפש בתקציבים ייחודיים, הגדלת התקציב בעניין הזה והגדלת המיטות.

אורי מקלב: אנחנו יודעים שזה המעט שצריך להחזיק את המרובה.

אורי מקלב: אנחנו יודעים שבבריאות הנפש, יותר מבכל דבר אחר, הקדמת רפואה למכה היא דבר אקוטי מאוד.

אורי מקלב: אם אנחנו יודעים להקדים את הרפואה למכה, אנחנו ודאי חוסכים הרבה.

אורי מקלב: זה נכון בכל דבר, אבל בבריאות הנפש הרבה הרבה יותר.

אורי מקלב: בריאות הנפש גם מוזכרת אצלנו בעולם התורני ובספרות התורנית.

אורי מקלב: הספרות מלאה על בריאות הנפש, וכשאנחנו מברכים ברכה לרפואה שלמה במהרה, אנחנו אומרים: שישלח רפואה שלמה ומהירה בבריאות הנפש ובבריאות הגוף – אנחנו מקדימים את בריאות הנפש לבריאות הגוף, בגלל שבסופו של דבר החולי בבריאות הנפש הוא מחלה קשה מאוד, חולי קשה, אבל זה גם חולי פיזי, לא רק חולי של נפש.

אורי מקלב: זה חולי שמשליך על הכול, ולכן הדרגה שלו והמשמעות שלו מאוד גדולות.

אורי מקלב: לצערנו, אין לנו את המשאבים שהיו צריכים להיות לפי אותה פרופורציה שאנחנו מקדישים לבריאות באופן כללי.

אורי מקלב: האחוז שאנחנו מקדישים לבריאות הנפש הוא אחוז הרבה יותר קטן.

אורי מקלב: באופן אובייקטיבי, אנחנו מדברים על משהו בסביבות 4% מסך כל עלות הבריאות במדינת ישראל, שזה אחוז קטן – לא רק זה, אלא גם בוודאי בהשוואה למדינות אחרות, ל-OECD וכדומה, ששם מדובר על 10%–18%.

אורי מקלב: לנו יש מטרה ויעד להגדיל את התקציב, דבר שהוא הכרחי.

אורי מקלב: יושב כאן שר הבריאות, ואנחנו מקווים שאוזניו קשובות.

אורי מקלב: יחד עם שר האוצר אני חושב שצריך לעשות את המאמץ.

אורי מקלב: היום הזה גם מכניס למודעות, אבל הוא גם קידום.

אורי מקלב: אנחנו צריכים כלים להתמודד עם זה.

אורי מקלב: אנחנו שומעים היום שהפסיכיאטרים והפסיכולוגים וכל השירותים שניתנים בבריאות הנפש סובלים מחסר, מעומסים, מלחץ ומשחיקת המקצוע.

אורי מקלב: יותר מזה, אנחנו יודעים שהרבה הרבה שירותים – אמרנו להקדים רפואה למכה; גם אחרי המכה, אנחנו מחכים היום זמן שהוא בלתי סביר בעליל.

אורי מקלב: לחכות לאבחנות סדרי גודל של שנה ושנתיים בפריפריה, ושבעה חודשים וארבעה חודשים – אלה זמנים באמת ארוכים, ארוכים יותר מדי.

אורי מקלב: אני רק רוצה לצטט, ודי נחרדתי מהציטוט הזה, שאמר פה היום מנכ"ל עמותת בית חם הרב אריה מונק.

אורי מקלב: יש לו עמותה גדולה מאוד שמטפלת בתחום בריאות הנפש, והוא רוצה להשמיע את הקול של אלה שכבר לא איתנו.

אורי מקלב: אנחנו מדברים על 600 או 650 כאלה, שהגיעו לאובדנות ממש – במבחן התוצאה, לאובדנות ממש, שזאת הדרגה הגבוהה בתוך בריאות הנפש, ויש לנו דרגות רבות עוד לפני זה.

אורי מקלב: זה הגיע למספרים כאלה, אלה מספרים גדולים מאוד, גדולים מאוד.

אורי מקלב: והוא אומר שהוא לא יודע אם ההמתנות הארוכות האלה – שמונה חודשי המתנה ויותר – הן דחפו אותם אל מותם.

אורי מקלב: זה קול דמי אחינו זועקים מהאדמה.

אורי מקלב: אני חושב שזה פעמון שמצלצל לנו מאוד מאוד חזק.

אורי מקלב: אני אצטט גם את פרופ' גיל זלצמן, מנהל בית החולים גהה.

אורי מקלב: הוא אומר שהמקצוע נמצא במצוקה, אבל אין מטפלים, אין מי שיטפל.

אורי מקלב: הוא אומר שאנשים עם מחשבות אובדניות צריכים לחכות שנה כדי לקבל טיפול.

אורי מקלב: הוא אומר שגם בשוק הפרטי אין מקום.

אורי מקלב: אנחנו פשוט מביאים אנשים למותם, אנחנו רואים שיש לנו בור גדול מאוד, חסר גדול מאוד.

אורי מקלב: החשיבות בטיפול מאוד גדולה.

אורי מקלב: אני חושב שבשירותים הכלליים שהמדינה נותנת – אני לא רוצה להגיד שזה השירות הכי לקוי אבל ודאי שהוא סובל מחסר מאוד מאוד גדול.

אורי מקלב: אנחנו צריכים גם לשים יעדים.

אורי מקלב: אני אומר לך, שר הבריאות, צריך לשים יעדים גם לקופות החולים.

אורי מקלב: צריך לעשות מעקבים על הכספים שהם מקבלים, איך הם באמת משתמשים, איך הם מייעלים את הדברים האלה.

אורי מקלב: זמן ההמתנה – לעשות איזו אמנת שירות לזמני המתנה.

אורי מקלב: זה אלף-בית.

אורי מקלב: צריך לקחת את כל הסוגים של ההמתנות, בין אם זה לפסיכולוג קליני, בוודאי אם זה לפסיכולוג חינוכי, ובין אם זה לפסיכולוג קליני לילדים ונוער, ששם הבעיה הרבה הרבה יותר עצומה.

אורי מקלב: ודאי שצריך לעשות את זה.

אורי מקלב: אני רוצה להגיד לך שגם באוכלוסייה החרדית יש איזה שינוי תפיסתי.

אורי מקלב: דיברה כאן חברת הכנסת וולדיגר על נושא הסטיגמה.

אורי מקלב: הסטיגמה הייתה דבר מאוד מאוד חשוב, והרבה הרבה השקיעו בנושא של הסטיגמה.

אורי מקלב: אנחנו רק נציין את בית חולים מעייני הישועה, שפתח במרכז העיר בני ברק בית החולים – ויש מחסור עצום.

אורי מקלב: אני מקבל פניות, שאני אפנה לפתוח דלתות שם, על דברים שאומרים לי אנשים שזאת שאלה של חיים ומוות ממש.

אורי מקלב: זה לא משנה אם זה אנורקסיה או משהו אחר.

אורי מקלב: אני רואה ששר הבריאות, שפת הגוף שלו מאשרת את הדברים האלה, ואני מודה לך על כך, על המודעות לכך.

אורי מקלב: אתה גם ביקרת במקומות, ואין לי ספק שאתה תיתן לזה את המבט הראוי.

אורי מקלב: אני חושב שתקנים ודאי חשובים מאוד, ולא פחות – המקומות.

אורי מקלב: ככל שאנחנו נשפר את השירות שהאנשים האלה יקבלו, ככה אנחנו יודעים שזה יקל על האנשים האלה מכל הבחינות.

אורי מקלב: אנחנו נביא את בריאות הנפש, דבר שהוא היום בחסר, ויש גידול.

אורי מקלב: זה לא משנה אם זה הקורונה או לא – אני כבר מסיים – במציאות העכשווית, בין אם משום שאנשים במודעות שלהם או בחשיפה מוכנים יותר לזה, יש גידול מאוד גדול.

אורי מקלב: אנחנו לא מדביקים את הצורך הגדול לא בתקנים, לא בתקציבים ולא בזמני ההמתנה.

אורי מקלב: תודה רבה.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: חבר הכנסת טור פז, חמש דקות.

משה טור פז: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, ביום חשוב זה, שבו מציינת כנסת ישראל את יום בריאות הנפש, אני מבקש להתייחס באופן מיוחד למצב פגועי הנפש יוצאי מערכות ישראל ופעולות האיבה.

משה טור פז: הם נמצאים סביבנו בכל מקום; לעיתים קרובות הם חברים קרובים לעבודה, ללימודים, הם בני משפחה וקרובים.

משה טור פז: יכול אדם לחיות 10 ו-20 שנה, וכביכול הכול נשכח ונעלם.

משה טור פז: הוא התגבר, הוא שכח, הוא עבר את זה.

משה טור פז: אנחנו שולחים אותם לזירה גברים-גברים כאלה, חסונים ללא חת, גיבורי האומה.

משה טור פז: הם זוחלים בשוחות, מדלגים בין גזרה אחת למשנה.

משה טור פז: שלחנו אותם לשמור עלינו, על חיינו, על הקיום שלנו, והם צעירים בני 18 בסך הכול.

משה טור פז: הם מחונכים היטב, מודעים לכובד המשימה המונחת על כתפיהם, עומסים על כתפיהם את הציוד הכבד.

משה טור פז: הם ישראל היפה; יפים כל כך, צעירים כל כך.

משה טור פז: ואז הם חוזרים הביתה, ואיתם חוזרים המראות, הפלאשבקים.

משה טור פז: והם לא ישנים בלילה.

משה טור פז: והם מפסיקים לתפקד, נפלטים ממקום העבודה.

משה טור פז: האם ניתן להם את הכתף שהם צריכים?

משה טור פז: האם נכיר בהם כחברה לא פחות משאנו מכירים באלו שנפגעו בגופם?

משה טור פז: האם אנו נזכרים בהם רק כאשר אחד מהם, איציק סעידיאן, מצית את עצמו בפתח אגף השיקום?

משה טור פז: האם נמנע את איציק סעידיאן הבא?

משה טור פז: היום הגשתי הצעת חוק למתן טיפול נפשי מונע ללוחמים השבים מזירות הקרב, כל הלוחמים.

משה טור פז: מחובתנו לאפשר זאת.

משה טור פז: לתת לכל מי שחווה את מאורעות הקרב הזדמנות להתמודד עם אתגרי הנפש.

משה טור פז: בואו ניתן להם את הכוח לשוב לעצמם, לשוב הביתה בשלום.

אחמד טיבי: אני מודה לך, חבר הכנסת טור פז.

אחמד טיבי: חבר הכנסת אבוטבול.

משה אבוטבול: כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, במסגרת ציון יום בריאות הנפש – הגמרא במסכת יומא, דף פ"ד עמוד ב', קובעת הלכה מדהימה: אדם שראה ילד קטן שננעל בחדר וכדי לחלץ אותו צריך לחלל שבת, מחללים שבת בלי להתייעץ עם אף אחד.

משה אבוטבול: למה מותר לחלל שבת?

משה אבוטבול: הרי הילד לא בסכנה ואפשר גם לדבר איתו מעבר לדלת.

משה אבוטבול: אלא רש"י מסביר שיש חשש שהילד ייבהל, וחס וחלילה ימות, ולכן מותר לחלל עליו שבת.

משה אבוטבול: שמירה על בריאות הנפש, של ילדים ובכלל, היא פיקוח נפש, כך פוסקת הגמרא, כך פסקו חכמים לאורך כל הדורות.

משה אבוטבול: השבוע מציינים בישראל את שבוע בריאות הנפש העולמי, נושא כל כך חשוב, שעולה למודעות בתקופה האחרונה עוד יותר בעקבות ההשלכות הנפשיות החמורות של הקורונה על אזרחי ישראל.

משה אבוטבול: אנחנו שומעים השכם והערב על עלייה מדאיגה בתחושות החרדה, הדיכאון, ואפילו האובדנות בכל הגילאים והמגזרים בישראל.

משה אבוטבול: והינה, תראו מה מצבו – אדוני השר מקשיב?

משה אבוטבול: אדוני השר, אדוני השר ניצן הורוביץ, היות שהדברים מופנים גם כלפיך, אני אשמח אם תאזין לנאומי.

משה אבוטבול: עבדנו על זה, חשוב לי שתקשיב.

משה אבוטבול: הינה, תראו מה מצבו של המערך שמטפל בבריאות הנפש בישראל של שנת תשפ"ב.

משה אבוטבול: מערך הפסיכולוגיה הציבורית בבתי החולים, במרפאות לבריאות הנפש, במערכת החינוך, במכונים להתפתחות הילד, המערך המקצועי והמנוסה הזה פשוט בקריסה.

משה אבוטבול: אין מספיק תקנים לפסיכולוגים, תורי ההמתנה לטיפול ולאבחון הם בין חצי שנה לשנה.

משה אבוטבול: אתם מדמיינים לעצמכם ילד בן שלוש שמחכה שנה לאבחון של הקשיים הרגשיים שלו?

משה אבוטבול: מדמיינים בחור שאיבד את הפרנסה שלו בגלל הקורונה – מדמיינים בחור שאיבד את הפרנסה שלו בגלל הקורונה ונכנס לדיכאון ורוצה להתאבד, חס ושלום, ומחכה שנה לטיפול פסיכולוגי?

משה אבוטבול: האם ידעתם שבשירות התעסוקה של מדינת ישראל אפשר לספור בקושי על כף יד אחת את מספר הפסיכולוגים שעוזרים למובטלים?

משה אבוטבול: הכול דברים אמיתיים שקורים כאן בארץ.

משה אבוטבול: טיפול פסיכולוגי הוא כבר מזמן לא מותרות, זהו פיקוח נפש.

משה אבוטבול: אני ממש שמח שהממשלה ומשרד הבריאות מדברים על כך שהם רוצים לטפל בתחום המוזנח הזה של בריאות הנפש, אבל האם מדובר במהפכה?

משה אבוטבול: הוסיפו תקנים לפסיכולוגים?

משה אבוטבול: העלו את השכר העלוב שהם מקבלים בשירות הציבורי?

משה אבוטבול: לא תאמינו, עם כל ההכשרה והניסיון וכובד האחריות על הכתפיים שלהם, פסיכולוגים מקבלים 40 שקל לשעה.

משה אבוטבול: זה נראה לכם הגיוני?

משה אבוטבול: לפני כמה חודשים במערכת החינוך היו עיצומים בגלל העומסים הבלתי-אפשריים שהיו עליהם, והינה כבר נמצא פתרון והגיעו לסיכומים עם האוצר, אז הם הפסיקו את העיצומים, אלא שמאז משרד האוצר חזר בו מההסכמות ולא חותם איתם על ההסכם שיעביר את הכסף הזה.

משה אבוטבול: אתם רציניים שם, במשרד האוצר?

משה אבוטבול: חכמי ישראל קבעו שמותר לחלל שבת כדי לשמור על בריאות הנפש, ואתם לא עומדים בהבטחות שכבר נחתמו לפסיכולוגים?

משה אבוטבול: גם את כבשת הרש אתם לוקחים?

משה אבוטבול: אני רוצה לראות תוכנית של הממשלה הזאת לאלפי פסיכולוגים שהתייאשו מהשירות הציבורי ועברו לשוק הפרטי כי חייבים להתפרנס – תוכנית שתיתן להם תמריצים לחזור לשירות הציבורי וככה להקטין את תורי ההמתנה לטיפול ולתת לאזרחים את מה שהם זקוקים לו.

משה אבוטבול: ככה מטפלים בבריאות הנפש מהשורש, שנגיע לשבוע בריאות הנפש בשנה הבאה עם הרגשה שמשהו פה בכל זאת התקדם.

משה אבוטבול: טיפול פסיכולוגי זה לא מותרות, זו זכות בסיסית של בני אדם.

משה אבוטבול: זה אפילו יכול לחסוך כסף למדינה בעתיד הקרוב והרחוק, זה פשוט דיני נפשות.

משה אבוטבול: אני רוצה לציין את כל הארגונים הטובים שעוסקים בכל הארץ בנושא הזה של הטיפול הפסיכולוגי ובכל המערך הזה.

משה אבוטבול: אני רוצה לציין גם את ידידי הרב מונק מבית חם, שעושה עבודה נהדרת בנושא הזה, ולהודות לכל אלה שארגנו את יום הבריאות – נמצאת פה גם מיכל, שפעלה בנושא הזה – וכל אלה שפעלו.

משה אבוטבול: אני מאוד מודה לכם ומבקש מכם, אנא, אני מתחנן אליכם, תטפלו בנושא הזה של הפסיכולוגים, כי זה הופך להיות למכה מאוד קשה, והרבה צעירים, לצערנו, חושבים לשים קץ לחייהם, גם בגלל הקורונה, גם בגלל כל מיני בעיות, ויפה שעה אחת קודם.

משה אבוטבול: תודה רבה.

אחמד טיבי: תודה רבה לך.

אחמד טיבי: חבר הכנסת עלי סלאלחה.

אחמד טיבי: תפדל.

אחמד טיבי: תפדל, אוסתאז עלי.

עלי סלאלחה: שוכרן.

אחמד טיבי: (אומר בערבית: אבו מי אתה?)

עלי סלאלחה: הישאם.

אחמד טיבי: אבו הישאם, אהלן וסהלן.

עלי סלאלחה: אדוני היושב-ראש, חברי וחברות הכנסת הנכבדות והנכבדים, יום בריאות הנפש הבין-לאומי הוא יום חשוב, שראוי לציין.

עלי סלאלחה: אני רוצה לברך את יושבת-ראש ועדת הבריאות חברת הכנסת עידית סילמן, את חברות הכנסת מיכל וולדיגר ואמילי מואטי ואת יושבת-ראש השדולה למניעת אובדנות חברת הכנסת קטי שטרית, שהעלו את הנושא על סדר-יומה של הכנסת.

עלי סלאלחה: הנכחת מצוקותיהם של מתמודדי הנפש בכנסת או בציבור הרחב היא חשובה פעמיים.

עלי סלאלחה: פעם ראשונה, לשם החלשת הסטיגמה והבושה; והשנייה, לשם העלאת המודעות לפערים ולמצוקות, שחובתנו כחברי כנסת למצוא להם פתרונות.

עלי סלאלחה: השנה הנושא שנבחר ליום הבין-לאומי לבריאות הנפש הוא בריאות הנפש בעולם לא שוויוני, ואין כותרת טובה מזו לתאר את האתגרים העומדים בפני מערכת בריאות הנפש בישראל.

עלי סלאלחה: האי-שוויון החריף והזועק לשמיים בישראל פוגע קשות ביכולת לטפל באלפי מתמודדי הנפש, בעיקר מהשכבות המוחלשות.

עלי סלאלחה: לכן צריך לתת תמריצים הולמים, שיגדילו את מספר הפסיכולוגים במגזר הציבורי, שממילא סובל ממחסור משמעותי בתקנים.

עלי סלאלחה: לדוגמה, זמן ההמתנה לטיפול נפשי עומד היום על כחצי שנה, איפה?

עלי סלאלחה: במרכז, במרכז הארץ, ועד שנתיים בפריפריה.

עלי סלאלחה: אז תארו לעצמכם מה לגבי המגזר הערבי.

עלי סלאלחה: אני אשתף אתכם, עמיתיי חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש וכבוד שר הבריאות, בסיפור שחוויתי בתפקידי כמנהל מקיף בית ג'ן, והסיפור הזה מלווה אותי עד היום הזה וימשיך ללוות אותי.

עלי סלאלחה: שמתי לב לתלמיד שנעדר מהלימודים לעיתים תכופות, שלא נהג כך לפני כן.

עלי סלאלחה: הגעתי אליו עם היועצת, וגילינו שהוא מתמודד עם נטיות אובדניות בגלל הנטייה המינית שלו.

עלי סלאלחה: יחד נתנו לו מעטפת רגשית, חיבוק גדול, הרגשה שהכול בסדר.

עלי סלאלחה: ובזכות התמיכה הגדולה הוא הצליח לחזור ללימודים, לסיים בהצלחה, עם תעודת בגרות מלאה ואיכותית, וכיום הוא עושה חיל באקדמיה.

עלי סלאלחה: אני בקשר רציף איתו, ואני רוצה להדגיש כמה חשובות המעטפת המקצועית התומכת, פתיחות מחשבתית והיכולת לזהות את המצוקה של הסובבים אותנו ולטפל בה באופן מיידי.

עלי סלאלחה: החברה הישראלית תימדד ביחס שלה לרבע מיליון מתמודדי הנפש בישראל, אלו החווים מדי יום קשיים רבים וסובלים מקיפוח ודעות קדומות.

עלי סלאלחה: הגיע הזמן שנלמד להפסיק להתייחס אליהם כשקופים.

עלי סלאלחה: אני שמח שאחרי שנים של הזנחה, שר הבריאות ניצן הורוביץ בחר לשים את הנושא בראש סדר העדיפויות של משרד הבריאות.

עלי סלאלחה: מאות מיליוני שקלים התווספו למערך בריאות הנפש, והוחלט לראשונה למנות פסיכיאטר בוועדת סל התרופות כחלק ממדיניות קידום בריאות הנפש.

עלי סלאלחה: יישר כוח.

עלי סלאלחה: כולי תקווה שהיום הזה הוא צעד ראשון בדרך לשינוי מחשבתי ושינוי סדר העדיפויות לטובת ציבור מתמודדי הנפש והצוותים המקצועיים המסורים.

עלי סלאלחה: תודה רבה.

אחמד טיבי: תודה רבה לך.

אחמד טיבי: חברת הכנסת אבתיסאם מראענה.

אחמד טיבי: חמש דקות.

אבתיסאם מראענה: אדוני יושב-ראש הכנסת, גברתי סגנית – –

אחמד טיבי: המזכירה.

אבתיסאם מראענה: – – סגנית המזכירה, אדוני שר הבריאות; חברתי מיכל וולדיגר, תודה רבה; יקירתי עאידה תומא, תודה על הדיון שהיה היום; חברות וחברי הכנסת, האמת היא שאין לי משהו חדש להגיד, אני אגיד את זה בכנות.

אבתיסאם מראענה: כתבתי מלא – מלא מילים, מלא משפטים.

אבתיסאם מראענה: הכול נאמר.

אבתיסאם מראענה: אין לי משהו חדש, חוץ מלצאת מהארון.

אבתיסאם מראענה: אני חושבת שחברתי וולדיגר אמרה את המשפט הזה, והיא אכן צדקה.

אבתיסאם מראענה: והשאלה היא – אנחנו פה, חברות כנסת וחברי כנסת, אנחנו נבחרות ונבחרי ציבור, וזאת ההזדמנות שלנו גם "לצאת מהארון", וגם לספר את הסיפור האישי שלנו, ולא רק לדבר על כולם.

אבתיסאם מראענה: אבל חברתי מיכל כן דיברה על ההתמודדות האישית שלה כאימא – ואת נפלאה ומופלאה ומעוררת השראה, גם כשאת בקצה השני של הדעות הפוליטיות שלי.

אבתיסאם מראענה: אבל מה אכפת לנו.

אבתיסאם מראענה: אנחנו יכולות יפה מאוד לחלוק את מה שנכון ומה שמשותף.

אבתיסאם מראענה: אדוני יושב-ראש הכנסת, אני רוצה להגיד לך שאני בעצמי בת של אבא שהוא מתמודד נפש.

אבתיסאם מראענה: הוא היה בן אדם נורא עצוב כל חייו – רוב ימי חייו – והוא מעולם לא אובחן.

אבתיסאם מראענה: הוא היה בדיכאון.

אבתיסאם מראענה: אני חושבת שהוא היה בדיכאון בעיקר לפי עונות השנה.

אבתיסאם מראענה: כנראה בעונה אחת בשנה משהו כן ריגש אותו.

אבתיסאם מראענה: אבל בגדול, גדלתי עם אבא מקסים, חנון – אני לא יודעת איך מתרגמים את זה בעברית, אבל שיהיה – אבא חנון.

אבתיסאם מראענה: רק כשגדלתי הבנתי שבעצם אבא שלי סבל מפוסט-טראומה אחרי הגירוש ב-48'.

אבתיסאם מראענה: אני חושבת שכמו אבא שלי יש אלפים, מיליונים, שגורשו מנוף הילדות שלהם.

אבתיסאם מראענה: ומה שאני אומרת כרגע הוא ממש לא התרסה פוליטית, ולא בא עכשיו להפוך את הסיפור ואת היום הזה למשהו שלא צריך להיות.

אבתיסאם מראענה: אני חושבת שזו אוכלוסייה רחבה – מעולם לא הכירו בגירוש של 48' כפוסט-טראומה של אותם אימהות ומשפחות וסבים וסבתות שלנו.

אבתיסאם מראענה: אני הייתי עדה, וחייתי לצד אבא שהוא כזה.

אבתיסאם מראענה: כשהוא היה עצוב, אני התביישתי, כי בעצם – סליחה שאני מתרגשת, אני לא אמורה כל כך.

אחמד טיבי: לא, זה טבעי.

אחמד טיבי: בבקשה.

אחמד טיבי: תמשיכי.

אבתיסאם מראענה: כן?

אבתיסאם מראענה: לא שאלת אותי – אותו שאלת (אומרת בערבית: אבו מי מכנים אותך, ואני לא שאלתי את עצמי איך קוראים לי.

אבתיסאם מראענה: )

אחמד טיבי: (אומר בערבית: את אבתיסאם.

אחמד טיבי: )

אבתיסאם מראענה: אז אני התביישתי, התביישתי בו.

משה אבוטבול: תגיד לה מעליש.

מיכל מרים וולדיגר: רגע, יש כאלה שלא מבינים ערבית.

אבתיסאם מראענה: אחר כך.

אבתיסאם מראענה: אני התביישתי בו.

אבתיסאם מראענה: התביישתי כי גדלתי בחברה – – –

אחמד טיבי: תנו לה להמשיך, בבקשה.

משה אבוטבול: זה נישט געפערליך, ביידיש.

אחמד טיבי: אבוטבול, נא לא להפסיק אותה.

משה אבוטבול: אמרתי: נישט געפערליך, ביידיש.

משה אבוטבול: מעליש.

אחמד טיבי: אוקיי.

אבתיסאם מראענה: טוב, חברים, שיעור ערבית אחר כך, אני אתן את זה חינמי.

אבתיסאם מראענה: אני התביישתי בו, כי בחברה שבה גדלתי, בחברה הערבית הפלסטינית, הנרטיב מוכר: גבר חזק לא בוכה, לא נשבר, לא מוותר.

אבתיסאם מראענה: אבל הוא בכה והוא נשבר והוא גם ויתר.

אבתיסאם מראענה: הוא לא ויתר על החיים.

אבתיסאם מראענה: היה מאוד אכפת לו לספר את הסיפור; סיפור שכנראה מעולם לא תועד.

אבתיסאם מראענה: אבל היום אני גדלתי, אני גדלה, אני יותר רואה סביבי גם את האנשים שמתמודדים עם סיפורים שמעולם לא הכירו בהם.

אבתיסאם מראענה: כשאני נלחמת את המלחמה של העובדות והעובדים הזרים על הנפש שלהם, על הבריאות שלהם, על ההגירה שלהם, אכפת לי.

אבתיסאם מראענה: אכפת לי מהם, כי גדלתי בבית של בן אדם שגורש מהאדמה שלו.

אבתיסאם מראענה: אני מסתכלת על החברה הלהט"בית הערבית.

אבתיסאם מראענה: ברובה היא עמוק עמוק בתוך הבושה.

אבתיסאם מראענה: הם לא צריכות ולא צריכים להתבייש – אין להם במה.

אבתיסאם מראענה: הם צריכות וצריכים להיות גאים וגאות.

אבתיסאם מראענה: אבל בשביל שיהיו גאים וגאות אנחנו צריכות לדבר עליהם, לדבר לנפש שלהם, להכיר בעולם שלהם, להכיר בקיום שלהם ובזכות שלהם, החופשית, להיות בני אדם, שיחיו את החיים שלהם לצידנו ולידינו.

אבתיסאם מראענה: אני לא ארחיב בנאום הזה, חוץ מזה שבאמת יכולתי לספר גם את הסיפור האישי שלי.

אבתיסאם מראענה: אני חושבת שכל נערה וכל נער, בטח מתוך החברה הערבית, או כל חברה מוחלשת שהיא במדינת ישראל, מסתכלים עלינו מלמטה, וחושבים שגדלנו במקומות יפים מדי, בבתים מפוארים, במשפחות עם כסף או משכילות ומשכילים.

אבתיסאם מראענה: אני רוצה שכל ילדה – וכל ילד – בחברה הערבית, בחברה הישראלית, בכל העולם, ידעו שלכל אחת מאיתנו יש את הסיפור שלה; את ההורים שלנו ואת המשפחות שלנו ואת החברה שלנו; את הנשים, את הפגועות, את הפגועים מאוד, שאף אחד לא רואה אותם.

אבתיסאם מראענה: אז אנחנו כן רואות את כולכן ואת כולכם, ואנחנו נהיה כאן בשביל להקשיב.

אבתיסאם מראענה: תודה, אדוני, היושב-ראש.

אחמד טיבי: תודה רבה, חברת הכנסת מראענה.

אחמד טיבי: מכובדי שר הבריאות, בבקשה.

ניצן הורוביץ: אדוני היושב-ראש, חברי כנסת נכבדים, תודה על היום הזה ועל ההחלטה לציין יום שלם בכנסת ובוועדות, ועל הדיון שקיימנו קודם בוועדת הבריאות.

ניצן הורוביץ: תודה לך, חברת הכנסת וולדיגר, חברת הכנסת עידית סילמן, ולכל מי שהשתתף כאן בדיון הזה.

ניצן הורוביץ: פעם, בהיסטוריה, בעבר, מחלות נפש – בכלל הביטוי הזה, אדוני היושב-ראש, "מחלת נפש", מהי בדיוק הנפש?

ניצן הורוביץ: איפה המקום שלה בגוף?

ניצן הורוביץ: איך מאבחנים אותה?

ניצן הורוביץ: היו דברים שהיו, מה שנקרא, מחוץ לעולם הרפואה ומחוץ לבריאות.

ניצן הורוביץ: ותמיד המקומות של האנשים האלה – שאגב, בעבר גם כללו בהם אפילפטים וכל מיני – היו תמיד רחוקים, מחוץ למקומות היישוב, מין מושבות מצורעים כאלה.

ניצן הורוביץ: מחלת נפש נחשבה למין סוג של נגע, סוג כזה של קללה, דיבוק – היו כל מיני דברים שהיו כרוכים בעניין הזה.

ניצן הורוביץ: ובעצם, אנחנו אומרים היום שמחלת נפש היא מחלה של המוח.

ניצן הורוביץ: וכמו שיש מחלת לב ומחלת עור, אז יש מחלות של המוח.

ניצן הורוביץ: וכמו שאין שום בושה במחלה בכלי הדם, כך לא צריכה להיות שום בושה ושום סטיגמה במחלה שיש במוח.

ניצן הורוביץ: ודברים שבעבר נחשבו למין דברים כאלה, לא יודע, מעולם המטפיזיקה, רוחניים כאלה, דברים שהם לא מתחום הרפואה ממש, אז היום אנחנו מבינים ויודעים שיש טיפולים; יש טיפולים תרופתיים, והם עוזרים בקשת רחבה מאוד של מצבים, ויודעים שהתופעות האלה נפוצות ביותר בחברה.

ניצן הורוביץ: פה בישראל יש לנו 300,000 מטופלים בקהילה, בשנה.

ניצן הורוביץ: אני אומר "מטופלים", ומעבר לזה יש עוד המון אנשים שנמצאים בסטרס, בחרדה, בדיכאון ובכל מיני סוגים של מצבים.

ניצן הורוביץ: זה, אגב, עלול לקרות לכל אחד מאיתנו.

ניצן הורוביץ: לכל אחד מאיתנו במשפחה יש מקרים.

ניצן הורוביץ: בבתי החולים לבריאות הנפש בישראל יש 18 – – –

סמי אבו שחאדה: אדוני השר, ה-300,000 כוללים גם את מי שהולך לטיפולים הפרטיים?

סמי אבו שחאדה: אנחנו – – – משרד הבריאות גם – – –

ניצן הורוביץ: אני אגיד לך, קשה לדעת, כי מי שהולך לטיפול פסיכולוגי פרטי וכו' – אין חובת דיווח.

ניצן הורוביץ: אני מדבר על מטופלים במסגרת הקופות והשירותים האחרים.

ניצן הורוביץ: ובבתי החולים יש 18,000 מאושפזים בשנה.

ניצן הורוביץ: עד עכשיו, לצערי, בריאות הנפש הייתה החצר האחורית של מערכת הבריאות, כפי שהייתה במשך שנים רבות ביחס לכל עולם הרפואה, אגב, לא רק בישראל.

ניצן הורוביץ: בכל העולם זה היה ככה.

ניצן הורוביץ: ולכן אני אמרתי מכניסתי לתפקיד שזה עובר לחזית העשייה של המשרד.

ניצן הורוביץ: את הסטיגמה צריך לנער ולהגיד: אין שום בושה פה בעניין הזה.

ניצן הורוביץ: צריך להיאבק בשימוש במושגים כאלה שליליים, שאומרים: משוגע, פסיכי, חולה נפש.

ניצן הורוביץ: ואני אומר, מתמודד הנפש והמשפחה שלו לא צריכים גם להיענש על זה שיש מחלה.

ניצן הורוביץ: המחלה קשה מספיק.

ניצן הורוביץ: מעבר לזה, לא צריך לקבל עונש של אשפוז במקום לא ראוי, בתנאים לא נאותים, במקומות שאף אחד לא היה רוצה לישון בהם בלילה.

ניצן הורוביץ: מעבר לזה, יש כאן את החשש לפנות לעזרה.

ניצן הורוביץ: מה יגידו, איך יסתכלו עליי, איך יסתכלו עליי בעבודה, מה יגידו עליי בצבא, מה בבית הספר.

ניצן הורוביץ: יצחקו עליי, ילעגו לי.

ניצן הורוביץ: כאן יש חשיבות מאוד גדולה, למשל, לדברים האלה שנעשים כאן בכנסת – לדבר על זה, לפתוח את זה ולגרום לאנשים להבין שאפשר לתת טיפול ושאתה לא צריך לסבול לבד, ושאפשר לצאת מהרבה מצבים שהם מצבים קשים.

ניצן הורוביץ: גם בתחום התרופתי יש התקדמות עצומה בשנים האחרונות, והטיפולים שניתנים הם טיפולים שעוזרים, ובהחלט ניתן גם לטפל בבן אדם ולהוציא אותו ממצבים מסוימים.

ניצן הורוביץ: אנחנו לא משאירים את זה ברמת כותרות, להגיד: הכי חשוב, הכי חשוב.

ניצן הורוביץ: יש לנו כמה מהלכים שאנחנו מתניעים כבר עכשיו, שגם מגובים תקציבית.

ניצן הורוביץ: במאבק על התקציב היה לי מאוד חשוב להבטיח תוספת משמעותית לתקציב הבריאות, שהיא בערך רבע מהתוספת שקיבלנו לכלל תקציב הבריאות – על התוספת אני מדבר.

ניצן הורוביץ: התוספת הזאת היא של כחצי מיליארד שקל, ומצטרפת למשהו כמו כמעט 5 מיליארד שקל שהמדינה מוציאה על בריאות הנפש, אם זה לקופות החולים, אם זה לבתי החולים לבריאות הנפש, משרד הבריאות.

ניצן הורוביץ: בסך הכול, אנחנו הגדלנו מאוד את התקציב.

ניצן הורוביץ: לאן הכסף הזה ילך?

ניצן הורוביץ: קודם כול, כבר עכשיו המשרד עושה את תוכניות העבודה ומוציא את המכרזים כדי לנצל את זה ולממש את זה בשנה הקרובה.

ניצן הורוביץ: המהלך הראשון, הייתי אומר שהוא הוצאה של מאות חולים כרוניים מבתי החולים לבריאות הנפש – אנשים שלפעמים נשארים בבית חולים עשרות שנים.

ניצן הורוביץ: ראיתי במו עיניי.

ניצן הורוביץ: אתה מגיע, ואתה רואה בן אדם שנמצא 30 שנה בבית החולים.

ניצן הורוביץ: אני אומר, בית חולים זה לא בית, אתה לא אמור לגור שם.

ניצן הורוביץ: אבל אתה שואל, למה לא הוצאתם אותו?

ניצן הורוביץ: כי אין לאן להוציא אותו, אין לאן.

ניצן הורוביץ: זה לזרוק אותו לרחוב, ולא רוצים לזרוק אנשים לרחוב.

ניצן הורוביץ: לכן מוציאים 400 מטופלים, החולים הכרוניים – זה התקציב שלנו עכשיו – מבתי החולים למוסדות שנקרא להם "מוסדות ביניים", כמו קהילה משקמת, או בית מאזן, שאלה מוסדות שבהם הבן אדם חי את חייו אבל קשה לו להסתדר בעצמו, ולפעמים אין לו יכולת לפרנס את עצמו, והמשפחה היא לפעמים דבר בעייתי, ולכן הוא הולך לסוג כזה של מסגרת, שאנחנו עכשיו מרחיבים אותה מאוד, ויהיו עשרות רבות חדשות כאלה.

ניצן הורוביץ: דבר שני – וזה עלה פה בכל הדיונים שהיו – זה התורים לטיפול פסיכותרפי בקהילה.

ניצן הורוביץ: אנחנו הרי לא רוצים שבן אדם יגיע לאשפוז; לא רוצים שחלילה נצטרך לאשפז בכפייה; לא רוצים שבן אדם יפגע בעצמו ויגרום לעצמו נזקים פיזיים.

ניצן הורוביץ: צריך למנוע את הדברים האלה ככל האפשר ברמה הקהילתית, על ידי טיפול פסיכותרפי בקהילה.

ניצן הורוביץ: הרבה אנשים פונים, אגב, מתגברים על המחסום, רוצים את הדבר הזה.

ניצן הורוביץ: התורים ארוכים ביותר.

ניצן הורוביץ: שמענו כאן – אמר ידידי חבר הכנסת עלי סלאלחה שבמרכז זה חצי שנה, זה לפעמים יותר.

ניצן הורוביץ: בפריפריה זה לפעמים יותר משנה-שנה וחצי.

משה אבוטבול: אני מכיר מקרה של שנה שלמה.

ניצן הורוביץ: בן אדם שמחכה שנה לתור, אז מה המשמעות של התור הזה בכלל?

ניצן הורוביץ: ולכן אנחנו נותנים כאן מבחן תמיכה של 50 מיליון שקל לרפורמה בקיצור תורים בקופות החולים, ואנחנו מקווים שזה יעזור.

ניצן הורוביץ: עוד מהלך שנוגע לבתי החולים, שבאמת נמצאים במצבים לפעמים בלתי נסבלים – 400 מיליון שקל בפריסה רב-שנתית לשיפוץ ובינוי.

ניצן הורוביץ: לזה אין תחליף.

ניצן הורוביץ: אני אומר, אני שם את הדגש על טיפול בקהילה, אז אומרים לי, למה אתה שם מאות מיליוני שקלים לפיתוח תשתיות?

ניצן הורוביץ: כי אין ברירה, כי זה חייב להיעשות.

ניצן הורוביץ: אי-אפשר לאשפז אדם במדינת ישראל במתקנים לא ראויים, אי-אפשר.

ניצן הורוביץ: את הדבר הזה אנחנו נשנה ונשים פה כסף.

ניצן הורוביץ: זה ייקח זמן, כי להוציא תוכניות ולבנות ולשפץ לוקח זמן, אבל אנחנו נגיע לשם.

ניצן הורוביץ: גם לנושא הזה של מוסדות הביניים, שאמרתי, בקהילה, אנחנו מקציבים מיליוני שקלים.

ניצן הורוביץ: יש לנו עוד הרבה תוכניות.

ניצן הורוביץ: הסיפור הזה של מכורים, מה שנקרא תחלואה כפולה, בן אדם שהוא גם מתמודד נפש וגם מכור לסמים – זה מאוד נפוץ ודרוש פה טיפול מיוחד.

ניצן הורוביץ: ויש גם צורך במענים מיוחדים לחברות שונות, למשל לחברה הערבית, או לחברה החרדית, ללהט"בים.

ניצן הורוביץ: דרוש מענה בחברה הערבית גם בעניין של שפה.

ניצן הורוביץ: אתם יודעים, יש עכשיו מאבק מתמחים על קיצור תורנויות, שהוא נכון, שהוא צודק, אבל אני אומר, למשל בבתי החולים הפסיכיאטריים יש לנו תקנים פנויים ואנחנו מתקשים לאייש.

ניצן הורוביץ: אנשים לא רוצים לבוא לעבוד שם.

אחמד טיבי: יש מיעוט של התמחויות בפסיכיאטריה בחברה הערבית.

ניצן הורוביץ: נכון, נכון.

ניצן הורוביץ: בחברה הערבית ובאופן כללי, בכלל.

ניצן הורוביץ: בחברה הערבית ביתר שאת.

ניצן הורוביץ: כאן זה גם עניין שאתה שואל את עצמך, סמי – – –

סמי אבו שחאדה: אדוני השר, חסר כוח אדם, חסרים לנו מטפלים בכל תחום, לצערי, בכל מה שנוגע לבריאות הנפש.

ניצן הורוביץ: נכון, נכון.

אחמד טיבי: מרכזי בריאות הנפש, על כל המועסקים שם.

ניצן הורוביץ: חד-משמעי.

ניצן הורוביץ: חד-משמעי.

מיכל מרים וולדיגר: ופסיכולוגים התפתחותיים, שמאוד חסרים בחברה הערבית, וזה גורם לנזק בלתי הפיך, כי במקום למצוא לילד שצריך – – –

ניצן הורוביץ: נכון, אין שום ספק – – –

אחמד טיבי: פסיכולוגים התפתחותיים.

ניצן הורוביץ: אז עכשיו שמעתי שיש קצת שינוי לטובה, יותר אנשים פונים להתמחות בפסיכיאטריה, אבל זו התמחות קשה, המקומות האלה הם לפעמים מקומות קשים, התנאים לא טובים.

ניצן הורוביץ: אני יכול להבין את זה.

ניצן הורוביץ: ולכן גם שיפור התנאים יביא גם כוח אדם פנימה.

מיכל מרים וולדיגר: אפשר להכניס את המקצוע הזה למקצועות במצוקה, כבוד השר, ואז, אם אתה מכניס את זה כמקצוע במצוקה, זה מדרבן.

ניצן הורוביץ: נכון.

ניצן הורוביץ: אבל תחשבי שרופא שבוחר במה לעשות התמחות – פסיכיאטריה היא לא בעדיפות.

מיכל מרים וולדיגר: אם יהיו תמריצים, הם יגיעו.

מיכל מרים וולדיגר: ב-2015 עשו את זה, תמריצים לפסיכיאטריה, והגיעו לא מעט פסיכיאטרים, רופאים שהלכו לעשות התמחות בפסיכיאטריה.

מיכל מרים וולדיגר: יש דרך.

ניצן הורוביץ: אז אנחנו – – –

מיכל מרים וולדיגר: כבוד השר, היינו גם בוועדה, ובוועדה אמר ד"ר פישל שהמקצוע מזדקן.

ניצן הורוביץ: גם זה נכון.

מיכל מרים וולדיגר: עוד חמש שנים לא יהיו לנו.

מיכל מרים וולדיגר: אם לא נדע לקחת את המקצוע הזה ולהפוך אותו למקצוע במצוקה ולתת שם תמריצים, אנחנו עלולים למצוא את עצמנו במקום לא טוב, כבוד השר.

ניצן הורוביץ: זה נכון.

ניצן הורוביץ: אנחנו גם מגדילים עכשיו את מספר הסטודנטים לרפואה, שגם זו בעיה בישראל.

ניצן הורוביץ: ד"ר טיבי, אתה למדת בארץ, אבל היום רוב הסטודנטים לומדים בחו"ל.

ניצן הורוביץ: אנחנו המדינה עם הכי פחות סטודנטים שלומדים בארץ שלהם, נגיד מבחינת מדינות ה-OECD.

ניצן הורוביץ: הכי פחות.

ניצן הורוביץ: מה זה?

ניצן הורוביץ: זו תעודת עניות.

ניצן הורוביץ: כמה כסף זה עולה ללמוד בחו"ל?

ניצן הורוביץ: למה אנחנו עושים להם את זה?

ניצן הורוביץ: צריך להוסיף מאות מקומות בפקולטות בישראל, ואנחנו מתחילים בזה.

ניצן הורוביץ: אתמול, בצעד ראשון – – –

אחמד טיבי: או להקים עוד פקולטות.

ניצן הורוביץ: כן, או להקים עוד פקולטות, אבל אני חושב שאפשר פשוט להרחיב את הפקולטות הקיימות ואפשר לקבל יותר סטודנטים ללימודים.

ניצן הורוביץ: הציונים שאתה צריך להשיג זה באמת – אני חושב אנחנו כבר מרחיבים את זה.

ניצן הורוביץ: אתמול קיבלנו – התעקשתי – 60 חדשים בבן-גוריון, בטכניון ובצפת, ובשנים הקרובות זה יגיע למאות.

ניצן הורוביץ: נרחיב את זה, ויתקבלו פה בארץ – וצריך לשנות את זה, שהרוב ילמדו בארץ ולא ילמדו בחו"ל.

ניצן הורוביץ: זה גם יעלה להם הרבה פחות כסף, גם יראו חולים פה, יהיו קרובים לבית.

ניצן הורוביץ: בכלל, כל הדבר הזה הוא לא נכון, הוא לא בריא, כל הדבר הזה של הלימודים בחו"ל כמסה המונית כזאת.

ניצן הורוביץ: בשום מדינה, אגב, זה לא קורה במספרים האלה.

ניצן הורוביץ: זה קורה כאן כי לא נותנים מספיק מקומות.

ניצן הורוביץ: ואחר כך אין מספיק שדות קליניים, וההתמחות היא קשה, וכל העסק לחוץ, כל המערכת היא כבדה, היא קשה, היא מורעבת, ואת הדבר הזה צריך לשנות.

ניצן הורוביץ: אני חושב שזה הכי מורגש בפסיכיאטריה, גם מצד המטפלים; אגב, לא רק רופאים, אנחנו תמיד מדברים על רופאים אבל זה סיעוד, זה אחים ואחיות, זה כוח עזר, זה מאבטחים – כל השורה, ואת זה אנחנו צריכים לשנות.

ניצן הורוביץ: אז אני אומר, תודה רבה על היום הזה.

ניצן הורוביץ: אנחנו בעיצומה של העבודה.

ניצן הורוביץ: באמת עכשיו משרד הבריאות נכנס לשוונג – – –

מיכל מרים וולדיגר: אשמח שהקואליציה תאשר את החוק שלי, שזה יהיה יום קבוע.

ניצן הורוביץ: מאה אחוז.

ניצן הורוביץ: אין לי התנגדות לדברים האלה.

ניצן הורוביץ: אבל אני אומר, מה שחשוב באמת זה לתת את המשאבים ולהמשיך, ושאנחנו באמת ניקח את זה כנושא בעדיפות עליונה, לאומית, כי ככל שאנחנו מתקדמים אנחנו רואים עד כמה זה חסר, עד כמה זה חסר, ואיך בעבר, כשהתביישו וכשזה לא היה כל כך מפותח והסתירו את זה, כמה אנשים סבלו לשווא.

ניצן הורוביץ: אז אני אומר תודה לכולם על היום הזה.

ניצן הורוביץ: תודה, אדוני היושב-ראש – –

אחמד טיבי: תודה רבה, מכובדי השר.

ניצן הורוביץ: – – ואני מקווה שיהיו לנו עוד ימים רבים שבהם נעסוק בנושא הזה.

ניצן הורוביץ: תודה.

אחמד טיבי: תודה.

אחמד טיבי: מגיעה לך מילה טובה על כך שמייד בתחילת הכהונה שלך כשר הבריאות פרצת לנושא הזה.

אחמד טיבי: תודה רבה.

אחמד טיבי: רבותיי, העניין של השאילתות לשרת האנרגיה מבוטל, נדחה.

אחמד טיבי: על כן, תם סדר-היום.

אחמד טיבי: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, ז' בחשוון התשפ"ב, 13 באוקטובר 2021, בשעה 11:00.

אחמד טיבי: ישיבה זו נעולה.

אחמד טיבי: (חוזר על דבריו בערבית.

אחמד טיבי: )