ישיבת מליאה, כנסת 24, פרוטוקול מספר 23, 2021-06-01 00:00

יריב לוין: חברות וחברי הכנסת, היום יום שלישי, כ"א בסיוון התשפ"א, 1 ביוני 2021.

יריב לוין: אני פותח את הישיבה.

יריב לוין: בפתח הדברים – הודעה: הריני להודיע

יריב לוין: כם כי הונחה היום על שולחן הכנסת הודעה על הרכב ועדת הבחירות המרכזית לכנסת העשרים-וחמש, לפי חוק הבחירות לכנסת [נוסח חדש], התשכ"ט–1969.

יריב לוין: עד כאן ההודעה הזאת.

יריב לוין: ומכאן לנאומים בני דקה.

יריב לוין: ראשון הדוברים – חבר הכנסת גלעד קריב, בבקשה.

גלעד קריב: אדוני היושב-ראש, בפרשת שופטים בספר דברים אנו מוצאים את מצוות עגלה ערופה, האמורה לקיים מעמד של כפרה בהשתתפות הכוהנים והזקנים במקרה שבו נמצא חלל אשר לא נודע מי הכהו.

גלעד קריב: במעמד זה נדרשו הזקנים להצהיר: ידינו לא שפכו את הדם הזה ועינינו לא ראו.

גלעד קריב: בעניינה של ההצהרה הזאת שואלת המשנה: וכי על דעתנו עלתה שזקני בית דין שופכי דמים הם?

גלעד קריב: אלא שלא בא לידינו ופטרנו אותו בלא מזון ולא ראינו אותו והנחנו אותו בלא לוויה.

גלעד קריב: חכמי בבל הציעו כי כוונת המשנה היא לאדם שחייו קופחו, וחכמי ארץ ישראל הציעו כי הכוונה היא דווקא להורג, שגם בעניינו הקהילה התרשלה, משום שלא עמדה על דינו ולא הקפידה עימו, ובכך אפשרה לו ליטול חיים, בזדון או בשוגג.

גלעד קריב: לשיטת חכמינו, מצוות עגלה ערופה מזכירה לנו את האחריות המוטלת על המנהיגות ועל הקהילה כולה למנוע את האסון ואת האשמה הדבקה בקהל, ובעיקר בראשיו ונבחריו, אם עצימת העיניים, הרשלנות או סדר העדיפויות השגוי הובילו אותו אל שפיכות הדמים.

גלעד קריב: חודש ימים עבר מאז האסון הנורא במירון, וקול דמי ההרוגים זועקים מן האדמה.

גלעד קריב: והכוהנים והזקנים היושבים בבית הזה ובמקומות נוספים אוטמים את אוזניהם וחושבים שיצליחו להחריש את הזעקה בתרגילים פחדניים של השעיה, טשטוש וטיוח.

גלעד קריב: אוי לדור שאלו כוהניו וזקניו.

גלעד קריב: אוי לו לציבור שאלה פרנסיו.

גלעד קריב: המשנה בפרק עגלה ערופה מלמדת שמשעה שרבו הרצחנים, בטלה מצוות עגלה ערופה.

גלעד קריב: האם זו המציאות שאנו חיים בה – מציאות שבה הלב של חלק מהיושבים בבית הזה לא מזדעזע ממותם של 45 אנשים, עד כדי כך שמוות מיותר זה לא נחקר ואיש לא מתבקש לתת עליו את הדין?

גלעד קריב: בתום ימי השלושים על מותם של הרוגי מירון, נאמר כאן באופן ברור: מי מיושבי הבית הזה שאינו תומך בהקמת ועדת חקירה ממלכתית לאלתר הרי הוא בגדר שופך דמים בעתיד.

גלעד קריב: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת יעקב מרגי – איננו.

יריב לוין: חברת הכנסת אמילי מואטי, בבקשה.

יריב לוין: חברת הכנסת מואטי, תורך, בבקשה.

יריב לוין: סליחה, חבר הכנסת מוסי רז, אתה ביקשת קודם להיות במקום תמר זנדברג.

יריב לוין: בבקשה.

מוסי רז: אדוני היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת, ביקרתי ביום שישי במלונית באשקלון שבה משוכנים בצפיפות פליטים, למעשה, אנשים מאשקלון שאיבדו את בתיהם, או יותר נכון בתיהם נפגעו מטילים בעת המלחמה האחרונה, שמשוכנים בצפיפות רבה, לפעמים משפחה בחדר או בשני חדרים.

מוסי רז: אני בטוח שכל הפקידים של מס רכוש ואחרים עושים כמיטב יכולתם לסייע להם לפתור את הבעיות כמה שאפשר יותר מהר, אבל הם עצמם מרגישים שהם נזנחו.

מוסי רז: הם מרגישים שהמדינה שכחה אותם.

מוסי רז: שאלתי אותם מה הם רוצים.

מוסי רז: הם אמרו: קודם כול שמישהו יתעניין בנו בכלל.

מוסי רז: אלה אנשים שאיבדו את הבית, הילדים פעמים רבות בפוסט-טראומה – מאובחנת או לא מאובחנת, זה לא בדיוק חשוב – שמתקשים לחזור לבית בגלל שנפגעו קירות, חלונות, דברים מהסוג הזה.

מוסי רז: ההרגשה היא שצריך יותר לחבק אותם, לזרז את הטיפול במס רכוש על מנת לפצות אותם כספית.

מוסי רז: הכסף כאן הוא לא מה שמשנה, הכסף הוא שמאפשר את בניית הבית וחזרתם לבית וחזרתם לשגרה.

מוסי רז: הם גם מרגישים שמנסים לזרוק אותם מבית המלון החוצה עוד לפני שבתיהם מוכנים למגורים, לפעמים ללא חלונות או דברים בסיסיים אחרים.

מוסי רז: חלקם עובדים מהבית ופרנסתם גם נגדעה מעצם זה שהם אינם בביתם.

מוסי רז: למשל, פגשתי מישהי שעושה קייטרינג מהבית אבל היא לא יכולה לעשות את זה יותר משום שהיא במלון ואין לה גז ואין לה שום אמצעי.

מוסי רז: אני קורא מכאן לפקידי מס רכוש, לעירייה ולכל מי שיכול, בלי לתקוף איש ובלי להגיד שמישהו לא עושה את עבודתו, לעשות ככל יכולתם יותר על מנת שהאנשים האלה יוכלו לחזור לשגרה ושהמלחמה הארורה תסתיים גם עבורם.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: עכשיו חברת הכנסת אמילי מואטי, בבקשה.

אמילי חיה מואטי: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני רוצה לשתף אתכם במשהו שקרה אתמול.

אמילי חיה מואטי: בן משפחה שלי, ש"סניק, מנהל מועדוניות, התקשר אלי בפניקה ואמר לי: אמילי, אני כל כך לחוץ, בבקשה תצביעי נגד הצעת החוק שהיא נגד לימודי התורה.

אמילי חיה מואטי: אמרתי לו: שמעון, במה דברים אמורים?

אמילי חיה מואטי: ואז הוא שלח לי את הצעת החוק שנוגעת לשידול לחזרה בתשובה.

אמילי חיה מואטי: התקשרתי אליו, הסברתי לו ואמרתי לו: שמעון, תתאר לך שהילדים שלך לומדים בבית ספר בפריז, ונוצרים ניגשים אליהם ונותנים להם סוכריות בתמורה ללימוד נצרות.

אמילי חיה מואטי: אתה תהיה בעד או נגד?

אמילי חיה מואטי: אמר לי: בוודאי שנגד.

אמילי חיה מואטי: אז אמרתי לו: אז תתאר לך אנשים ששולחים את הילדים שלהם לבתי הספר, ואנשים משדלים אותם לחזור בתשובה.

אמילי חיה מואטי: אתה בעד או נגד?

אמילי חיה מואטי: הוא אמר לי: אני בשוק שזו הצעת החוק.

אמילי חיה מואטי: אמרתי לו: למה?

אמילי חיה מואטי: הוא אמר לי: כי הבנתי שזו הצעה נגד לימודי התורה של הילדים ואני מזועזע.

אמילי חיה מואטי: מה יהיה עם הילדים שלי?

אמילי חיה מואטי: אז אמרתי לו שנורא כדאי להבחין בין תחושות לבין עובדות, בין פרשנות לבין מציאות.

אמילי חיה מואטי: כבר 24 שעות שחייה של חברת הכנסת תמר זנדברג נמצאים תחת איומים כבדים.

אמילי חיה מואטי: אני הבנתי שהיא הייתה צריכה לעזוב את ביתה מחשש לחייה וחיי הילדות שלה.

אמילי חיה מואטי: אני מבקשת, חברים, בעיקר עמיתיי מהמפלגות הדתיות: בואו נשמור אלה על אלה.

אמילי חיה מואטי: בואו נשמור על המקום היקר הזה ועל חברי הכנסת, גם מהצד השני שלכם.

אמילי חיה מואטי: הרי על 80% מהדברים אנחנו מסכימים, וגם אתם לא הייתם רוצים שישדלו את הילדים שלכם לתרבות חילונית.

אמילי חיה מואטי: בואו נשמור אלה על אלה – יש בזה כל כך הרבה ערך, וכל כך הרבה ערך בלאהוב אלה את אלה.

אמילי חיה מואטי: תודה רבה, חברים.

יריב לוין: ובכל זאת, לא הייתי משווה בין חזרה בתשובה לבין המרת דת.

קריאות: – – –

יריב לוין: חבר הכנסת אבי מעוז, בבקשה.

קריאות: – – –

משה אבוטבול: ממך זה נשמע הרבה יותר הגון.

יוסף טייב: ההשוואה, ההשוואה – אתם חזקים בסימטריה בזמן האחרון.

אמילי חיה מואטי: חברים, עם כל הכבוד, אני יהודייה לפחות כמוכם, אם לא הרבה יותר.

משה אבוטבול: גברתי, אנחנו – –

אמילי חיה מואטי: ושלא כמוכם – – –

משה אבוטבול: – – במדינה יהודית – – –

אמילי חיה מואטי: ושלא כמוכם, אני אוהבת אתכם; אתם לא אוהבים – – –

יוסף טייב: גם אנחנו אוהבים אותך.

משה אבוטבול: זה לא קשור, אנחנו יכולים גם לאהוב.

משה אבוטבול: זה לא עניין של אהבה.

יוסף טייב: זה לא קשור.

יוסף טייב: הסימטריה רק ממש לא במקום.

משה אבוטבול: אנחנו במדינה יהודית, ותפנימו את זה.

משה אבוטבול: במדינה יהודית מותר לדבר על יהדות גם עם ילדים צעירים.

אמילי חיה מואטי: אתם ממשיכים לבלבל בני אדם.

משה אבוטבול: אנחנו ממשיכים לדבר, ואנחנו גם נדבר על זה תכף.

אמילי חיה מואטי: אבל זה לא לדבר.

אמילי חיה מואטי: יש הבדל בין לדבר יהדות לבין לשדל בני אדם לשנות את אורח חייהם.

משה אבוטבול: שום דבר.

משה אבוטבול: לדבר יהדות זה גם להראות לו איך מניחים תפילין.

יוסף טייב: אני ראיתי דוכנים בצרפת.

יוסף טייב: לא ראיתי שממשלת צרפת הוציאה חוק נגד דוכנים של חב"ד.

משה אבוטבול: כי פה, בישראל – –

יוסף טייב: אבל בישראל כן.

משה אבוטבול: – – יש לנו את הנציגה הזאת.

יוסף טייב: זה הכואב, אם בפריז עסקינן.

אמילי חיה מואטי: זה לא נכון, מה שאתם אומרים.

יריב לוין: טוב, חבר הכנסת מעוז ברשות דיבור, בבקשה.

אבי מעוז: אדוני היושב-ראש, נאום הנדסת תודעה מספר עשר, והפעם בהמשך לנאומי הקודם אתמול על תפיסת המגדר.

אבי מעוז: אני מבקש להציג את יישומה בצה"ל.

אבי מעוז: יחידת היוהל"ם, שלפני כחמש שנים שונה שמה מיועצת הרמטכ"ל לענייני נשים ליועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר, עוסקת בקידום השוויון המגדרי בצה"ל.

אבי מעוז: במסמך רשמי "מנשים למגדר – הבסיס התפיסתי", שפורסם מעט לפני שינוי שם היחידה, מוסברת בפרוטרוט האג'נדה המגדרית שחדרה לצה"ל.

אבי מעוז: המסמך כולו בנוי על תפיסת המגדר הפוסט-מודרנית שעל פיה אין שום הבדל מהותי בין גברים לנשים, ומה שנדמים לנו כהבדלים, נובעים מתפיסת עולם חברתית גברית המבקשת לדכא את הנשים.

אבי מעוז: על פי מסמך זה, בצה"ל יש אי-שוויון מגדרי בשל היותו גוף שנבנה על ידי גברים ועבורם, אשר מודד אימוץ דפוסי התנהגות גבריים ללא צורך אמיתי.

אבי מעוז: המסמך מבקש לבטל את הלגיטימציה של קבלת החלטות צבאיות שמתחשבות בהבדלים שבין המינים.

אבי מעוז: צה"ל, כשמו, הוא כהגדרתו נועד להגן על מדינת ישראל ועל העם היושב בציון מפני אויביו, וכל בר-דעת מבין שכל מאמציו אמורים להיות מוקדשים לכך, ובוודאי שלא להסב את משאביו לטובת אג'נדות זרות.

אבי מעוז: המסמך המדובר אומנם כבר הוסר, ברוך השם, מאתר צה"ל, אך סמל יחידת היוהל"ם, שנועד לטשטש באופן מוחלט בין המינים, נותר על כנו.

אבי מעוז: אני שב וממליץ לרמטכ"ל לבטל את יחידת היוהל"ם ולמקד את צה"ל אך ורק בייעודו המקורי.

אבי מעוז: תודה.

יריב לוין: חברת הכנסת נירה שפק, בבקשה.

נירה שפק: יחידת היוהל"ם תבוטל כשצה"ל יתחיל לעשות את ייעודו.

נירה שפק: כשצה"ל יעשה את ייעודו לשוויון וקידום והזדמנויות אז לא יצטרכו יוהל"ם.

אבי מעוז: זה לא הייעוד של צה"ל.

נירה שפק: נסכים לא להסכים.

נירה שפק: אוקיי.

נירה שפק: פנייה לראש הממשלה בנימין נתניהו: מבצע שומר החומות היווה הזדמנות עבור ממשלת ישראל להשלים משימה מצוק איתן – להחזיר את הבנים חללי צה"ל, הדר גולדין ואורון שאול.

נירה שפק: שר הביטחון הצהיר כי השבת הבנים היא תנאי לשיקום עזה.

נירה שפק: שר החוץ, בדיונים על ההסדרה ברצועה, הצהיר כי ישראל מחויבת מעל הכול להשיב את חיילינו ואזרחינו המוחזקים על ידי החמאס.

נירה שפק: ראש הממשלה, עליך להבהיר כי תשובתה הנחרצת של מדינת ישראל על האיומים של יחיא סנוואר היא משוואת המשא ומתן המפורשת: החזרת הבנים אל מול שיקום עזה.

נירה שפק: יחיא סנוואר, במשחקי ההסתה שלו, מתעלל בתושבי עזה.

נירה שפק: בידו להביא לשיקום שיחל מייד עם החזרת הבנים.

נירה שפק: עליך להבהיר כי אצלנו במדינת ישראל לא מוותרים על חיילים ואזרחים ומתכוונים לכך.

יריב לוין: חבר הכנסת אליהו ברוכי – איננו; חבר הכנסת ווליד טאהא – איננו; חבר הכנסת עיסאווי פריג' – איננו; חבר הכנסת אוריאל בוסו – איננו; חבר הכנסת מנסור עבאס – איננו; חבר הכנסת איתמר בן גביר – איננו; חברת הכנסת שרן השכל – איננה; חבר הכנסת אוסאמה סעדי – איננו; חברת הכנסת אבתיסאם מראענה – איננה.

יריב לוין: חבר הכנסת משה אבוטבול, בבקשה.

משה אבוטבול: ממש סליחה, לפני הנאום, רק הבהרה – אדם שאמר לרעייתו, ששואלת: למה אתה לא אומר שאתה מעריך אותי, אוהב אותי?

משה אבוטבול: הוא אמר לה: אמרתי לך את זה בתחילת החתונה.

משה אבוטבול: מכאן אני מודיע לך, עד להודעה חדשה, אני אוהב אותך.

משה אבוטבול: אני מתנצל על שלפעמים אנחנו לא מגיעים לנאומים בני דקה – זה רק בגלל שיש ישיבות סיעה, אז אי-אפשר לצאת באמצע, עם כל הכבוד לנאום הזה, בפרט אם יש דברים חשובים או אם יש פקקים ירושלמיים.

משה אבוטבול: אז זאת התנצלות על כמה פעמים שנעדרתי.

משה אבוטבול: כבוד היושב-ראש – – –

יריב לוין: ואתה, לדעתי, עדיין ביחד עם חבר הכנסת קריב, שיאן ההופעות.

משה אבוטבול: יואיל כבודו לא להצמיד אותי אליו ואותו אליי.

משה אבוטבול: כל אחד בדרכו שלו.

יריב לוין: אתה יודע, לפחות בצד הסטטיסטי זה המצב.

משה אבוטבול: כן, אוקיי.

משה אבוטבול: ברשות – – –

ג'ידא רינאוי-זועבי: סדיסטי או מזוכיסטי – אי-אפשר – – –

משה אבוטבול: כנסת – – –

אמילי חיה מואטי: סטטיסטי, לא סדיסטי.

משה אבוטבול: כן.

משה אבוטבול: כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, כבוד השר הנמצא כאן, הפתגם העממי הידוע אומר: אמור לי מי חברייך ואומר לך מי אתה.

משה אבוטבול: זה מאוד מזכיר לי את החיבור הכנראה-כבר-לא-מוזר בין בנט לבין מרצ, ובעיקר לחברת הכנסת תמר זנדברג, שהעלתה הצעת חוק איסור שידול קטינים לחזרה בתשובה.

משה אבוטבול: היא כל כך מנותקת מהשורשים הרוחניים של העם היהודי, היא כל כך מרוחקת מכל זיק יהודי, ושכחה מה זה להיות יהודי, בפרט במדינה יהודית.

משה אבוטבול: אמור מעתה: כל הפעילות הברוכה של חב"ד בארץ, בעולם, אינה פעולה עבריינית, חלילה, וכך הפעילות הברוכה והמשגשגת של אל המעיין, הידברות, ערכים ועוד ועוד ארגונים.

משה אבוטבול: גם הם לא לגיטימיים, אליבא דה תמר, שבאה עם הרבה מרץ להרוס ולקלקל.

משה אבוטבול: ומה עם אלה שמחזירים בשאלה?

משה אבוטבול: להם אין להם הצעת חוק כזאת?

משה אבוטבול: זה אצלה בטח ללא סימן שאלה.

משה אבוטבול: אבל בעצם מה יש להלין עליה אם חובש הכיפה נפתלי בנט מימינה חבר אליה ושכח לשמור על הימין, וגם לא שומר על השבת ומסמס בטלפון בשבת כביום חול.

משה אבוטבול: אלו הם שרוצים, לצערנו, להנהיג את המדינה היהודית.

משה אבוטבול: פגשתי את ידידי היקר הרב משה אילוז, מנכ"ל אל המעיין, והוא אמר לי באירוניה שאם אכן הצעת החוק תעבור, אז הוא אמור לשבת 1,000 שנים בכלא.

משה אבוטבול: מה שאותי מאוד מרגיע ומעודד הוא שחז"ל כבר הבטיחו לנו ואמרו שסוף ישראל שעושים תשובה, ואז ייאמר – גם לידיעתך, תמר – שצדיק כתמר יפרח.

משה אבוטבול: תודה רבה.

מוסי רז: יש לך גם מילה להגיד על ההסתה ועל האיומים על החיים, עליה ועל התינוקת שלה?

אמילי חיה מואטי: אתה רוצה לראות את מודעת האבל שפרסמו על תמר?

ג'ידא רינאוי-זועבי: איימו על התינוקת שלה, בת שנה וקצת.

יריב לוין: טוב, רבותיי, תודה.

אמילי חיה מואטי: רק שאלה – – –

משה אבוטבול: ההצעה הזאת היא סוג של הסתה.

קריאות: – – –

יריב לוין: רבותיי, תודה רבה.

קריאות: – – –

מוסי רז: התעלמות כזאת מהמציאות.

יריב לוין: רבותיי.

קריאות: – – –

מוסי רז: הכול נחמד, אבל אין אמת בארץ?

מוסי רז: רק שקר?

משה אבוטבול: – – – כל אלה שיושבים ועושים יהדות זאת הסתה.

יריב לוין: תודה.

משה אבוטבול: הרבה מסיתים נגדנו – – – חזרה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: תינוקת בת שנה וחצי – – –

אמילי חיה מואטי: תינוקת בת שנה וחצי – – – זה נראה לכם נורמלי?

יריב לוין: חבר הכנסת – – –

קריאות: – – –

משה אבוטבול: אל תסיתו נגדנו.

יריב לוין: חברת הכנסת מואטי – – –

משה אבוטבול: אל תסיתו נגדנו.

אמילי חיה מואטי: – – –

יריב לוין: חברת הכנסת מואטי, חברת הכנסת מואטי.

מוסי רז: אין לך מה להגיד על אלימות?

מוסי רז: על הסתה – – –

אמילי חיה מואטי: – – –

יריב לוין: חברת הכנסת מואטי, לא מנופפים במליאה בניירות.

אמילי חיה מואטי: אה, סליחה, אני לא ידעתי.

יריב לוין: אני מניח שלא ידעת, אבל נא לא – –

אמילי חיה מואטי: סליחה, סליחה, לא ידעתי.

יריב לוין: – – לעשות את זה.

אמילי חיה מואטי: סליחה.

יריב לוין: פה כוחנו בדברינו, וגם לא צריך לצעוק, אפשר גם לומר את הדברים ברוגע ובשקט.

קריאות: – – –

מוסי רז: לפחות היית יוצא ידי חובתך – –

יריב לוין: אבל אני כן – – –

מוסי רז: – – אומר משהו.

יריב לוין: אבל אני כן חייב לפחות דבר אחד, לפחות להרחיב את החברותא של חבר הכנסת אבוטבול, כי נדמה לי שגם חבר הכנסת רז וגם חברת הכנסת שפק הם מהמתמידים פה בנושא של נאומים בני דקה, אז לפחות לא נקפח אף אחד.

נירה שפק: ולי אין בעיה – – –

יריב לוין: ובעניין הזה – – –

נירה שפק: אין לי בעיה שיגידו את שמי ליד כל אחד.

יריב לוין: כן.

יריב לוין: אז זה בכלל טוב.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אדוני היושב-ראש, ואגב – –

משה אבוטבול: לי יש בעיה, מה אני אעשה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: – – גם אני מתמידה – – –

אמילי חיה מואטי: לא, אני לא אמרתי לידך, אמרתי – – –

יריב לוין: וגם – – –

משה אבוטבול: אנחנו לא עם כל אחד מתחברים.

יריב לוין: זה בסדר.

יריב לוין: אני מדבר מבחינת מי שנואם.

יריב לוין: נדמה לי שמאחר שאת מתמידה ורואה את זה כמוני, אני חושב שאני לא טועה.

יריב לוין: עכשיו לא קיפחתי אף אחד.

משה אבוטבול: אני כבר מצמיד אותך לבן גביר, כבר.

משה אבוטבול: איפה בן גביר?

משה אבוטבול: נצמיד אתכם יחד.

אמילי חיה מואטי: למה?

אמילי חיה מואטי: למה?

קריאות: – – –

יריב לוין: טוב, רבותיי, אנחנו ממשיכים.

יריב לוין: חבר הכנסת יצחק פינדרוס – איננו.

אמילי חיה מואטי: מה יוצא מכל השנאה – – – מה יוצא מזה?

יריב לוין: חבר הכנסת אופיר סופר – איננו; חברת הכנסת מירב כהן – איננה.

יריב לוין: אני מזמין את חבר הכנסת יוסף טייב, בבקשה.

יוסף טייב: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, אדוני השר, אני כן רוצה להתייחס, גברתי חברת הכנסת אמילי.

אמילי חיה מואטי: בעזרת השם, חכה.

יוסף טייב: אני רוצה להתייחס, ולהתייחס באמת בעין אולי טיפה אחרת ובאמת בעין מקרבת.

יוסף טייב: תראי, דרכיה דרכי נועם וכול נתיבותיה שלום.

יוסף טייב: אין ספק שאנחנו עוקרים ומתנערים ומגנים כל תקיפה מילולית, פיזית, נגד חברת הכנסת, נגד כל אדם באשר הוא, וודאי פה, אזרח במדינת ישראל.

יוסף טייב: יחד עם זאת, אני באמת חושב שהסימטריה – ובזמן האחרון אתם בקיאים בסימטריה, אם זה הסיפור של פורעים ערבים מול יהודים שבאים להגן על עצמם ועל משפחתם ואם עכשיו הסיפור שיהודי חב"דניק, ברסלבר, לא משנה מהו, שרוצה באמת להכניס את הזהות היהודית בתוך העם שלנו, בתוך הנוער, בתוך הצאן – זה דור העתיד שלנו – אני חושב שלהשוות את זה למיסיון בפריז שבא ונותן כדי להכניס לנצרות – באמת הייתי מצפה ממך שלא להשוות.

יוסף טייב: אין שום קשר לדבר הזה.

אמילי חיה מואטי: יוסי, זו לא הצעת החוק שלה.

יוסף טייב: אבל באמת הייתי רוצה לשאול את כולכם, חברי הכנסת:

יוסף טייב: האם היינו עוברים על זה בשקט אם ממשלת צרפת הייתה מעבירה חוק שדוכן חב"ד בפריז שעומד ביציאה מבית ספר, public school, בא להניח תפילין ליהודי – האם היינו נותנים לזה לעבור או שהיינו מפעילים את מחלקת האנטישמיות בתפוצות של משרד החוץ?

אמילי חיה מואטי: אבל יש חוק נגד זה.

אמילי חיה מואטי: יוסי, יש חוק נגד זה בצרפת, לכן הם עומדים רק – – – זה בדיוק הסיפור.

יוסף טייב: קחו את זה לחשבון נפש.

יוסף טייב: תודה רבה.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת אחמד טיבי, בבקשה.

משה אבוטבול: – – –

אחמד טיבי: אבל אני כן מגנה את ההסתה נגד תמר זנדברג ונגד הבת שלה.

יריב לוין: לזה כולנו שותפים – אגב, בכלל, כל הסתה, לכל רוחב הגזרה, ונדמה לי שאם נדבר על הסתה, מה שקרה, לפחות בעניינו של ראש הממשלה, שבר את כל השיאים.

יריב לוין: בואו נעמיד דברים על דיוקם.

אחמד טיבי: ואני מגנה את השימוש לרעה בכאפיה שלנו.

אחמד טיבי: תסיתו אחד נגד השני בלי השימוש בכאפיה שלנו.

אחמד טיבי: הכאפיה שלנו היא משהו מאוד מכובד, לא נושא ולא כלי להסתה; ואל תסיתו, בעצם.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, אתמול – עוד מבצע של מעצרים בכפר כנא, תוך שימוש באלימות, מכות, השפלות, פריצות לבתים.

אחמד טיבי: אני קורא כאן בשמות של עצורים שנעצרו ושופטת בית משפט השלום שחררה אותם: חאלד וואסף עוואוודה, שהוא עם רגל שבורה כי ירו בו בכדור גומי קודם, כנראה, מוניר זהיר ח'טיב, מחמוד לוטפי ח'טיב, מתנא לוטפי ח'טיב, סלימאן חאלד ח'טיב, סיף שאדי טאהא – שוחררו על ידי השופטת.

אחמד טיבי: גם שני צעירים עצורים שוחררו בבוקר לאחר חקירה, ויש ישיבה בבית משפט לגבי הישאם עוואוודה, שנמנע ממנו לפגוש עורך דין, ומוחמד ווליד ח'טיב.

אחמד טיבי: כמו שאמרתי, חאלד וואסף עוואוודה הוא עם שבר ברגל.

אחמד טיבי: אתמול הייתי גם בבית המשפט בפתח תקווה עם קטינים – מוחמד חאג' יחיא.

אחמד טיבי: אגב, גם מוחמד מסארווה הוא קטין, בן 15, מטייבה; גם ראמי, גם כארם.

אחמד טיבי: המעצרים האלה הגיעו ל-2,000.

אחמד טיבי: אלה מעצרים של הפחדה.

אחמד טיבי: אני מדבר עליהם פעם אחר פעם אחר פעם, כי היחס הוא יחס של הפחדה של קולקטיב לאומי, כי אולי מישהו חושב לחנך את הציבור הזה מחדש כדי שלא יפגין.

אחמד טיבי: ככה לא מפחידים קולקטיב, ציבור שלם.

אחמד טיבי: מותר להפגין.

אחמד טיבי: אפרופו הסימטריה, אתם רואים שאפילו מי שיורה בערבי – במוסא חסונה בלוד – הוא משוחרר, בבית, אפילו בלי מעצר בית, וילדים המואשמים כי השתתפו בהפגנות, ואין אפילו תיעוד לזריקת אבנים, נעצרים עד תום ההליכים וגם מוכים, חלקם, יורים בהם כדורי גומי, חלקם מקבלים מכות על ידי שוטרים.

אחמד טיבי: זה הנושא שמדאיג אותנו הכי הרבה בימים אלה.

יריב לוין: חבר הכנסת ברוכי, אתה רוצה לדבר?

יריב לוין: חבר הכנסת בוסו?

יריב לוין: לא.

יריב לוין: מאה אחוז.

יריב לוין: אם כן, תם פרק נאומים בני דקה.

יריב לוין: << הלסי >> ציון 80 שנה לפרהוד – הפרעות ביהודי עיראק<< הלסי >>

יריב לוין: אנחנו יכולים, חברות וחברי הכנסת, לעבור לנושא הבא על סדר-היום, והוא הצעות לסדר-היום בנושא ציון יום פרעות הפרהוד, מס' 24, 28, 29, 34 ו-36.

יריב לוין: זוהי השנה השנייה שאנו מציינים יום חשוב זה במליאת הכנסת, ואני שב ומודה לחבר הכנסת אופיר כץ, שיזם את הדיון החשוב הזה.

יריב לוין: בבוקר חודש סיוון של שנת תש"א, 1941, חג השבועות, פרצו פרעות הפרהוד בבגדאד שבעיראק.

יריב לוין: במהלכן נרצחו כ-180 יהודים ורכושם של עשרות אלפים נבזז.

יריב לוין: מעל 2,000 איש, אישה וילד נפצעו.

יריב לוין: מאות ילדים נותרו יתומים.

יריב לוין: הפרעות האנטישמיות באו על רקע הסתה הולכת וגוברת נגד הקהילה היהודית העתיקה בבגדאד.

יריב לוין: יהדות עיראק היא יהדות מפוארת, אשר תרומתה לעולם היהודי כולו היא תרומה עצומה במשך דורות רבים.

יריב לוין: אבל יהדות עיראק תרמה לא רק לעולם היהודי, אלא הייתה לה תרומה גדולה מאוד לעיראק עצמה.

יריב לוין: כל זה לא עזר כאשר המון מוסת הסתער על בתי היהודים בבגדאד.

יריב לוין: מתוך שנאה יוקדת וברוע בלתי נתפס נטבחו זקנים, צעירים, גברים ונשים, ילדות וילדים, רק משום היותם יהודים.

יריב לוין: ההיסטוריה היהודית ידעה לצערנו פרעות רבות לאורך השנים.

יריב לוין: על אף הקורבנות, לא כבתה אש האמונה של עמנו; על אף הרציחות, לא נגדע כוח החיים שלנו.

יריב לוין: אנו עדים גם כיום לפרעות ביהודים – בניו יורק ובלוד, בלונדון ובעכו.

יריב לוין: המקום שונה; האנטישמיות ושנאת היהודים זהות.

יריב לוין: לא נשלים עם פגיעה ביהודים בכל מקום בעולם, ובוודאי כאן, במדינת ישראל.

יריב לוין: נמשיך ונעמוד ביחד אל מול הפורעים המבקשים את נפשנו.

יריב לוין: נמצה את הדין עם כל מי שהרים או ירים ידו על מי מבני עמנו.

יריב לוין: נזכור תמיד את אחינו יהודי עיראק אשר שילמו בחייהם בגלל יהדותם.

יריב לוין: נעשה הכול על מנת להיאבק באנטישמיות ובשנאת יהודים בכל מקום שבו תופעות אלה מתרחשות.

יריב לוין: יהי זכרם של הנרצחות והנרצחים בפרעות הפרהוד ברוך.

יריב לוין: אני מזמין את חבר הכנסת אופיר כץ לשאת דברים, בבקשה.

אופיר כץ: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חבריי חברי הכנסת, זוהי השנה השנייה שאני עומד כאן מעל דוכן הכנסת וזוכה להנציח את זיכרון הפרהוד.

אופיר כץ: לקחתי על עצמי את השליחות החשובה לפעול להנחיל לדורות הבאים את סיפורם של יהודי בגדאד, קהילה שעברה תלאות, אימה, ואני מרגיש אחריות אישית לשמר את הזיכרון.

אופיר כץ: מאז שהייתי ילד שמעתי את סיפוריה של סבתי, צ'חלה עובדיה, על הפרעות בבגדאד: הטבח הנוראי, האלימות הקשה, הרכוש הרב שנבזז.

אופיר כץ: החשש והפחד ששרר ברחובות היה משתק.

אופיר כץ: היא ומשפחתה התחבאו על מנת להינצל.

אופיר כץ: את חג השבועות של 1941 יהודי בגדאד לא זכו לחגוג.

אופיר כץ: ב-1 ביוני באותה שנה החל מסע הטבח הנוראי של הפורעים בבגדאד.

אופיר כץ: צעקות "אד'בח אל-יהוד" זעזעו את השכונות; הכו, דקרו ושחטו את יהודי העיר; ספרי תורה חוללו ובתי הכנסת ניזוקו; חנויות ובתים של יהודים סומנו באדום, נבזזו והוצתו.

אופיר כץ: עד לאותו היום היו הפורעים שכניהם הקרובים של היהודים שזה עתה הם רצחו, חיו שנים רבות בדו-קיום, הכירו אחד את השני, קנו באותם מקומות, הלכו באותם רחובות.

אופיר כץ: אך שכניהם המוסלמים הושפעו מההסתה של התעמולה הנאצית.

אופיר כץ: 179 נרצחו, 2,118 נפצעו, 242 ילדים נותרו יתומים ומעל 50,000 בני אדם, רכושם נבזז.

אופיר כץ: ומה שונה?

אופיר כץ: מה שונה?

אופיר כץ: אנחנו מסתכלים היום, 80 שנים קדימה, על הזוועות הללו ורואים דמיון משתק מפחד: התפרצות של אלימות בערים שבהן חיו שנים יהודים לצד ערבים, בהיקף שלא ידענו כמותו; לינצ'ים אכזריים ביהודים, זריקות אבנים, זריקות בקבוקי תבערה, הרס של חנויות, שרפת בתי כנסת וספרי תורה.

אופיר כץ: שמענו עדויות מחרידות – תושב לוד שסיפר ששכנו הערבי, שהוא מכיר לאורך שנים, סימן לפורעים כי יש כאן בית יהודי על מנת לפגוע בו.

אופיר כץ: תראו כמה הדמיון מצמרר.

אופיר כץ: מי שהציל את סבתי ומשפחתה לפני 80 שנה – כן, הייתה משפחה מוסלמית, נקודת האור היחידה בסיפור, אבל אל לנו לסמוך על רצון יוצא דופן אלא רק על מדינתנו, עצמאותנו וכוחות הביטחון שלנו.

אופיר כץ: במיוחד ביום הזה, אומר בראש מורם כי זכותו של כל יהודי לחיות בביטחון מלא בכל חלקי הארץ הזאת.

אופיר כץ: כמה חשובה מדינת היהודים.

אופיר כץ: עד הקמתה ולאורך כל ההיסטוריה היהודית היינו נתונים לחסדים של שליטים ומדינות שונות אשר יכלו לטבוח בנו מתי שרק רצו.

אופיר כץ: לא עוד.

אופיר כץ: לא נשלים עם הטרור.

אופיר כץ: לא נקבל את האנטישמיות.

אופיר כץ: לא נעמוד מנגד מול השנאה הבוערת.

אופיר כץ: זוהי מדינתנו, ונלך כאן בגאווה ובביטחון עם ילדינו וחברינו.

אופיר כץ: השנה אנו מציינים 80 שנים לזוועות ההן.

אופיר כץ: חובתנו להבטיח שדבר כזה לא יחזור, שיהודי בארץ ובעולם לעולם לא יצטרך להסתתר, לעולם לא יצטרך להצניע את יהדותו.

אופיר כץ: אנו מוכרחים להבטיח שידע כל יהודי כי הוא אינו לבד.

אופיר כץ: מדינת ישראל עומדת לעד לצידו על מנת להבטיח את שלומו.

אופיר כץ: זהו יום לא קל עבור ניצולי הפרהוד ובני משפחותיהם, כ-19,000 במספר.

אופיר כץ: אלו סוחבים את הטראומה והעול.

אופיר כץ: אירועי התקופה האחרונה פתחו מחדש פצע שכנראה לעולם לא באמת נסגר.

אופיר כץ: הם מבקשים אך ורק דבר אחד: שיזכרו מה שהיה, שיכירו את הסיפור.

אופיר כץ: קיבלתי עשרות שיחות נרגשות מהרגע שהתחלתי לעסוק בנושא.

אופיר כץ: הכרת התודה שלהם על כך שיש מי שמשמש להם פה, שמנציח את מה שהם עברו, שווה עבורי הכול.

אופיר כץ: לאחר הטקס בשנה שעברה התקשר אליי אדם שסיפר לי: אני כל כך שמח וכל כך עצוב; אמר כי הוא כל כך שמח שסוף-סוף הפרהוד זוכה להכרה של המדינה, אבל הוא עצוב כי אביו, שהשתוקק כל כך לזיכרון ולהכרה הלאומית, לא זכה לראות את זה קורה.

אופיר כץ: אני כאן כדי להבטיח שהקולות יישמעו, שהסיפור יסופר.

אופיר כץ: החלטתי לתקן את העוול ההיסטורי הזה.

אופיר כץ: זו חובתנו הלאומית לזכור ולהנחיל את תולדות העם היהודי לדורות הבאים.

אופיר כץ: לכן הגשתי הצעת חוק אשר קובעת יום לאומי לזיכרון הפרהוד, לימוד הנושא במוסדות החינוכיים, קיום ישיבה ממלכתית בכנסת ואפשרות לקיום עצרת מרכזית – לשמר את זיכרון הפרהוד לבנינו ובנותינו ולכבד את הקורבנות.

אופיר כץ: אנו חייבים זאת עבור הדור הקודם, עבור אלו שבזכותם אנו יושבים כאן היום.

אופיר כץ: ואנו מחויבים לעשות יותר עבור 19,000 ניצולי הפרהוד מעיראק שחיים כאן בארץ.

אופיר כץ: הם ועוד יהודי ארצות ערב עברו תלאות.

אופיר כץ: זו זכותם לחיות את חייהם בכבוד, וחובתנו לדאוג שזה יקרה.

אופיר כץ: לכן הגשתי הצעת חוק נוספת, שקובעת חבילת סיוע ליהודים יוצאי עיראק, מרוקו ואלג'יר אשר עברו סבל ורדיפה אנטישמית במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה, כפי שקיבלו יוצאי מדינות אחרות.

אופיר כץ: חבילת הסיוע כוללת מימון אביזרים רפואיים כמו מכשירי שמיעה, משקפיים, מכשיר למדידת לחץ דם, שעות סיעוד שבועיות והנחות בארנונה ובמים.

אופיר כץ: אני מקווה שעד חג השבועות הבא, במלאת 81 שנה לפרהוד, אעביר את הצעת החוק שלי ונוכל לציין זיכרון זה ביום לאומי לעם ישראל ועם הכבוד הראוי לניצולים.

אופיר כץ: יהי זכר הקורבנות ברוך.

אופיר כץ: אדוני היושב-ראש, אני רוצה שוב להודות לך על שלמרות סדר-היום הצפוף והעמוס מצאת גם השנה זמן לנושא החשוב הזה.

אופיר כץ: ואני מתנצל, הייתי שמח לשמוע את כל הנואמים שנרשמו, אבל יש טקס באור יהודה, במרכז מורשת יהדות בבל, ואני צריך לנאום שם.

אופיר כץ: אז תודה רבה.

יריב לוין: תודה רבה לחבר הכנסת אופיר כץ, ואני מזמין את חבר הכנסת יוסף טייב, בבקשה.

יוסף טייב: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, אדוני השר, מכובדיי כולם, בראשונה אני רוצה להודות לחבר הכנסת אופיר כץ על ההזדמנות לבוא ולציין את יום הזיכרון לפרהוד בעיראק.

יוסף טייב: במסגרת יום הזיכרון לציון 80 שנה לליל פרעות, הפרהוד, שהתחוללו נגד הקהילה היהודית בבגדאד, אני רוצה להקדיש את נאומי לזכרם של הנספים בפרעות הללו ולאחל אריכות ימים ושנים לניצולים שעדיין חיים עימנו ולבני משפחתם.

יוסף טייב: הפרעות שהתחוללו בבגדאד הותירו צלקת בנפשם ובגופם של בני הקהילה היהודית המפוארת של עיראק, ובעקבות כך נוצר מצב שהפרעות הפכו למנוע דחיפה שלילי ומרכזי לעלייתם של בני עיראק לארץ ישראל.

יוסף טייב: במשך 2,600 שנה התפתחה הקהילה היהודית בעיראק, ואנשיה נהיו בכירים בממשל אשר השפיעו רבות בתחומי היהדות והתרבות, הכלכלה, החברה, הפוליטיקה ובשאר תחומי החיים.

יוסף טייב: אך לצערי, הכול נגדע בשנת 1941.

יוסף טייב: בעיצומה של מלחמת העולם השנייה ובעיצומו של חג השבועות של העם היהודי התחוללו פרעות הפרהוד בבגדאד, והחג נהפך ליומיים של טבח מזעזע.

יוסף טייב: בפרעות הללו השתתף ההמון הערבי המתודלק בתעמולה ושנאה יוקדת, והחל לשחוט את היהודים ברחובות, בבתים ובבתי הכנסת.

יוסף טייב: ברצוני לקרוא בפניכם עדות כתובה של נכדה של ניצולה מאותו פרהוד בבגדאד.

יוסף טייב: אומנם אינני עיראקי, אבל תוניסאי – אולי מגרב, אולי בעקבות כך החליטו שאני אנאם בשם הסיעה.

יוסף טייב: כך היא כותבת: קשה לתאר את העדויות הקשות והמצמררות שנאספו באותם ימים.

יוסף טייב: אי-אפשר אפילו לתאר בעדינות את מה שהתחולל בחג השבועות ההוא.

יוסף טייב: השכנים הערבים שהיו גרים דלת מול דלת עם היהודים, שהיו חבריהם, התהלכו באותם רחובות, עבדו יחד, סחרו יחד, הפכו בן רגע לאויבים צמאי דם.

יוסף טייב: יהודים שחזרו מתפילת החג נדרסו ברחובות ואף נדקרו.

יוסף טייב: יהודים נסו מהפורעים והושלכו לעברם חפצים מסוכנים מגגות הבתים.

יוסף טייב: תינוקות הושלכו לנהר ולבארות; חלק מהגופות נמצאו לאחר מכן.

יוסף טייב: סיפורים קשים מאוד – על נשים בהיריון שבטנן נחתכה; אוזניים ואצבעות נתלשו מנשים ונערות כדי לבזוז את התכשיטים, את תכשיטי הזהב שהיו להן; בתי הכנסת הועלו באש וספרי קודש חוללו; חנויות של יהודים סומנו באדום, נבזזו ואף הוצתו; גם מהבתים שדדו רכוש, לפעמים שרפו, לפעמים הציפו אותם במים; מאוחר יותר אף הצטרפו לפורעים שוטרים וחיילים וירו ביהודים בנשק חם.

יוסף טייב: את ניצולי הפרהוד, מיעוטם שעדיין בינינו, אפשר לשמוע אף בימים אלו מספרים על יום ולילה של זעקות בכל פינת רחוב, על דם יהודי שנשפך ברחובות ועל גופות היהודים שנקברו בקבר אחים ענק.

יוסף טייב: הפרעות לא היו ספונטניות.

יוסף טייב: קדם להן רצף אירועים נגד יהודי עיראק.

יוסף טייב: קדמה לכך אפליה, התנכלויות, חוק גזע, ובעיקר תעמולה ושנאה מתמשכת תחת השלטון הלא-יציב שהיה בעיראק.

יוסף טייב: אחד האנשים המרכזיים שהובילו והזינו את ההסתה הנאצית היה המופתי אמין אל-חוסייני, חברם הטוב של היטלר ואייכמן, יימח שמם, שברח מישראל ולאחר מכן אף מלבנון והגיע לעיראק בשנת 1939.

יוסף טייב: שם הוא התקבל בחום וביסס את מעמדו.

יוסף טייב: הוא החל לקבל מאות אלפי דולרים מבית הנבחרים העיראקי תחת הסעיף המופרך "דאגה לעניין הפלסטיני" – כסף שסייע לו להתחבר היטב לפקידי השלטון, לבכירים בצבא ובמשטרה ולאינטלקטואלים.

יוסף טייב: באותן שנים הוא הידק את קשריו עם הבכירים בממשל הנאצי בגרמניה, עם השגריר הגרמני בעיראק ד"ר פריץ גרובה, ואף קיבל מענקים של מאות אלפי מארקים מהנאצים.

יוסף טייב: במכתב ששלח אל-חוסייני להיטלר בתחילת שנת 1941 הוא הדגיש את האהדה וההערצה שהעם הערבי רוחש להיטלר ולעם הגרמני.

יוסף טייב: הוא עסק כל העת בהסתה מתמשכת ואלימה נגד היהודים.

יוסף טייב: הוא דאג להציג את גרמניה הנאצית כמגינת העולם המוסלמי ואת היהודים כאויבים מסוכנים.

יוסף טייב: שיתוף הפעולה עם הנאצים הביא גם להפצת תעמולה אנטישמית בערבית ברחבי עיראק, ברדיו הציבורי, בעיתונים, בכרזות ובהפגנות.

יוסף טייב: מסרים הופצו אף בפרלמנט העיראקי, ואף במסגדים החלו להטיף נגד האויב היהודי.

יוסף טייב: זה המקום לציין שלאחר הפרעות התקבלו לא מעט עדויות על שכנים ערבים שאף סייעו ליהודים, הסתירו אותם בבתיהם, לפעמים הציבו שומרים בפתח הבתים, לעיתים אף הגנו על היהודים בגופם תוך סיכון חייהם, ושמותיהם לא מוכרים.

יוסף טייב: בסיום כתבתה ועדותה מוסיפה כותבת המאמר כי פרעות הפרהוד לא נחקרו מספיק לעומק במדינת ישראל.

יוסף טייב: הנתונים הרשמיים שמדינת ישראל אימצה מתבססים בעיקרם על ועדת חקירה של עיראק שהוקמה לאחר הפרעות.

יוסף טייב: לפי הנתונים הרשמיים במדינת ישראל נרצחו בפרעות 179 יהודים, מעל 2,000 נפצעו, מעל 200 ילדים הפכו יתומים ורכוש של כ-50,000 יהודים נבזז.

יוסף טייב: לנתון של 179 נרצחים בדרך כלל מוצמדת המילה "לפחות".

יוסף טייב: אין דרך אחרת לומר זאת: מדינת ישראל לא השקיעה בחקר ההיסטוריה של פרעות הפרהוד והסתמכה על מסקנות העיראקים.

יוסף טייב: היא הסתמכה על אלה שעמדו מהצד ולא סייעו בזמן שהאזרחים היהודים של עיראק נטבחו כצאן.

יוסף טייב: מוזיאון יד ושם מפרסם את שמות הנרצחים באי-סדר נוראי, וגם הם מודים שמעולם לא חקרו לעומק.

יוסף טייב: יש גם חצאי שמות – כך שמעה פעם כותבת המאמר מנציג המוזיאון.

יוסף טייב: התחושה היא שמוזיאון יד ושם אוחז במקל בשני קצותיו: מצד אחד, מפרסם את השמות ומחזיק עדויות בודדות של ניצולי פרהוד, ומצד שני, מתנער מכל קשר למכונה הנאצית, למרות אין-ספור מסמכים ועדויות.

יוסף טייב: באחד המקרים אפילו ישנה עדות כתובה ביד ושם, אחת מתוך חמש או שש עדויות, שמתארת רצח של יהודי מוכר בקהילה, אך שמם של הנרצח ורעייתו לא נמצאים במאגר השמות, ולכן גם לא נספרו במניין הנרצחים.

יוסף טייב: רק לאחר שהנושא הוצף בתקשורת ובפנייה ליד ושם שמו של הנרצח ורעייתו התווספו למאגר השמות.

יוסף טייב: אם תשאלו אם מספר הקורבנות הפרהוד אכן מעודכן ביד ושם, אם יד ושם פרסמו שנמצאו שמותיהם של נרצחים נוספים בפרעות, התשובה כמובן שלילית.

יוסף טייב: על פי ההערכה של היסטוריונים שונים, היו מאות נרצחים בפרעות בעיראק.

יוסף טייב: למשל, ההיסטוריון אלי כדורי העריך שמדובר בכ-600 נרצחים, ואם נסתמך על מסמך של הוועד הפועל – הוא קובע כי ישנם כ-1,000 נרצחים.

יוסף טייב: אין לי תשובה אמיתית לנושא, ואולי המספרים שעלו דמיוניים, אבל בשם קדושת זכרם של הנרצחים ראוי שנחקור את הנושא הזה שאירע לעומק, נעמיק בנושא, כדי שנכיר ונדע את הנתונים המזעזעים הללו.

יריב לוין: חבר הכנסת טייב, הזמן הוא לא בלתי מוגבל.

יוסף טייב: אני מסיים.

יוסף טייב: עוד כותבת עורכת המאמר, יערה זרד, כי בשנה האחרונה תיעדה עוד ניצולי פרהוד כשניסתה לחבר עוד כמה חלקים בפאזל.

יוסף טייב: במאמרה היא מביאה סיפור של אסירי עיראק שגם, לצערנו, לא נכנסו לתוך העניין.

יוסף טייב: חברים, אני חושש שההיסטוריה חוזרת על עצמה.

יוסף טייב: אלו אותן פרעות של ההמון הערבי שזועם ומשתולל בשנאה יוקדת נגד העם היהודי היושב בציון.

יוסף טייב: בזמן שאנו יושבים כאן על אדמתנו בשקט ובבטחה, קמות להן קבוצות, אומנם קטנות, של ערבים ריקים ופוחזים, ומחוללות פרעות בערים ירושלים, רמלה, לוד, עכו ועוד, תוקפים יהודים ומחוללים פרעות של שרפת בתי כנסת וספרי תורה.

יוסף טייב: הלוואי שאצליח לעשות יותר בעניין הכואב הזה, ויחד נביא למודעות את ההיסטוריה שנשכחה.

יוסף טייב: סיפורו הנפלא של העם היהודי וגבורתו, סיפור מורשתו ואמונתו של עם הנצח, יהיה שלם רק כאשר נשכיל להוסיף ולחקור גם את הנושא הזה, ונשאף להכיר יותר את ההיסטוריה של כל חלקי העם היהודי בכל הארצות.

יוסף טייב: כי ככל שנלמד את עברו של העם היהודי, נבין יותר את תפקידו ועתידו של העם היהודי, כי עם שזוכר את עברו, יש לו עתיד, ועתיד מפואר.

יוסף טייב: יהי זכרם ברוך.

יוסף טייב: תודה רבה.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת איתמר בן גביר, בבקשה.

איתמר בן גביר: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, זיכרון ילדות: אבא צדוק, זכרו לברכה, לוקח אותי לטיול בשוק מחנה יהודה.

איתמר בן גביר: מספר לי על החיים של הוריו בעיראק, על הדו-קיום, השכנות הנפלאה, וגם על החיים בירושלים, עוד לפני שהחל הפרהוד ואבא ילד בעיר העתיקה.

איתמר בן גביר: חיים של אהבה, חיים של שיתוף פעולה, עסקים משותפים, עד אשר ביום אחד הכול התפוצץ ופרעות של ערבים אילצו את אבא להסתתר במרתף יחד עם משפחתו עד שיעבור הזעם.

איתמר בן גביר: את האמת יש לומר: לא כל הערבים שונאים.

איתמר בן גביר: לא כל הערבים פורעים.

איתמר בן גביר: יש לא מעטים שגם בימים אדומים לא משנים את פניהם ורוצים ביחסי שכנות טובה.

איתמר בן גביר: אבל יש גם אחרים אשר שנאתם יוקדת, רצונם – בהשמדתנו, ותקוותם – להכחידנו.

איתמר בן גביר: כך בישראל וכך בעיראק.

איתמר בן גביר: 80 שנה לאחר הפרעות וכאילו דבר לא נלמד, מה שהיה הוא שיהיה.

איתמר בן גביר: גם אז וגם היום – המון מוסת שיוצא ממסגדים לפרוע פרעות.

איתמר בן גביר: גם אז וגם היום שנאה בעיניים, חינוך של הסתה כלפי יהודים; בני הכופרים, הטמאים, כך קוראים לנו.

איתמר בן גביר: גם אז וגם היום אותם שכנים, חברים ביום-יום, משנים את פניהם ואת עורם ומכוונים את הפורעים לבתי היהודים.

איתמר בן גביר: גם אז וגם היום דו-קיום שהתפוצץ לרסיסים וחלומות שווא שלא התגשמו.

איתמר בן גביר: האירוע שנקרא גם "ליל הבדולח של יהודי עיראק" נעשה במקביל לשואה איומה, בהשפעה ישירה של התעמולה הנאצית.

איתמר בן גביר: רשיד עלי אל-כילאני הוביל את המרד יחד עם קצינים פרו-נאצים, שהובילו ברחובות הסתה אנטישמית נגד היהודים.

איתמר בן גביר: הפוגרום הנורא הזה התרחש כולו כשהצבא הבריטי מחוץ לעיר.

איתמר בן גביר: הוא מסרב להיכנס ולהפסיק את הפוגרום.

איתמר בן גביר: העמידה של קציני הצבא הבריטי מנגד כשפורעים ביהודים לא התחילה שם אלא בפרעות תרפ"ט, 1929, כאשר בשני הפוגרומים הבריטים עמדו מנגד כדי שהזעם יתמקד רק ביהודים ולא בבריטים.

איתמר בן גביר: השבח לבורא עולם, היום יש לנו מדינה, יש לנו צבא, יש לנו משטרה, יש לנו יכולת להגן על עצמנו, אבל הטבח בעיראק מזכיר לנו שוב ושוב ושוב את הלקח: אסור לנו לסמוך על אחרים, צריך לקחת את גורלנו בידינו.

איתמר בן גביר: שוטרי ישראל, חיילי מדינת ישראל, אינם מהאו"ם.

איתמר בן גביר: בפרוע פרעות בישראל חייבים לעמוד לגורלנו, להגן על ילדינו ולשמור על עמנו.

איתמר בן גביר: לעולם לא עוד.

יריב לוין: תודה רבה.

יריב לוין: חברת הכנסת עידית סילמן – איננה; חברת הכנסת אמילי מואטי – אף היא איננה.

יריב לוין: אני מזמין את סגן שר החינוך מאיר פרוש.

יריב לוין: סגן השר פרוש, בבקשה, אני מזמין אותך להשיב.

יריב לוין: הינה, מגיעה חברת הכנסת מואטי, אז אדוני סגן השר, אני מתנצל.

יריב לוין: אולי בכל זאת נאפשר לה.

יריב לוין: בבקשה, חברת הכנסת מואטי.

יריב לוין: בבקשה.

אמילי חיה מואטי: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה.

אמילי חיה מואטי: כל הזמן היו יריות, הבנתי שמשהו לא בסדר.

אמילי חיה מואטי: כולם פוחדים, כולם בוכים, כולם צועקים בבית.

אמילי חיה מואטי: ואז דפקו בדלת.

אמילי חיה מואטי: תפסתי את השמלה של אימא שלי והייתי כל הזמן אחריה.

אמילי חיה מואטי: אלה שנכנסו היו שכנים שלנו, הייתה להם חנות של גלידה.

אמילי חיה מואטי: אימא שלי אמרה להם: קחו מה שאתם רוצים, רק אל תפגעו בנו.

אמילי חיה מואטי: התחילו להוציא, כמו שרשרת.

אמילי חיה מואטי: פתאום נכנס שוטר, עם מדים, עם רובה ביד.

אמילי חיה מואטי: השוטר ירה באימו, באחותו, בסבתו של יעקב.

אמילי חיה מואטי: השוטר שיסע את גופה והשליך את גופתה של בת דודתו של יעקב ציון, בן שש בעת הפרעות.

אמילי חיה מואטי: בלילה שבין 1 ביוני ל-2 ביוני 1941 התרחש ליל הזוועות של יהודי עיראק, הפרהוד.

אמילי חיה מואטי: במהלכו נרצחו 179 יהודים, 2,118 נפצעו, 242 ילדים הפכו ליתומים ואלפים סוחבים איתם את הצלקות שלא מגלידות.

אמילי חיה מואטי: נשים נאנסו, איבריהם של תינוקות רוטשו, ילדים הושלכו לבארות לנגד עיני הוריהם.

אמילי חיה מואטי: הביזה, שרפת החנויות של היהודים בבגדאד, סימון בתי היהודים – כל זה מתגמד מול הטבח, השחיטה, שרפת ספרי התורה, והכול מעשי ידי אדם, חיות אדם.

אמילי חיה מואטי: ויהודים עלו על גגות וברחו מגג לגג.

אמילי חיה מואטי: צריך לקרוא לילד בשמו: "ליל הבדולח של יהודי עיראק".

אמילי חיה מואטי: המשמידים והמלשינים היו השכנים של הסבים והסבתות של דור של אנשים שמסתובבים בינינו.

אמילי חיה מואטי: כבר נמצא קשר בין פעילות הנאצים יימח שמם לבין המענה בבגדאד, בין תרגום ספרו של היטלר יימח שמו לבין הזוועות שחוללו הצוררים בשכניהם היהודים.

אמילי חיה מואטי: נכון, היו גם מי שעזרו והסתירו, וגם בהם ראוי להכביד ראש.

אמילי חיה מואטי: זה עוד יקרה.

אמילי חיה מואטי: אני רוצה להשתמש בבמה כדי להודות לחבר הכנסת אופיר כץ מהליכוד, שסבתו, צ'חלה עובדיה, הייתה עדה לפרעות ומתוך הסיוטים שלה נולד ציון יום הפרהוד של הנכד.

אמילי חיה מואטי: אני מבקשת בזאת להוקיר את זכרם של הנספים ולאחל אריכות ימים ובריאות טובה לניצולים.

אמילי חיה מואטי: ברגעים אלה חשוב שנזכור שישראל, כביתו הלאומי של העם היהודי, חייבת להיות כתובת ליהודים באשר הם, תמיד.

אמילי חיה מואטי: לא רק כאשר האנטישמיות מרימה את ראשה המכוער, אלא תמיד, באופן ייזום, לנסות להגיע לכולם, להקשיב להם, להיות כתף אוהדת, לחבק את החיילים הבודדים ולאפשר להם עורף משפחתי, להקשיב למצוקות של הקהילות ולהקל על העולים, שחלקם סובלים מבדידות ומיכולת מוגבלת לעסוק בתחומים שבהם עסקו בארץ המוצא, ובעיקר להגיד להם, לחזור ולהגיד להם, שאנחנו כאן ושאנחנו בית.

אמילי חיה מואטי: הם לא צריכים לבחור.

אמילי חיה מואטי: אנחנו כאן ואנחנו יציבים ונתברך בעלייתם ארצה בכל עת.

אמילי חיה מואטי: תודה רבה.

יריב לוין: תודה רבה, ואני עכשיו מזמין שוב את סגן השר מאיר פרוש כדי להשיב.

יריב לוין: בבקשה.

מאיר פרוש: אדוני יושב-ראש הכנסת, חבריי חברי הכנסת, אירועי הפרהוד חוללו זעזוע עמוק בקרב יהדות עיראק.

מאיר פרוש: היו אלה אירועי דמים אכזריים ומטלטלים עבור הקהילה היהודית בעיראק, ובעצם בכל העולם כולו.

מאיר פרוש: כמו שכבר נאמר כאן, בעיצומו של חג השבועות, לפני 80 שנה, במהלך יומיים שלמים, בין ו' לז' בסיוון תש"א, 1 ו-2 ביוני 1941, ביצעו מוסלמים פרו-נאצים טבח נוראי ואכזרי ביהודי בגדאד על רקע אנטישמי, ולפחות, כפי שהוזכר כאן, 179 יהודים נרצחו, 2,118 נפצעו ו-242 ילדים היו ליתומים.

מאיר פרוש: מספר בני האדם שרכושם נבזז הגיע לכ-50,000 ומאות בתים הוצתו באש.

מאיר פרוש: הנרצחים נקברו בקבר אחים בבגדאד.

מאיר פרוש: כל זאת –באין מפריע.

מאיר פרוש: היה זה בעצם קו פרשת המים.

מאיר פרוש: יהודים לא ראו עוד את עתידם בעיראק והחלה הכמיהה להגיע לארץ ישראל.

מאיר פרוש: עת הבשילה השעה, בשנים תש"י-תשי"א, 1951-1950, עלו לישראל יותר מ-100,000 יהודי עיראק במסגרת מבצע עזרא ונחמיה, ומעטים בחרו דווקא להישאר שם בעיראק.

מאיר פרוש: עוצמתו הטרגית של האירוע משפיעה גם בימים אלה על קהילות שלמות, ואין חולק על הצורך לעסוק בנושא, להכירו וללמוד על אודותיו.

מאיר פרוש: היסטוריה של פרעות של ערבים ביהודים, לצערנו, חוזרת על עצמה מדי תקופה.

מאיר פרוש: רק בשבועות האחרונים היינו עדים לפרעות ואנטישמיות כאן, בארץ ישראל, ובהם אלימות קשה שכללה לינץ' וניסיונות רצח של עוברי אורח תמימים ברחובות העיר רק בשל המראה היהודי, ניסיונות הצתה של בתי יהודים על יושביהם ועוד.

מאיר פרוש: כך ראיתי את זה בחיפה, בשכונת רמת ויז'ניץ, שם הציתו פורעים ערבים באישון לילה כמה כלי רכב בחניה מתחת לבניין וסמוך לשני בנייני מגורים, בני תשע קומות כל אחד, שבהם מתגוררות עשרות משפחות חרדיות ברוכות ילדים.

מאיר פרוש: עשרות רבות של תושבים נזקקו לטיפול רפואי באישון לילה בגלל שאיפת עשן, ובנס זה לא נגמר באבדות בנפש.

מאיר פרוש: תושבי העיר לוד העידו בפניי בביקור שלי שם בעיר שבשונה ממקרים אחרים, מעשי הוונדליזם הגיעו גם מתושבים כביכול נורמטיביים, שחיים איתם במשך השנה בשכנות ובשלום.

מאיר פרוש: לצערי הרב, אשמה רבה מונחת על כתפיה של חלק מההנהגה הערבית בישראל, שלא יצאה וגינתה את מעשי האלימות, כאשר היא פועלת בכל התחבולות והאמצעים העומדים לרשותה כדי להסית נגד הציבור היהודי, ובכלל זאת מתוך מוסדות המדינה ובמימונה, תוך ניצול ההזדמנויות הפוליטיות הנוצרות לאחרונה, וזאת כדי לקעקע את מדינת ישראל שמייצגת יהודים.

מאיר פרוש: ביום ראשון השבוע, כאשר ביקרתי במוסדות חב"ד הממוקמים בשכונת חב"ד בלוד, רציתי לראות מקרוב את סידורי האבטחה שבמקום, לאחר שביום חמישי האחרון לפנות בוקר השליכו פורעים ערבים בקבוקי תבערה לעבר בתים יהודיים בשכונת שער העיר בלוד, ורק בנס היה נזק רב ברכוש ולא בנפש.

מאיר פרוש: גם לפני כשבועיים, עם נחיתתי בארץ לאחר ביקור קצר בארצות הברית, נסעתי היישר משדה התעופה לביקור חיזוק בתלמוד התורה ובבית הכנסת של הגרעין התורני בלוד, שנפגע קשות על ידי פורעים ערבים ששרפו את המבנים יחד עם ספרי הקודש שהיו בתוכו.

מאיר פרוש: היה זה מחזה קשה לראות זאת במקום.

מאיר פרוש: התושבים בעיר עברו מתקפות מצד הפורעים הערבים שפגעו בבתי כנסת כאן, בארץ ישראל, כאן, במדינת ישראל, ברכוש ובתושבי המקום באכזריות ובאנטישמיות שאין כדוגמתה.

מאיר פרוש: בתוך העיר היה אפשר לחשוב – כך זה היה נראה גם לי – שאנחנו נמצאים במדינה אחרת:

מאיר פרוש: עשרות רכבים שהוצתו על ידי פורעים ערבים נטושים בצד הדרך וקרוב לעשרה בתי כנסת שהוצתו על ידי אותם פורעים באותם ימים.

מאיר פרוש: כל זאת אך ורק כדי לפגוע במה שמסמל את העם היהודי.

מאיר פרוש: הלב ממש נקרע לראות מראות שכאלה.

מאיר פרוש: אני קורא מכאן להנהגה הערבית: עלינו לעצור את שפיכות הדמים הזאת.

מאיר פרוש: עלינו לעצור את ההסתה, לעצור את ההסתה גם בבתי החינוך, בבתי הספר, עוד מגיל קטן, חלילה, לשנאה, שמביאה אותנו שוב ושוב למעגל של אלימות נגד הציבור היהודי.

מאיר פרוש: לסיום, חבריי, אירועי הפרהוד מצויים בחומר הלימוד בהיסטוריה לכיתות י"א ונלמדים במסגרת האירועים שהובילו לעזיבת יהודי ארצות האסלאם את מדינותיהם.

מאיר פרוש: הנושא מצוי בספרי הלימוד ונכנס כחומר לבגרות כבר בשנת 2012.

מאיר פרוש: לאור חשיבות הנושא פותחו על ידי המשרד חומרי לימוד מגוונים, ומתקיימים ימי עיון למורים בשיתוף בית מורשת יהודי בבל במטרה להרחיב ולהעמיק את הידע בנושא.

מאיר פרוש: עד כה התקיימו יחד עם בית מורשת יהודי בבל שלושה ימי עיון למורים להיסטוריה, והשתתפו בהם מאות רבות של מורים.

מאיר פרוש: כמדי שנה, גם השנה מפרסם המשרד חומרי הוראה ייחודיים למורי ההיסטוריה ב-1 ביוני.

מאיר פרוש: נתפלל יחד כולנו שהדברים האלה לא יישנו ולא יקרו, ולא נדע עוד צער וסבל.

מאיר פרוש: תודה.

יריב לוין: תודה רבה לסגן השר מאיר פרוש.

יריב לוין: עד כאן ציון 80 שנה לפרהוד – הפרעות שנערכו בקהילה היהודית בבגדאד.

יריב לוין: << הלסי >> ציון יום בנושא מגפת הבדידות << הלסי >>

יריב לוין: מכאן, חברות וחברי הכנסת, אנו עוברים לנושא הבא: ציון יום בנושא מגפת הבדידות, הצעות לסדר-היום מס' 18, 22, 25, 26, 30, 31 ו-35.

יריב לוין: ראשית, אני מבקש להודות לך, חברת הכנסת מירב כהן, על היוזמה הכל-כך חשובה הזאת, לציין כאן, אני חושב שלראשונה, את נושא מגפת הבדידות.

יריב לוין: בדידות היא דבר נורא.

יריב לוין: כל מי שחווה בדידות יודע עד כמה היא קשה.

יריב לוין: אני חוויתי בדידות.

יריב לוין: אני זוכר את עצמי כנער שעבר לבית ספר חדש, יושב לבד בהפסקות ללא חברים.

יריב לוין: כשנעדרתי כמה ימים מבית הספר בגלל מחלה ישבתי שעות והסתכלתי על הטלפון, קיוויתי שאולי מישהו יצלצל.

יריב לוין: אבל אני לא הייתי באמת לבד; הייתי עם משפחתי, היו לי חברים בשכונה.

יריב לוין: אפשר רק לדמיין מה עובר על קשיש שנמצא באמת לבד.

יריב לוין: כל יום דומה למשנהו.

יריב לוין: בכל יום אותה ריקנות, אותה כמיהה וציפייה שמישהו יבוא, שמישהו יתעניין, שיהיה עם מי לדבר, שיהיה מישהו לחלוק איתו.

יריב לוין: מגפת הבדידות, כשמה כן היא – מגפה.

יריב לוין: היא לא פוגעת רק באנשים עריריים.

יריב לוין: גם מי שהקימו משפחות לתפארת עדיין מוצאים את עצמם לא אחת לבד במרבית שעות היום, במרבית ימות השבוע.

יריב לוין: על התחושה האיומה הזאת לא יכול לפצות דבר – לא בית מפואר, לא חשבון בנק עם סכומי כסף גבוהים, אפילו לא התרפקות על עבר מפואר.

יריב לוין: עוצמת המגפה התגלתה לנו בשנה שעברה כאשר כולנו התמודדנו עם מגפה אחרת, מגפת הקורונה.

יריב לוין: הניתוק שנכפה על מאות אלפי קשישים חידד עוד יותר את המצוקה והקושי הנלווים לבדידות ואת האתגר העצום המונח לפנינו לצורך התמודדות עם אותה מגפה.

יריב לוין: תחת עול טרדות היום-יום, נוכח האיומים והאתגרים האדירים שישראל נאלצת להתמודד עימם, קשה מאוד להקדיש את תשומת הלב ולמצוא את משאבי הזמן ואת המשאבים הכספיים הנדרשים כדי לתת מענה לבדידות, כדי לתת מענה לכל כך הרבה אנשים אשר סובלים ממנה.

יריב לוין: דווקא משום כך, היוזמה שלך, חברת הכנסת מירב כהן, להעלות את הנושא בעוצמה הזאת כאן בכנסת היא כל כך חשובה.

יריב לוין: אני מקווה כי מתוך הדיון הזה תצמח לא רק מודעות למגפה הקשה הזאת אלא גם תוכנית פעולה מקיפה אשר תיתן מענה, ולו חלקי, לרבים כל כך.

יריב לוין: על הכנסת לעמוד בחזית העיסוק בנושא חשוב זה ולא להרפות ממנו.

יריב לוין: מי ייתן ויעלה בידינו להביא למודעות לעניין זה.

יריב לוין: מי ייתן ונוכל, ולו במעט, להפיג את הבדידות.

יריב לוין: אני מזמין את חברת הכנסת מירב כהן.

יריב לוין: בבקשה.

מירב כהן: קודם כול, תודה רבה, יושב-ראש הכנסת, על הדברים, על השיתוף בחוויה האישית, על ההסכמה שלך והדחיפה שלך את הנושא הזה.

מירב כהן: הדברים שלך היו מאוד מרגשים וחשובים, והלוואי שנזכה ביחד לקדם את הנושא.

מירב כהן: תודה גם לך, מזכירת הכנסת.

מירב כהן: שלום למכובדי, חברי הטוב השר חילי טרופר, ותודה לכל המשתתפים.

מירב כהן: יום מיוחד זה מוקדש לכל האנשים הבודדים שיושבים בביתם, שצריכים לדעת שהם, לצערי, חלק מקבוצה מאוד מאוד גדולה, שאפילו הולכת וגדלה, של אנשים שסובלים מבדידות.

מירב כהן: הם ממש לא לבד.

מירב כהן: הבדידות היא הרעה החולה בעידן המודרני, ויש מדינות שהחליטו להילחם בצורה ממש ממוסדת במגפה הזאת, מתוך הבנה עמוקה שמדובר בסכנת חיים גדולה וממשית.

מירב כהן: אני מבקשת לשים זרקור על בדידותם של המבוגרים, בדגש על שתי קבוצות ספציפיות שצריכות להיות לנגד עינינו כשאנחנו בונים תוכניות עבודה: האחת – אלמנים ואלמנות.

מירב כהן: תחשבו על זה: אנשים שאיבדו את האהבה שלהם בחיים, את מי שהם ישנו לצידו, קמו לצידו כל בוקר.

מירב כהן: זו אבדה ענקית.

מירב כהן: הקבוצה השנייה – האנשים שמטפלים בבני זוג במצב סיעודי, שהם אולי לא לבד, אבל במובנים רבים הם מאוד לבד.

מירב כהן: גם מחקרים מראים שלמשל עכשיו, בתקופת הקורונה, המצב של הקבוצות האלה מאוד מאוד הידרדר, כי אין להם שום רשת ביטחון חברתית.

מירב כהן: אנחנו צריכים להושיט יד לאנשים הללו.

מירב כהן: המציאות של האנשים שחיים לבדם – פשוט צריך להבין את זה – הרבה פעמים פשוט להיות כל היום בין ארבעה קירות, בלי להחליף מילה אחת עם בן אנוש – המצב הזה בסופו של דבר מחלחל אל הנפש של הבן אדם ויוצר גם נזקים בריאותיים מאוד מאוד גדולים.

מירב כהן: מחקרים רפואיים ממש מקבילים את הנזק שיוצרת הבדידות לעישון של 14 סיגריות ביום, זאת אומרת, זה ממש נזק בריאותי לכל דבר ועניין.

מירב כהן: הקורונה חשפה עבורנו עד כמה התופעה הזאת רחבה, כי פתאום גילינו שיש שכבה אדירה של אנשים שברגע שיש סגר והם לא יכולים לצאת מהבית הם פשוט חסרי אונים, זאת אומרת, אין אף אחד בעולם שיגיע אליהם לבדוק מה שלומם, יביא להם אוכל, תרופות; וזו לא תמיד בעיה כלכלית, בעיה של כסף.

מירב כהן: פתאום ראינו, הקורונה ממש סימנה לנו את כל אותם אנשים שקופים.

מירב כהן: עכשיו, כמו בכל משבר, גם במשבר הקורונה עם ישראל היפה שלנו התגייס, ובאמת עשינו הרבה מאוד מבצעים שמחממים את הלב – ביקורי בית למבוגרים, שיחות להפגת בדידות, הפעלנו מוקדי חירום.

מירב כהן: אבל עכשיו, כשבשעה טובה המגפה הזאת מאחורינו, אנחנו צריכים להסיר את כל פתרונות הפלסטר האלה ולהביא פה תוכנית לאומית רחבה להתמודדות עם הבדידות.

מירב כהן: העקרונות שצריכים להנחות אותנו במימוש של תוכנית עבודה כזאת הם בעיניי קודם כול לחזק את הקשרים ואת המפגשים של אנשים אחד עם השני.

מירב כהן: בעיניי צריך להפסיק לראות במבוגרים שלנו אנשים מסכנים, נזקקים, שאנחנו שולחים להם מתנדבים, אלא לעשות הכול כדי לחבר בין המבוגרים לבין עצמם.

מירב כהן: זה הרבה יותר נכון, זה הרבה יותר בר-קיימא.

מירב כהן: אנחנו צריכים לעודד יצירה של מפגשים כאלה בגובה העיניים, לעודד קשרי קהילה וחברות, ולא כל הזמן רק ללכת לכיוון הזה של מעשי חסד, אלא לייצר קהילה חזקה.

מירב כהן: אחרי התקופה הקשה שעברנו, שבה כל עם ישראל הסתגר בבתים, אני חושבת שזה הזמן לעודד מבוגרים לצאת מהבית, להיות כמה שיותר בחוץ ולפגוש זה את זה.

מירב כהן: אנחנו צריכים לעודד מפגשים משותפים של אנשים שחיים ביחד במודלים שיתופיים, כדי שלא רק אנשים עשירים יוכלו להרשות לעצמם להזדקן במקומות כמו דיור מוגן – ומי שמבקר בדיורים מוגנים יכול לראות אנשים מבוגרים שהם מאושרים; גם אם הם אלמנים, הם מאושרים.

מירב כהן: למה?

מירב כהן: הם יוצאים מהחדר, הם פוגשים חברים, יש להם פעילויות.

מירב כהן: אבל לצערי, זה מה שיכולים להרשות לעצמם רק אנשים שהם מאוד מאוד מבוססים כלכלית, כי זה יקר.

מירב כהן: עלינו להרחיב את הפעילויות של מרכזי היום, שמהווים עוגן חשוב מאוד בחיים של כל כך הרבה אנשים שחיים לבדם.

מירב כהן: וגם – ועל זה פחות מדברים – צריך לחשוב איך אנחנו מעודדים לקבל סיוע נפשי, שאנשים מבוגרים יקבלו סיוע נפשי.

מירב כהן: תחשבו על זה רגע: מה יותר הגיוני מזה שבן אדם שזה עתה התאלמן יקבל סיוע נפשי שיאפשר לו להמשיך לנהל שגרת חיים בריאה וסבירה?

מירב כהן: אנחנו צריכים להעלות את המודעות.

מירב כהן: ממש כמו שאישה אחרי לידה מגיעה לטיפת חלב, בן אדם שעובר התאלמנות צריך להגיע למפגש עם איש מקצוע.

מירב כהן: השמיים הם הגבול, ובמשאבים יחסית קטנים אנחנו יכולים להפוך את חוויית ההזדקנות בישראל להרבה יותר נעימה.

מירב כהן: וכפי שאתה אמרת, יושב-ראש הכנסת, אל תטעו – אף אחד לא מוגן ממגפת הבדידות הזאת.

מירב כהן: לא פעם אני מגיעה לביקורי בית, ואני נכנסת לבית יפהפה, רב-קומות.

מירב כהן: פותחת לי את הדלת אישה מסודרת, בדיוק חזרה ממספרה, נראית טיפ-טופ, וברגע שמתחילים לדבר איתה, העצב פשוט כובש את פניה.

מירב כהן: ואין, זה משהו שכסף לא יכול לפתור, אלא רק קהילה חזקה.

מירב כהן: אני מאחלת לנו שנחזק בחברה שלנו את ערכי הסולידריות ונשכיל לייצר רשת קהילתית חזקה, שתבטיח שאנשים לא ירגישו לבד, שתמיד תהיה להם כתובת.

מירב כהן: כי מספר האנשים הבודדים בישראל הוא ענקי – סדר גודל של מחצית מבני ה-75 ומעלה העידו על עצמם שהם חשים בדידות, וזה עוד לפני הקורונה.

מירב כהן: אני בטוחה שהמצב עכשיו הרבה יותר קשה.

מירב כהן: אני חושבת שהתפקיד שלנו כמתווי מדיניות, כמתכננים מרכזיים, זה בסך הכול לעזור לאנשים לראות אחד את השני.

מירב כהן: יש הרבה אנשים בודדים; אנחנו רק צריכים לעזור להם לראות אחד את השני ולהושיט זה לזה יד.

מירב כהן: תודה רבה, ותודה על הבמה.

יריב לוין: תודה רבה לחברת הכנסת מירב כהן, ושוב תודה על היוזמה והטיפול בנושא החשוב הזה.

יריב לוין: אני מזמין את חבר הכנסת אליהו ברוכי, בבקשה.

אליהו ברוכי: כבוד היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, כמה מילים לפני הנושא שלשמו התכנסנו.

אליהו ברוכי: תם עידן.

אליהו ברוכי: תם עידן "הסחטנות החרדית"; תם עידן "הממשלה נכנעה לחרדים".

אליהו ברוכי: זהו זה, זה נגמר.

אליהו ברוכי: תם עידן.

אליהו ברוכי: לא משנה אם הממשלה הנרקמת תקום בסוף, או הלוואי שלא תקום.

אליהו ברוכי: זה נגמר.

אליהו ברוכי: תם עידן.

אליהו ברוכי: התרגלנו שעל החרדים מותר לומר הכול.

אליהו ברוכי: שכל דרישה הכי לגיטימית שלהם היא סחטנות, וכל הישג הכי קטן שלהם – שלנו – הוא כניעה של הממשלה.

אליהו ברוכי: הקמת הממשלה המסתמנת בנויה מאל"ף ועד ת"ו על סחטנות וכניעה.

אליהו ברוכי: אין שום היגיון דמוקרטי שאדם שמחזיק בכוחו בשישה מנדטים בלבד יקבל את התפקיד החשוב של ראש הממשלה.

אליהו ברוכי: אם בכוונתו, כמו שהוא אומר, למנוע בחירות חמישיות בכל מחיר, אדרבה – שיצטרף לממשלה בראשותו של חבר הכנסת יאיר לפיד.

אליהו ברוכי: בפעם האחרונה שבדקתי, 17 מנדטים זה כמעט פי שלושה משישה מנדטים.

אליהו ברוכי: ההיגיון היחיד הוא סחטנות וכניעה.

אליהו ברוכי: אבל עכשיו – שקט.

אליהו ברוכי: צו השעה הוא לשתוק.

אליהו ברוכי: החלפת השלטון, ולכן עכשיו – שקט.

משה אבוטבול: שקט זה רפש.

יוראי להב-הרצנו: שקט ובדידות, אדוני.

אליהו ברוכי: עשרות שנים הרגילו אותנו שאם המפלגות החרדיות מציגות איזושהי דרישה שהולמת את כוחן וזכותן הדמוקרטיות, מדובר בכניעה לחרדים.

אליהו ברוכי: ננסה לדמיין דרישה של מפלגת יהדות התורה שמבקשת לעצמה את תיק האוצר לחבר הכנסת משה גפני ואת ראשות ועדת הכספים לחבר הכנסת יעקב ליצמן.

אליהו ברוכי: תעצמו עיניים ותנסו לדמיין איך מהדורות החדשות היו נפתחות פה, כיצד היה השיח על אודות שוד הקופה הציבורית בידי החרדים הסחטנים ועל עקירת מהותה של הכנסת בפיקוח על עבודת הממשלה.

אליהו ברוכי: מפלגת ישראל ביתנו קיבלה בבחירות האחרונות שבעה מנדטים בלבד, אבל כדי לבצע מהלכים, כלשונו של יושב-ראש המפלגה, הם דורשים בלעדיות על קופת המדינה.

אליהו ברוכי: ובתקשורת – דממה.

אליהו ברוכי: צו השעה הוא החלפת השלטון, והכול עובר בשקט.

אליהו ברוכי: כמה זמן תחזיק הממשלה הזאת?

יוראי להב-הרצנו: הרבה זמן.

אליהו ברוכי: לא הרבה.

יוראי להב-הרצנו: הרבה הרבה.

אליהו ברוכי: אבל דבר אחד טוב היא הביאה עוד לפני שהיא קמה: תם עידן.

אליהו ברוכי: תם עידן "הסחטנות החרדית".

אליהו ברוכי: אל תנסו שוב להנדס לנו את התודעה על הדרישות הפוליטיות הצנועות שלנו.

אליהו ברוכי: אדוני היושב-ראש, רק עוד מילה אחת.

אליהו ברוכי: הדיון המיוחד הזה מתקיים תחת הכותרת של ציון יום מגפת הבדידות בישראל.

אליהו ברוכי: אני רוצה לשבח ולהעלות על נס את התנהגות המופת של החברה בישראל.

אליהו ברוכי: אני לא מכיר בסביבה הקרובה לי זקן או זקנה, בודד או בודדה, שלא זוכים לביקור חם, לתמיכה ולהתעניינות מהשכנים וממעגלים נוספים בקהילה, גם כשאין שום קרבה משפחתית ביניהם.

אליהו ברוכי: ברור שהאחריות שלנו כמחוקקים למצוא פתרונות לבעיה היא גדולה, אבל ביום הזה ראוי גם לציין לשבח את הזכות הגדולה של האזרחים.

אליהו ברוכי: תודה רבה.

מתן כהנא: תודה לחבר הכנסת ברוכי על נאום בנושא הבדידות, ואני קורא, בבקשה, לחבר הכנסת גלעד קריב.

מתן כהנא: לרשותך חמש דקות, אדוני.

גלעד קריב: בוודאי.

גלעד קריב: אני אדבר על העניין עצמו.

גלעד קריב: אדוני, חבריי וחברותיי, ברכת יישר כוח לחברתנו מירב על ייזום הדיון החשוב הזה.

גלעד קריב: במסה שלו "על הגשר הצר" כתב אבא קובנר את המילים הבאות: "בשבוע הראשון להיותי בארץ עמדתי ליד הכותל המערבי.

גלעד קריב: אימי ז"ל לא ציוויתני דבר, שכן לא נפרדנו.

גלעד קריב: עמדתי במרחק של פסיעה מהכותל, מן האבנים, והרגשתי שאיני שייך.

גלעד קריב: הרגשתי שהינני נטוע בהוויה אחרת.

גלעד קריב: לא פסעתי צעד נוסף, אך מישהו משך בשרוולי, ביקש שאצטרף למניין.

גלעד קריב: חבשתי כובע, הצטרפתי למניין.

גלעד קריב: אמרתי תפילת מנחה, והגעתי.

גלעד קריב: זהו דבר יהודי, היותר-ייחודי שביהדות – להיות אחד שבמניין.

גלעד קריב: לדעת כי התשעה זקוקים לעשירי, והאחד לתשעה.

גלעד קריב: אפשר שזה הדבר המשמעותי ביותר ביהדות, ואין דבר יותר ייחודי ויהודי בתנועה זו בה התחנכתי.

גלעד קריב: תפילתי תמיד להיות אחד מכולם, שמילותיי הטובות תצטרפנה למילים שממלמל הציבור.

גלעד קריב: גם הקרוב לתיבה, הוא רק העובר לפני התיבה – ולא יותר.

גלעד קריב: אחד – אבל אחד בציבור".

גלעד קריב: אדוני היושב-ראש, סביר להניח שישנם ישראלים רבים שירימו גבה למראה ולמשמע הדיון שאנו מקיימים: האם זהו נושא שכנסת ישראל צריכה לעסוק בו?

גלעד קריב: אולם רבים מאוד הם הישראלים שיחושו שהדיון הזה נוגע בכל נימי נפשם, ועוסק באחד מן האתגרים המשמעותיים ביותר הניצבים בפניהם והגוזרים אותם לחיי צער, מצוקה ואף ייאוש.

גלעד קריב: לא טוב היות האדם לבדו, טובים השניים מן האחד, והחוט המשולש לא במהרה יינתק – אלה רק חלק זעיר ממכמני הלשון העתיקים שלנו המעידים על סכנת הבדידות והשלכותיה הקשות.

גלעד קריב: ואם הדברים היו נכונים בימי הקדמונים, הרי היום, במציאות החיים המודרנית, הם נכונים ורלוונטיים שבעתיים.

גלעד קריב: מאות אלפי ישראלים חווים בחייהם בדידות כרונית, כזאת ההופכת לתו ההיכר המרכזי של חייהם ושל מצבם הנפשי.

גלעד קריב: רבים מאוד מהם קשישים ואזרחים ותיקים.

גלעד קריב: רבים אחרים הם ישראלים עם מוגבלויות וצרכים ייחודיים.

גלעד קריב: חלק לא מבוטל מהם חווים את הבדידות דווקא בשנים ובתקופות החיים המציבות בפניהם ממילא אתגרים בנפש ובגוף, בחומר וברוח.

גלעד קריב: משנה לשנה, ממחקר למחקר, מעדות לעדות, הולכת ומתבררת התמונה העגומה – שהבדידות החברתית והניכור החברתי הופכים לתופעה רחבת היקף ולתופעה המאיימת על אושרם, איכות חייהם, בריאותם וחירותם של מאות אלפי ישראלים.

גלעד קריב: ככל תופעה חברתית רחבת היקף, ליחיד יש אומנם תפקיד משמעותי בהתמודדות עם האתגר, אך ללא מודעות והתגייסות של החברה ורשויותיה נותר היחיד בודד במאמציו, והם הופכים פעמים רבות לכישלון.

גלעד קריב: ואם אכן כל תופעה חברתית קשה מחייבת את התגייסות החברה כולה, הרי קל וחומר כשאנו מדברים בתופעת הבדידות, שכל-כולה עוסקת בניתוק של היחיד מהחברה הסובבת אותו.

גלעד קריב: העיסוק בתופעת הבדידות אינו יכול להיות דיון תיאורטי, רעיוני או ערכי בלבד.

גלעד קריב: עליו להיות דיון המגיע גם לגורמים השונים להתרחבות התופעה ולפתרונות האפשריים.

גלעד קריב: פתרונות אלה חייבים להתגבש לכדי תוכנית פעולה רב-שנתית המערבת את רשויות הציבור, את הקהילות ואת היוזמות הפרטיות.

גלעד קריב: מתוך התופעה הרחבה, בזמן שנותר לי אבקש לעמוד בקצרה על שלושה היבטים בתופעה הזאת המחייבים את התייחסותנו.

גלעד קריב: היבט ראשון הוא שחיקתם החריפה של החיים הקהילתיים בעולם המערבי ובחברה הישראלית.

גלעד קריב: רוב מכריע של הישראלים והישראליות אינם חיים בתוך מסגרות קהילתיות רב-גילאיות שמאורגנות סביב מסד ערכי.

גלעד קריב: היעלמותן של המסגרות הקהילתיות מאפיינת את העולם המערבי, אבל בישראל השפעתה ניכרת.

גלעד קריב: אחד מהתפקידים שלנו הוא לעודד את טיפוחם של החיים הקהילתיים ושל המסגרות הקהילתיות בישראל, שלמרות שהן מתארגנות באופן וולונטרי ועצמאי, לנו, הרשות המחוקקת, ולרשות המבצעת, היכולת לסייע להן.

גלעד קריב: עניין נוסף שאנחנו חייבים להידרש אליו אם אנחנו מבקשים למגר את תופעת הבדידות, או להפחית אותה משמעותית, הוא ההזדקקות שלנו למקום המרכזי שתופסת עבודתו של האדם ותעסוקתו בתחושת הערך העצמי והקשר הבריא והאיתן שלו עם הסובבים אותו.

גלעד קריב: עם עליית תוחלת החיים עלינו לחשוב באופן יצירתי יותר על יכולתם של אזרחים ותיקים להמשיך את עבודתם גם לאחר גיל הפרישה הרשמי.

גלעד קריב: עלינו למצוא את הדרך לאפשר לאלו המבקשים לעשות זאת לפרוש לגמלאות אחרי שנים ארוכות של עמל, אך במקביל לאפשר גם לאנשים המגיעים לגיל השלישי להמשיך את תעסוקתם, ולכך נדרשים פתרונות יצירתיים בתחום שוק התעסוקה הישראלי.

גלעד קריב: לבסוף, נושא זה של תעסוקה ועבודה קשור להיבט שלישי שחייבים להדגיש, והתייחסה אליו חברתנו חברת הכנסת כהן.

גלעד קריב: כידוע, עושר חומרי אינו תנאי לאושר ולתחושה של רווחה נפשית, אך פעמים רבות מצוקה חומרית המובילה למצוקה נפשית מעצימה את חוויית הבדידות והניכור החברתי.

גלעד קריב: רגש הבושה, בשילוב עם חוסר היכולת הכלכלית לספק את צורכי הקיום הבסיסיים, מוביל יחידים ומשפחות רבות לשגרת חיים של בדידות ושל הסתגרות.

גלעד קריב: חיים שאין בהם קיום בכבוד הם פעמים רבות גם חיים של בדידות.

גלעד קריב: מי שמבקש ומבקשת לבלום את התפשטות מגפת הבדידות חייב וחייבת להפנות את תשומת הלב גם אל תחולת העוני המזעזעת בקרב קשישים – וגם בקרב ילדים – שהיא מהגבוהות בעולם המערבי ובקרב המדינות המפותחות.

גלעד קריב: השבוע הזה, אדוני, אנחנו קוראים את פרשת שלח לך, פרשת המרגלים שהוציאו את דיבת הארץ.

גלעד קריב: מושג המניין שהזכרתי מתוך דבריו של אבא קובנר נשען במידה רבה על הפרשה ועל סיפורם של עשרת הנשיאים שהוציאו את הדיבה.

גלעד קריב: קביעתה של חובת המניין דווקא על ניסיון כואב ושלילי היא תזכורת ליכולת שלנו לפעול כיחידים, ובמיוחד כקהל, לשם תיקון ולשם יציאה מאפלה לאורה.

גלעד קריב: הבה נפעל כשליחי ושליחות ציבור להציב את תופעת הבדידות על סדר-יומנו ועל סדר-יומם של משרדי הממשלה וכל רשויות השלטון, ונפעל יחד להוציא ישראלים רבים משעבוד הבדידות לגאולה הטמונה בקשר שבין אדם לחברו ובין אדם לקהילתו.

גלעד קריב: תודה רבה.

מתן כהנא: תודה רבה, אדוני.

מתן כהנא: חבר הכנסת – – –

משה אבוטבול: – – –

מתן כהנא: אני אפרגן גם לך עוד שתי דקות, אם אתה רוצה.

משה אבוטבול: נבחן את הדברים.

מתן כהנא: אין בעיה.

מתן כהנא: חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי, לרשותך חמש דקות פלוס כמה שתרצה.

מיכאל מלכיאלי: תודה, אדוני היושב-ראש.

מיכאל מלכיאלי: אדוני השר, חבריי חברי הכנסת, קודם כול אני רוצה להודות למירב על היוזמה של היום הזה.

מיכאל מלכיאלי: את מלווה את הנושא כבר הרבה הרבה שנים.

מיכאל מלכיאלי: אדוני היושב-ראש, הבדידות לאדם הרגיל היא ברכה, מצד אחד.

מיכאל מלכיאלי: אף אחד מאיתנו לא רוצה כל היום להיות בעומס של העבודה; רוצה את הרגעים שהוא נמצא עם עצמו.

מיכאל מלכיאלי: מי שירחיק לכת בספרי החסידים ידע שבדידות זה דבר שהוא – רבי נחמן מברסלב אמר כל הזמן שאדם חייב להעביר יום – –

מתן כהנא: לא בדידות, התבודדות.

מיכאל מלכיאלי: – – בבדידות עם עצמו; להיות לבד עם עצמך ולחשוב מאין באת, לאן אתה הולך.

מיכאל מלכיאלי: בסוף קצת זמן לך, למשפחתך, זה תמיד דבר טוב.

מיכאל מלכיאלי: אבל כשהבדידות מגיעה יום-יום ובכפייה, זה דבר שהוא בלתי נסבל.

מיכאל מלכיאלי: אני רוצה לספר לך, אדוני היושב-ראש, בשנים האחרונות, כשעסקתי קצת בחקיקה – מי שחשוף מדי פעם לחשיפות תקשורתיות ולכל מיני דברים שהלב שלך רותח בכל פעם מחדש, כשאתה מגלה שאותם אנשים שנמצאים בבדידות הקשה ביותר שיש, אנשים שאין להם משפחה תומכת, אנשים שאין להם בהכרח אוזן קשבת וגב תומך, הם האנשים שקל ביותר בחברה הישראלית לעקוץ אותם, וזה פעם אחר פעם ובאותם דפוסי פעולה.

מיכאל מלכיאלי: לצערנו הרב, מי שיעקוב אחרי הפסיקה במשך השנים יראה שיש את אותם עוקצים, ולא פעם אחת, ובסוף מגיעים לאיזשהו איחוד תיקים, משהו סמלי, קנס, כמה חודשי שירות, ובזה זה נגמר.

מיכאל מלכיאלי: היום, כשמסתובב אותו נבל, הולך ומנסה לעקוץ את אותה אישה ניצולת שואה, עוקץ לה את כרטיס האשראי – בכל חודש חי על חשבונה.

מיכאל מלכיאלי: היא אפילו לא יודעת לקרוא בלי ניקוד בעברית, היא לא יודעת איך קוראים את חשבון הבנק שלה.

מיכאל מלכיאלי: ואותו אדם היום לא נרתע.

מיכאל מלכיאלי: אין רתיעה אמיתית היום לנוכל שלא לנגוע באותם בודדים, באותם קשישים, באותם בעלי מוגבלויות.

מיכאל מלכיאלי: אין רתיעה.

מיכאל מלכיאלי: לצערי, בשלהי הכנסת הקודמת אני העליתי הצעת חוק בכנסת להחמרת ענישה והיא עברה קריאה טרומית.

מיכאל מלכיאלי: לא יכול להיות שאדם שלוקח – סיפור שאני מכיר, זה גם פורסם בתקשורת – לוקח אישה מבוגרת ובמשך שש או שבע שנים חי על חשבונה.

מיכאל מלכיאלי: אתה רואה את כל בתי הקפה, דלק – הכול על חשבונה.

מיכאל מלכיאלי: איזו נכדה צדיקה שביקשה את העובר ושב שלה אמרה: סבתא, לא ידעתי שאת כזאת צעירה, כזאת מבלה.

מיכאל מלכיאלי: איפה את נמצאת כל היום?

מיכאל מלכיאלי: ואז אתה מגלה שיש מישהו ששנים חי על חשבונה.

מיכאל מלכיאלי: הבן אדם הזה הולך לבית המשפט ויוצא בעונש מינימום, ב-30,000 שקל קנס, ובזה זה נגמר.

מיכאל מלכיאלי: ויש המון תיקים כאלה.

מיכאל מלכיאלי: הצעת החוק שלי להחמרת ענישה עברה כאן בכנסת בקריאה טרומית, ולצערנו הרב, משרד המשפטים תקע אותה בכל מיני עילות – ריבונו של עולם: אנחנו לא אוהבים החמרת ענישה; לא נגביל את השופטים.

מיכאל מלכיאלי: אתה יודע, חלול, חלול.

מיכאל מלכיאלי: אמרתי לעצמי: אם אותם פקידים ממשרד המשפטים – אם זה היה אבא שלו, אם זו הייתה אימא שלו, הוא היה יכול להגיד: לא נעים, אין החמרת ענישה, נשאיר קצת שיקול דעת לשופטים, או שהוא היה אומר: זה אדם שהמידות שלו מושחתות ולנו, כחברה, אסור לנו להשלים עם זה?

מיכאל מלכיאלי: אדוני היושב-ראש, כמו שאתה יודע, על פי פרסומים זרים אני הולך להיות באופוזיציה עוד מעט.

מיכאל מלכיאלי: כעת אנחנו מנצלים את הדקות האחרונות שלנו בקואליציה.

מיכאל מלכיאלי: אבל אני, בעזרת השם, את הצעת החוק הזאת – זה נקרא יחדה וזה נקרא נגדה, נכון?

מיכאל מלכיאלי: אני יכול להיכנס מהנגדה.

מיכאל מלכיאלי: בעזרת השם, את הצעת החוק הזאת – אני אטרטר את הממשלה פעם אחר פעם אחר פעם, כי אני חושב שאנחנו כחברה לא יכולים להשלים עם העובדה שאנשים מבוגרים נעקצים בצורה כזאת ואין ענישה.

מיכאל מלכיאלי: הביאו לי היסטוריה של ענישה בבתי המשפט לאנשים שאמרתי לעצמי: אם אחד מהם היה אבא או אימא שלי, הרי אני הייתי משתולל ואנחנו לא היינו עוברים לסדר-היום.

מיכאל מלכיאלי: השם יעזור ומהיום הזה נוציא דברים טובים ותשובת הממשלה, שאני מקווה שתבוא עוד מעט, תאמר שהיא תתמוך.

מיכאל מלכיאלי: אתה בעצם פה.

מיכאל מלכיאלי: מה סיכמנו?

מתן כהנא: על פי פרסומים זרים, חברתנו מירב כהן הולכת להיות בקואליציה, אז אני בטוח שתהיה לך לפחות חברה נאמנה אחת, לפחות חברה נאמנה אחת תהיה לך שם.

מיכאל מלכיאלי: על מירב אנחנו באמת סומכים שבעזרת השם לא נרפה מהנושא הזה.

מיכאל מלכיאלי: אמרתי, מירב, שאני לא יודע מי הממשלה שאמורה להשיב; יש פה כמה שאני יודע שבעזרת השם – גם חילי היקר.

מיכאל מלכיאלי: אני, בעזרת השם, איכנס מהנגדה.

מיכאל מלכיאלי: עד היום נכנסנו מהיחדה – ניכנס מהנגדה – – –

מירב כהן: אני תמיד נכנסת – – –

מיכאל מלכיאלי: לא, מתרגלים משם.

מיכאל מלכיאלי: מותר לאופוזיציה להיכנס גם משם, לחוש את מנעמי השלטון.

מיכאל מלכיאלי: אם צריך, נעשה גם את זה.

מיכאל מלכיאלי: בעזרת השם, אנחנו – – –

מתן כהנא: עכשיו אני שומר על ממלכתיות, אבל אני קורא לך להצטרף לקואליציה המתגבשת.

מיכאל מלכיאלי: אני קורא לך להצטרף למצביעיך, בעזרת השם.

מתן כהנא: בעזרת השם.

מתן כהנא: שלוש שניות אחרונות.

מיכאל מלכיאלי: אנחנו, בעזרת השם, נעביר את החוק הזה.

מיכאל מלכיאלי: תודה רבה.

מתן כהנא: חברת הכנסת וולדיגר.

מיכל מרים וולדיגר: למזלי, אני עוד לא התרגלתי להיכנס משם.

מתן כהנא: האמת היא שלראשונה שמעתי שיש עניין עם הכניסות, אבל תמיד לומדים.

מיכל מרים וולדיגר: יושב-ראש הישיבה, חבריי הנכבדים, בואו נעשה תרגיל קטן: עצמו את העיניים.

מיכל מרים וולדיגר: כן, כן, לשנייה, עצמו את העיניים וחשבו על האנשים שהביאו אושר ושמחה לחיים שלכם, דמות אחת שמעלה חיוך על פניכם ומחממת את הלב.

מיכל מרים וולדיגר: אתם יכולים לפתוח.

מיכל מרים וולדיגר: אני בטוחה שמצאתם דמות אחת לפחות שהכניסה חום ואושר בליבכם.

מיכל מרים וולדיגר: בדצמבר 2014 מינה נשיא ארצות הברית דאז ברק אובמה את ויווק מרתי, רופא צעיר, בן 37, לשר הבריאות של ארצות הברית.

מיכל מרים וולדיגר: מרתי כתב בספר שלו והתריע על מגפת הבדידות.

מיכל מרים וולדיגר: בהרצאת ה-TED שנתן סיפר שמצא כי אנשים מאושרים ובעלי קשרים חברתיים מספקים הם בריאים יותר, מערכת החיסון שלהם חזקה יותר, רמות הקורטיזון שלהם טובות יותר וכך גם הדופק ולחץ הדם, יש להם מדדי דלקת נמוכים יותר ותוחלת החיים שלהם, תתפלאו, ארוכה יותר.

מיכל מרים וולדיגר: לדידו, מרשם האושר הוא פשוט: הקיפו את עצמכם באנשים שעושים לכם טוב.

מיכל מרים וולדיגר: כשתעצמו את העיניים תוכלו לחשוב בקלות על לא מעט אנשים שהביאו שמחה לחייכם.

מיכל מרים וולדיגר: שלוש שנים אחר כך, בינואר 2018, מינתה ראשת ממשלת בריטניה דאז, תרזה מיי, שרה לענייני בדידות.

מיכל מרים וולדיגר: ההחלטה למנות שרה כזאת נשענה על מחקרים שהראו שכ-14% מהאוכלוסייה הבריטית, יותר מתשעה מיליון איש, סובלים דרך קבע מבדידות ושעלות בדידותם למשק הבריטי נאמדת ב-3.5 מיליארד דולר.

מיכל מרים וולדיגר: אינני מציעה למנות שרה לענייני בדידות, אם כי זה לא רעיון כל כך רע, מתן, אבל לא אחדש לכם כלום אם אומר שבעולם המודרני הבדידות הפכה למגפה, ולא רק בשל כך שהשכיחות של התופעה הולכת וגוברת, אלא גם, ובעיקר, בשל ההשפעות הדרמטיות שיש לה על בריאותנו הנפשית והפיזית כאחד.

מיכל מרים וולדיגר: קראתי כי בדידות כבר מזמן איננה רק רגש; היא מצב קיומי שמעלה ב-26% את הסיכון לתמותה.

מיכל מרים וולדיגר: יש לה קשר ישיר גם להידרדרות קוגניטיבית ולדמנציה.

מיכל מרים וולדיגר: מהי בעצם בדידות?

מיכל מרים וולדיגר: בדידות מוגדרת כפער בין מערכת היחסים והקשרים החברתיים שהיינו רוצים שיהיו לנו לבין אלה שיש לנו בפועל.

מיכל מרים וולדיגר: ושלא נתבלבל, יש הבדל ענק, הבדל גדול, בין הרשת החברתית שיש לאדם ובין ההרגשה הסובייקטיבית שלו של בדידות.

מיכל מרים וולדיגר: אדם יכול לחיות על אי בודד, לבד, ולא להרגיש לבד, ומנגד הוא יכול להיות מוקף בבני משפחה, בחברים, בעמיתים לעבודה, ולחוש בדידות.

מיכל מרים וולדיגר: בישראל, על פי הסקר של הלמ"ס משנת 2020, עולה כי 23.5% מהאוכלוסייה סובלת לעתים קרובות מבדידות.

מיכל מרים וולדיגר: פשוט המון.

מיכל מרים וולדיגר: קרוב ל-50% מבני ה-65 ומעלה סובלים מבדידות.

מיכל מרים וולדיגר: התופעה רחבה במיוחד בקרב נשים, באוכלוסייה הערבית ובקרב אנשים המצויים בקושי כלכלי.

מיכל מרים וולדיגר: אגב, אחד המאפיינים של החברה המודרנית הוא שגם צעירים סובלים יותר ויותר מבדידות.

מיכל מרים וולדיגר: יש לנו כמדינה אחריות לדאוג לחוסנם של האזרחים, חוסנם הפיזי והנפשי, ליתן מענים, לדאוג לתעסוקה, לביטחון, לתרבות ולפנאי, אך באותה נשימה ישנה מחויבות אזרחית של כל פרט ופרט להסתכל לימין ולשמאל, ליתן מחוות קטנות, חיוך או מילה טובה, שלפעמים מספיקים כדי לעשות לאחר את היום.

מיכל מרים וולדיגר: תחשבו על זה.

מיכל מרים וולדיגר: ישנם אנשים רבים שכשהם עוצמים את העיניים ומנסים לחשוב על אנשים שמסיבים להם אושר, הם לא מצליחים לדמיין ולו מישהו אחד, כי אין.

מיכל מרים וולדיגר: אז בואו נהיה אנחנו אלה.

מיכל מרים וולדיגר: תודה.

מתן כהנא: תודה רבה.

מתן כהנא: חבר הכנסת סעיד אלחרומי – אינו נוכח.

מתן כהנא: חברת הכנסת עידית סילמן, אחרונת הדוברים.

מתן כהנא: אה, ישיב, יש גם "ישיב".

עידית סילמן: תודה לחברי חבר הכנסת מתן כהנא.

עידית סילמן: תודה לחברתי היקרה חברת הכנסת מירב כהן על העלאת הנושא הזה על סדר-היום כאן, על בימת הכנסת.

עידית סילמן: בדידות היא מילה קשה ומאיימת, אבל מאחוריה יש פנים, שמות וסיפורי חיים.

עידית סילמן: אחד מהם הוא סיפורה של הדסה וינרבה, אלמנת צה"ל בת 95.

עידית סילמן: הדסה שכלה את בעלה, רב-סמל ראשון אריך וינרבה, ב-1975, לאחר סיבוך של פציעה במהלך שירות הקבע שלו.

עידית סילמן: עם פרוץ מגפת הקורונה, בארגון אלמנות ויתומי צה"ל זיהו מייד את המצוקה של האלמנות המבוגרות; חלקן הן אלמנות תש"ח שחצו אף את גיל 100 – כשאין פעילויות, מפגשים, ביקורים של נכדים, אז הבדידות מכרסמת.

עידית סילמן: במיזם מרגש שלחו אנשי ארגון אלמנות ויתומי צה"ל סטודנטים לבתי האלמנות לצורך מפגשים ושיחות, והם תועדו לאחר מכן במסגרת ספר שנקרא "תרשום תרשום".

עידית סילמן: סיפורי החיים של הדסה ויתר האלמנות המבוגרות הפכו לקשר מתמשך עם הסטודנטים הצעירים, והוא נמשך עד היום.

עידית סילמן: ואני שואלת: מדוע היינו צריכים את הקורונה כדי לתת את הדעת על מצוקת הקשישים, האלמנות, העריריים וכל מי שגורלו לא שפר עליו ונותר לבדו בין ארבעה קירות?

עידית סילמן: באנגליה לא חיכו.

עידית סילמן: שם מינו שרה לענייני בדידות שנתיים לפני הקורונה.

עידית סילמן: שרת הבדידות בבריטניה אמרה שהבדידות היא המציאות העצובה של החיים המודרניים, לכן ברצונה להתמודד עם אתגר בדידותם של הקשישים, של המטפלים בהם, של מי שאיבדו את יקיריהם, של אנשים שאין להם עם מי לדבר ואין להם עם מי לשתף את מחשבותיהם וחוויותיהם.

עידית סילמן: זוהי המגפה הנסתרת שמשפיעה על אנשים מכל הגילים ומכל המגזרים.

עידית סילמן: הרשתות החברתיות שסובבות אותנו ומעצבות הלכה למעשה את החיים שלנו ואת התנהגות האדם הן קדמה שמעצימה ומחריפה את הבדידות, חוסכת מאיתנו מגע אנושי-אישי ומייתרת יציאה מהבית.

עידית סילמן: למרות שהיום כל אחד בהחלט יכול לייצר לו גן עדן משל עצמו ואי משלו, כבר נאמר בבראשית "לא טוב היות האדם לבדו".

עידית סילמן: לפעמים אנחנו מרגישים בודדים גם בחברה.

עידית סילמן: לפעמים כשהכול נראה טוב ויפה מבחוץ, הנפש עייפה, כאובה ופצועה מבפנים.

עידית סילמן: להיות יחד זה להכיל מורכבות, זה התמודדות שלעיתים גם היא מרתיעה.

עידית סילמן: בסופו של דבר טבענו המולד גורם לכך שבדידות מקשה ומכבידה עלינו.

עידית סילמן: סבא שלי היה גבאי במשך שנים ארוכות.

עידית סילמן: הוא היה קם בכל בוקר, חושב מייד על בית הכנסת, דואג לפתוח אותו בזמן.

עידית סילמן: המסורת עצמה חייבה אותו, אותנו, להיפגש שלוש פעמים ביום, גם בשבתות, פנים אל פנים בבית הכנסת.

עידית סילמן: המסורת והתורה הן מפה חברתית-קהילתית נדירה, מפת אושר ואורח חיים אשר מנחה להיפגש פעמים רבות, מסורת שמדברת על שלושה לזימון, עשרה למניין ומעודדת אותנו להדר במצווה בקבוצות גדולות יותר.

עידית סילמן: אנחנו לומדים מגיל אפס כי האדם אינו במרכז תמיד וכי הוא מממש את עצמו באופן הטוב ביותר כאשר הוא חלק מקהילה וכמה חשובה היא הקהילה.

עידית סילמן: זכינו לראות זאת השנה.

עידית סילמן: גם בקושי, כאשר בן משפחה, לא עלינו, נפטר, התורה דוחפת אותנו לזרועות הקהילה ודואגת שלא נישאר לבד.

עידית סילמן: שווה להיזכר בכך בתקופות קשות ומרוחקות כגון זו שעברה עלינו השנה, אבל גם לאחר מכן, כי הבדידות לא פגה; אולי המגפה כן.

עידית סילמן: עלינו לדאוג למבוגרים בחברה, לצמצם את אותו מרחק נפשי, להרים טלפונים בתדירות גבוהה יותר, לייצר מפגשים ולחשוב על המסורת האהובה שלנו גם בזמנים מאתגרים ובמציאות משתנה.

עידית סילמן: אנחנו, שערבות הדדית היא חלק מהדנ"א שלנו, מספיק שרק נביט מעבר לכתף של כל אחד ואחת מאיתנו.

עידית סילמן: לחברי אורי אורבך, זיכרונו לברכה, זה היה ברור.

עידית סילמן: אורי הבין שהבדידות בקרב הגיל השלישי היא בעיה אקוטית שמדינת ישראל חייבת להכיר ולטפל בה ברגישות.

עידית סילמן: המלאכה של אורי, זיכרונו לברכה, לא הושלמה, ושל רבים מאיתנו.

עידית סילמן: הגיעה העת שלנו להמשיך ולטפל.

עידית סילמן: תודה רבה ותודה על ההזדמנות.

מתן כהנא: תודה רבה.

מתן כהנא: ישיב השר חילי טרופר, בשם השרה לשוויון חברתי.

חילי טרופר: הוא שר.

מתן כהנא: זה שר?

מתן כהנא: בשם השר לשוויון חברתי.

חילי טרופר: היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת, מירב היקרה שבאמת, כדרך חיים, לא משאירה אף אחד לבד, תודה לכל הדוברים והדוברות על הדברים היפים.

חילי טרופר: "אדם זקן מצליח לעורר יראת כבוד רק אם הוא מגן על כבודו, אם הוא ממשיך לשמור על זכויותיו, אם אינו משתעבד לאיש", כתב קיקרו ב"קאטו הזקן".

חילי טרופר: ומהו כבודו, מהם זכויותיו, מהי אותה חירות מפני השתעבדות?

חילי טרופר: זוהי תחושת המשמעות, החיים בקהילה, הידיעה שאנו חלק ממשהו וחשובים עבור מישהו.

חילי טרופר: קשה היא הבדידות לאדם, ולאדם הזקן היא קשה שבעתיים; היא פוגעת בבריאות הנפש, בבריאות הגוף.

חילי טרופר: בימי שגרה רבע מאוכלוסיית האזרחים הוותיקים בישראל חווה קשיים רגשיים ותחושת בדידות חברתית.

חילי טרופר: בתקופת הקורונה, בשל הצורך להגן על המבוגרים מפני הנגיף, התעצמה התופעה והחריפה: כשליש מבני ובנות ה-65 ומעלה דיווחו על תחושת בדידות בתקופת הקורונה, ובחברה הערבית שיעורי הבדידות גבוהים אף יותר.

חילי טרופר: מה מפיג בדידות?

חילי טרופר: אני מניח שהרבה דברים, אבל בין השאר, כמובן, מגורים עם משפחה, ביקורים של קרובי משפחה – עידית נתנה כמה דוגמאות קטנות ופשוטות – קשר עם אנשים, קשר ברשתות החברתיות; משהו שלא משאיר אותך לבד.

חילי טרופר: את היום הזה, יום מיוחד בנושא בדידות, יזמה חברת הכנסת והשרה לשעבר מירב כהן, אז תודה לך, מירב.

חילי טרופר: חשיבותו לא רק בהעלאת המודעות לנושא אלא גם בהתגייסות לטיפול בו.

חילי טרופר: ועכשיו תשובתו של מיכאל מפרטת את הפעולות שנעשו עכשיו, שיש חשד מסוים שאת התחלת בהן.

חילי טרופר: באגף לאזרחים ותיקים במשרד לשוויון חברתי, שניתן לי כפיקדון – כך מיכאל אומר – מקדמים בשנים האחרונות מענים שונים לסוגיית הבדידות.

חילי טרופר: כך, מרכזי ההכוונה והצמיחה לאזרחים ותיקים מסייעים לאדם הפורש מעבודתו להיערך לתקופת החיים החדשה.

חילי טרופר: ישנם שבעה מרכזים כאלה ברשויות המקומיות, ואחד נוסף, על-רשותי, בחברה הערבית.

חילי טרופר: בימים אלה יצאו המשרד ואשל-ג'וינט ישראל בקול קורא להרחבתם ל-12 רשויות נוספות.

חילי טרופר: כך גם המיזמים "נעים בשלישי", "מיזם שמחה", "שלישי בשלייקס" – עידית הזכירה את אורי, זכרו לברכה, אז זו הזדמנות טובה להזכיר אותו שוב – ו"שלישי בטבע", שנועדו לעודד אזרחים ותיקים לצאת מהבית, לעשות ספורט, לטייל ולצרוך תרבות.

חילי טרופר: ישנם פרויקטים בין-דוריים, מבתי הספר, דרך תנועות הנוער, עבור בשירות הלאומי ועד האוניברסיטאות, שמחברים בין הדורות, מאפשרים לבני הדור הצעיר לזכות בניסיונם של המבוגרים ומעניקים לאזרחים הוותיקים קשר משמעותי.

חילי טרופר: המשרד היום מפעיל כ-700 מלגות בשגרה, ובימים אלו הורחבה העשייה בצל הקורונה בכ-2,250 מלגות נוספות, הניתנות לסטודנטים הנותנים מענה לבדידות באמצעות כניסה לבתי האזרחים הוותיקים, שיחות טלפון ומפגשים פרונטליים ואף באמצעות הזום.

חילי טרופר: מתוך כלל המלגות, כ-1,000 הן במגזר הערבי, וכל סטודנט במלגה פוגש שני אזרחים ותיקים באופן קבוע על פני חצי שנה.

חילי טרופר: נוסף על כך יש מענים כלכליים מיידיים וכלליים, כמו המוקד לאזרחים ותיקים; בימי השיא בתקופת הקורונה הגיע המשרד לכ-400 פניות ביום של אזרחים ותיקים שביקשו פעילות להפגת הבדידות.

חילי טרופר: כיום המשרד עומד על בין 70 ל-80 פניות ליום.

חילי טרופר: היית עמוסה באותה תקופה, מירב, אה?

חילי טרופר: סך הכול, מתוך סדר גודל של כ-220,000 שאלונים מלאים שהמוקד לאזרחים ותיקים ביצע במסגרת מיפוי הצרכים למבוגרים לבחינת אוריינות טכנולוגית, הפגת בדידות, מצב בריאותי, מצב תעסוקתי ושאיפות ללמידה, כ-13,000 פניות היו בנושא הפגת בדידות.

חילי טרופר: פניות הללו הופנו לחפ"ק שהוקם במהלך הקורונה ונתן מענה לאזרחים בתוך 48 שעות באמצעות עמותות רבות בכל הקשור להנגשת מזון, תרופות לפתח ביתם ומתן סיוע בשימושים טכנולוגיים לצד מענה נפשי והפגת בדידות ככל שנדרש.

חילי טרופר: כלל התוכניות הללו הן חלק מהתוכנית הלאומית למלחמה בבדידות, שתוקצבה בכ-115 מיליון שקלים.

חילי טרופר: דרך ארוכה עוד לפנינו ותוכניות רבות תצאנה לפועל בקרוב: התנדבות של אזרחים ותיקים, פיתוח והרחבת המענים לליווי ותמיכה רגשית, הקמה וניהול של קהילות משולבות.

חילי טרופר: לכל ואחת ואחד מאיתנו אורבת הזקנה מעבר לפינה.

חילי טרופר: "מה כי תלין עליה, על זקנתך", כתב חיים גורי, "היא, בינתיים, הדרך היחידה לאריכות ימיך".

חילי טרופר: אבל זקנה אין משמעותה, חלילה, מוות, ואין הכרח שתהיה משמעותה סבל וקושי.

חילי טרופר: אין סיבה שהחיים לאחר הפרישה ייראו אחרת משנראו לפניה – מלאים, עשירים, ממלאים.

חילי טרופר: זו חובתנו, גם כלפי עצמנו.

חילי טרופר: בנימה אישית אני אגיד שכשניה

חילי טרופר: לתי בית ספר – אז הזכירו פה שבדידות היא מחלה של המאה ה-21, והיא לא רק של מבוגרים – תמיד התלמידים שלי, כשהיו להם קשיים, היו אומרים: אתה לא תבין את זה אף פעם.

חילי טרופר: אמרתי: אני לא באמת אבין, אי-אפשר להבין כאב של מישהו אחר, אבל במה אני מבין?

חילי טרופר: בלא להשאיר אף אחד לבד.

חילי טרופר: אני חושב שאם את הדבר הזה נדע – אם זה דרך הטלפונים שעידית הזכירה, דרך הפעולות של גלעד, וכמובן, דרך כל מה שמירב עשתה, ואני מאמין שבעוד שבוע היא תחזור לעשות במקומות האלה – אז לפחות בזה אנחנו מבינים, בלא להשאיר מישהו לבד.

חילי טרופר: תודה רבה.

מתן כהנא: תודה רבה, אדוני השר.

מתן כהנא: תם סדר-היום.

מתן כהנא: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, כ"ב בסיוון התשפ"א, 2 ביוני 2021, בשעה 11:00 – ישיבה מיוחדת לבחירת נשיא המדינה ה-11.

מתן כהנא: ישיבה זו נעולה.