ישיבת מליאה, כנסת 24, פרוטוקול מספר 12, 2021-05-04 00:00

יריב לוין: חברות וחברי הכנסת, היום יום שלישי, כ"ב באייר תשפ"א, 4 במאי 2021.

יריב לוין: אני פותח את הישיבה.

יריב לוין: הודעה למזכירת הכנסת, בבקשה.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הינני מתכבדת להודיעכם, כי הונח היום על שולחן הכנסת חלק א' של דין וחשבון על הוצאות השכר של הגופים הציבוריים לשנת 2019 מטעם אגף השכר והסכמי עבודה במשרד האוצר.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יריב לוין: תודה רבה.

יריב לוין: אם כן, אנחנו עוברים לנאומים בני דקה.

יריב לוין: ראשון הדוברים – חבר הכנסת אבי מעוז.

יריב לוין: בבקשה.

אבי מעוז: תודה, אדוני היושב-ראש.

אבי מעוז: נאום מס' 3 על הנדסת התודעה, והפעם – על שוויון התפקידים בצה"ל.

אבי מעוז: לפני 26 שנים, בבג"ץ אליס מילר, החל תהליך שמתעצם בשנים האחרונות בהובלת ארגונים שממומנים על ידי קרנות וממשלות זרות כגון פורום דבורה, שדולת הנשים ועוד, ובשיתוף פעולה עם יחידת יוהל"ם – יועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר.

אבי מעוז: במסגרת הליך זה מופעל לחץ אדיר על מפקדי צה"ל, הן בצורה ישירה והן בדרכים עקיפות, על ידי מכוני מחקר ועתירות לבג"ץ, לקבל חיילות לכל היחידות בצה"ל, כולל הקרביות ביותר, בניגוד לעשרה מחקרים של צה"ל שקבעו בצורה ברורה שלא לקדם מגמה זו.

אבי מעוז: התהליך הזה גובה מחירים כבדים, הן מצד הפגיעה בכשירות היחידות, כאשר נאלצים להוריד את רף הדרישות, הן בפגיעה חמורה בקדושת המחנה, הן בהכנסת שיקולים זרים להחלטות מבצעיות של בניין הכוח הצבאי והן בפגיעות פיזיות בלתי הפיכות באותן חיילות.

אבי מעוז: אולם עבור הגורמים הדוחפים אג'נדה זו זהו מחיר נסבל.

אבי מעוז: מדובר בסכנה למדינת ישראל כאשר מקשים על צה"ל למלא את ייעודו, כשלא מאפשרים לו להתנהל על פי שיקולים מקצועיים בלבד, רק לשם מימוש המושג המכובס "שוויון מגדרי".

אבי מעוז: אני ממליץ לרמטכ"ל לסגור את יחידת יוהל"ם ולהפסיק את ההשפעות הזרות על צה"ל.

אבי מעוז: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת רון כץ, בבקשה.

רון כץ: כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני רוצה לדבר איתכם על נושא שהכרתי בתפקידי הקודם כראש מינהל החינוך, וכרגע אני מנסה לטפל בו בפניות ציבור שמגיעות אליי, וזה הנושא של חריגי גיל, שאמורים לעלות לגני הילדים וחסר להם – כלומר הם נולדו אחרי התאריך 31 בדצמבר.

רון כץ: בעבר הייתה קיימת במשרד החינוך ועדה שבודקת חריגים.

רון כץ: יכול להיות ילד שהוא בוגר לגילו, יכול להיות ילד שיש המלצות פסיכולוגיות שמעודדות ומבקשות את המעבר הזה ויכולות להיות הרבה מאוד סיבות אחרות, ותמיד היו לנו הכלים להתמודד איתן.

רון כץ: לצערי, בשנתיים האחרונות משרד החינוך קיבל החלטה פשוט להפסיק את הוועדות.

רון כץ: מה המשמעות של פשוט להפסיק את הוועדות?

רון כץ: כרגע, נכון להיום, כאשר יש לנו ילדים שאמורים לעלות לגני העירייה, אין לעיריות שום שיקול דעת בנושא.

רון כץ: כלומר, פשוט צריכים לסרב להורים באופן גורף.

רון כץ: אנחנו יוצרים פה מצב אבסורדי של שכבה שלמה של ילדים שיכולים להיות מוכנים וצריכים לעלות לגני הילדים – אנחנו בעצם עוצרים את האופק שלהם.

רון כץ: זה נהיה עוד יותר אבסורדי כאשר כל המחקרים מראים שצריכים להפוך את הפירמידה וצריכים להשקיע דווקא בגיל הרך.

רון כץ: ההשארה הזאת של שנה נוספת בגן הילדים הפרטי גם מקשה כלכלית על הורים צעירים וגם אין בה שום היגיון פדגוגי.

רון כץ: מכל המחקרים שקראתי, מכל הבכירים במשרד החינוך שדיברתי איתם, כולל מנהלי מחוזות, כולם אוחזים בדעה אחת: שיש לקבל החלטה לאפשר להחזיר את ועדות החריגים, דבר שיעשה שירות גדול לילדים ושירות גדול למשפחות הצעירות, שצריכות לממן עוד שנה בגן פרטי יקר ללא סיבה אמיתית.

רון כץ: תודה רבה.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת עודד פורר – איננו.

יריב לוין: חברת הכנסת נירה שפק, בבקשה.

נירה שפק: כבוד היושב-ראש, כנסת ריקה, אני רוצה לדבר על נושא – נתחיל רק אחרי ההקדמה את הדקה, אם אפשר, כי הם נמצאים לא רחוק מכאן, וכמות האנשים שהגיעו לבקר אותם היא בערך כמות האנשים שיושבת כאן.

נירה שפק: בכניסה לכנסת, צמוד לכיכר, יושבים גיבורים שקופים, או בשמם המוכר הלומי הקרב.

נירה שפק: אתמול ישבתי איתם, היה לי קשה להישיר מבט.

נירה שפק: השעה 19:00, ואני הייתי השלישית בסך הכול מיושבי המשכן הזה שהגיעו אליהם.

נירה שפק: ישבנו במעגל – אחד טייס קרב; אחד לוחם נח"ל – לבנון, יום כיפורים, צוק איתן; אחד שמפחד ללכת לוועדה; אחד שאשתו אמרה לו "לך", לא יכולה לחיות יותר עם המלחמה; ואחד, אורי אהרנפלד, צנחן שנלחם במיתלה, "שבוי בפקודה", שרק אחרי 37 שנים היה מסוגל לחזור למה שעבר.

נירה שפק: עבור רבים מהלומי הקרב המלחמה עדיין לא הסתיימה, היא רק החריפה.

נירה שפק: היא לא נשארה בשדה הקרב, היא דבקה בהם ונכנסה איתם הביתה.

נירה שפק: זהר ופסי מספרת בשירה "גיבור שקוף" את סיפורם של הלומי הקרב: "הלוחמים חזרו הביתה, רק הוא עדיין לא שב.

נירה שפק: / הגוף בבית, הנשמה בשדה הקרב.

נירה שפק: / הוא לא הפסיד – גם לא זכה, / ואין מנוחה.

נירה שפק: // מושך עוד לילה, מנסה להירדם.

נירה שפק: / וכשעולה השמש הוא רק רוצה להיעלם.

נירה שפק: / הוא מאבד את זה, השכנים מדברים, / וזה כואב.

נירה שפק: // הקולות שוב ושוב, / והלב העצוב, / – – – הלוחמים חזרו הביתה, הוא אבוד עכשיו.

נירה שפק: / הגוף בבית, הנשמה בשדה הקרב.

נירה שפק: / על הכביש המהיר, עומד בצד הדרך / בוכה.

נירה שפק: // וכשיש קצת שקט הוא מנגן שיר מוכר.

נירה שפק: / האצבעות נעות לבד.

נירה שפק: / אם היא תושיט לו יד, אם היא תיתן לו סיכוי, הוא יחיה.

נירה שפק: // הקולות שוב ושוב / והלב עצוב".

נירה שפק: אם לא היה ברור מי זה ה"היא" – "אם היא תושיט לו יד" – אין פה "היא", זה אנחנו.

נירה שפק: אני פונה לראש הממשלה ולשר הביטחון לפעול, לתת הוראה.

נירה שפק: זה בידיכם.

נירה שפק: מספיק עם מסיבות עיתונאים, מספיק עם תמונות.

נירה שפק: הגיע הזמן להחזיר לאלה שאנחנו חיים פה בגללם.

נירה שפק: תודה.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת יוראי להב הרצנו, בבקשה.

יוראי להב-הרצנו: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, מזכירת הכנסת, אתמול יצאתי מהמשכן בסביבות 21:10 וחיכיתי לאוטובוס מס' 14 ממש כאן, מחוץ למשכן הכנסת, ונסעתי איתו לבנייני האומה.

יוראי להב-הרצנו: שם, בריצה קלה, הספקתי לרכבת האחרונה, שיוצאת בשעה 21:33 מירושלים לתל אביב.

יוראי להב-הרצנו: אני, באופן כללי, משקיע מאמצים רבים בלנסות להשאיר את הרכב הפרטי בבית או במשרד, כאן בכנסת, ולנסוע בתחבורה ציבורית.

יוראי להב-הרצנו: אדוני היושב-ראש, אני אומר "מאמצים כבירים" כי כולנו יודעים שהתחבורה הציבורית בישראל לא מספיק טובה – היא לא מספיק נגישה, אי-אפשר להסתמך עליה.

יוראי להב-הרצנו: ואני שואל: למה?

יוראי להב-הרצנו: איך זה יכול להיות שבישראל אין רכבות יותר מאוחרות מהשעה 21:30?

יוראי להב-הרצנו: איך יכול להיות שבקריית הממשלה, בעיר הבירה שלנו, אין שבילי אופניים שמחברים בין מוסדות השלטון לבין תחנות הסעות ההמונים?

יוראי להב-הרצנו: איך זה יכול להיות שאין קווי לילה, שהתחבורה הציבורית לא שבה לפעול בסופ"ש?

יוראי להב-הרצנו: אתה יודע, לא ברמה של דת ומדינה, חלילה, אלא ברמה של לפני כניסת שבת ואחרי מוצ"ש.

יוראי להב-הרצנו: איך יכול להיות שיותר חברי כנסת יוכלו לעשות שימוש בתחבורה ציבורית?

יוראי להב-הרצנו: זה כלכלי יותר, זה נכון יותר אקולוגית, זה נכון יותר סביבתית וזה בעיקר נכון יותר למאבק במשבר האקלים.

יוראי להב-הרצנו: תודה רבה.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חברת הכנסת מירב כהן – איננה.

יריב לוין: חברת הכנסת מיכל וולדיגר, בבקשה.

מיכל מרים וולדיגר: כבוד יושב-ראש הכנסת, חבריי הנכבדים, ראשית אני ארצה להודות לחברתי נירה על הנושא של הלומי הקרב – פוסט טראומה.

מיכל מרים וולדיגר: בהחלט, בזכותם אנחנו פה, אי-אפשר להתעלם מזה, בוודאי לא מאוהל המחאה שיש להם בחוץ, מחוץ לכנסת.

מיכל מרים וולדיגר: אני כרגע עולה מהלשכה שלי.

מיכל מרים וולדיגר: נפגשתי עם זוג הורים שאם היינו רואים אותם סתם כך ברחוב היינו חושבים שאפשר לקנא בהם – נראים טוב, יפה, מקסימים, מלח הארץ.

מיכל מרים וולדיגר: אבל אסון פקד אותם: לפני שנתיים הבת שלהם, איילת, בת 30, נשואה באושר, אימא לשני ילדים, התאבדה.

מיכל מרים וולדיגר: למעשה, הם לא ידעו על המצוקה שלה, היא הייתה מצוקה שקופה.

מיכל מרים וולדיגר: שבועיים לפני שהיא עשתה את המעשה, החתן שלהם, בעלה, התקשר אליהם, להורים, ואמר להם שדיכאון השתלט על הבת שלהם.

מיכל מרים וולדיגר: עד שהספיקו להתארגן ומצאו תור לפסיכיאטר – שבועיים לאחר מכן, באותו יום שהם היו צריכים להיפגש עם הפסיכיאטר איילת לקחה את חייה בידיה.

מיכל מרים וולדיגר: אחד המסרים שלהם, של הזוג הנפלא הזה, הוא: די להתחבא, אפשר לטפל.

מיכל מרים וולדיגר: אני רוצה לספר לכם שבארצות הברית מדי שנה החודש הזה, חודש מאי, הוא חודש המודעות לבריאות הנפש.

מיכל מרים וולדיגר: אני מבקשת לנצל את הבמה הזו, את הבמה המכובדת הזו, לציין את הדבר ולהזכיר לכולנו שאפשר לטפל בזה, שאין מה להתבייש; שנכון וחשוב להיעזר באנשי מקצוע, שאסור לפחד ואסור להירתע מהסטיגמה.

מיכל מרים וולדיגר: ככל שנקדים לעשות כן, כך ייטב.

מיכל מרים וולדיגר: תודה.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת ולדימיר בליאק, בבקשה.

ולדימיר בליאק: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, בהמשך לדיון של אתמול: בימים האחרונים, מאז האסון הכבד בהר מירון, אני עוקב אחרי התנהלות שרי הממשלה – עוקב ולא מצליח להבין.

ולדימיר בליאק: הם מבינים מה קרה כאן; באיזה עולם הם חיים?

ולדימיר בליאק: 45 קורבנות איבדו את חייהם.

ולדימיר בליאק: למה, איך זה קרה, ואיך זה יכול להיות שאין בממשלה מישהו אמיץ מספיק, ערכי מספיק, ישר מספיק, כדי לקחת אחריות?

ולדימיר בליאק: דוחות מבקר המדינה משנת 2008 ו-2011 ועוד דוח משנת 2016 – הכול היה על השולחן, ולא נעשה דבר.

ולדימיר בליאק: האסון האחרון הוא רק שלב אחד בשרשרת הכישלונות של ממשלות נתניהו, בצבר הבעיות הלא-מטופלות: בחברה הערבית והבדואית; במערכת החינוך ובמערכת הבריאות; באוטונומיה החרדית, שהבעיות שם רק הולכות ונערמות; במחדל של 6,300 המתים במשבר הקורונה.

ולדימיר בליאק: ישראל צועדת מאסון לאסון, השחיתות מתפשטת, הדרג המקצועי נמצא תחת מתקפה.

ולדימיר בליאק: אז מה ציפיתם שיקרה?

ולדימיר בליאק: חשוב שנבין ונפנים: המחיר ששילמו 45 הנספים על הכניעה המוחלטת של נתניהו לא יהיה האחרון אם נמשיך כך.

ולדימיר בליאק: אסור להוריד את הנושא מסדר-היום.

ולדימיר בליאק: אני קורא לממשלת ישראל להקים ועדת חקירה ממלכתית היום.

יריב לוין: חבר הכנסת אחמד טיבי – איננו; חברת הכנסת שרן השכל – איננה; חבר הכנסת אוסאמה סעדי – איננו; חבר הכנסת יואב סגלוביץ' – איננו; חברת הכנסת תמר זנדברג – איננה.

יריב לוין: חבר הכנסת משה אבוטבול, בבקשה.

משה אבוטבול: כבוד השר, כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, כמו רבים וטובים בעמנו ישראל, חשתי זעזוע וחלחלה מדבריו הבוטים והמצמררים של שדרן הרדיו ירון לונדון, שטען שהאסון במירון לא מעציב אותו כי אנו לא בני אותו העם, זה כמו אסון שקורה בסין.

משה אבוטבול: ולקינוח, הוא גם בז למתפללים ולתפילות סביב של קברו של רשב"י במירון.

משה אבוטבול: דברים חמורים אלו מוכיחים יותר מכול את אישיותו השלילית של האיש, שרגש, חמלה ורחמים כנראה רחוקים ממנו כמטחווי קשת.

משה אבוטבול: עין לא נותרה יבשה באסון – באיסוף של הגופות, בזיהוי הגופות, בלוויות, בבתי האבלים – והלז טוען שזה לא מדבר אליו.

משה אבוטבול: ראשי מדינות וממשלות בעולם, גם כאלה שאין לנו איתם קשרים דיפלומטיים, שיגרו תנחומים וכאב, וללונדון זה כנראה כמו אסון בסין.

משה אבוטבול: וכי אם הייתה, חלילה, נפילת רכבת בסין לתהום עם 50 סינים, לא היינו כואבים את זה?

משה אבוטבול: הם לא יציר הבורא?

משה אבוטבול: פעם בא תלמיד למרן הרב שטיינמן זצ"ל וטען בפניו שאין לו טעם בלימוד התורה.

משה אבוטבול: הסביר לו הרב שהתורה היא כמו סוכרייה – זה חייב להיות לך טעים, אלא אם כן אתה עם פצעים בפה או אוכל את הסוכרייה כשהיא עטופה ולכן אינך חש בטעם של המתיקות של הסוכרייה.

משה אבוטבול: לא שיש לי אשליות בקשר ללונדון, אבל מציע לך אחרי דבריך לבדוק את פצעי הנפש שלך או את המעטפת שעל ליבך.

משה אבוטבול: כך יהודי לא מדבר, בוש והיכלם.

יריב לוין: חבר הכנסת מוסי רז – איננו.

יריב לוין: חברת הכנסת ג'ידא רינאוי זועבי, בבקשה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: על חייו ומותו של אחמד חג'אזי: אחמד חג'אזי היה סטודנט לסיעוד, ילד יפה בן 22 מטמרה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: יום אחד בפברואר הוא למד עם ידיד שלו.

ג'ידא רינאוי-זועבי: הם שמעו יריות בחוץ, הוא יצא למרפסת ושם הוא פגש את מותו.

ג'ידא רינאוי-זועבי: זה היה בהיתקלות של מה שנקרא – המשטרה שערכה חיפוש אחר משפחת פשע בשכונה מאוד צפופה בטמרה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: באותו יום וימים אחרי היו המון הפגנות בטמרה ובעוד יישובים, והמשטרה הבטיחה שהיא תערוך חקירה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אחמד חג'אזי הכי אהב את אימא שלו.

ג'ידא רינאוי-זועבי: אני פגשתי אותה שלשום ופגשתי גם את אחיו ג'אבר.

ג'ידא רינאוי-זועבי: שאלתי את אימא שלו: מה הוא אהב לעשות?

ג'ידא רינאוי-זועבי: היא אומרת לי: הוא אהב לעשות אותי גאה.

ג'ידא רינאוי-זועבי: שאלתי את ג'אבר: מה המשטרה עשתה עד כה?

ג'ידא רינאוי-זועבי: והוא אומר לי: כלום.

ג'ידא רינאוי-זועבי: שלושה חודשים, וכלום?

ג'ידא רינאוי-זועבי: ואני שואלת: אם לאחמד היו קוראים איציק מרעננה, הייתה בדיוק אותה תוצאה – כלום?

ג'ידא רינאוי-זועבי: שהמשטרה לא עושה עם זה שום דבר?

ג'ידא רינאוי-זועבי: לא חוקרת, לא מתקשרת עם המשפחה?

ג'ידא רינאוי-זועבי: כשאנחנו מדברים בחברה הערבית על אלימות משטרתית ועל הזנחה משטרתית – זה כל העניין; כשאנחנו מדברים על זה שאנחנו שקופים אל מול המשטרה, כשאנחנו רוצים שמשפחות הפשע בחברה הערבית ייסגרו ויצאו מהיישובים הערביים – זה כל הסיפור.

ג'ידא רינאוי-זועבי: כשראש הממשלה בנימין נתניהו כבר שבע שנים אומר:

ג'ידא רינאוי-זועבי: אני מבטיח למגר את האלימות והפשע בחברה הערבית – איפה אתה, אדוני?

ג'ידא רינאוי-זועבי: ואני שוב שואלת: איפה אתה, אמיר אוחנה?

ג'ידא רינאוי-זועבי: אה, נכון, התשובה היא: אני אחראי אבל לא אשם.

ג'ידא רינאוי-זועבי: תודה רבה.

יריב לוין: חבר הכנסת אלכס קושניר – איננו; חבר הכנסת יבגני סובה – איננו; חבר הכנסת יוסף טייב – איננו; חבר הכנסת מאזן גנאים – איננו; חבר הכנסת יצחק פינדרוס – איננו.

יריב לוין: חבר הכנסת סמי אבו שחאדה, בבקשה.

סמי אבו שחאדה: כבוד היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת, ברור שחברי הכנסת במדינת ישראל לא קראו את הדוח האחרון של ה-Human Rights Watch.

סמי אבו שחאדה: אני לא רוצה לדבר על כל מה שקורה במזרח ירושלים, אני רוצה לדבר ספציפית על מה שקורה עם 28 המשפחות שאמורות עכשיו לעבור שוב טיהור אתני במקום שלישראל אסור שתהיה בכלל שם נוכחות.

סמי אבו שחאדה: זה שטח כבוש לפי החוק הבין-לאומי.

סמי אבו שחאדה: יש שם – גם המדינה וגם העירייה, מוסדותיה השונים של המדינה, מעורבים שם בהמון פשעים נגד החוק הבין-לאומי.

סמי אבו שחאדה: אבל יש גם דבר שאני חושב שאולי עליו אפשר לבנות הסכמה.

סמי אבו שחאדה: אני מבין שבמקרה הספציפי הזה מגיעים כל מיני אנשים – עמותות של המתנחלים שטוענות שיש להן את ניירות הטאבו, ובשביל זה צריך לפנות את המשפחות הערביות הפלסטיניות מאיפה שהן חיות כבר עשרות שנים.

סמי אבו שחאדה: את הטיעון הזה אני יכול לקבל במקרה שהוא יתפוס לגבי כולם: האנשים האלה ספציפית, בשייח' ג'ראח, מקורם ב-48', פליטים מלוד, רמלה, יפו, חיפה.

סמי אבו שחאדה: אני אפילו יכול ללכת על זה מעבר למשפחות האלה של שייח' ג'ראח.

סמי אבו שחאדה: אם מדינת ישראל באמת מוכנה להתמודד עם זה שהיא גנבה את הרכוש של הפלסטינים ב-48', ומי שיש לו את ניירות הטאבו יכול לחזור לנכסים שלו, אנחנו מקבלים את זה כתנאי ראשוני לפתרון הסכסוך.

סמי אבו שחאדה: זה רעיון מצוין מבחינתנו.

סמי אבו שחאדה: הבעיה שגם פה העניין הוא גזעני.

סמי אבו שחאדה: יהודים שיש להם מסמכים מזויפים, לא יודע מאיפה, יכולים לטעון את הטיעון הזה; אותם אנשים שחיים בבתים שלהם עכשיו לפי חוזים עם ממלכת ירדן ואונר"א לא יכולים לטעון את אותו טיעון לגבי ניירות הטאבו שיש להם בידיים.

סמי אבו שחאדה: אם העניין הוא שמי שיש לו ניירות טאבו חוזר לרכוש הפרטי שלו, הדבר הזה מקובל עלינו.

סמי אבו שחאדה: הלוואי שמדינת ישראל תקבל את זה.

יריב לוין: חברת הכנסת יוליה מלינובסקי – איננה.

יריב לוין: חבר הכנסת אליהו ברוכי, בבקשה.

אליהו ברוכי: כבוד היושב-ראש, חברים יקרים, למה שלא תמחה בכנסת על מה שאמר ירון לונדון, שאל אותי היום ידיד.

אליהו ברוכי: התלבטתי מה לענות לו.

אליהו ברוכי: אפילו ביני לבין עצמי לא נתתי לדברי ההבל לתפוס מקום בנפשי.

אליהו ברוכי: אבל אז חשבתי שאם יש נאום בן דקה, דקה בלבד, אז רצועת זמן קצרה כל כך אני מוכן להקדיש לנושא.

אליהו ברוכי: בכל דבר גדול, בכל אירוע גדול, ישנם רעשי רקע קטנים.

אליהו ברוכי: לצד הכאב העצום, לצד הרצון והחובה לבדוק ליקויים ואחריות ציבורית, אין ספק שעם ישראל נמצא בימים האחרונים בשעותיו היפות.

אליהו ברוכי: רק מהיומיים האחרונים, עם תחילת ימי השבעה על קורבנות האסון, מגיעים עוד ועוד תיעודים על אנשים שאינם חרדים כלל, אולי אפילו גם לא דתיים, שמגיעים לבתי האבלים, מחבקים ומתקבלים בחום ואהבה.

אליהו ברוכי: נכון, לצערנו אנחנו אגודים בצרה, אבל עדיין זו מעלה גדולה.

אליהו ברוכי: מחובתנו להבליט את היכולת האנושית והחברתית שלנו.

אליהו ברוכי: מותר לנו לומר לעצמנו: כן, אנחנו יודעים להתנהג כמו גדולים.

אליהו ברוכי: תודה רבה.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת ינון אזולאי – איננו; חבר הכנסת מתן כהנא – איננו; חברת הכנסת אמילי מואטי – איננה; חבר הכנסת ווליד טאהא – איננו; חבר הכנסת יעקב מרגי – אף הוא לא נמצא.

יריב לוין: משכך, חברות וחברי הכנסת, תם פרק נאומים בני דקה.

יריב לוין: הודעה ליושב-ראש הוועדה המסדרת, שתימסר על ידי חבר הכנסת אופיר כץ.

יריב לוין: ההודעה איננה מחייבת הצבעה.

יריב לוין: בבקשה.

אופיר כץ: אדוני היושב-ראש, אבקש להודיע על חילופי אישים בוועדת הכספים: מטעם סיעת הציונות הדתית, במקום חברת הכנסת אורית מלכה סטרוק תכהן חברת הכנסת מיכל וולדיגר.

אופיר כץ: תודה רבה.

יריב לוין: תודה רבה.

יריב לוין: אם כן, חברות וחברי הכנסת, תם סדר-היום.

יריב לוין: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, כ"ג באייר התשפ"א, 5 במאי 2021, בשעה 11:00.

יריב לוין: ישיבה זו נעולה.