ישיבת מליאה, כנסת 24, פרוטוקול מספר 9, 2021-04-27 00:00

יריב לוין: חברות וחברי הכנסת, היום יום שלישי, ט"ו באייר התשפ"א, 27 באפריל 2021.

יריב לוין: אני פותח את הישיבה.

יריב לוין: הודעה למזכירת הכנסת, בבקשה.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הינני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – תקנות סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש (הוראת שעה) (הגבלת פעילות והוראות נוספות) (תיקון מס' 38), התשפ"א–2021; תקנות סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש (הוראת שעה) (הגבלת פעילות בתחום התחבורה) (תיקון מס' 11), התשפ"א–2021; תקנות סמכויות מיוחדות להתמודדות עם נגיף הקורונה החדש (הוראת שעה) (הגבלת פעילות במקומות עבודה) (תיקון מס' 10), התשפ"א–2021.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יריב לוין: תודה רבה.

יריב לוין: אנחנו עוברים מכאן לנאומים בני דקה, וראשון הדוברים – חבר הכנסת ולדימיר בליאק.

יריב לוין: בבקשה.

ולדימיר בליאק: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, לְמה שאני הולך להגיד עכשיו מספיקה חצי דקה.

ולדימיר בליאק: הביזיון הבלתי-נתפס שהתרחש היום בישיבת הממשלה הוכיח מעבר לכל ספק סביר כי לא יכול להיות מצב שבו אדם הנאשם בפלילים יכהן בראשות הממשלה.

ולדימיר בליאק: תודה רבה.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת אוריאל בוסו – איננו; חבר הכנסת עיסאווי פריג' – איננו; חבר הכנסת אוסאמה סעדי – איננו; חבר הכנסת אחמד טיבי – איננו; חבר הכנסת ינון אזולאי – אף הוא איננו; חבר הכנסת אלכס קושניר – איננו; חבר הכנסת סמי אבו שחאדה – איננו.

יריב לוין: חבר הכנסת משה אבוטבול, בבקשה.

משה אבוטבול: איתן, איתן, חשוב לי שתקשיב.

משה אבוטבול: ברשות היושב-ראש, כנסת נכבדה, בימים חמים אלו, ובפרט לקראת סופי השבוע, הרבה מהאזרחים שלנו יוצאים לטיולים.

משה אבוטבול: מן הראוי לתת תזכורת לציבור הנוהגים ברכבים לתת את הלב ואת הדעת ולא להשאיר, חלילה, ילדים ותינוקות ברכב ולצאת ממנו.

משה אבוטבול: נחשפנו בשנים האחרונות למאות מקרים עצובים של ילדים שנשכחו על ידי הוריהם ברכב, ומתוך אלפי ילדים שנשכחו ברכבים בשוגג, שישה נפטרו כתוצאה מכך בשנים האחרונות.

משה אבוטבול: לאחרונה ישנם ארגונים רבים העוסקים בתעמולה והסברה של העניין, דוגמת ארגון ידידים, ארגוני איחוד הצלה, הצלה, מד"א, קופות החולים וכן אגודת יד שרה, שאף פיתחו מכשיר – חיישן מיוחד המחולק – למניעת השארת תינוק ברכב, שמתריע על שכחת תינוק ברכב, ועל כך יבורכו כולם ממקור הברכות.

משה אבוטבול: אבל העיקר זה המודעות והתודעה העצמית.

משה אבוטבול: לפעמים בגלל עייפות הנהג התינוק נשכח ונצלה, לא עלינו, בחום האימים של עונת הקיץ.

משה אבוטבול: שימו לב לשמירה על מפתח הרכב לצידכם ועשו לכם סימנים, התראות, לקחת לפני צאתכם מהרכב את התינוק, שלפעמים רדום ברכב ונשכח על ידי ההורה בשוגג.

משה אבוטבול: בואו כולנו יחד נמנע את האסון הבא, חלילה.

משה אבוטבול: תודה רבה.

יריב לוין: תודה רבה.

יריב לוין: חברת הכנסת נירה שפק – איננה.

יריב לוין: חבר הכנסת מוסי רז, בבקשה.

מוסי רז: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, בסוף השבוע שעבר חל יום כדור הארץ – ביום חמישי, 22 בחודש.

מוסי רז: גם נשיא ארצות הברית כינס ועידת אקלים ברשת, והשתתף בה גם ראש ממשלתנו והבטיח הבטחות.

מוסי רז: אני מקווה שההבטחות האלה יהיו קצת יותר – נעמוד בהן קצת יותר מההבטחות הפוליטיות שהבטיח ראש הממשלה.

מוסי רז: ראשית, אני רוצה להבהיר, אדוני היושב-ראש, שראש הממשלה אמר שכבר הגענו ל-10%, או יותר נכון מתקרבים ל-10%, שימוש באנרגיה מתחדשת.

מוסי רז: הלוואי שהנתונים האלה היו נכונים; אנחנו עדיין בפחות מ-6%.

מוסי רז: אפשר להגיד שאנחנו מתקרבים, כי אנחנו בעלייה, כמו שאנחנו מתקרבים ל-100%, אבל אנחנו עדיין מאוד מאוד רחוקים.

מוסי רז: שנית, ההבטחה להגיע ליעדים של אנרגיה מתחדשת – הלוואי שנעמוד בה.

מוסי רז: אנחנו נמצאים במשבר עולמי, ועל הממשלות להתגייס וגם לגייס את אזרחיהן גיוס כללי למאבק כנגד משבר האקלים.

מוסי רז: נלווה לזה משבר הקורונה, שגרם לעלייה בצריכה של כלים חד-פעמיים – של כולנו, יש לומר; גם בבית הזה – וגם לזה צריך לשים סוף.

מוסי רז: נלווה לזה משבר הקורונה, שגורם למשבר התחבורתי, ואנחנו רואים את הפקקים, שאנשים בוחרים – מסיבות מובנות, אין מה לעשות; צריך לטפל בהן – להשתמש ברכב פרטי במקום בתחבורה ציבורית, וסותמים את הארץ, וזה מגדיל את הפליטות.

מוסי רז: אנחנו חייבים לגייס את כל האזרחים גיוס חירום למאבק הזה, אבל הראשונה שצריכה להתגייס היא הממשלה: להעביר חוק אקלים משמעותי יותר מהחוק שהציג המשרד להגנת הסביבה, שיש בו מיסוי של צריכת פחמן, שיש בו יעדי פליטות, שיש בו יעדי אנרגיה מושבת, משום שאנחנו במצב חירום.

מוסי רז: תודה.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת אבי מעוז, בבקשה.

אבי מעוז: תודה, אדוני היושב-ראש.

אבי מעוז: נאום מס' 2 בנושא הנדסת התודעה בישראל.

אבי מעוז: הבוקר דווח בתקשורת על דוח חדש של ארגון Human Rights Watch, שמאשים את ישראל בביצוע פשעים נגד האנושות ביהודה, שומרון ומזרח ירושלים.

אבי מעוז: צרכן התקשורת התמים מקבל את הרושם המוטעה כאילו מדובר בארגון מחקר מקצועי, אובייקטיבי ומכובד.

אבי מעוז: אז זהו, שלא; בעצם זהו עוד סוג של עיוות תודעה.

אבי מעוז: מדובר בארגון שיושב באמריקה, ומשם מפרסם דוחות אנטי-ישראליים מובהקים ובלתי אמינים בעליל.

אבי מעוז: מי שעורך ערב התרמה בסעודיה; מי ששותף באופן פעיל בוועידת דרבן האנטישמית; מי שמקדם את זכות השיבה; מי ששותף באופן משמעותי ביצירת דוח גולדסטון; מי שמשווה את ישראל לחמאס; מי שממומן למשל על ידי קרן פורד, שממומנת על ידי ארגוני שמאל רדיקליים – הוא ההפך הגמור מאובייקטיבי, מקצועי ומכובד.

אבי מעוז: אז עד שכלי התקשורת בישראל יחליטו שהם בצד של מדינת ישראל, אני ממליץ לאזרחי ישראל לכבות את מכשירי הרדיו והטלוויזיה כאשר מנסים לעוות להם את התודעה.

אבי מעוז: תודה.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת מאזן גנאים – איננו; חבר הכנסת יבגני סובה – איננו; חבר הכנסת ניר אורבך – איננו; חבר הכנסת יצחק פינדרוס – איננו; חבר הכנסת מתן כהנא – איננו.

יריב לוין: חבר הכנסת איתן גינזבורג, בבקשה.

איתן גינזבורג: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, יש ימים שבהם מחלקים את ההיסטוריה ללפני ואחרי; יש אנשים שבהיותם הם, הם מהווים השראה לכל כך הרבה אנשים אחרים.

איתן גינזבורג: לא תשמעו אותי מדבר פה רבות על עולם הכדורגל – אדוני היושב-ראש, למרות שאני יודע שזה קרוב לליבך – אבל היום נשבר טאבו באחד המעוזים השמרניים והגבריים של החברה הישראלית.

איתן גינזבורג: ספיר ברמן, שופטת כדורגל בליגת-העל, הודיעה על היותה אישה טרנסית והפכה בכך להיות השופטת הטרנסית הראשונה.

איתן גינזבורג: באקט אמיץ ולא מובן מאליו בחרה ספיר להיחשף ולייצר שינוי.

איתן גינזבורג: היום שוחחתי עם ספיר, והיא ריגשה אותי בצניעות, בכנות ובשלמות שלה עם עצמה.

איתן גינזבורג: אז אני רוצה לברך אותך שוב, ספיר, והפעם בפומבי, כאן, ממליאת כנסת ישראל: את אישה מדהימה, חזקה, פורצת דרך ואמיצה.

איתן גינזבורג: את מעוררת השראה לרבות ולרבים שחולמים להיות מי שהם, ובסופו של יום זוהי מהות חיינו – להגשים חלומות ולהיות שלמים עם עצמנו.

איתן גינזבורג: תודה רבה, אדוני.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת יוסף טייב, בבקשה.

יוסף טייב: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, בימים האחרונים השתתפתי בכמה מפגשים, גם בהפגנות, במחאה על הרצח המתועב של שרה חלימי, השם ייקום דמה, ואנחנו באים בביקורת מול מערכת משפט כזאת או אחרת.

יוסף טייב: ואני שואל את עצמי: אנחנו רואים פה, בתוך המדינה שלנו, מדינת היהודים, מקומות שבהם יהודים לא יכולים להסתובב, מקומות שבהם יהודים עוברים תקיפות על רקע אנטישמי – עוצרים את אותם אנשים ולאחר ימים בודדים משחררים אותם.

יוסף טייב: עד שאנחנו פה, פה בישראל, לא נראה את מערכת המשפט הולכת עם האנשים האלה ביד קשה, עם העונש החמור ביותר, אני לא יודע איך אוכל לעמוד מול שגרירים, מול קונסולים, מול מערכת המשפט של מדינות אחרות, ולדרוש את מה שצריך להיות – שאותו רוצח שפל ייעצר.

יוסף טייב: אבל פה, במדינת ישראל, אנחנו צריכים להתעורר, כי אם אנחנו לא נתעורר, אנחנו יכולים להגיע – ואני מקווה שלא – למה שאנחנו רואים שם בחו"ל.

יוסף טייב: תודה רבה.

יריב לוין: תודה רבה.

יריב לוין: חברת הכנסת אמילי מואטי, בבקשה.

אמילי חיה מואטי: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני מבקשת להשתמש בנאום בן הדקה שלי לקרוא למדינת ישראל הרשמית להכיר ברצח העם הארמני.

אמילי חיה מואטי: ב-24 באפריל מצוין יום השנה לרצח העם המזעזע – כמעט 1.5 מיליון קורבנות.

אמילי חיה מואטי: אנחנו צריכים לעשות את זה לא רק כי ידענו את הקטסטרופה המכוננת בעולם המודרני אלא כי אנחנו בני אדם, כי כך ראוי; לא כקריצה, לא כמשהו שתלוי ביחסים הדיפלומטיים שלנו עם טורקיה – לא לחכות שהיחסים עם טורקיה ייהרסו כדי להרים ראש.

אמילי חיה מואטי: אנחנו צריכים לעשות את זה, ויפה שעה אחת קודם.

אמילי חיה מואטי: תודה רבה.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת גלעד קריב, בבקשה.

גלעד קריב: אדוני היושב-ראש, הערב הזה התכוונתי לדבר על הדוח של ועדת המנכ"לים שפורסם אתמול בעניין מפרץ חיפה, אבל למרות שהשרה להגנת הסביבה נמצאת כאן, אני איאלץ לדחות את ההתייחסות לעניין הזה, מכיוון שעת צרה לישראל.

גלעד קריב: דומני שאחרי המחזה המביש, ובעיקר המסוכן, שראינו בישיבת הממשלה בשעות הצוהריים, אי-אפשר שלא להתייחס להרמת היד של ראש הממשלה על שלטון החוק ועל מערכת המשפט הישראלית.

גלעד קריב: אני וחבריי וחברותיי ברחבי העולם היהודי כבר יודעים היטב מה שוות הבטחותיו והתחייבויותיו של ראש הממשלה ומה תוקף ההסכמים שנחתמים איתו, גם אם הוא יוזם אותם – ואני מתכוון, כמובן, למתווה הכותל – אבל היום לא מדובר רק על הפרת הסכמים והתחייבויות לשותפים; היום מדובר על מהלך לא חוקי שהוביל ראש הממשלה בניגוד לדרכי הפעולה של ממשלת ישראל ובניגוד לדרישתו של היועץ המשפטי לממשלה.

גלעד קריב: אסיים בחזרה לעניין המפעלים ואומר שכשם שאת המפעלים המזהמים במפרץ חיפה צריך לסגור כי הם איום אסטרטגי לתושבי האזור, כך, צריך לומר, ראש הממשלה והמשך כהונתו הם איום אסטרטגי על הדמוקרטיה הישראלית.

גלעד קריב: ולא צריך לסיים את הסאגה הזאת תוך עשר שנים, כמו במפרץ חיפה, אלא תוך עשרה ימים, ויפה שעה אחת קודם.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת עמר בר לב, בבקשה.

עמר בר-לב: מהמקפצה, כמו שאומרים – משם בנימין נתניהו החליט שהוא עושה את מה שהוא עשה היום על כולנו ועל החוק במדינת ישראל.

עמר בר-לב: שוחד, מרמה והפרת אמונים – אלו האישומים שתלויים סביב צווארו של האיש.

עמר בר-לב: עם האשמות כאלה התלויות על צווארו לא היו נותנים לו להיות הגנן של ועד הבית, ובטח שלא שר המשפטים במדינת ישראל.

עמר בר-לב: בניגוד לעמדת היועץ המשפטי לממשלה, בניגוד להסכם הקואליציוני, בניגוד לכל כלל אתי; ראש ממשלה מבוהל, פניקיסט, שפועל בניגוד עניינים עם מדינת ישראל – לזה קוראים פוטש, פוטש שעושה ראש הממשלה כנגד מדינת ישראל.

יריב לוין: חברת הכנסת נירה שפק, בבקשה.

נירה שפק: יום בעוטף עזה: לא היה ירי, לא צבע אדום, אין ירי – הכול דבש, אפשר להתעלם, עד העונג הבא.

נירה שפק: בחרתי לשתף את מי שנמצא פה במילון של עוטף עזה, מילים שקשורות לביטחון: צבע אדום, קאסם, שיגור, יירוט, ממ"ד, 15 שניות, הסלמה, שגרה, שגרת חירום, נפגעים, אין נפגעים בגוף, חסימות, אין עבודה, אין לימודים.

נירה שפק: כל תינוק בעוטף עזה מכיר את זה.

נירה שפק: 20 שנה מאז השיגור הראשון על העוטף – כן, חוגגים יום הולדת 20 שנה – כנראה כולכם כבר מכירים את המושגים האלה.

נירה שפק: אבל, ואבל גדול, לא כולכם חווים אותם.

נירה שפק: בואו נלמד מושג שני – חוסן.

נירה שפק: אי-ודאות – מה יקרה?

נירה שפק: לשים את הילדים לישון בממ"ד או בחדר שלהם?

נירה שפק: מה מתכוונים אלה שאומרים שיש להכיל את האירוע?

נירה שפק: ובכלל, מה ההגדרה של אירוע?

נירה שפק: תנועת כלים, מזל"ט מזמזם, מסוק בכוננות מעל הבית.

נירה שפק: למה קופסת הצבעים שלנו מלאה בצבע אדום?

נירה שפק: מושג שלישי: משבר אמון.

נירה שפק: מה איתנו?

נירה שפק: אני בן ערובה?

נירה שפק: אם אני בן ערובה, יחלצו אותי במבצע הירואי?

נירה שפק: אם קוראים לזה "טפטופים" כשיורים עליי, אז אולי בכלל זה באחריות שר המים?

נירה שפק: ביטחון וחוסן – תזכרו את המילים.

נירה שפק: הגיע הזמן לפתח את התפיסה הזאת: ביטחון וחוסן כאן ועכשיו.

יריב לוין: אם כן, תודה רבה.

יריב לוין: עד כאן, חברות וחברי הכנסת, פרק הנאומים בני דקה.

יריב לוין: אני מבקש לקרוא לחברת הכנסת מראענה, כדי שנוכל לעבור לפרק נאומי הבכורה.

יריב לוין: אם כן, חברות וחברי הכנסת, בהתרגשות ובשעה טובה אנחנו עוברים לפרק נאומי הבכורה, ואני מזמין בכבוד את חברת הכנסת אבתיסאם מראענה לשאת את נאום הבכורה.

יריב לוין: בבקשה.

אבתיסאם מראענה: איזה כיף.

יריב לוין: בבקשה.

אבתיסאם מראענה: תודה רבה.

אבתיסאם מראענה: כבוד יושב-ראש הכנסת, גברתי מזכירת הכנסת הנכבדה, חברות וחברי הכנסת, משפחה יקרה שלי, רמדאן כרים, (אומרת בערבית: משפחתי.

אבתיסאם מראענה: ) נולדתי לאבא ששייך לדור השותקים, לאותו דור של ילידי הארץ הזאת שהשתיקה הכניעה אותם.

אבתיסאם מראענה: אבא שלי, סאלח, הוא יליד 1938.

אבתיסאם מראענה: הוא היה בן עשר במלחמת העצמאות; אנחנו קוראות לה נכבה.

אבתיסאם מראענה: אבא שלי נולד בפוריידיס, כפר שנשאר על תילו, ואביו ומשפחתו לא גורשו מבתיהם ולא הפכו לפליטים ב-48'.

אבתיסאם מראענה: אבל אבי היה עד – עד למחיקה של נוף הילדות שלו ולגירוש של רוב הכפרים שהיו במישור החוף – סליחה, אני מתרגשת.

אבתיסאם מראענה: אבא שלי היה עד, עד למחיקה של נוף הילדות שלו ולגירוש של רוב הכפרים שהיו במישור החוף.

אבתיסאם מראענה: את רוב הילדות שלי ביליתי בחוף הים, בחוף טנטורה, מה שהפך מאז לחוף דור.

אבתיסאם מראענה: שרידי הכפר טנטורה היו עבורי מקור להשראה ולשאלות רבות: אבא, מה זה?

אבתיסאם מראענה: כפר דייגים, היה עונה לי.

אבתיסאם מראענה: איפה הדייגים?

אבתיסאם מראענה: אינם, הלכו, גורשו, הוא ענה.

אבתיסאם מראענה: למה?

אבתיסאם מראענה: שתיקה.

אבתיסאם מראענה: ככל שהשתיקה של אבי התחזקה, עלו אצלי יותר שאלות, וככל ששאלתי יותר שאלות, השתיקה של אבי הפכה לחונקת.

אבתיסאם מראענה: ככל שהתבגרתי, שתיקתו של אבי העקשן הפכה להיות מסקרנת יותר עבורי.

אבתיסאם מראענה: שנינו לא ויתרנו.

אבתיסאם מראענה: אני המשכתי לשאול והוא המשיך לשתוק.

אבתיסאם מראענה: הוריי היו אנשים פשוטים מאוד, לא ידעו לקרוא ולא לכתוב.

אבתיסאם מראענה: מעולם לא קראו ספר או עיתון בבית, ובטח לא סיפור ילדים לפני השינה.

אבתיסאם מראענה: אימא שלי, חיתאם, שייכת לדור ההחמצה.

אבתיסאם מראענה: הוריה לא נתנו לה ללכת לבית הספר והטילו עליה משימה כבדה: לגדל את האחים והאחיות שלה.

אבתיסאם מראענה: אחד הפצעים הכי מדממים בחייה עד היום זה הסיפור הזה – שלא הלכה לבית הספר, שלא הצליחה להגשים את החלום שלה ולסיים את הלימודים.

אבתיסאם מראענה: מהמקום של ההחמצה היא דחפה את הבנות שלה ואת הבן שלה ללכת ללמוד.

אבתיסאם מראענה: עם השנים השתיקה של אבי גרמה לו לתפקד פחות ופחות כאב המשפחה, וזה גם מה שגרם לאימי לצאת לעצמאות ולהפוך להיות המפרנסת העיקרית של הבית.

אבתיסאם מראענה: היא עשתה מה שיכלה, שזה לנקות בתים בזיכרון יעקב הסמוכה.

אבתיסאם מראענה: מקומה של אימי כמפרנסת יחידה בבית ערער את המבנה הפטריארכלי של המשפחה הערבית המסורתית בבית שלנו.

אבתיסאם מראענה: המשפחה המורחבת והסביבה ראו בצעד שלה מרד: למה את עושה את זה?

אבתיסאם מראענה: מה חסר לך?

אבתיסאם מראענה: שבי בבית כעקרת בית ותסתפקי במועט.

אבתיסאם מראענה: שבי בביתך בכבוד ושבעלך ימצא את הדרך לפרנס.

אבתיסאם מראענה: אימי לא נכנעה והבינה את הכוח שיש לה כאישה עצמאית.

אבתיסאם מראענה: היא הייתה גאה בעבודתה בזיכרון ובחברים שרכשה לעצמה, ועוד יותר גאה בזה שבזכותה ובזכות העבודה שלה היא מגשימה לנו חלום – החלום ללמוד, להיות נשים עצמאיות ומשכילות.

אבתיסאם מראענה: אבי גידל עצים בחלקת האדמה שהייתה צמודה לביתנו – עצי זית, צבר, עצי שקדים ותאנה אחת, עץ תאנה מפואר שהוא טיפח אותו ודאג לו.

אבתיסאם מראענה: אבי השקה את עץ התאנה שלו, ליטף אותו, ולא פעם תפסתי אותו מדבר איתו.

אבתיסאם מראענה: בימי הקיץ הלוהטים הוא היה מניב לו פירות.

אבתיסאם מראענה: זה היה מחזור החיים שלו, וגם שלנו – אימא הולכת לעבודה ואבא הפלאח מטפח את העצים בחלקת האדמה.

אבתיסאם מראענה: באביב 1996, בשל רשלנות רפואית מתמשכת, אחותי הבכורה נפטרה.

אבתיסאם מראענה: חנאן קראו לה; היא עדיין חנאן.

אבתיסאם מראענה: היא הייתה סטודנטית לפסיכולוגיה, ובשנה האחרונה לפני מותה היא לא יכלה לדבר.

אבתיסאם מראענה: כל מילה שהייתה צריכה להוציא מהפה שלה דרשה מאמץ.

אבתיסאם מראענה: קולה נדם.

אבתיסאם מראענה: במשך שלושה חודשים היא שכבה בבית החולים במצב של צמח.

אבתיסאם מראענה: שתיקתה של אחותי חנאן, בת 22, חקוקה אצלי בכל איבר בגוף שלי, בלב ובזיכרון, בדיוק כמו שתיקתו של אבי.

אבתיסאם מראענה: לאחר המוות של חנאן החיים לצד המוות הפכו להיות קשים מדי.

אבתיסאם מראענה: ביום הלוויה של חנאן לא יכולתי ללוות אותה בדרכה האחרונה.

אבתיסאם מראענה: עליי, אחותה, נאסר ללוות אותה לבית הקברות – לנו, הנשים הערביות, אסור להשתתף, אסור לקבור את המתים שלנו.

אבתיסאם מראענה: זה לא האסלאם שאוסר עלינו, זה גלגולים על גלגולים של הדרת נשים.

אבתיסאם מראענה: זה לא כתוב בקוראן, זה לא האסלאם שגדלתי עליו – בבית המוסלמי שלי הוא היטיב עימי ועם אחיותיי ולא דיכא אותנו.

אבתיסאם מראענה: זאת הפטריארכיה.

אבתיסאם מראענה: התחלתי לכעוס.

אבתיסאם מראענה: הכעס היה המנוע שאפשר לי לצעוק, לצעוק את הכאב – לצעוק את הכאב שלי ושל המושתקים והמושתקות שהשתיקה הכניעה אותם.

אבתיסאם מראענה: הכעס שלי הוביל אותי לעשות סרטים, לעסוק בקולנוע וטלוויזיה, הביא אותי לספר סיפורים, אבל לא רק כעס אלא גם חמלה ואהבה לגיבורות ולגיבורים שלי.

אבתיסאם מראענה: הסרט הראשון שלי קרוי על שם הכפר: "פארדיס, גן עדן אבוד".

אבתיסאם מראענה: הסרט עסק בשתיקתו של אבי ושל רוב אנשי הכפר.

אבתיסאם מראענה: לכדתי את אבי בתוך עדשת המצלמה, ומול המצלמה שאלתי אותו בחוצפה: אבא, איפה היית בגיל עשר?

אבתיסאם מראענה: מה עשית במלחמה ההיא?

אבתיסאם מראענה: הוא ענה לי במבט כנוע: השתתפתי בחפירה של קבר האחים בטנטורה.

אבתיסאם מראענה: כשביקשתי לדעת עוד תוך כדי שאני מגמגמת, עצר אותי ואמר: בתי, זה לא הזמן שלנו.

אבתיסאם מראענה: כאשר החלטתי להתמודד בפריימריז של מפלגת העבודה ונבחרתי מטעמה לכנסת, משפט אחד הדהד לי בראש ובלב: זה כן, זה הזמן שלנו.

אבתיסאם מראענה: זה הזמן שלנו לעשות מעשה: ליצור שותפות אמיתית שמבוססת על הכרה הדדית בכאב אחת של השנייה.

אבתיסאם מראענה: זה הזמן שלנו להפסיק לשתוק ולהשתיק.

אבתיסאם מראענה: זה הזמן שלנו לחולל מהפכה.

אבתיסאם מראענה: החברה הערבית הפלסטינית בישראל סובלת מפוסט-טראומה מתמשכת, כזאת שמעולם לא טופלה או זכתה להכרה מהדהדת.

אבתיסאם מראענה: כמו בכל פוסט-טראומה, אנחנו פועלות ופועלים מטריגרים – התקפי חרדה, זעם, פחד, חוסר אמון, בדידות וייאוש.

אבתיסאם מראענה: תכף יהיה גירוש, תכף ייקחו אותנו מכאן.

אבתיסאם מראענה: הפוסט-טראומה הזאת לא שייכת רק לי או לבני עמי – היא שייכת גם לכם, אחים שלי, אחיות שלי, היהודים והיהודיות.

אבתיסאם מראענה: גם לכם יש פצעים וכאב לא פחות.

אבתיסאם מראענה: שישה מיליון יהודים הושמדו באכזריות בשואה; חיילים וחיילות נשלחו לשדות הקרב ולא חזרו הביתה; אנשים נרצחו בפיגועים, אזרחים ואזרחיות נפלו כקורבנות השנאה.

אבתיסאם מראענה: אולי הגיע הזמן שנכיר בטראומה אחד של השני?

אבתיסאם מראענה: אולי זה הזמן לריפוי?

אבתיסאם מראענה: אולי הריפוי ייתן לנו את הכוח להעז לעשות שלום, שלום אמיתי, ולחיות ביחד, ערבים ויהודים, ערביות ויהודיות?

אבתיסאם מראענה: נלמד לסלוח ונגדל דור בריא יותר?

אבתיסאם מראענה: אבל בינתיים ירושלים בוערת.

אבתיסאם מראענה: היא בוערת משנאה.

אבתיסאם מראענה: יפו נלחמת על הדרה וגירוש של תושביה הערבים.

אבתיסאם מראענה: החברה הערבית מדממת.

אבתיסאם מראענה: ילדים, נשים וגברים נרצחים באין מפריע על בסיס יום-יומי.

אבתיסאם מראענה: נפגעות ונפגעי תקיפה מינית מכל המגזרים בחברה הישראלית רוצות ורוצים צדק, רוצות ריפוי.

אבתיסאם מראענה: גם הדרום בוער.

אבתיסאם מראענה: אני חושבת על המשפחה של בן הזוג שלי בועז בעוטף עזה, על הסטודנטים והסטודנטיות שלי במכללת ספיר, על נשים וילדים בתוך עזה, על המחיר של הסכסוך.

אבתיסאם מראענה: כולם משוועות ומשוועים ללכת ברחוב ולהרגיש בטוחים ובטוחות.

אבתיסאם מראענה: אולי זה הזמן לתת להם את הביטחון?

אבתיסאם מראענה: אלפי נערים ונערות בסיכון נמצאים בפנימיות שהמדינה ומנגנוני הרווחה החליטו להפריט – להפריט את גורלם של הנערות והנערים שלנו ושל מאותגרי הנפש, אנשים שהבית הוא לא מקום שיכול לשאת אותם.

אבתיסאם מראענה: אולי זה הזמן לקחת אחריות עליהם, על חסרי הישע, חסרי הכול?

אבתיסאם מראענה: אולי זה הזמן להפסיק להדיר אנשים, נשים מוחלשות, נשים גרושות, נשים אלמנות, נשים בדיכאון אחרי לידה, נשים כי הן נשים?

אבתיסאם מראענה: אולי זה הזמן להפסיק את ההומופוביה וההשתקה של החברה הלהט"בית הערבית ובכלל?

אבתיסאם מראענה: אולי זה הזמן להפסיק לדכא את השונה ולהפסיק להשמיץ וללעוג לבעלי הצרכים המיוחדים?

אבתיסאם מראענה: איך אפשר לחיות במדינה דמוקרטית שיש בה אזרחים שהם סוג ב', מודרים, נרדפים, בהיותם ערבים, אתיופים, רוסים, מזרחים, שחורים, לסביות, הומואים וטרנסים?

אבתיסאם מראענה: כולנו אזרחים ואזרחיות של המדינה הזאת.

אבתיסאם מראענה: אנחנו שוות ושווים ללא הבדל של דת, צבע עור, לאום או נטייה מינית.

אבתיסאם מראענה: הארץ הזאת שייכת לכולנו, לכולם.

אבתיסאם מראענה: זו האחריות שלנו ללמוד לחיות כאן וביחד, כי אם לא נמצא את החיבור, יהיה כאן תוהו ובוהו.

אבתיסאם מראענה: כשבחרתי להתחתן עם בועז, אהוב ליבי, אהבת חיי, זו הייתה בחירה כנגד כל הסיכויים בעולם.

אבתיסאם מראענה: בחרתי לבנות איתו בית, להביא לעולם ילדה מדהימה ומהממת – סופיה – ולבנות משפחה.

אבתיסאם מראענה: אני ומשפחתי ספגנו ועדיין סופגות הרבה מאוד ביקורת על הבחירה שלי כאישה עצמאית שלא מתכופפת מול ההתניות של החברה הגברית.

אבתיסאם מראענה: גם החברה הערבית צריכה להכיר בכוח ובייצוג של נשים, שייקחו חלק כשוות, שלא יישארו מאחור.

אבתיסאם מראענה: מגיע להן להיות מנהיגות; מגיע להן ייצוג משמעותי במוקדי הכוח.

אבתיסאם מראענה: איך יכול להיות שבתוך הבית הערבי האישה היא עמוד התווך, תהאני, אבל בחוץ, ראש מועצה אחת אין, ראש עיר אחת אין ולא ראש כפר?

אבתיסאם מראענה: עד היום אף אחת לא הייתה.

אבתיסאם מראענה: אולי הגיע הזמן?

אבתיסאם מראענה: אני נרגשת להיות כאן עם חלק מהמשפחה המדהימה שלי – משפחה ערבית, פלסטינית, יהודית.

אבתיסאם מראענה: גיסתי וחברתי תהאני, אחי סלים, חמותי נעמי, חמי עמיחי, האחייניות שלי תיימא ומדיין, הילדה שלי האהובה, חביבת אל-מאמא, סופיה, ובן הזוג שלי ואהוב ליבי בועז.

אבתיסאם מראענה: תודה לאימי, שתמיד הייתה השראה עבורי.

אבתיסאם מראענה: תודה למשפחה היקרה שלי.

אבתיסאם מראענה: תודה.

אבתיסאם מראענה: תודה על הדרך שאתן עושות איתי, תודה על הבית, תודה על הבית של התקווה והבית של האושר.

אבתיסאם מראענה: מרב, יא אוחתי, עזיזתי, את מודל לחיקוי, להשראה, עבורי.

אבתיסאם מראענה: בגללך באתי למפלגת העבודה.

אבתיסאם מראענה: בזכותך נתתי את כולי.

אבתיסאם מראענה: רבע מיליון אזרחים ואזרחיות ישראלים וישראליות ראו בך את התקווה.

אבתיסאם מראענה: רבע המיליון הזה תכף יהיה מיליון, ועוד מעט הוא יהיה 3 מיליון.

אבתיסאם מראענה: את המגדלור של הפוליטיקה הישראלית.

אבתיסאם מראענה: לצידך אני רוצה לעבוד, וגם איתכם, חברות וחברים שלי לסיעה, מהממות ומהממים.

אבתיסאם מראענה: אתן נפלאות, יצירתיות, מצחיקות, מנהיגות ומנהיגים, אתן השותפות שלי לדרך.

אבתיסאם מראענה: אני איתכם.

אבתיסאם מראענה: אנחנו נעשה את הדרך – דרך כנה, מופלאה ואמיתית.

אבתיסאם מראענה: הרשו לי לסיים בספר ילדות וילדים של הסופר הסורי זכריא תאמר – בכל זאת, יש לנו פה קהל של ילדות מדהימות.

אבתיסאם מראענה: לספר קוראים "הילדים צוחקים", אבל בשנים כאלה, שבהן אנחנו כן בעד מגדר, אני אגיד: ילדות צוחקות.

אבתיסאם מראענה: זה ספר דו-לשוני, מפרויקט מכתוב של מכון ון ליר, שתורגם לשתי שפות.

אבתיסאם מראענה: המלך לא צחק מעולם.

אבתיסאם מראענה: חיוך לא עלה על פניו.

אבתיסאם מראענה: יום אחד, בעודו מהלך בשדות, ראה המלך חבורה של ילדות משחקות וצוחקות.

אבתיסאם מראענה: המלך פנה אליהן ושאל: הי, ילדות, מדוע אתן צוחקות?

אבתיסאם מראענה: אמרה אחת הילדות: אני צוחקת כי השמיים כחולים.

אבתיסאם מראענה: ילדה אחרת אמרה: אני צוחקת כי העצים ירוקים.

אבתיסאם מראענה: ילדה שלישית אמרה: אני צוחקת כי הציפורים עפים או עפות.

אבתיסאם מראענה: הביט המלך אל השמיים, אל העצים, אל הציפורים, ולא צחק.

אבתיסאם מראענה: חשב המלך: הילדות האלה בטח צוחקות עליי ועל השלטון שלי.

אבתיסאם מראענה: חזר המלך אל ארמונו והוציא צו: אסור לצחוק.

אבתיסאם מראענה: מייד חדלו האנשים המבוגרים מלצחוק, אבל הילדות והילדים לא נשמעו לקולו של המלך והמשיכו לצחוק.

אבתיסאם מראענה: ילדות קטנות, (אומרת בערבית: המשיכו לצחוק,) אל תקשיבו למלך.

אבתיסאם מראענה: תודה רבה.

יריב לוין: תודה רבה ואיחולי הצלחה לחברת הכנסת אבתיסאם מראענה.

יריב לוין: אני מזמין, לאחר הברכות האישיות, את חברת הכנסת מרב מיכאלי לברך.

מרב מיכאלי: אדוני היושב-ראש, חברותיי מזכירת הכנסת ואלינור, חברות וחברי סיעת העבודה המהממות וחברות וחברי הכנסת, אבתיסאם, (אומרת בערבית: יקירתי המדהימה) – המשפחה שלך צוחקת.

מרב מיכאלי: זה מה שהיא ביקשה – שנמשיך לצחוק.

מרב מיכאלי: הרבה מאוד דיברתי על אבתיסאם במהלך הקמפיין הזה.

מרב מיכאלי: איך להגיד?

מרב מיכאלי: ממש יש לי קילומטרז' בלדבר על אבתיסאם מראענה.

מרב מיכאלי: וחזרתי ואמרתי את הדבר שאני מאושרת שהתחוור לי מהיום שבו נבחרת בפריימריז של מפלגת העבודה – הפריימריז האלה שעשינו אותם מעכשיו לעכשיו, בתוך שבוע, במין נס כזה מדהים: את, במהלך החיים המרתקים שלך, כפי שתיארת אותם פה ועוד, היו לך כל כך הרבה רגעים של התרסה; בעצם עשית איזו דרך ובאת באמת עם יד מושטת לבנות עתיד חדש.

מרב מיכאלי: לכן זה בעיניי כל כך מובן מאליו שבאת עכשיו למפלגת העבודה, משום שזה בדיוק הדבר שאנחנו עכשיו עושות ועושים, ובגלל זה אנחנו כל כך כל כך צריכות לעשות את זה ביחד.

מרב מיכאלי: את סיפרת את הסיפור שלך כמובן בצורה מאוד מאוד נוגעת, אבל אנחנו שומעות פה כל הימים האלה סיפורים אישיים מדהימים ומרתקים – גם של אמילי, לפני כמה ימים, ותכף נשמע את אפרת.

מרב מיכאלי: באמת, נאומי הבכורה האלה זה מין חלון לקבל מחברות וחברי הכנסת איזו הצצה אישית כל כך חד-פעמית ומרגשת.

מרב מיכאלי: ואת רואה איך האישי והפוליטי מתחברים ביחד באופן שאי-אפשר להפריד אותם, ואת רואה איך אפשר לקחת את האישי הזה למקום – אני אלך רק על האופציה הטובה – איך אפשר לקחת את האישי למקום פוליטי בונה, למקום פוליטי מחזק, למקום פוליטי שהופך את הסך הכול, את הגדול, לגדול ועצום משלל חלקיו הפרטיים.

מרב מיכאלי: אני יודעת שזה מה שבאת לעשות כאן.

מרב מיכאלי: אנחנו, כל אחד ואחת מאיתנו – זה מה שבאנו לעשות כאן.

מרב מיכאלי: מדינת ישראל, היום יותר מאי-פעם, באמת זקוקה לריפוי, זקוקה לשיקום, זקוקה לחזון מחודש – לא חדש, כי בסוף בסוף הציונות הבסיסית דיברה תמיד, מעולם, על שוויון ועל חברה צודקת.

מרב מיכאלי: היא דיברה על בית לעם היהודי, אבל היא דיברה באותה נשימה על שוויון וחברה צודקת, וזה מה שאנחנו כאן בשביל לעשות.

מרב מיכאלי: אני עמדתי כאן לפני שמונה שנים, בנאום הבכורה שלי, ואמרתי שאנחנו עדיין, כולנו, בחברה הישראלית, מנהלות תחרות של קורבנות – מי יותר קורבן, מי יותר צודקת וצודק, מי יותר נפגעה, למי יותר מגיע איזה פיצוי או איזו עליונות בגלל הקורבנות – ושהגיע כל כך הזמן להפסיק את התחרות הזאת, לצאת מהמקום של הקורבנות ולהבין שכולנו, כל אחת ואחד מאיתנו, לפעמים סבל באמת סבל חמור, ולפעמים קיפוח, ולפעמים אפליה, ולפעמים עוול מאוד מאוד גדול.

מרב מיכאלי: כל אחד ואחת מאיתנו, כל חברה נפרדת, ובוודאי ובוודאי כמדינה וכחברה, אנחנו חייבות וחייבים לתפוס את הכוח שלנו, את החוזקה שלנו, את העוצמה שלנו, את היכולת שלנו, את התקומה שלנו, ומתוך המקום הזה לעבוד, כי זה המקום שיבנה אותנו.

מרב מיכאלי: המקום של הקורבנות הוא מקום ששום דבר טוב לא יכול לצמוח ממנו.

מרב מיכאלי: אבתיסאם, אני יודעת שאת תהיי חברת כנסת מעולה כמו שאנחנו – טפו-טפו, אלחמדולילה – סיעה מעולה.

מרב מיכאלי: ואנחנו יחד בונות ובונים את העתיד של מדינת ישראל.

מרב מיכאלי: בהצלחה.

יריב לוין: תודה רבה לחברת הכנסת מרב מיכאלי, ושוב איחולי הצלחה לחברת הכנסת מראענה.

יריב לוין: מכאן, חברות וחברי הכנסת, אנחנו עוברים לנאום הבכורה של חברת הכנסת אפרת רייטן מרום.

יריב לוין: בכבוד אני מזמין אותך לעלות ולשאת את נאום הבכורה, בבקשה.

גלעד קריב: צריך הפסקת התאוששות.

אמילי חיה מואטי: אדוני היושב-ראש, צריך לחכות שהמשפחה תצא.

יריב לוין: כן, כן, אין שום בעיה.

יריב לוין: נחכה.

יריב לוין: אפשר גם לעשות את זה לאט ובסבלנות.

יריב לוין: לא יקרה שום דבר.

אפרת רייטן: תודה רבה.

אפרת רייטן: יושב-ראש הכנסת, מזכירת הכנסת, חברות וחברי הכנסת הנכבדים, שרים – תודה רבה שגם אתם הגעתם – יושבת-ראש מפלגת העבודה מרב מיכאלי, בני משפחתי האהובים, אורחים יקרים, ראשית, אני מודה לכם שהגעתם היום לקחת חלק במעמד הזה, שהוא מאוד מרגש עבורי, לכבד אותי בנוכחות שלכם בנאום הבכורה שלי בכנסת.

אפרת רייטן: היום, 27 באפריל, שבו אני נושאת את נאום הבכורה שלי, נבחר ודאי באופן מקרי, אבל לא מדובר בעוד סתם תאריך עבורי.

אפרת רייטן: לפני שלוש שנים בדיוק עמדו עשר משפחות הלומות יגון וכאב סביב הקברים הטריים של יקיריהן, של ילדיהן האהובים, שבדיוק נטמנו באדמה, תשע נערות ונער אשר עמדו להתחיל את הלימודים שלהם במכינה הקדם-צבאית, מתוך אהבה כנה ורצון טהור לקחת חלק פעיל ומוביל בהמשך בניית המדינה והחברה ומתוך אמונה תמימה ומוחלטת שביכולתם לעשות, לשנות, לתרום לעתיד טוב יותר למען כולנו.

אפרת רייטן: תשע נערות ונער – יפות, חכמות, ערכיות, מנהיגי דור העתיד, אלא שחלומותיהן ושאיפותיהן, אהבותיהן ועתידן, נשטפו ונדמו לעולמים באסון נחל צפית.

אפרת רייטן: אבל הן כולן עומדות כאן יחד איתי.

אפרת רייטן: אני אוצרת בתוכי את הקולות ואת חייהן.

אפרת רייטן: אלה אור, עם החיוך הרחב; עדי רענן, ילדת הים; יעל סדן הרקדנית; מעין ברהום, האחת והיחידה; רומי כהן, המוזיקאית; אגם לוי, עם הנפש הרגישה; גלי בללי, המשוררת, מתנדבת בכנפיים של קרמבו; שני שמיר הנפלאה, רכזת בצופים וחברת מועצת הנוער; נערה שהוריה ביקשו שלא אומר את שמה מרוב שהם כל כך כועסים על המדינה; צור אלפי יפה התואר, שאיבד את נפשו ואת חייו בניסיון להצילן.

אפרת רייטן: אני לא הכרתי אותם, אבל את הערוגות שבהן הם גדלו וצמחו אני כבר מכירה היטב.

אפרת רייטן: ליוויתי את המשפחות השכולות יום ולילה בשנות האבל הקשות – אימהות ואבות מהקיבוץ, מהמושב, מהעיר, מהפריפריה, חילונים, דתיים, אנשי ימין, אנשי שמאל, אנשי צבא, הייטק, שכירים, עצמאים, אנשי הוראה, עובדי מדינה.

אפרת רייטן: אני קשורה אליכם בנימי נשמתי, ולא רק בגלל התפקיד שהפקדתם בידיי, ולא רק בגלל השכול והכאב שקושר אותי אליכם, כי אם בעיקר בגלל העוצמה שלכם.

אפרת רייטן: אתם, ביחד ולחוד, מהווים עבור רבים ועבורי סמל לנחישות ולרדיפת הצדק.

אפרת רייטן: בנוסף, עבורי הם מהווים השראה לישראליות המורכבת אבל המאוחדת.

אפרת רייטן: מדינה אהובה שכוחה באחדותה; שלא השנאה, המחנאות והפחד מחברים אותה, אלא שותפות גורל ותקווה – שותפות גורל של מאות אלפי אנשים ציונים מכל רחבי העולם שבליבם פעמה ההתרגשות וההתחדשות להגיע לציון, לארץ המולדת, מתוך דחף שכנראה טבוע בעצמותינו במאבקנו בן אלפי השנים לשוב לארץ האבות וליהנות מפירותיה, של סבא רפאל מטורקיה, של סבתא יונה מבולגריה, של סבא שלמה מרוסיה, של סבתא רבקה עם שורשיה מתימן.

אפרת רייטן: אשכנזי, ספרדי – למי זה אכפת?

אפרת רייטן: כולם הגיעו במטרה אחת, אישית ולאומית: להקים בית של ערכים יהודיים מתוך חזון ואמונה, בית חדש, מתוך שאיפה להמשכיות; בית של פתרונות יצירתיים ועם יכולת נדירה הטמונה בכל אחד ואחת מאיתנו לגשר על פני מרחקים עצומים ותרבויות שונות – יכולת שבכוחה להחליף את האש ואת להבת השנאה ללהבה יוקדת של תקווה ואהבה, כי רק בכוחה של אהבה לברוא חיים וליצור, וביצירתיות אנחנו מבינים.

אפרת רייטן: גם כעורכת דין למדתי את כוחו של הליך הגישור.

אפרת רייטן: ראיתי אנשים וחברות שאיבדו הכול מתוך הלהט להילחם עד חורמה כדי לנצח ניצחון מוחץ, ושילמו מחיר הולך וגדל על הפרינציפ עד שנגמר.

אפרת רייטן: אין תוחלת בהתאהבות בוויכוחים, בלעומתיות ובהתנצחויות.

אפרת רייטן: ההיסטוריה כבר לימדה אותנו שזאת הדרך הבטוחה לאסון.

אפרת רייטן: כל ישות מדינית שקמה נחרבה בשל סכסוכים פנימיים, מריבות, שנאת אחים והיעדר פרגמטיות.

אפרת רייטן: אני מאמינה שחובתנו לייצר שותפות.

אפרת רייטן: חרף ההשקפות השונות, חובתנו לבנות מחדש את האמון, להכיר בכנות הכוונות של עמיתינו, להבין שכולנו חפצים בטוב, גם אם בדרכים שונות, ולסייע זה לזה.

אפרת רייטן: הפסד של צד אחד הוא הפסד של כולנו – כעם, כחברה, כמדינה.

אפרת רייטן: מעל הבמה הזאת אני מתחייבת לעשות כמיטב יכולתי למצוא את השפה ואת המניע המשותפים עם כל מי שמוכן, תוך כיבוד הדדי, ללמוד וללמד מחדש את השיח הזה.

אפרת רייטן: זוהי לא רק חובתנו אלא זכותנו, כחברי כנסת וגם כאזרחים.

אפרת רייטן: תבונה מנהיגותית יכולה לגשר ולנווט בתוך כל האתגרים שבתוכנו ומחוצה לנו.

אפרת רייטן: מנהיג עם חזון למאה שנים קדימה הוא מנהיג מאחה ומחבר המושיט את ידו לאחר מתוך עוצמה וקורא לכל אזרחי המדינה בלי הבדלי דת להיות שותפים בבניית הארץ, לשמור על שלום ולחתור לשוויון ולנציגות מתאימה בכל מוסדותיה; מושיט יד לשכנינו הקרובים והרחוקים; שומר על עוצמתנו כמדינה יהודית ודמוקרטית מאוד במזרח התיכון – דוגמה ואור לאחרים.

אפרת רייטן: דוד בן-גוריון ידע בימיה הראשונים, השבריריים, של מדינת ישראל, בעודה תחת מתקפת דמים, כפי שנכתב במגילת העצמאות, לעשות כל זאת ויותר, כאשר לא היה לנו צבא חזק ולא היה הייטק ולא אמצעים טכנולוגיים מתקדמים.

אפרת רייטן: אני לא רואה סיבה מדוע היום, כשמדינת ישראל חזקה והיא עובדה קיימת, אנחנו לא נאמץ את הדרך שבה התחיל באומץ מייסד המדינה.

אפרת רייטן: מדינה בת 73 היא מדינה צעירה, זה נכון, אבל היא כבר לא ילדה.

אפרת רייטן: הגיע הזמן שנשחרר אותה מחבלי הילדות ושתתבגר.

אפרת רייטן: הציבור בישראל משווע למנהיגות חזקה ובטוחה, למנהיגות שיודעת לקחת אחריות – כן, גם על כישלון ועל טעויות; מנהיג שיישיר מבטו לכל אחד ואחת מאיתנו, בלי להתחמק, בלי לחפש אשמים או ניסיונות חלקי לשון, ויאמר: אני אחראי.

אפרת רייטן: באין לקיחת אחריות אי-אפשר להתחיל במלאכת הריפוי.

אפרת רייטן: העולם מתקדם ואנחנו מתקדמים עימו, וערכים שהיו הבסיס להפיכתנו למדינה משגשגת הם אותם ערכים שצריכים להנחות אותנו כעת: סולידריות; ערבות הדדית; אמונה משותפת בדמוקרטיה; דאגה לחלשים ולאזרחים שכורעים תחת הנטל וקולם אינו נשמע; החינוך; צמצום פערים בין פריפריה למרכז; שיפור נקודת הפתיחה של ילדי ישראל כולם; ייצוג כל אזרחי ישראל ללא הבדלי דת, גזע, מין ומגדר; צדקה, צדק וחסד.

אפרת רייטן: אני מאמינה שבבית הזה יש הסכמה רחבה על כל הערכים האלה כקווי היסוד לחוקה של ישראל.

אפרת רייטן: וגם נשכחה קצת העובדה שרוב אזרחי ישראל מאמינים בערכים האלה ואפילו מצפים שאנחנו ננהג לאורם.

אפרת רייטן: הערכים האלה שכולנו מסכימים עליהם הם ערכי מחנה השמאל.

אפרת רייטן: הביטו בי.

אפרת רייטן: השמאל איננו נורא – לא מסוכן, לא אכזרי.

אפרת רייטן: גם אינו קללה שתרדוף אתכם עד יומכם האחרון.

אפרת רייטן: אני גם לא חמוצה – יספרו לכם כל ילדי שנות התשעים; ודאי שלא אנרכיסטית – עורכת דין שומרת חוק אני.

אפרת רייטן: אני יהודייה, דמוקרטית, ישראלית ופטריוטית, ומאמינה באותם ערכים שהובילו את כל מנהיגי המדינה מראשית ימיה.

אפרת רייטן: מהמקום הזה אני מבקשת לחדש את נדריי שאשמור אמונים למדינת ישראל, כי אין אחרת – כמילותיו היפות של חיים גורי: "לחשתי: ארץ השממה.

אפרת רייטן: והיא ענתה: אני.

אפרת רייטן: קרבה אליי כלילת אימים ומסוערת עד כי נשבעתי לה בחרט סכיני, על אבן לבבה, שלא תדאג, שלא אוהב אחרת".

אפרת רייטן: אני אחדש את נדריי לכם, סבא וסבתא, שהעזתם לעלות לפלשתינה תחת השלטון הבריטי בדרכים בלתי חוקיות חרף סיכון חיים ממש וללא פרוטה; למענך, אבא שלי, שנפטר לפני פחות משנה, שאף שלא זכית לראות אותי.

אפרת רייטן: השארת לגלעד, לרונן ולי נכס של אמונה בחיים, בבני האדם, בהגינות ובדרך הישר, והקדשת את חייך לביטחון המדינה; למענך, אימא, שתזכי לבריאות ואריכות חיים, בשם הדאגה והחינוך והחום שהענקת, שאותם אני אמשיך להעניק הלאה לכל ילדי ישראל.

אפרת רייטן: ולכן, משפחות יקרות, אני מבטיחה להמשיך לשאת בשמכן ובשמם של הילדים את המטרה שמותם לא היה לשווא.

אפרת רייטן: ולבסוף לאהוביי, בן זוגי ורעי גל ולכם, עומרי ואביגיל אהוביי, ילדיי היקרים, שמלמדים אותי מדי יום את כוחה האין-סופי של אהבה וחמלה ורגישות.

אפרת רייטן: אני מסתכלת עליכם ועל שאר ילדי ישראל ואני יודעת שעוד יבואו ימים טובים.

אפרת רייטן: וגם עבורכם אני אמשיך להילחם לומר תמיד את האמת, ותמיד במסירות ובנחישות בשם הציונות והתקווה.

אפרת רייטן: דווקא עכשיו, ולמרות המתח וההסתה והציניות והאדישות, אני נכנסת למשכן הכנסת ביראת קודש, ואני אמשיך לכבד את כל המוסדות המחזיקים אותנו יחד כאומה יהודית ודמוקרטית.

אפרת רייטן: אנחנו נשמר את הטוב ונתקן את מה שדרוש תיקון, ולעולם לא נתייאש.

אפרת רייטן: תודה רבה.

יריב לוין: תודה רבה לחברת הכנסת אפרת רייטן מרום, ואיחולי הצלחה בשליחותך כאן בכנסת.

יריב לוין: ולאחר הברכות האישיות, אני אזמין בכבוד את השר מיכאל ביטון לברך.

מיכאל ביטון: אדוני היושב-ראש, חברות וחברי כנסת, יושבת-ראש מפלגת העבודה מרב מיכאלי, בני משפחתה של חברת הכנסת אפרת רייטן מרום, בן זוגה גל, אחיה רונן וגלעד, ילדיה עומרי ואביגיל, שנמצאים איתנו כאן – זה אתם?

מיכאל ביטון: טוב לראות אתכם – שבוודאי גאים מאוד באימא – גאים, ובצדק.

מיכאל ביטון: התרגשתי מאוד שאימא שלכם, חברת הכנסת החדשה, ביקשה שאברך אותה היום.

מיכאל ביטון: אני רואה בכך כבוד גדול.

מיכאל ביטון: אני רוצה לספר לכם איך זה קרה.

מיכאל ביטון: חברת הכנסת, כרוח סערה, התחילה לעבוד עוד לפני ההשבעה שלה, ויש לה משימה לא גמורה שאני אפרט: לטפל כראוי בזיכרון – לא, אני לא מסבך אותך, כי את כבר לא בניגוד עניינים; את העברת לי את המשימה הזאת, ולכולנו – את ההנצחה של הילדים, הנערים והנערות הנפלאים שנהרגו באסון בנחל צפית.

מיכאל ביטון: ואז אמרת לי: טוב, אתה צריך לברך אותי.

מיכאל ביטון: אני נרגש לראות כאן את ההורים השכולים מאסון נחל צפית, שחברת הכנסת ייצגה וליוותה משפטית ומלווה באופן אישי.

מיכאל ביטון: בכך היא מדגימה את מחויבותה החברתית.

מיכאל ביטון: ליבה הרחב נמצא במקום הנכון – פועלת לתיקון עולם, לצדק, לריפוי.

מיכאל ביטון: אפרת נלחמת ונלחמה איתכם ולמענכם ולמען הדורות הבאים, למנוע אסונות כאלה בעתיד ולהציל חיים.

מיכאל ביטון: אני יודע שהיא עושה זאת גם מעבר לתפקידה כעורכת דין, מתוך תחושת שליחות, כשחקנית נשמה נחושה.

מיכאל ביטון: הייתי שם ביום של האסון, לצערי, בנחל עצמו.

מיכאל ביטון: אני גאה בך, שנלחמת ונאבקת, והשגת תוצאה ראויה – לא גמורה, אבל תוצאה.

מיכאל ביטון: שם באירוע הזה, לדעתי, נזרע זרע גדול של מחויבות ונחישות שלך לתיקון החברה, והזרע שנזרע שם מביא אותך לבית הזה.

מיכאל ביטון: אדם הוא תבנית נוף מולדתו ותבנית נוף בית הוריו.

מיכאל ביטון: בטרם אדבר על אפרת, אדבר על שורשיה, על המקום שממנה ינקה את ערכיה נפלאים – בית ציוני פטריוטי חם שלתוכו גדלה כילדת סנדוויץ' עם שני אחיה.

מיכאל ביטון: בעצם הווייתה מגלמת אפרת קיבוץ גלויות קטן, עם שורשים משפחתיים מרוסיה, מתימן, מטורקיה ומבולגריה, סבים שעלו לארץ בסירה קטנה, חלקם לפני קום המדינה.

מיכאל ביטון: אביה אבי, זכרו לברכה, אלוף משנה בחיל הים, מראשוני התושבים בבת ים, הלך לפני שנה לעולמו.

מיכאל ביטון: אני יודע כמה היית קרובה אליו וכמה היית רוצה שיהיה איתך כאן, ברגע המרגש הזה.

מיכאל ביטון: אני משוכנע שאם יש גן עדן, הוא יושב בו וצופה וליבו מתרחב.

מיכאל ביטון: אימא מירי, שאינה נוכחת כאן אך בוודאי צופה ושומעת:

מיכאל ביטון: אנחנו מאחלים לך בריאות ואריכות ימים.

מיכאל ביטון: גידלת בת לתפארת.

מיכאל ביטון: הדרך שלכם, ההורים, ניכרת בה – בהליכות שלה, בבחירות שלה בחיים, בבקשה שלה להפיץ טוב בעולם.

מיכאל ביטון: הלוואי שירבו הורים כמוך.

מיכאל ביטון: תהיי בריאה, מירי.

מיכאל ביטון: אני מניח שגם אם פה ושם במשכן יש בלבול, אין צורך להציג חלקים מקורות החיים של אפרת – שחקנית שדור של ילדים והורים התאהב בה, באישיותה הכובשת על המסך.

מיכאל ביטון: אפרת היא הרבה יותר מזה: היא גם ספורטאית, אצנית, אלופה בקפיצה לגובה, ולא רק במובן המטפורי; אימא לעומרי, תלמיד מצטיין שהחל את תהליכי הגיוס לצה"ל, ולאביגיל, שגם היא ספורטאית מצטיינת; רעיה לגל, שהוא אדריכל במקצועו, אבל עכשיו הוא גם תומך לחימה, תומך מנהיגה בכנסת ישראל – קיבלת משרה חדשה.

מיכאל ביטון: נוסף על כול גם אשת אשכולות עומדת כאן לפנינו: עורכת דין, מומחית לדיני חוזים, דיני תאגידים, וללשון – את זה לא ידעתי אפילו אני – חובבת שירה ופואטיקה.

מיכאל ביטון: ממש השנה הלך לעולמו עוד עוגן משמעותי בחייה, עו"ד אלי זהר, זכרו לברכה, שנפטר לפני קצת יותר משנה, וגם הוא איננו כאן איתנו כי אם ברוחו.

מיכאל ביטון: בשנות העבודה לצידו של עו"ד זהר פיתחה אפרת מומחיות שכולנו בפוליטיקה זקוקים לה, והיא בוודאי תשרת היטב את אזרחי ישראל בתקופה מורכבת זו: היכולת לפשר, לגשר בסכסוכים סבוכים, כך ששני הצדדים מרגישים שניצחו, או לפחות הזעם שלהם נרגע מעט.

מיכאל ביטון: מדינת ישראל בכלל, והפוליטיקה שלנו בפרט, ובמיוחד בעת הזאת, זקוקים לגישור כזה כדי למצוא את הדרך לעבוד ביחד ולפתור את הפלונטר המתמשך.

מיכאל ביטון: ארבע מערכות בחירות עברנו בשנתיים האחרונות, ומדינת ישראל עדיין חצויה בשל פוליטיקה של 51% לצד אחד ו-49% לצד שני, וכל צד מחפש את ה-1% הבודד כדי לדרוס את הצד השני.

מיכאל ביטון: בעצם אנחנו עם חצוי הרבה פעמים, אבל אנחנו גם עם באותו צד, עם שרוצה מדינה אחת, מרובת זהויות ותרבויות ודעות.

מיכאל ביטון: על כן, הקול המפשר והמגשר שלך והכישרון שלך לחבר חיבורים ולהגיע להסכמות, הרוח המגשרת והמעשית, כל כך חשובים לנו כאן בכנסת ובכלל בעשייה הציבורית.

מיכאל ביטון: אנחנו יודעים שכאשר המצלמות כבות והספינים מאופסנים רב המחבר בינינו על המפריד, ואני משוכנע שהיכולת לגשר ולמצוא את דרך הפשרה תועיל לכולנו.

מיכאל ביטון: "כלל גדול בידינו שאין מערכת משפטית יכולה להתפרנס מגופו של הדין בלבד", כתב השופט מנחם אלון, זכרו לברכה.

מיכאל ביטון: והוא ממשיך: "גופה של מערכת המשפט זקוק הוא לנשמה, ויש שאף לנשמה יתרה".

מיכאל ביטון: באותה מידה גם המערכת הפוליטית אינה יכולה להתפרנס מגופה של הפוליטיקה בלבד, וזקוקה לנשמה, ויש שאף לנשמה יתרה, כדי לממש את השליחות שבשמה אנחנו פועלים: לתקן את הדרוש לתיקון, לצמצם פערים ולעשות את הארץ הזאת טובה יותר ליושביה.

מיכאל ביטון: באפרת מצאתי וראיתי את הנשמה היתרה הזאת.

מיכאל ביטון: בנימה אישית, שמחתי כשביקשת ממני לברכך, משום שחשתי שהיה בינינו חיבור ושותפות מהרגע הראשון.

מיכאל ביטון: המניעים שהובילו אותך לפוליטיקה קרובים לשלי.

מיכאל ביטון: את לא באת לחפש שררה אלא תיקון; לשמש פה עבור חסרי הקול, עבור אלה שהמציאות לא הטיבה עימם; להילחם למען צדק, צדקה וחסד – אמרת את זה; להיאבק למען אוכלוסיות חלשות ומוחלשות; לשמש גשר ומגשרת בין הניצים; לעשות בפועל פוליטיקה של טוב משותף, של חיים משותפים.

מיכאל ביטון: וכעת, לסיום, אפנה אלייך בעצה קטנה של בריאות הנפש במשכן הזה: אל תוותרי על הדברים הקטנים שמשמחים אותך – על השגרה, על זמן האיכות עם הילדים ועם בן הזוג.

מיכאל ביטון: לכי עם הלב והמשיכי להמריא, כמו שאומר ד"ר סוּס – אני חושב, לא יודע, סוֹס או סוּס אומרים?

מיכאל ביטון: סוּס?

מיכאל ביטון: – לגבהים בנופים רחוקים, עם המעופפים, מרקיעי השחקים.

מיכאל ביטון: אסיים בדבריו של הנביא הושע, שמדבר על החזרה לירושלים, השיבה, התיקון: "וארשתיך לי לעולם, וארשתיך לי בצדק ובמשפט ובחסד וברחמים.

מיכאל ביטון: וארשתיך לי באמונה".

מיכאל ביטון: יש לך אמונה גדולה ויוקדת, יש לך ערכים של צדק, חסד ומשפט, ואת מביאה את האמפתיה והרחמים.

מיכאל ביטון: עלי והצליחי.

מיכאל ביטון: תודה.

מתן כהנא: שכחת שלוש מילים – –

מיכאל ביטון: כן.

מתן כהנא: – – הסיום של המשפט: "וידעת את ה'".

מיכאל ביטון: מתן כהנא, ביום של ברכה לחבר כנסת, רק תגיד מילים טובות.

מתן כהנא: רק מילים טובות.

מיכאל ביטון: אז יפה.

מיכאל ביטון: תודה רבה.

יריב לוין: תודה רבה לשר מיכאל ביטון, ושוב איחולי הצלחה לחברת הכנסת אפרת רייטן מרום.

יריב לוין: אם כן, חברות וחברי הכנסת, עד כאן פרק נאומי הבכורה.

יריב לוין: תם סדר-היום.

יריב לוין: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, ט"ז באייר התשפ"א, 28 באפריל 2021, בשעה 11:00.

יריב לוין: ישיבה זו נעולה.