ישיבת מליאה, כנסת 23, פרוטוקול מספר 108, 2020-12-01 00:00

יריב לוין: חברות וחברי הכנסת, היום יום שלישי, ט"ו בכסלו תשפ"א, 1 בדצמבר 2020.

יריב לוין: אני פותח את הישיבה.

יריב לוין: הודעה למזכירת הכנסת, בבקשה.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הינני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה ראשונה, מטעם הממשלה: הצעת חוק המכינות הקדם-צבאיות (תיקון מס' 2) (סמכויות), התשפ"א–2020; הצעת חוק המקרקעין (תיקון מס' 34) (התקנת מערכת לייצור חשמל מאנרגיית השמש או מתקן אגירה בבית משותף), התשפ"א–2020; הצעת חוק התקשורת (בזק ושידורים) (תיקון מס' 74) (הוראות לעניין פריסת רשת מתקדמת), התשפ"א–2020.

ירדנה מלר-הורוביץ: הודעת שר הבריאות יולי יואל אדלשטיין על מסקנות הוועדה המיוחדת לעניין נגיף הקורונה החדש ולבחינת היערכות המדינה למגפות ולרעידות אדמה בעקבות דיון מהיר בהצעתו של חבר הכנסת יעקב טסלר בנושא: מספרם של החוקרים האפידמיולוגיים בישראל הוא הנמוך מבין מדינות המערב.

ירדנה מלר-הורוביץ: מסקנות ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בעקבות דיון מהיר בהצעתם של חברי הכנסת ע'דיר כמאל מריח, משה אבוטבול, מתן כהנא, אופיר כץ, אליהו ברוכי, עודד פורר ואימאן ח'טיב יאסין בנושא: החשב הכלכלי גורם לפגיעה אנושה בחולים האונקולוגיים.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יריב לוין: תודה רבה.

יריב לוין: אנחנו עוברים מכאן לנאומים בני דקה.

יריב לוין: ראשון הדוברים – חבר הכנסת עוזי דיין, בבקשה.

עוזי דיין: תודה רבה.

עוזי דיין: כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, מזכירת הכנסת, אנחנו מתכבדים לפתוח את ציון יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה ולהזמין חברי כנסת שיספרו בדקה על הפציעה שלהם או בקרבתם – קרבת משפחה, קרבת חברות.

עוזי דיין: אנחנו עושים את זה כדי לצמצם את הפער בין נבחרי הציבור לציבור.

עוזי דיין: כולנו, כשאנחנו נפצעים, נוזל לנו דם.

עוזי דיין: מי ייתן שנדע לצמצם גם את הפערים בין נבחרי הציבור לבין עצמם.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת יאיר גולן, בבקשה.

יאיר גולן: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, ממש לפני 23 שנים, בסוף נובמבר 1997, במהלך סיור רגלי בג'בל סוג'וד, בראש כוח קטן, נתקלתי בשני מחבלים.

יאיר גולן: עוד בטרם הספקתי לכוון את נשקי ספגתי מהצד שני כדורים בגופי.

יאיר גולן: למזלי הגדול, בדרך נס נפצעתי כך שיכולתי לפנות את עצמי על רגליי ולהמשיך וללכת עוד חצי שעה.

יאיר גולן: האמת, להשליך שני רימונים, להמשיך ללכת עוד חצי שעה, לטפס על הנקפדון – הנגמ"ש הצה"לי דאז – להתפנות למוצב ריחן, ומשם במסוק לרמב"ם.

יאיר גולן: אני יכול לומר את הדבר הבא: יש בינינו אנשים שגופם נראה מושלם אך למעשה הוא כואב ומוגבל; יש בינינו אנשים שגופם נראה מושלם אך נפשם פצועה ודואבת.

יאיר גולן: ביום הזה נהיה עם פצועי צה"ל ועם הציבור הרחב של נפגעי פעולות האיבה.

יאיר גולן: ביום הזה נביע הערכה והוקרה, ובשאר הימים נפעל נמרצות על מנת להגדיל את רווחתם, לתת מענה מיטבי לצורכיהם, ומעל לכול – להעביר את התקציב בהיקף ובזמן הנדרש, כי כך מבטא שלטון את דאגתו האמיתית.

יאיר גולן: תודה רבה.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת רם בן ברק, בבקשה.

רם בן ברק: תודה, אדוני היושב-ראש.

רם בן ברק: אני בא עכשיו מהכנס שארגנו סופר ודיין לפצועי צה"ל.

רם בן ברק: אני מוכרח להגיד שיצאתי משם נרגש מאוד.

רם בן ברק: אני חושב שאנחנו בכנסת ישראל חייבים לדאוג שפצועי צה"ל באשר הם – שנפצעו נפשית ופיזית – יקבלו את המענה הטוב ביותר שמדינת ישראל יכולה להעניק ללוחמיה, כי בזכותם, תכל'ס, אנחנו נמצאים פה.

רם בן ברק: אני מקווה שנתעשת בימין ובשמאל – בכל המפלגות – ונדאג שהדברים שהם צריכים לקבל יתקבלו.

רם בן ברק: תודה רבה.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת חמד עמאר, בבקשה.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, החלטתי לדבר על חבר, חבר בשם לואי מרעי, בן העדה הדרוזית, תושב חורפיש.

חמד עמאר: בשנת 2002 הוא היה חייל בגדוד חרב.

חמד עמאר: הוא עלה עם הכוח שלו על מטען ונפצע, נפצע קשה, אבל החליט לא להתפנות עד שאחרון החיילים שלו יתפנה מהשטח.

חמד עמאר: הוא המשיך להילחם.

חמד עמאר: הוא התפנה אחרון, אבל היה עם פציעה מאוד קשה.

חמד עמאר: הוא נותר קטוע שתי רגליים מעל הברך.

חמד עמאר: בעצם המלחמה שלו רק התחילה, אבל הוא נאבק והמשיך להילחם.

חמד עמאר: היום הוא אבא לארבעה ילדים, נשוי, השתקם, נבחר גם כחבר מועצת היישוב שלו, חורפיש, וממשיך לשרת את התושבים שלו.

חמד עמאר: אני רוצה לאחל לו רק הצלחה ושימשיך בחיים שלו, בהצלחה שלו.

חמד עמאר: מגיע לו כל טוב.

חמד עמאר: מגיע לכל נכי צה"ל.

חמד עמאר: היום השתתפתי בכמה דיונים, אחרי זה יהיה דיון שנדבר על נכי צה"ל כאן במליאה, ואנחנו נמשיך ללוות אותם, אני מקווה, כי ככנסת, כממשלה, יש לנו חוב מוסרי לאותם פצועים.

חמד עמאר: תודה רבה.

יריב לוין: תודה רבה.

יריב לוין: חברת הכנסת תהלה פרידמן, בבקשה.

תהלה פרידמן: קראו להם "הנמרים".

תהלה פרידמן: הם היו מפקדי מוצבים בתעלה, אבל הם לא היו חיילים או מפקדים בסדיר, הם היו סטודנטים שבאו בקיץ לכמה חודשים לפקד על המוצבים.

תהלה פרידמן: יום אחד הייתה הפגזה קשה של המצרים, וכשנגמרה ההפגזה והשתרר שקט, הוא הסתכל על הדוקטור, הרופא של המוצב, ואמר לו: תגיד, דוקטור, מה אלו כל הציפורים האלה?

תהלה פרידמן: והדוקטור אמר לו: על אילו ציפורים אתה מדבר?

תהלה פרידמן: באותו רגע הוא הבין שהוא איבד את השמיעה והוא שומע צפצופים חזקים והם נדמו לו כציפורים.

תהלה פרידמן: הפציעה הזאת תלווה אותו כל החיים.

תהלה פרידמן: בשולחן שבת אי-אפשר לשמוע כמה אנשים מדברים; מחיאות כפיים הן בלתי נסבלות; אי-אפשר ללכת לקונצרט וקשה מאוד לעקוב אחרי תוכנית.

תהלה פרידמן: זה האבא של האיש שלי.

תהלה פרידמן: הוא נכה צה"ל.

תהלה פרידמן: לא רואים, אבל זה מלווה את החיים.

תהלה פרידמן: לכבודו ובתודה לו אני מדברת כאן, מתוך תקווה שמה שאנחנו עושים היום לא יישאר רק מילים אלא גם נפעל לרפורמה הנדרשת באגף השיקום במשרד הביטחון; לא רק להוקיר את הפצועים אלא גם לספק להם טיפול הולם יותר, טוב יותר, שמביע את התודה שלנו על מה שהם עשו למעננו.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת יעקב מרגי – לא נמצא; חבר הכנסת אופיר סופר – לא נמצא.

יריב לוין: סגן השר פטין מולא, בבקשה.

פטין מולא: כנסת נכבדה, אדוני היושב-ראש, כבוד השר, אני, חבר כנסת וסגן שר במשרד ראש הממשלה, סגן אלוף במילואים, נכה צה"ל מזה 40 שנה, בן למשפחה ששכלה שבעה מבניה במערכות ישראל, כבן לעדה הדרוזית, ששכלה 452 חללים במערכות ישראל, 2,000 נכי צה"ל ונפגעי פעולות איבה.

פטין מולא: אני נפגעתי בשירותי בצה"ל שתי פגיעות, האחת בשירות הסדיר והשנייה בשירות המילואים, תוך הודעה על נפגעים למשפחה אשר שכלה את בנה בשירות הסדיר.

פטין מולא: כמו כן, שימשתי כאחראי על מערך ההודעות על נפגעים בצה"ל במגזר הלא-יהודי כ-43 שנים.

פטין מולא: עמדתי בראש הצוותים שהודיעו והגיעו למשפחות החללים, הפצועים, הנעדרים, החטופים.

פטין מולא: אני חוויתי חוויה נפשית שלא מניחה לי במהלך 40 שנה, עד עצם היום הזה.

פטין מולא: אני רואה בעצמי כחייב חוב מוסרי וחוב ערכי לכל חבריי נכי צה"ל ומשפחות נפגעי פעולות האיבה.

פטין מולא: אני כאן כדי להעביר מעט מהחוויה האישית שלי, שהיא באופן יחסי קלה ביחס ל-50,000 נכי צה"ל ונפגעי פעולות האיבה.

פטין מולא: חבריי נכי צה"ל, אני שייך למשפחת נכי צה"ל, אני מצדיע לכם.

פטין מולא: אני רוצה שיחד איתכם, חברי כנסת, סגני שרים ושרים, יחד נהיה גאים שהתקדמנו ביחס, בטיפול ובכבוד לנכי צה"ל ולנפגעי פעולות האיבה.

פטין מולא: מכאן אני שולח איחולים וברכות בריאות לחבריי נכי צה"ל ונפגעי פעולות האיבה.

פטין מולא: תודה.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת עודד פורר, בבקשה.

עודד פורר: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, שבעה שבועות שהסגל הזוטר בכ-11 מכללות שובת.

עודד פורר: שבעה שבועות שבממשלת ישראל גוררים רגליים בהתנהלות מול השביתה הזו.

עודד פורר: שבעה שבועות שמנהלים משא ומתן על גבם של כ-40,000 סטודנטיות וסטודנטים שלא זכאים ללימודים שלהם ושמופלים לרעה מול סטודנטים אחרים.

עודד פורר: שבעה שבועות שאוכלוסייה צעירה – הדור הבא של מדינת ישראל – הופכת להיות הדור האבוד של מדינת ישראל.

עודד פורר: אז אני שואל אתכם בממשלה: בשביל מה מיניתם למעלה מ-30 וכמה שרים – אני אפילו כבר לא יודע לספור את מספר השרים וסגני השרים – בשביל מה מיניתם שר מיוחד לענייני ההשכלה הגבוהה, בשביל מה רצתם למנות מנכ"ל למשרד ראש הממשלה החליפי, אם במשך שבעה שבועות אתם לא מצליחים לסיים משא ומתן או לעצור לפחות את השביתה, כדי ש-40,000 סטודנטים לא יישארו מאחור?

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת בועז טופורובסקי, בבקשה.

בועז טופורובסקי: אדוני יושב-ראש הכנסת, חבריי חברות וחברי הכנסת, כמו בכל שבוע גם השבוע אקרא את פרטי תאונות הדרכים הקטלניות שגבו חיי אדם בשבוע החולף.

בועז טופורובסקי: ביום שבת, 28 בנובמבר, נהרג רוכב אופנוע בן 54 לאחר שהחליק בעת נסיעה ופגע במעקה בטיחות בכביש 40 סמוך לקריית גת; עוד באותו יום נהרג רוכב אופנוע נוסף, גבר בן 25, לאחר שאיבד שליטה ופגע ברכב פרטי במפגש רחובות בבת ים.

בועז טופורובסקי: אתמול, 30 בנובמבר, נהרג פעוט בן שנתיים וחצי מפגיעת רכב – הנהג הוא קרוב משפחתו – בחצר ביתו בכפר עין מאהל שבגליל; עוד אתמול, חצי שעה לאחר אותה תאונה נוראית, שוב סיפור מצמרר: פעוטה כבת שנה נהרגה מפגיעת רכב ביישוב תראבין שבפזורה הבדואית בדרום הארץ.

בועז טופורובסקי: שני רוכבי האופנוע מצטרפים ל-63 רוכבי אופנוע שנהרגו מתחילת השנה, ושני הפעוטות מצטרפים ל-46 ילדים שנהרגו מתחילת השנה.

בועז טופורובסקי: תודה.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת משה אבוטבול, בבקשה.

משה אבוטבול: כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, ברצוני לקרוא את המכתב שהגיע אליי אתמול במייל מאזרחים במדינה, שכותבים לי כך: לכבוד חבר הכנסת משה אבוטבול, אתמול ציינו בישראל את יום כ"ט בנובמבר בתור היום שבו הצביעו על הקמת המדינה היהודית.

משה אבוטבול: התאריך הוא בעל חשיבות היסטורית וראוי לציון, וראוי לציין אותו.

משה אבוטבול: לי זה מפריע שאנחנו טורחים לציין את התאריך הלועזי של אותו היום במקום להשתמש בתאריך העברי, שהוא י"ז בכסלו.

משה אבוטבול: אשמח אם תוכל לעשות את כל המאמצים להעלות למודעות את ההכרה בתאריך העברי של הכרזת האו"ם.

משה אבוטבול: תודה רבה, שילה רוטשילד.

משה אבוטבול: המכתב משקף את הרצון הכן מצד חלקים גדולים בעם לקבע את התאריך החשוב הזה.

משה אבוטבול: לא הכלאיים של כ"ט בנובמבר, אלא במדינה יהודית לייהד את המועד.

משה אבוטבול: זה אפילו חרוז.

משה אבוטבול: נכון, זה אירוע היסטורי ומשמח מאוד, אך אפשר לציין אותו כי"ז בכסלו, ללא היצמדות לתאריכים הלועזיים, נובמבר וכדומה.

משה אבוטבול: תנו כבוד לתאריך וללוח העברי ותקנו את התאריך לתאריך עברי ולתאריך יהודי במדינה יהודית.

משה אבוטבול: תודה רבה.

יריב לוין: תודה רבה.

יריב לוין: חבר הכנסת אליהו ברוכי – איננו; חבר הכנסת ווליד טאהא – איננו.

יריב לוין: חבר הכנסת יבגני סובה, בבקשה.

יבגני סובה: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, בהמשך לדבריו של ידידי עודד פורר – חברי עודד פורר – כמעט 40,000 סטודנטים היום לא מצליחים לחזור ללימודים בגלל השביתה של הסגל הזוטר.

יבגני סובה: 11 שבועות נמשכת השביתה, והממשלה לא מגיבה.

יבגני סובה: יש לי הצעה בשבילם: אולי הם יתקפו את היועץ המשפטי לממשלה, ואז גם התקשורת תתייחס לשביתה שלהם?

יבגני סובה: אולי, אם הם יתחילו לדבר, להכפיש את השרים בממשלה וחברי הכנסת באופוזיציה, אז אולי התקשורת תתעניין בשביתה שלהם?

יבגני סובה: אם אתה לא בתקשורת, אז אין לך בעיה?

יבגני סובה: הרי זה אבסורד לגמרי שסטודנטים משלמים שכר לימוד מלא על הלימודים שלהם ולא מקבלים את התמורה.

יבגני סובה: אני לא מצליח להבין: בממשלה הזו יש שר להשכלה גבוהה, ואני רק שמעתי שכל הזמן יש ריבים בינו ובין ראשי האוניברסיטאות – אבל תתייחס גם למכללות.

יבגני סובה: מה, למכללות לא מגיע?

יבגני סובה: מי שלומד במכללה משלם במקרים רבים הרבה יותר מאשר ללימודים באוניברסיטה.

יבגני סובה: שכר הלימוד במכללה, אם זו לא מכללה מטעם המדינה, מה שנקרא מכללה פרטית, הוא אפילו פי שניים מאשר שכר הלימוד באוניברסיטה.

יבגני סובה: אנשים נאלצים לשלם, ואז הם נפגעים בגלל השביתה של הסגל הזוטר.

יבגני סובה: אז אדוני היושב-ראש, אני קורא לממשלה – אני לא רואה, השר יצא, נראה לי.

יבגני סובה: השר שמולי יצא מן האולם אז אני יכול להמשיך, אתה לא צריך שעון עד שהוא לא יחזור.

יריב לוין: לא ראיתי שהפעלתי שעון.

יבגני סובה: אה, אתה לא הפעלת שעון.

יבגני סובה: בדרך כלל, אתה יודע, אפשר להמשיך.

יבגני סובה: אז אני יכול להגיד: תפסיקו את השביתה הזאת, תתייחסו למצוקה של הסטודנטים במכללות.

יבגני סובה: 11 שבועות נמשכת השביתה הזאת, והכי לא הגיוני שאנשים ימשיכו לשלם את כל שכר הלימוד שלהם ולא יקבלו תמורה.

יבגני סובה: אז אני מבקש, אדוני היושב-ראש – אני קורא לממשלה להתעשת ולהבין שזו מצוקה.

יבגני סובה: יש בעיה, תעבירו את זה לזום, תעבירו את זה ללימודים הדיגיטליים, כמו שקורה באוניברסיטאות, או שתורידו את שכר הלימוד, תגידו שכל עוד אין לימודים פרונטליים ואין חזרה ללימודים רגילים לא תגבו שכר לימוד.

יבגני סובה: לפחות יהיה צדק.

יבגני סובה: תודה רבה.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת אנטנס שחאדה – איננו; חברת הכנסת אימאן ח'טיב יאסין – איננה; חברת הכנסת סונדוס סאלח – איננה; חברת הכנסת היבה יזבק – איננה; חבר הכנסת אוסאמה סעדי – איננו; חבר הכנסת ג'אבר עסאקלה – איננו; חבר הכנסת יצחק פינדרוס – איננו; חברת הכנסת טלי פלוסקוב – איננה; חבר הכנסת אריאל קלנר – איננו.

יריב לוין: חבר הכנסת אלכס קושניר, בבקשה.

אלכס קושניר: טוב שאנחנו פה, אדוני היושב-ראש, אחרת אף אחד לא היה מדבר.

יריב לוין: יש כמה מתמידים, ואני תמיד מברך אותם.

אלכס קושניר: ביום ראשון אני ביקרתי במכללת תל חי.

אלכס קושניר: נפגשתי עם שני ראשי אגודות – אחת ממכללת תל חי והאחר ממכללת כינרת – והם תיארו לי את המצב הבא: יש היום במדינת ישראל 38,000 סטודנטים שבויים.

אלכס קושניר: למה הם שבויים?

אלכס קושניר: הם שבויים כי מצד אחד אף אחד לא מלמד אותם, כי יש שביתה של הסגל הזוטר כבר שבעה שבועות – עוד מעט נגיע לאמצע הסמסטר – ומצד שני אף אחד לא מאפשר להם לא לבטל את התשלום ולא לשנות את הקורסים.

אלכס קושניר: דיברו פה חבריי יבגני סובה ועודד פורר על זה שהממשלה לא עושה שום דבר.

אלכס קושניר: שימו לב לאבסורד: דיברו על המתווה שנחתם מול התאחדות הסטודנטים, על 800 מיליון שקלים.

אלכס קושניר: כשאתה מתחיל לפרוט את הכסף הזה אתה מבין שרוב הכסף זה כל מיני תוכניות עתידיות, מה שנקרא על הקרח.

אלכס קושניר: בסך הכול יש 150 מיליון שקל, תכל'ס, שמגיעים לקרן הסיוע.

אלכס קושניר: זה מגיע לקרן הסיוע, ואז לא יודעים לחלק.

אלכס קושניר: למה?

אלכס קושניר: כי לא מעבירים את זה למכללות כדי שהמכללות יעשו את העבודה הפרטנית מול הסטודנטים.

אלכס קושניר: אז גם הסטודנטים לא מקבלים סיוע; הם גם לא מקבלים את הלימודים; גם לא נותנים להם למשוך את הכסף בחזרה; גם לא נותנים להם לשנות את הקורסים; גם מבזבזים להם את הזמן.

אלכס קושניר: אני אומר לכם: זה פשוט ביזיון וכישלון.

אלכס קושניר: ושוב, אני פונה לשר להשכלה גבוהה: אדון אלקין, בבקשה, אדוני השר, 38,000 סטודנטים זה הרבה מאוד סטודנטים.

אלכס קושניר: אתה מייצר פה דור אבוד.

אלכס קושניר: תתעשתו.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: חבר הכנסת סעיד אלחרומי – איננו; חברת הכנסת קטי שטרית – איננה.

יריב לוין: חבר הכנסת עמית הלוי, בבקשה.

עמית הלוי: תודה אדוני היושב-ראש.

עמית הלוי: רמח"ל, רבנו משה חיים לוצאטו, כתב ספר קטן שנקרא "מסילת ישרים".

עמית הלוי: בפתיחה לספר הוא אמר כך: "אמר המחבר: החיבור הזה לא חיברתיו ללמד בני אדם את אשר לא ידעו אלא להזכירם את הידוע להם כבר ומפורסם אצלם פרסום גדול.

עמית הלוי: כי לא תמצא ברוב דבריי", אמר רמח"ל, "אלא דברים שרוב בני האדם יודעים אותם ולא מסתפקים בהם כלל, אלא שכפי רוב פרסומם וכנגד מה שאמיתתם גלויה לכול, כך ההעלם מהם מצוי מאוד והשכחה רבה".

עמית הלוי: אכן, אמר רמח"ל, יש דברים מפורסמים דווקא, ואנחנו צריכים לחזור ולשנן אותם; דווקא בגלל שהם כאילו ידועים, הם דווקא נשכחים בטבע.

עמית הלוי: אז אני מנצל את הדקה או החצי-דקה הזאת שנשארה, כדי לחזור ולציין את היום שציינו השבוע, כ"ט בנובמבר, שהוא בעצם שרשור של הצהרת בלפור בנובמבר 2017 והחלטת סן רמו, שבהן הוכרה זכותו של העם היהודי, זכותו הלאומית של העם היהודי על הארץ שלנו, על ארץ ישראל.

עמית הלוי: כמו בהצהרת בלפור, וגם אחר כך, אין בכך כל סתירה לזכויות היחידים או קהילות המיעוט שיושבות כאן, אבל יש כאן הצהרה ברורה שבין הים לירדן – בהצהרת בלפור זה היה יותר מזה, ובסן רמו – יש זכויות לאומיות אך ורק לעם היהודי.

עמית הלוי: תודה.

יריב לוין: תודה רבה.

יריב לוין: חבר הכנסת אחמד טיבי – איננו; חבר הכנסת יוסף ג'בארין – איננו; חבר הכנסת יוסף טייב – גם הוא לא נמצא; חבר הכנסת מנסור עבאס – לא נמצא; חבר הכנסת אלי אבידר – איננו; חבר הכנסת ינון אזולאי – איננו; חברת הכנסת יוליה מלינובסקי – איננה; חבר הכנסת עופר כסיף – איננו; חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן – איננה; חבר הכנסת איימן עודה – איננו.

יריב לוין: חברת הכנסת טלי פלוסקוב, שהגיעה, בבקשה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, אתמול הגשתי הצעת חוק המבקשת למנוע ממי שהביע הזדהות עם מעשי טרור וארגוני טרור להתמודד במסגרת הבחירות לרשויות המקומיות או להיות חלק מהמועסקים בה.

טלי פלוסקוב: הצעת החוק מבקשת למנוע מצב אבסורדי בעיניי, שבו תומכי טרור מכהנים או עובדים ברשויות מקומיות.

טלי פלוסקוב: על כמה דוגמאות בטח קראתם בתקשורת, אני לא צריכה כאן להרחיב, כי אני, כמו רבים, מאמינה שלא ייתכן שמדינת ישראל תעניק מעמד לגיטימי, כבוד, תשלום ותנאים למי שמביעים תמיכה בטרור או תומכים במאבק מזוין נגד המדינה.

טלי פלוסקוב: אני מבקשת לנצל את המקום לומר כאן תודה לתנועת אם תרצו, שחשפה בפניי את הנתונים המדאיגים, באמצעות האגף למחקר הערבי שלה.

טלי פלוסקוב: אני קוראת לחברי הבית לשמור על המדינה שלנו, שהיא הבית של כולנו, ולדאוג לכך שהרשויות המקומיות לא ישמשו פלטפורמה ומנוף לאנשים שתומכים בגורמים עוינים שרוצים לפגוע במדינה שלנו.

טלי פלוסקוב: תודה רבה, אדוני.

יריב לוין: תודה רבה.

יריב לוין: אם כן, חברות וחברי הכנסת, עד כאן נאומים בני דקה.

יריב לוין: << הלסי >> ציון יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה << הלסי >>

יריב לוין: מכאן אנו עוברים לנושא הבא – ציון יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה, הצעות לסדר-היום מס' 2236, 2243, 2289, 2306, 2308, 2310, 2309 ו-2321.

יריב לוין: חברות וחברי הכנסת, המערכה לתקומת מדינת ישראל, ולאחר מכן – לשמירה על ביטחונה, גבתה לצערנו מחירים כבדים לאורך כל השנים.

יריב לוין: האובדן והשכול פגעו בנו, ופגעו בכל חלקי החברה הישראלית.

יריב לוין: הם הותירו משפחות שכולות רבות, שגם ביום הזה אנחנו מבקשים לחזק אותן ולזכור את יקיריהן.

יריב לוין: במערכות ישראל ובימים שביניהן, וכן בפעולות האיבה, יש, לצערי, רבים אשר שילמו מחיר יקר בפציעות – בגוף ובנפש.

יריב לוין: נכי מערכות ישראל ופצועי פעולות האיבה, נושאים עימם יום-יום את תוצאות המערכה על קיומה של מדינת ישראל ועל קיום החיים בה.

יריב לוין: זהו מאבק יום-יומי, לעיתים מאבק קשה מנשוא, רק כדי לבצע את הפעולות הפשוטות והבסיסיות ביותר.

יריב לוין: מאבק לא פחות קשה וכואב מלווה שעה-שעה את חייהם של פצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה אשר סובלים מצלקות נפשיות, ואשר כל צליל – כפי ששמענו קודם – וכל מראה עלולים לעורר אצלם זיכרונות מן התופת.

יריב לוין: לא אחת מצוקתם אינה נראית לעין, אבל זוהי מצוקה קשה ואמיתית, המשפיעה לא פעם על היכולת לתפקד בעבודה, בלימודים ובקיום חיי המשפחה.

יריב לוין: מדינת ישראל מוקירה היום את פצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה.

יריב לוין: אנחנו מצדיעים לכם – אתם, אשר שילמתם בגופכם ובנפשכם למען ההגנה על המדינה, למען הזכות לקיים כאן בית לאומי לעם היהודי ולמען היכולת שלנו לקיים כאן מדינה דמוקרטית משגשגת.

יריב לוין: חברות וחברי הכנסת, החוב הגדול שאנו חייבים לפצועי מערכות ישראל, לנכי צה"ל ולנפגעי פעולות האיבה, אינו מתמצה רק בהבטחת הטיפול הרפואי והנפשי שהם זקוקים לו.

יריב לוין: עלינו לוודא כי אף לא אחת או אחד מהם יחוש עצמו נזנח או נאלץ להתמודד עם פגיעתו ללא תמיכה מלאה.

יריב לוין: על רקע זה איני יכול להימנע מלציין את משבר האמון הקשה שאנו עדים לו בימים אלו בין ארגון נכי צה"ל ורבים מהנפגעים המיוצגים על ידו לבין הגורמים במשרד הביטחון האמונים על הטיפול בנכי צה"ל ועל שיקומם.

יריב לוין: אני מבקש לקרוא מכאן לכל הגורמים העוסקים בנושא כל כך חשוב ורגיש זה לפעול ביחד, ולא פחות חשוב מכך – במהירות, על מנת להבטיח כי יינתן מענה הולם לכל הדרוש לנכי צה"ל.

יריב לוין: פצועים, נכים ונפגעים יקרים, אני מבקש להדגיש שוב את מחויבותה המוחלטת של הכנסת, ואת מחויבותנו שלנו כחברי הכנסת, לעשות הכול כדי לקדם פתרונות הולמים למצוקות שעימן אתם נאלצים להתמודד.

יריב לוין: כך היה וכך ימשיך להיות.

יריב לוין: אני רואה את הכנסת העשרים-ושלוש כמחויבת באופן מוחלט לעניינם של פצועי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה.

יריב לוין: אני מקווה שיעלה בידנו לסייע בליבון כל המחלוקות ובהסדרת כל הדרוש לציבור יקר זה, אשר אנו חבים לו כל כך הרבה.

יריב לוין: אני מבקש לאחל לכל פצועי מערכות ישראל, לכל נכי צה"ל וכוחות הביטחון ולכל נפגעי פעולות האיבה, בריאות טובה והצלחה בכל אשר כל אחת ואחד מכם בוחר לעשות.

יריב לוין: אנו מוקירים אתכם, מעריכים אתכם ושולחים לכם מכאן ברכה חמה מכל הלב.

יריב לוין: אני מזמין את ראשון הדוברים, חבר הכנסת אופיר סופר.

יריב לוין: בבקשה.

אופיר סופר: אדוני היושב-ראש, קודם כול תודה רבה על המקום שאתה נותן במשכן הכנסת ליום החשוב הזה.

אופיר סופר: חבריי חברי הכנסת, כבוד השר, השר במשרד הביטחון מיכאל ביטון, שר העבודה והרווחה איציק שמולי, יום ההוקרה לפצועי צה"ל ונפגעי פעולות האיבה הוא יום חשוב, שאנחנו צריכים לעמול ולהשקיע בליצוק בו תוכן ולהביא אותו לידי ביטוי בצורה משמעותית.

אופיר סופר: זה יום בעל משמעות חינוכית רבה מאוד, שמותירה מורשת ומסורת, וצריך לומר שהיום הזה התחיל בעיר של השר מיכאל ביטון, בהיותו ראש עירייה, על ידי חניכי בני עקיבא שהגיעו עם יוזמה מקומית – יוזמה מקומית חינוכית-ערכית שהפכה והתפתחה ליום עם משמעות לאומית ברמה הארצית, ברמה הלאומית, ואנחנו, בעזרת השם, ככל האפשר נקדם ונוסיף ונחוקק את מה שצריך בשביל שהיום הזה יקבל משמעות רבה יותר.

אופיר סופר: חשבתי ואמרתי שאזכיר שלפני 24 שנים, גם כן בחודש כסלו, בחג החנוכה, עמדתי בבית הנשיא עם הנשיא עזר ויצמן ודיברתי בתור נציגם של פצועי צה"ל, והיו אז לא מעט, די רבים, ואמרתי שעשרות הפצועים שנמצאים כאן לפנינו הם עדות לחוסן הלאומי של עם ישראל, של מדינת ישראל.

אופיר סופר: אני זוכר היטב את הנאום ואני רוצה לגעת בשתי נקודות שעליהן דיברתי שם ובנקודה שלישית שלא דיברתי עליה ואותה אני מבין קצת יותר היום: שתי הנקודות שדיברתי עליהן, הראשונה הייתה האחדות.

אופיר סופר: באווירת חג החנוכה איך אפשר היה שלא להזכיר את יציקת בצלאל, את המנורה כמקשה אחת, שכל קני המנורה מכוונים למגמה אחת מכיוונים שונים, מזוויות שונות; כך אנחנו, לוחמי צה"ל ואנשי מערכת הביטחון, לוחמי מערכת הביטחון, מגיעים מרקעים שונים ומכיוונים שונים, מהעיר, מהכפר, מהקיבוץ, דתיים, חילונים, דרוזים, צ'רקסים וגם ערבים צריך לומר עכשיו – זה נכון, ואנחנו מתקדמים בעניין הזה.

אופיר סופר: כולנו יחד משרתים את מדינת ישראל, את ההגנה על ביטחון מדינת ישראל.

אופיר סופר: נקודה שנייה שדיברתי עליה, והיא בהחלט קשורה לרוח הלחימה, זאת נקודה שהביא אותה לידי ביטוי השר אז משה דיין, שפרסם מאמר לפני המלחמה בעיתון "במחנה" – זה מוזכר בספר "המלחמה על ירושלים".

אופיר סופר: הוא מדבר שם על זה שצה"ל תמיד נלחם.

אופיר סופר: רוב התרגילים הם תרגילי התקפה ולא תרגילי הגנה.

אופיר סופר: הוא הסביר שהרעיון העומד מאחורי הנקודה שצה"ל מבצע הרבה הרבה יותר תרגילי התקפה ולא הגנה נעוץ בנקודה של רוח הלחימה, שאותה אנחנו צריכים – כי מה לעשות, אנחנו חיים פה, במזרח התיכון.

אופיר סופר: נקודה שלישית, שעליה לא דיברתי אבל ככל שאני מתבגר אני מבין עד כמה היא הייתה קריטית אז: גם אז היינו במשבר פוליטי לא פשוט, וגם אז האמון של המטה הכללי אל מול ההנהגה, אל מול החלטות הממשלה, היה במצב לא פשוט.

אופיר סופר: יש התבטאויות קשות שהשר עוזי נרקיס אמר:

אופיר סופר: בפעם הראשונה הרגשתי שקיימת סכנה לדמוקרטיה בישראל, ואחרים במטה הכללי דיברו על היעדר היגיון בהחלטות הממשלה.

אופיר סופר: משם יצאנו למלחמה הכי מפוארת שלנו אולי בהקשר של הגבורה ושתוך שישה ימים שחררנו את ירושלים, את יהודה ושומרון, את חברון, את שילה – אבל זה האתוס שאני גדלתי עליו וזה האתוס שכולם גדלים עליו – כל הצעירים.

אופיר סופר: צה"ל הוא רצועת הביטחון האחרונה, ואסור לנו לרסק אותה; אנחנו צריכים לשמור שם על האחדות; אנחנו צריכים לשמור שם על היותנו מקשה אחת, ומשם זה צריך להמשיך למקומות אחרים כמו למשכן הזה.

אופיר סופר: זה לא אומר שאנחנו מוותרים על השוני; זה לא אומר שאנחנו מוותרים על המחלוקות, אבל אנחנו יודעים כולנו שאנחנו נלחמים למען מטרה אחת.

אופיר סופר: אני רוצה לומר שלצד ערכי השוויון שאותם אנחנו מטפחים כאן, במשכן הזה, אנחנו חייבים תמיד לזכור שכמדינה, כחברה לוחמת, אנחנו צריכים להוקיר ולהעלות על נס את אותם אלה שנושאים בנטל יותר מהאחרים.

אופיר סופר: אני חושב שכך גם צריכה להיות ההתייחסות לאלה שהקיזו מדמם במסגרת פעולות האיבה – מבלי לזלזל בקשיים ובמגבלות ובצרכים של כלל האוכלוסייה.

אופיר סופר: אני חושב שאת מי ששילם את המחיר הזה בעבור מדינת ישראל אנחנו צריכים לדעת להוקיר, ולבכר אותו על פני אחרים.

אופיר סופר: במסגרת פעילותי לקחתי על עצמי את הטיפול בנפגעי פוסט-טראומה.

אופיר סופר: אני חושב שזה נושא שצריך – אני שמח שהוא תופס תאוצה, ואני שמח שאנחנו מבינים שזה נושא שצריך לטפל בו ולקדם אותו, אבל יחד עם זה, חבר הכנסת לשעבר האלוף איל בן ראובן הצביע בעבודתו על כך שצריך לחולל שינוי מקצה לקצה בעבודה עם פצועי מערכות צה"ל, בטיפול בהם ובשיקומם.

אופיר סופר: נקודה נוספת שאנחנו צריכים לקדם היא אותו בית הנצחה לנפגעי פעולות האיבה.

אופיר סופר: לסיכום דבריי, בשמי ובשם החברים כאן, אם אני יכול לומר זאת, אני מבקש לומר תודה לפצועים, לגיבורים, למשפחות השכולות, לכל הארגונים המסייעים, שנושאים בנטל בשביל ביטחון ישראל; בשביל שאנחנו נוכל להמשיך לחיות פה בשלום, בארץ הזאת.

אופיר סופר: תודה רבה.

יריב לוין: תודה.

יריב לוין: אני מזמין את חבר הכנסת עוזי דיין.

יריב לוין: בבקשה.

עוזי דיין: כבוד היושב-ראש, מזכירת הכנסת, תודה לאופיר סופר, בעצמו פצוע ונכה צה"ל, שהיה לי הכבוד לתת לו ציון לשבח על חלקו בקרב על קבר יוסף.

עוזי דיין: יש פה את כבוד השר מיכאל ביטון, בעצמו אח שכול, והאמת היא שאם נעבור אחד-אחד פה, כולם – זה לא מקום שצריך להסביר כמה זה חשוב וכמה אנחנו מכירים תודה וכמה אנחנו חייבים.

עוזי דיין: אנחנו מציינים היום ומוקירים את הפצועים ממערכות ישראל ומפעולות האיבה.

עוזי דיין: אנחנו מציינים את זה היום ופה ושם, אבל הם מציינים את זה כל יום.

עוזי דיין: זה דבר שנמשך.

עוזי דיין: הרבה פעמים אנשים לא מבינים שכשמישהו נפצע זה לא נגמר בפציעה, ואחר כך הוא יוצא מבית חולים והסיפור נגמר.

עוזי דיין: לא, זה דבר שסוחבים אותו חיים ומשפחה – תלוי, כמובן, בחומרת הפציעה.

עוזי דיין: סיסמת הפרסום – זאת המילה בעברית לסלוגן – של היום הזה היא "מגש הכסף", שיר שהפך למטבע לשון, הוא שיר שנכתב בדצמבר 1947 – נקודה מעניינת, עוד לפני שידעו שיש את מלחמת השחרור בכלל.

עוזי דיין: למרות זאת, הוא מתאר מלחמה שהתוצאה שלה לא לגמרי ברורה, והאומה מגיעה אליה בסופו של דבר "קרועת לב אך נושמת".

עוזי דיין: במילים אחרות: תהיה מלחמה, היא תהיה קשה מאוד, יהיה לה מחיר, אבל אנחנו נסיים אותה נושמים.

עוזי דיין: ומהו המחיר?

עוזי דיין: המחיר הוא נער ונערה שעומדים דום – "– – – ייגשו ועמדו עד בלי נוע.

עוזי דיין: / ואין אות אם חיים הם או אם ירויים".

עוזי דיין: זאת אומרת, כבר כאן יש ספק מה אתם.

עוזי דיין: אחר כך הם ניגשים ואומרים: "אנחנו מגש הכסף, / שעליו לך ניתנה מדינת היהודים".

עוזי דיין: השיר מסתיים: "כך יאמרו ונפלו לרגלה עוטפי צל / והשאר יסופר בתולדות ישראל".

עוזי דיין: כלומר, אפילו בסוף השיר לא לגמרי ברור אם הצמד הזה של הצברים, ה"נוטפים טללי נעורים עבריים", הם חיים או לא.

עוזי דיין: כשהם נופלים עוטי צל, האם זה אומר שהם נופלים כי אין להם מרגוע, או האם זה אומר שהם נופלים כי הם לא חיים יותר?

עוזי דיין: אני אומר את זה, כי גם היום התג בין להיות פצוע, להיות הרוג ולהיות נכה הוא דק מאוד, והרבה פעמים – ברוב הפעמים – הוא לא תלוי בנו.

עוזי דיין: זה מחיר כבד.

עוזי דיין: דבר שני שנובע מהשיר של אלתרמן זה שעוד לפני שיודעים שיש מלחמה אומרים שזה יהיה קשה ותהיה מלחמה ויהיה לה מחיר כבד.

עוזי דיין: לצערנו, גם אנחנו צריכים לציין לעצמנו שאנחנו, את המחיר הזה, כנראה – אפילו בימים שאוהבים לדבר על שלום ונורמליזציה אף אחד לא יילחם בטרור חוץ מאיתנו; אף אחד לא יעשה את העבודה הזאת, לא בוושינגטון ולא באירופה.

עוזי דיין: הם לא יעשו את זה, אלא אנחנו, על האדמה שלנו.

עוזי דיין: וכיוון שאנחנו צריכים להוסיף ולשלם, אנחנו צריכים להיות גם ראויים לכך, כי אנחנו יודעים שיהיו עוד אנשים שייפגעו, לצערנו ולהוותנו.

עוזי דיין: אנחנו חיים עם הבדל שהוא קצת היסטורי בין פצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה.

עוזי דיין: אבל היום, בואו נאמר, מה זה מערכות ישראל היום?

עוזי דיין: מלחמה בטרור היום היא מערכות ישראל.

עוזי דיין: ולכן, אנחנו צריכים זה להיות ראויים להם; אנחנו צריכים את כל המילים שאמרו פה היום בבית הזה לקיים, ואת כל ההבטחות שניתנו בוועדות ובמקומות אחרים; או במילים יותר פשוטות – להיות ראויים או להפריך את מה שעגנון, זוכה פרס נובל, אהב לכנות בו את הכנסת – לא בספרים, אבל במכתבים – בית השפתותיים.

עוזי דיין: אנחנו צריכים היום להוכיח – בידינו הדבר – שאנחנו מתכוונים לכל מילה שאמרנו היום, מחויבים לפצועים, לנפגעים, לנכי צה"ל, לנכים בכלל, ואנחנו מקיימים את זה.

עוזי דיין: זאת חובה ברורה, והדבר בידנו.

עוזי דיין: שיהיה לכולנו בהצלחה.

חמד עמאר: תודה רבה לך.

חמד עמאר: חבר הכנסת יעקב מרגי, בבקשה.

יעקב מרגי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש, מכובדיי חברי הכנסת, השרים, בישראל חיים איתנו קרוב ל-100,000 פצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה.

יעקב מרגי: הכנסת מאפשרת ומצטרפת להזדמנות הזו של כל החברה בישראל, על פי החלטת הממשלה, להודות, להצדיע לפצועים על ההקרבה, על המסירות, על העוצמה; על כך שהם נושאים על גבם יום-יום את המלחמות של כולנו.

יעקב מרגי: בשגרת חייהם הם מתמודדים עם מגוון רב של מוגבלויות ושל אתגרים פיזיים ונפשיים.

יעקב מרגי: המלחמות, המבצעים, פעולות הטרור, פעולות האיבה הסתיימו, אך הם נשארו מאחור בתוך הקרב.

יעקב מרגי: הפציעות הן פציעות פיזיות וכואבות, לעיתים הן פציעות נפשיות מתמשכות, ולעיתים גם וגם.

יעקב מרגי: לפצועים האלה יש גם משפחות: הורים, אחים, ילדים, שגם הם נפצעים איתם במידת מה; גם הם חווים את הטראומה וסוחבים אותה איתם, ומתמודדים עם המלחמה שלא הסתיימה 24/7.

יעקב מרגי: לעיתים שואלים אותי למה במדינת ישראל יש היררכיה של הפצועים, יש היררכיה של השכול.

יעקב מרגי: ואני משיב, כן, אני שמח שיש.

יעקב מרגי: הלוואי שלא היינו צריכים את זה, יש היררכיה בשכול ויש היררכיה בפציעות.

יעקב מרגי: אין היררכיה בטיפול ובריפוי, אבל, כן, חשוב שתהיה היררכיה, שמדינת ישראל, שהחברה בישראל, כולנו ביחד, נהיה מחויבים מוסרית לשאת – ולהמשיך ללוות – את הפצועים במלחמה שלהם, שלא מסתיימת.

יעקב מרגי: אני גאה להיות חלק ממדינה שיש לה תשומת לב מיוחדת למשפחות השכול ולפצועי צה"ל ולנכי צה"ל לסוגיהם; ועוד יותר גאה בהכרה שהצלחנו להביא בבית הזה לכך שפצועי פעולות האיבה וחללי פעולות האיבה יהיו חלק מפצועי מערכות ישראל בהגדרה.

יעקב מרגי: גם הם שילמו ומשלמים מחיר יום-יומי על מאבקם של שונאי ישראל לערער את קיומנו כאן ואת ישיבתנו כאן.

יעקב מרגי: כפי שאני אומר, ימים אלו – הימים שהכנסת מציינת – נכון, הם ימים להזדהות, להודות, להצדיע, אבל שלא נשכח שאלה גם ימים של חשבון נפש.

יעקב מרגי: אנחנו צריכים לשאול את עצמנו תמיד לא מה עשינו, אלא מה עוד לא עשינו למענם.

יעקב מרגי: האם באמת הביורוקרטיה שהם חווים ביום-יום – כל מיני דברים קטנים כאלה – נדרשת?

יעקב מרגי: האם לא שווה להקל קצת את הביורוקרטיה שלהם, את ההתמודדות שלהם עם כל הניירת הזו?

יעקב מרגי: ולו בכך שיכנסו – נרשה לעצמנו – שיכנסו אולי איזה אחוזים קטנים שכאלה שלא היה מגיע להם.

יעקב מרגי: בואו נסתכל על הכלל.

יעקב מרגי: ואני אומר לכם, זה היום הזה.

יעקב מרגי: מבחינתי ימים שהכנסת מציינת הם ימים של חשבון נפש:

יעקב מרגי: מה עוד לא עשינו, מה עוד אנחנו יכולים לעשות למענם.

יעקב מרגי: ואני אומר לכם – אני לא רוצה לחשוף אבל ליווינו, ליוויתי, משפחה פצועה מפגיעה ישירה מטיל גראד.

יעקב מרגי: במיון אמרו לי שיש אלמונית אחת, ומנהל בית חולים פחד לתת לי את מצבה.

יעקב מרגי: ויתרו עליה, היא הייתה מכוסה כולה, ויתרו עליה.

יעקב מרגי: רק מי שהיה בחדר הטראומה עבר שם ואמר: יש פה נפש חיה.

יעקב מרגי: והתחיל המאבק שלה עם 31 ניתוחים.

יעקב מרגי: עלמה צעירה, רווקה.

יעקב מרגי: אני לא יודע מה שוחזר שם, מה לא שוחזר, אבל הסוף טוב.

יעקב מרגי: ההורים שלה נפצעו פציעות קלות, אבל הם בטראומה יום-יומית.

יעקב מרגי: ואתם יודעים מה, מישהו שמע נפילת טיל גראד בטווח של 100 מטרים?

יעקב מרגי: אתה יודע מה העוצמה של הרעש?

יעקב מרגי: אני, ברשותך, מאריך בדקה.

יעקב מרגי: זו פגיעה ישירה.

יעקב מרגי: אבא שלה היה איתה, ואיבד את השמיעה באוזן אחת.

יעקב מרגי: אמרו לו: לא, זה לא מוכח שזה מהגראד, זה מהגיל.

יעקב מרגי: אני מביא את זה כדוגמה לא כדי לטפל בפרט, אלא לומר שלפעמים יש מקומות שאנחנו צריכים להיות קצת יותר רגישים וקשובים לפצועים ולמשפחות.

יעקב מרגי: הסוף הטוב הוא שהבחורה הזו נישאה והצליחה, בזכות פלאי הבורא ופלאי הרפואה גם, להביא שני ילדים בריאים וטובים, והיד עוד נטויה.

יעקב מרגי: וזה אומר לכל אויבי ישראל: אנחנו כאן, נמשיך להיות כאן.

יעקב מרגי: ולפצועים ולמשפחות – ולא פחות חשוב למשפחות, כמי שיודע את ההתמודדות היום-יומית גם של המשפחות – אנחנו כאן בשבילכם, ונעשה הכול כדי להקל עליכם מעט.

יעקב מרגי: אי-אפשר להחליף – הלוואי שיכולנו למחוק את הטראומה ואת הכאב, אבל אנחנו כאן בשבילכם.

יעקב מרגי: תודה.

חמד עמאר: תודה רבה לך.

חמד עמאר: חברת הכנסת אורנה ברביבאי, בבקשה.

אורנה ברביבאי: תודה לך.

אורנה ברביבאי: בתוך כל הכאוס הפוליטי שאנחנו מצויים בו אנחנו עוצרים היום כדי להסתכל על מי שתרם בגופו, בנפשו, ולהגיד לנכים, גם נכי צה"ל וגם נפגעי פעולות האיבה: אנחנו רואים אתכם.

אורנה ברביבאי: אנחנו כאן בכנסת ישראל עוצרים רגע מכל מחלוקת פוליטית, מכל דיון כזה או אחר, ואומרים לכם: אנחנו חבים חובה עצומה למי שיצא בשם המדינה, למי שנפגע מטרור כזה או אחר, בגלל אופייה ומהותה של המדינה הנפלאה שלנו, ונושא בגופו צלקות – גם ברמה הפיזית, גם ברמה הנפשית – מאירועים טראומטיים כאלה ואחרים שהיו בחירום, בשגרה, בכל מצב שישראל נדרשת להתמודד בו עם אתגרי הביטחון.

אורנה ברביבאי: אנחנו כולנו יודעים שהמציאות הביטחונית שאנחנו חיים בה – אנחנו יכולים לחיות במדינה בבטחה ובשקט לא כי אויבינו סיימו לרצות לפגוע בנו.

אורנה ברביבאי: אנחנו רואים את זה יום-יום, שעה-שעה, במעגלים הקרובים והרחוקים.

אורנה ברביבאי: אנחנו יכולים לחיות כאן בבטחה כי כל אחד במשמרת שלו רואה את עצמו מחויב להגן, לעשות, לרוץ קדימה ולהגן על כולם.

אורנה ברביבאי: נכי צה"ל ונפגעי פעולות האיבה היו במקומות האלה בזמן ובמקום שבהם נפגעו; עכשיו תפקידנו להחזיר, ועכשיו תפקידנו לא להקשות ולא ליצור מציאות שבה הם נענשים פעמיים, לא רק מעצם הפגיעה עצמה אלא מעצם זה שהם נדרשים להתמודד עם מסכת של זכויות שהם מתקשים לקבל.

אורנה ברביבאי: אני לא חושבת שהדיון צריך להיות בין נכי צה"ל לבין מערכת הביטחון ובזה זה נגמר.

אורנה ברביבאי: אני חושבת שהסוגיה היא סוגיה של המדינה.

אורנה ברביבאי: מדינה שולחת את חייליה; מדינה מורה לצבא.

אורנה ברביבאי: אני חושבת שבעניין הזה משבר האמון שנוצר בין נכי צה"ל לבין מערכת הביטחון מחייב שינוי.

אורנה ברביבאי: אני לא רוצה לבחור בשמות או להגיד מי אשם ומי לא, זה ממש לא לעניין.

אורנה ברביבאי: ביום ההוקרה הזה אני בטוחה שמערכת הביטחון מוקירה ומצדיעה לנכי צה"ל.

אורנה ברביבאי: אבל אני כן חושבת שצריך לעשות צעדים נוספים.

אורנה ברביבאי: יש דוח שמונח לפנינו, דוח איל בן ראובן, שאומר בצורה מפורשת – הוא מונה, אגב, על ידי מערכת הביטחון – מה צריך לעשות, איך לעשות.

אורנה ברביבאי: צריך לקחת את זה, לפרוט את זה לתוכנית ביצוע ולצמצם את הפערים.

אורנה ברביבאי: אני סומכת לחלוטין, אני אומרת את זה כאן, על מנכ"ל משרד הביטחון, האלוף במילואים אמיר אשל, שינהל שיח צפוף כדי לצמצם את הפערים, כולל ההחלטה האחרונה להקפאת השכר הממוצע, שפוגעת בגמלה ובהסדרה קבועה, כדי שהם לא יצטרכו לבוא ולהגיד בכל פעם מחדש ולהצדיק את הצורך.

אורנה ברביבאי: הקורונה קשה גם ככה לכולנו.

אורנה ברביבאי: תוסיפו על זה מכאובי את הגוף והנפש ותחברו את זה ביחד ותבינו למה אנחנו – גם ככנסת, גם כציבור, גם כחברה ששלחה את מיטב בניה ובנותיה להילחם בעבורה או כמי שנפגע בגלל פעולות איבה – מחויבים כלפי אלה שנפגעו, מבלי לדרוש מהם להתאמץ כדי לקבל את מה שמגיע להם מאליו.

אורנה ברביבאי: תודה רבה.

חמד עמאר: חברת הכנסת מיכל וונש.

אורנה ברביבאי: בבקשה.

מיכל וונש: תודה, יושבת-ראש הכנסת, כנסת נכבדה, השר מיכאל ביטון, כל יום במדינת ישראל צריך להיות יום הוקרה לפצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה.

מיכל וונש: אחרי הכול, הערבות ההדדית שעל בסיסה קמה וקיימת מדינת ישראל מחייבת זאת.

מיכל וונש: למרות זאת, נדרש יום על מנת שנעצור לרגע כדי לזכור ולהזכיר.

מיכל וונש: יום ההוקרה השנתי לפצועי צה"ל ונפגעי מערכות האיבה בישראל הוא יוזמה שצמחה מהשטח; יוזמה שמעניקה לנו את ההזדמנות להוקיר, להכיר ולראות את כל אותם גיבורים וגיבורות שנותרו בחיים, פצועים בגופם ובנפשם.

מיכל וונש: כיום חיים בינינו למעלה מ-100,000 פצועי צה"ל ופעולות האיבה – זה המספר של המוכרים ככאלה.

מיכל וונש: אחינו, הורינו, ילדינו וחברינו הפצועים בגוף ובנפש אינם זקוקים ליום הזה.

מיכל וונש: הם חיים עם פציעתם – ואת פציעתם – בכל יום ובכל שעה.

מיכל וונש: היום הזה הוא עבורנו.

מיכל וונש: הוא מסמל את הזכות והחובה שלנו להכיר, להבין ולהפנים את ההתמודדות, ולצידה את האחריות העצומה כלפיהם בבית זה, כמחוקקים וכמי שמפקחים על הרשות המבצעת.

מיכל וונש: זוהי הזדמנות וחובה לחשבון נפש נוקב ואמיתי, כזה שזוכר ומזכיר את סיפורו של רָדָי פילס, הקורבן ה-74 של אסון המסוקים.

מיכל וונש: סליחה?

אורנה ברביבאי: סליחה.

מיכל וונש: סליחה, הקורבן ה-74 – שבו נספו 73 חיילים.

מיכל וונש: רדי היה מהראשונים שהגיעו לזירת האסון הנורא בשאר יישוב כחובש צעיר בנח"ל.

מיכל וונש: במשך 22 שנים סבל רדי מפוסט-טראומה.

מיכל וונש: ביולי 2019 הוא שם קץ לחייו בגיל 42, לאחר מאבק ממושך.

מיכל וונש: סיפורו של רדי מאיר כזרקור על פציעות שפעמים רבות אינן נראות לעין, פציעות שקטות שגובות חיי אדם, לצד מחיר אישי ומשפחתי כבד גם שנים רבות לאחר סיום הקרב או אירוע הטרור.

מיכל וונש: כיו"ר הוועדה להתמודדות עם סמים ואלכוהול, שבוחנת את הסוגיות בוועדה דרך פריזמת ההתמכרות, אני נחשפת בכל ביקור ובכל סיור למשבר הנפשי השקט של פצועי צה"ל ופעולות האיבה, המתבטא במצוקה נפשית מתמשכת, משתקת, משתנה, בחוסר ודאות, בחוסר שליטה, בקשיים בשינויים בשגרה, בריחוק חברתי, בבידוד, בהתמודדות עם אהבה, עם חיים, עם אובדן.

מיכל וונש: משבר שמוביל, בין היתר, לעלייה בשימוש בחומרים מסוכנים ומעלה את הסיכון להתמכרויות בקרב החברה הישראלית כולה, בקרב הלומי קרב ומי שאינם מוכרים ככאלה אך סובלים ממשבר נפשי, ובקרב כל החווים משבר נפשי רגעי או מתמשך, שעבורם ההתמכרות היא תרופה, היא בריחה או פשוט דרך להתמודדות.

מיכל וונש: סיוריי ושיחותיי עם המתמודדים מחדדים את ההבנה כי לאור כשלים מערכתיים בהגדרה, באיתור, בזיהוי, בטיפול ובליווי, לצד העלייה בשימוש בחומרים הממכרים, יש גם ירידה בתפיסת המסוכנות ונרמול השימוש בחומרים הממכרים כתרופות, לצד היעדר מודעות, פנייה לטפילו וקבלתו בנושא בריאות הנפש באופן כללי.

מיכל וונש: בין המתמודדים עם פציעות נפשיות שלהם אני מחויבת במימוש שליחותי גם בכנסת זו נמצאים החיילים הבודדים.

מיכל וונש: מחקר שנעשה בשנת 2019 על ידי תוכנית כנפיים בנושא אובדנות בקרב חיילים משוחררים שהם עולים בודדים בישראל העלה ש-34% מהמשתתפים דיווחו על חשיבה או התנהגות אובדנית בעבר ובהווה; 18% דיווחו על מחשבות אובדניות בשנה האחרונה.

מיכל וונש: למרות המצוקה והקשיים הסבירים לגילם, 27% נמצאים תחת הגדרת דיכאון לפי ה-DSM ובסיכון לאובדנות.

מיכל וונש: משבר הקורונה הכלכלי, הבריאותי, החברתי והנפשי לא המציא כלום.

מיכל וונש: הוא רק מציף, מעצים ומחדד את כל שמבע

מיכל וונש: בע מתחת לפני השטח מזה שנים; כל מה שלא הספקנו, הזנחנו, לא הבנו או התעלמנו ממנו.

מיכל וונש: לצד משבר זה, ההזדמנות והחובה לזהות ולמצות את כל אותם אתגרים ולייצר תוכניות ארוכות טווח, הוליסטיות, על מנת לבצע תפקידנו ולממש את שליחותנו.

מיכל וונש: חיוני ביום זה להבין את ההכרח לשינוי תפיסה בכל הנוגע לבריאות הנפש, על מנת לצמצם את ההשלכות הנפשיות, החברתיות והכלכליות של התפשטות המגפה.

מיכל וונש: עלינו להתייחס לתחום בריאות הנפש כחלק ממרכיבי התוכנית הלאומית להתמודדות עם הנגיף כעת ביתר שאת, להבטיח את זמינותם של שירותי בריאות הנפש ושל התמיכה הנפשית בעיתות חירום, להשקיע בשירותי בריאות הנפש ובביסוסם לקראת העתיד.

מיכל וונש: וכצעד ראשון לזהות, להכיר ולהכניס את ההתמכרויות לתחום בריאות הנפש, שממנו הוחרגו.

מיכל וונש: חיוני לייצר תוכנית הוליסטית שאינה נשענת על נדבות ועל מיזמים פרטיים; שמתכללת את כל הרצף: ההסברה, החינוך, המניעה והטיפול.

מיכל וונש: הגיעה העת שמדינת ישראל תיקח אחריות, תפנים ותפגין את ריבונותה, גם התודעתית, ועל ידי כך תשקם לא רק את פצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה אלא את ערכי היסוד שלה, את הערבות ההדדית והרעות – כיפת הברזל של מדינת ישראל.

מיכל וונש: תודה.

אורנה ברביבאי: תודה רבה.

אורנה ברביבאי: חבר הכנסת עמאר חמד, בבקשה.

יאיר גולן: – – –

אורנה ברביבאי: לא.

אורנה ברביבאי: אתה אחריו.

אורנה ברביבאי: ככה זה מופיע לי ברשימה.

חמד עמאר: גברתי היושבת-ראש, כבוד השר, חבריי חברי הכנסת, קודם כול אני רוצה להודות לחבר הכנסת עוזי דיין ולחבר הכנסת אופיר סופר על קיום היום הזה, היום החשוב הזה, ולברך את כל נכי צה"ל.

חמד עמאר: נכון שאנחנו היום עושים יום הוקרה לנכי צה"ל, אבל אני רוצה להגיד לכם שכל ימות השנה הם ימי הוקרה לנכי צה"ל, כי אותו נכה חי את הכאב שלו יום-יום, ואת ההגבלה שלו – כל ימות השנה.

חמד עמאר: לכן כל יום בשבילו הוא יום קשה.

חמד עמאר: אותם נכים שצריכים לסחוב את הפציעה שלהם ולפעמים את ההגבלה הקשה שיש להם, לא רק הם סוחבים את זה.

חמד עמאר: אני כאן רוצה להדגיש גם את המשפחות שלהם: את האישה, את ההורים, את הילדים, את החברים שמכירים אותם – אנשים בריאים ושלמים.

חמד עמאר: במשפחות לפעמים מקבלים אותם נכים, מוגבלים, מי שצריך לעזור להם בכל צעד וצעד.

חמד עמאר: אני רוצה לברך את כל נכי צה"ל.

חמד עמאר: אני חושב אנחנו כאן בכנסת חבים להם חוב גדול ומדינת ישראל חבה להם חוב גדול.

חמד עמאר: לפעמים אתה שומע ומדבר עם נכים – ואת נגעת בנקודה הזאת של הסכסוך בין אגף השיקום לנכים.

חמד עמאר: אתמול דיברתי עם אחד הנכים ושמעתי דברים קשים מאוד.

חמד עמאר: אני לא רוצה לצטט ולא רוצה לחזור על הדברים, אבל אני חושב שצריכה להיות רפורמה רצינית בכל נושא הטיפול בנכי צה"ל במדינת ישראל.

חמד עמאר: כי זה מתחיל מההכרה בו כנכה, אחרי זה בא הטיפול הרפואי, השיקום, וזה נמשך איתו לאורך שנים.

חמד עמאר: היום הייתי בוועדת החוץ והביטחון ודיברנו על בתי הלוחם ועל ארגון נכי צה"ל.

חמד עמאר: לשבת שם ולשמוע שרק 17% מהתקציב של בתי הלוחם מגיע ממשרד הביטחון, מהמדינה, והם צריכים להביא יותר מ-30% תרומות, תרומות מחו"ל ותרומות מהארץ – בעצם לרוץ ממקום למקום להביא תרומות – זה דבר כואב.

חמד עמאר: מדינת ישראל יודעת לעזור לארגונים אזרחיים.

חמד עמאר: הרבה ארגונים אזרחיים במדינת ישראל מקבלים תמיכות ממדינת ישראל.

חמד עמאר: 75% מהתקציב של אותם ארגונים ואותן עמותות מגיעים מהמדינה, והם צריכים לגייס רק 25%.

חמד עמאר: שמעתי את יושב-ראש ארגון נכי צה"ל, שמדבר על אחוזים פחותים מזה בהרבה, וגם את הנושא הזה אנחנו צריכים לסדר כאן בכנסת.

חמד עמאר: שמעתי את חבר הכנסת עוזי דיין שיש לו חוק בנושא הזה.

חמד עמאר: אני מקווה שבכנסת הזאת נצליח לעשות את זה, למרות שאני לא רואה את זה, לא רואה את זה קורה בכנסת הזאת, אבל – – –

משה אבוטבול: חכה למחר.

חמד עמאר: אנחנו לא רואים את זה, ואתה יודע את זה, אבל אנחנו לא רוצים לדבר פוליטיקה עכשיו.

חמד עמאר: אנחנו ביום מיוחד; יום שבו אנחנו רוצים להעריך את אותם אנשים שתרמו את גופם או חלק מגופם למעננו, למען מדינת ישראל, למען ביטחונה של מדינת ישראל.

חמד עמאר: תודה רבה לכל מי שהשתתף ביום הזה.

חמד עמאר: תודה רבה לכם.

אורנה ברביבאי: תודה רבה.

אורנה ברביבאי: חבר הכנסת יאיר גולן, בבקשה, ואחריו – חבר הכנסת אליהו ברוכי.

יאיר גולן: גברתי היושבת-ראש, כנסת נכבדה, לפני שאעבור לעיקר דבריי אני רוצה להתייחס לדבריהם הנכונים והטובים של חבר הכנסת סופר וחבר הכנסת דיין.

יאיר גולן: שניכם, כמדומני, דיברתם על נושא האחדות.

יאיר גולן: אז כמה הערות משלי על נושא האחדות: אי-אפשר לדבוק בעמדות קיצוניות ולדבר על אחדות; אי-אפשר לנסות לכפות על כל עם ישראל סיפוח של שניים וחצי, ארבעה וחצי מיליון פלסטינים, ולדבר על אחדות; אי-אפשר לדבוק בהסתה פרועה, השמצות, שקרים וחצאי אמיתות ולדבר על אחדות; אי-אפשר להמשיך עם פוליטיקה של זהויות, שכל תכליתה ללבות שנאה, ולדבר על אחדות.

יאיר גולן: ולבסוף, כן, לעיתים, למרות היותה של האחדות מטרה נעלה, עם נדרש להכרעות קשות.

יאיר גולן: לעיתים אנחנו נדרשים לקריעה גדולה כדי ללכת בדרך הישר.

יאיר גולן: אני חושב שבתחום הזה של האחדות נחזור כולנו לפוליטיקה של רעיונות במקום פוליטיקה של זהויות.

יאיר גולן: תהיה פה יותר אחדות ונחזור לציבוריות ישרת דרך, עם משרתי ציבור ישרי דרך, ואין ספק שזה יעמיק וירבה את האחדות.

יאיר גולן: ומכאן לנושא היום הזה, הטיפול בפצועי צה"ל.

יאיר גולן: בחודש מאי האחרון היה אירוע לציון 20 שנה ליציאה מלבנון.

יאיר גולן: הציבור הרחב הוזמן.

יאיר גולן: הגעתי לסיום האירוע שהתרחש ברחבת מוזיאון תל אביב.

יאיר גולן: בגמר הנאומים נשארו ותיקי לבנון ברחבה, ורבים מהם התרכזו סביבי – "שלום, המפקד", "שלום, המפקד".

יאיר גולן: את מרביתם הכרתי מהימים של עישייה וריחן וכאוכבא.

יאיר גולן: נדהמתי לגלות ששמונה מעשרה היו עם תגובת קרב, שמונה מעשרה.

יאיר גולן: אצל חלקם זה צץ תוך כדי השירות, אצל חלקם – שנים אחרי השירות.

יאיר גולן: אחד מהם מצא את עצמו 14 שנים אחרי השחרור מצה"ל, באמצע הלילה, ערום בפינת החדר, מייבב.

יאיר גולן: לאנשים האלה אנחנו נותנים טיפול בלתי ראוי.

יאיר גולן: באופן מבורך משרד הביטחון הקים ועדה בראשות האלוף במילואים איל בן ראובן, שעשה עבודה מצוינת, כצפוי, והגיש את מסקנותיו.

יאיר גולן: איני רוצה לחזור פה על שש המסקנות העיקריות – הן פורטו פה בכנסת בוועדות הרלוונטיות – אבל אני רוצה לומר, בעיקר לאנשי משרד הביטחון, שיש לי המלצה שביעית.

יאיר גולן: ההמלצה השביעית שלי היא מאוד מאוד פשוטה: האמינו באדם.

יאיר גולן: האדם שזועק לעזרה לא בא לעבוד על המערכת, לא בא לסחוט אותה כספית; הוא מבקש עזרה.

יאיר גולן: ואם יש אלפית שבאלפית של נוכלים, נדע להתמודד איתם.

יאיר גולן: האמינו באדם, ולאדם הזה – שאנחנו שלחנו אותו לקרב, שאנחנו הבאנו אותו, בשליחות המדינה, למשימות הקשות ביותר – בואו ניתן את הטיפול הטוב ביותר, הראוי ביותר והנכון ביותר האפשרי.

יאיר גולן: תודה רבה.

אורנה ברביבאי: תודה על הדברים המרגשים.

אורנה ברביבאי: חבר הכנסת אליהו ברוכי, בבקשה.

אליהו ברוכי: כבוד היושבת-ראש, כבוד השר, חבריי חברי הכנסת, מדי שנה אנחנו מתייחדים ומוקירים את זכרם של חללי מערכות ישראל ופעולות האיבה, ששילמו בחייהם כדי שנוכל לחיות כאן.

אליהו ברוכי: היום, כאן, במשכן הכנסת אנחנו לא מתייחדים עם הנופלים, אנחנו מוקירים את החיים, את הקמים.

אליהו ברוכי: בפרשת השבוע של השבת האחרונה קראנו על הוויתור האצילי וחסר התקדים של רחל אימנו לאחותה לאה.

אליהו ברוכי: רחל המתינה במשך שנים להינשא ליעקב, ובבוא היום הגדול היא אפשרה לאחותה לאה לעשות זאת במקומה, ואף מסרה לה את הסימנים כדי שחלילה לא תתבזה במעמד החופה.

אליהו ברוכי: למעלה מ-1,000 שנים אחרי כן, בחורבן בית ראשון, כשבני ישראל גלו מארצם, מתארים חז"ל כיצד האבות והאימהות התחננו בפני הבורא שישיב את בני ישראל לארצם.

אליהו ברוכי: ניגש לפניו אברהם אבינו והזכיר לו כיצד מסר את נפשו בעקדת יצחק – והגזרה נשארת.

אליהו ברוכי: ניגש לפניו יצחק אבינו והזכיר כיצד ביקש בעצמו מאביו לעקוד אותו – ועדיין הגזרה נשארת.

אליהו ברוכי: עד שניגשה לפניו רחל אימנו והזכירה לו את הוויתור שלה ללאה אחותה.

אליהו ברוכי: גלוי וידוע לפניך, התחננה רחל, שמסרתי לאחותי את כל הסימנים שמסרתי לבעלי כדי שיהיה סבור שהיא רחל, ולא קינאתי בה, בלאה, ולא הוצאתיה לחרפה.

אליהו ברוכי: מייד השיב לה בורא העולם בפסוק הנחמה המפורסם בנבואת ירמיהו: "כה אמר ה' מנעי קולך מבכי ועיניך מדמעה כי יש שכר לפעלתך – – – ושבו בנים לגבולם".

אליהו ברוכי: השאלה המתבקשת: עם כל הכבוד למסירות של רחל, האם זה באמת יותר קשה מהניסיון הגדול של אברהם אבינו לעקוד את בנו?

אליהו ברוכי: האם זה באמת יותר קשה מהניסיון של יצחק אבינו לוותר על חייו?

אליהו ברוכי: תשובה לכך שמעתי בשם הרב ישראל מאיר לאו, לשעבר הרב הראשי לישראל, שהוא עצמו אוד מוצל מאש.

אליהו ברוכי: התשובה קשורה היטב לנושא שלשמו התכנסנו פה: קדושת החיים.

אליהו ברוכי: עקדת יצחק היא ניסיון עצום, אבל היא לא ניסיון יום-יומי.

אליהו ברוכי: זהו ניסיון של פעם אחת.

אליהו ברוכי: ברור שמי שמתנסה בניסיון כזה ראוי להערכה ולהוקרה, אבל רחל אומרת בפני בורא העולם: אני התמודדתי עם ניסיון אחר, אני ויתרתי למרות שידעתי שמחכה לי התמודדות לכל החיים בשל הבחירה הזאת.

אליהו ברוכי: פצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה נמצאים איתנו, עם החיים.

אליהו ברוכי: ההתמודדות שלהם היא יום-יומית.

אליהו ברוכי: בכל צעד ושעל בחיי השגרה הם ניצבים בפני אתגרים חדשים.

אליהו ברוכי: מורשת הקרב שלהם בעבורנו היא קדושת החיים; היא להעריך נכון את השגרה המתוקה שלה אנו זוכים מדי יום.

אליהו ברוכי: השנה, אני חושב שאנחנו צריכים לומר להם תודה מיוחדת.

אליהו ברוכי: כבר קרוב לשנה שאנו כחברה מתמודדים עם נגיף קטלני.

אליהו ברוכי: זירת הקרב העיקרית שלנו היא השגרה: חובה עלינו לעטות מסכה ולשנות עוד כמה וכמה הרגלים בחיי היום-יום כדי לשמור על הורינו, לשמור על חברינו שנמצאים בקבוצות הסיכון.

אליהו ברוכי: לנו זו נראית התמודדות בלתי אפשרית.

אליהו ברוכי: אני חושב שהשנה אנחנו יכולים לשאוב מהפצועים ערך מוסף למסר שהם אומרים לנו מדי יום: תשמרו על החיים, תייקרו את השגרה.

אליהו ברוכי: הלוואי ולצד התודה שלנו להם נזכה לקחת מהם את המסר החשוב הזה לשגרת החיים שלנו.

אליהו ברוכי: תודה רבה.

אורנה ברביבאי: תודה רבה, חבר הכנסת ברוכי.

אורנה ברביבאי: ישיב השר במשרד הביטחון מיכאל ביטון, בבקשה.

מיכאל ביטון: כבוד היושבת-ראש, יש פה נאום כתוב, אבל אני מלא רגשות והתפעמות מהאירוע שיזמו חבר הכנסת עוזי דיין וחבר הכנסת אופיר סופר, שבו נכחו גם רבים מחברי הכנסת.

מיכאל ביטון: זה היה לפני שעה פה במשכן, באודיטוריום.

מיכאל ביטון: ושם, כחלק מהיום הזה, ובאופן לא שגרתי, היו מעט נאומים והרבה משמעות.

מיכאל ביטון: הדבר הראשון זה לשמוע את אביחי הולנדר, הלום קרב, שהוא אומן וזמר, שהוציא עכשיו לאור, באומץ, שיר שנקרא "לא נרגע" – זה השיר שהוא שר לנו שם.

מיכאל ביטון: השיר הזה נפתח במילים: "לא צודק ולא חכם / נבוך הבן החם: / רק אל תצעק יותר.

מיכאל ביטון: / הוא לא יודע // אבא עוד נלחם / בראש צבעי פחם, / ירוק ואש / בזיכרונות שוקע.

מיכאל ביטון: // זז, לא נח מאז, / עוד מפחד, לא מרוכז, / לא מספר הרבה / בכלל.

מיכאל ביטון: // ויש כבר בן, / חושש עכשיו / שכעס יעבור אליו, / ויום אחד עצמו / ישאל: // מה אם אימא תיפגע / למה אבא לא נרגע.

מיכאל ביטון: // חולם על הצדקות, / אלף צלקות, / והינה עוד אחת / בבן המתפתח.

מיכאל ביטון: // מבטיח לא להיות / מושא לחרדות, / וגם נשבע עכשיו / להישאר פיכח.

מיכאל ביטון: // הראש כל כך מבוך / שנייה זועם, מייד נבוך / ולילד הזה אין / מושג.

מיכאל ביטון: // רואה שטוב, יש אהובה / תמיד מוקף באהבה / ובעת חרון אב / ידאג: // ומה אם אמא תיפגע / למה אבא לא נרגע.

מיכאל ביטון: // אומר לך רק, ילד / לאבא יש עוד גלד / מזמן, מאז ימי המלחמה / רסיסים לא פגעו בגוף, רק בנשמה / זה למה אבא לא נרגע".

מיכאל ביטון: זה השיר ששמענו שם.

מיכאל ביטון: מיוחד מאוד.

מיכאל ביטון: אחרי זה שמענו סיפור ומופע של ניר רובין, מלוחמי קרב בינת ג'בל.

מיכאל ביטון: אחד הלוחמים שעסק בחילוץ וצפה במרחק 200 מטר מכל האירועים כקלע וכחובש בקרב.

מיכאל ביטון: שם איבד את חברו הטוב ששידך אותו לחופה, שהתקיימה שבוע אחרי הקרב בבינת ג'בייל.

מיכאל ביטון: השדכן, שמעון דהן ז"ל, אני חושב, לא הגיע – אני חושב, אני צריך לדייק.

מיכאל ביטון: שמעון בטוח.

מיכאל ביטון: הם היו ביחד במכינה קדם-צבאית.

מיכאל ביטון: ככה הם הכניסו אותנו ליום הזה.

מיכאל ביטון: בשער עמדו נכים ונפגעי פעולות האיבה, ולפי נוהלי הכנסת הם לא היו רשאים להיכנס.

מיכאל ביטון: הם הגיעו רק לוועדות.

מיכאל ביטון: בהחלטה מהירה של קצין הכנסת ויושב-ראש הכנסת נפתחו השערים.

מיכאל ביטון: כי אף חבר כנסת, ולא חבר הכנסת דיין ולא אופיר סופר, לא הסכימו לפתוח את היום הזה בלי שהם ישבו איתנו – קבוצה קטנה באולם גדול.

מיכאל ביטון: זה היה בסדר גמור.

מיכאל ביטון: כך היום הזה התרחש, עם המון דיונים מעשיים.

מיכאל ביטון: אז אני רוצה לברך אתכם, חבר הכנסת אופיר סופר, ידידי, וחבר הכנסת עוזי דיין, וכלל חברי הכנסת שפועלים למען נכים כל השנה.

מיכאל ביטון: אני רואה את הפעולה שלכם.

מיכאל ביטון: גם ליושבת-ראש, חברת הכנסת אורנה ברביבאי, וכל מי שנשאר כאן לדיון הזה.

מיכאל ביטון: מלוא ההערכה, לא רק על היום הזה, אלא על העבודה שלכם כל השנה.

מיכאל ביטון: כבוד יושב-ראש הכנסת, חברי הכנסת, ראשית ברצוני להודות ולהוקיר את אלפי נכי צה"ל ונפגעי פעולות האיבה ביום ההוקרה הממלכתי הזה, בשם משרד הביטחון וממשלת ישראל.

מיכאל ביטון: אנחנו מצדיעים לכם.

מיכאל ביטון: אנחנו מצדיעים לכם על היום-יום: על ההליכה לעבודה, ללימודים, על בניית משפחה, על ניצחון על הקשיים.

מיכאל ביטון: היסטורית היום הזה נוצר בירוחם – ועל כך גאוותי – על ידי בני נוער מתנועת בני עקיבא ביישוב.

מיכאל ביטון: לאחר מכן היום התרחב לכמה ערים בנגב, ולאחר מכן – בפעולה של כמה חברי כנסת – הוא קיבל תוקף בחוק הישראלי והפך ליום הוקרת פצועי צה"ל ונפגעי פעולות האיבה.

מיכאל ביטון: הוא נקבע ביום היסטורי ודרמטי למדינת ישראל – בכ"ט בנובמבר – שבו האומות המאוחדות בפעם הראשונה החליטו החלטה חד-משמעית שתקום מדינה יהודית; החלטה שהובילה למלחמת העצמאות וגם הובילה לאלפי פצועי צה"ל הראשונים.

מיכאל ביטון: לכן יש צמידות לתאריך ההיסטורי הזה, והיום הזה מקבל משמעות וצובר תאוצה – לא מספיק ולא בהיקפים, אבל הפעולות שנעשות כאן ובמקומות אחרים מרחיבות את היריעה, את התודעה, את ההוקרה ואת הלמידה.

מיכאל ביטון: בכל השנים הללו ידענו לזכור ולהוקיר את הנופלים היקרים שלא עימנו, אך פחות את הגיבורים החיים בקרבנו.

מיכאל ביטון: אמרתי את זה גם שם: אני בא ממשפחה שכולה, ויש פה רבים בבית הזה שאיבדו בן משפחה.

מיכאל ביטון: אנחנו ראינו ביום הזיכרון את הכבוד להורים שלנו, למשפחה, את הטיפול, וזה מפליא שלא השכלנו לעשות את זה מוקדם יותר.

מיכאל ביטון: אבל מוטב מאוחר.

מיכאל ביטון: טוב שבשנים האחרונות אנחנו צורבים בתודעה יום שמקדש את אלו ששרדו.

מיכאל ביטון: כשר במשרד הביטחון חובתי בשם המשרד וממשלת ישראל לעשות מעשים נוספים עבור נפגעי מערכות ישראל ופעולות האיבה, ובהם סיוע משמעותי יותר לנפגעי פוסט-טראומה, חיזוק הקשר והשותפות עם ארגון נכי צה"ל ותמיכה בבתי הלוחם, שעושים עבודת קודש בטיפול הפיזי והנפשי של נכי צה"ל.

מיכאל ביטון: אני מחויב לפעול יחד עימכם לשיפור ולעשייה משותפת בנושא.

מיכאל ביטון: כמה נתונים ומידע על פעילות אגף השיקום במשרד הביטחון בשנים האחרונות וצפי ויעדים מרכזיים לשינוי ושיפור כלפי העתיד: בטיפול האגף נמצאים כיום 57,000 נכי צה"ל המוכרים בשיעור 20% ומעלה.

מיכאל ביטון: יש עוד כ-50,000 נכי צה"ל המוכרים בשיעור של אפס עד 19%, שהחל משנת 1996 על פי חוק מטופלים על ידי קופות החולים במימון אגף השיקום.

מיכאל ביטון: מתוך כ-100,000 נכי צה"ל בביטוח הלאומי ובאגף השיקום יש כ-5,216 נכים שהוכרו עד היום כסובלים מפוסט-טראומה, וזה בכל שנות הקיום של המדינה – 5,000.

מיכאל ביטון: אבל בשש השנים האחרונות הכיר אגף השיקום ב-975 נכי צה"ל נפגעי פוסט-טראומה, מתוכם 879 נכי צה"ל בדרגת 20% ומעלה, שאלה הדרגות היותר-חמורות.

מיכאל ביטון: זאת אומרת, תוך שש שנים נוספו 1,000 נפגעי פוסט-טראומה, ונכון הזכירו פה חברי הכנסת שכשיש מבצע או אירוע גדול, אירוע צבאי כמו צוק איתן, רואים הצטרפות, לצערנו, של מאות נפגעי פוסט-טראומה למעגל הטיפול.

מיכאל ביטון: אבל איך יכול להיות שיש 1,000, אם מתוך צוק איתן הצטרפו בסביבות 400, 500 לוחמים?

מיכאל ביטון: יש אנשים שסוחבים איתם צלקת שפורצת, אבל זה גם אומר שהתהליך של ההכרה בפוסט-טראומה הואץ, כי אם על פני 60–65 שנה הכירו ב-4,000 ובשש שנים הכירו ב-1,000, זאת אומרת שהמערכת מתחילה להכיר בנושא הזה.

מיכאל ביטון: היא מכירה בו, אבל לא תמיד היא ערוכה לטפל בו, וצריך לפתח את יכולות הטיפול בנפגעי הפוסט-טראומה וגם את הזיהוי, האיתור, ההכרה בתהליך הביורוקרטי.

מיכאל ביטון: גם ככה האדם הזה חווה משבר נפשי, פסיכולוגי, האם הוא יכול לנהל את ענייניו הביורוקרטיים והטופסולוגיה, ומה יכולת העמידה שלו והצגת הדברים?

מיכאל ביטון: וזה לא יכול להימשך שנים.

מיכאל ביטון: יש פה הצעה אמיתית ונכונה לקצר את משך הזמן מאז שהאדם פנה להכרה עד שהוא מגיע להכרה כנכה צה"ל, כנפגע פוסט-טראומה.

מיכאל ביטון: יוזמות מרכזיות שבוצעו על ידי האגף בשנים האחרונות: פנייה יזומה לכל מי שהוכר כנכה אי פעם, קיצור הביורוקרטיה, בניית תוכנית שיקום ייעודית ברווחה, רפואה ותעסוקה.

מיכאל ביטון: שיפור התקשורת הדיגיטלית עם נכי צה"ל; עוד היינו בימים שנכה צה"ל היה צריך להגיש פקסים, והדבר הזה חייב להיגמר, והכול צריך להיות פשוט ודיגיטלי, כמו שנעשה בשירותים אחרים לאזרח.

מיכאל ביטון: הוקמה ביוזמת האגף ועדת ראם – ועדה לבחינת מבחן הכנסה, ובמסגרתה בוצעה היערכות האגף לשינוי במודל מבחן כושר תעסוקתי, וצריך לציין שרוב הנכים עובדים, מעל 80% הולכים לעבודה, גם אם עבודה חלקית, וזה אומר שיש עם מי לדבר ויש מוטיבציות לשיקום.

מיכאל ביטון: בוצעה העמקה בנושא PTSD, לרבות טיפול, מחקר והקמת בית מאזן לנכי צה"ל המוכרים בגין פוסט טראומה.

מיכאל ביטון: הוקם צוות לטיפול באוכלוסיית נכי צה"ל המתבגרת בראשות פרופ' רימרמן, שעסק בהיערכות האגף לטיפול באוכלוסייה זו; האגף נמצא כיום לקראת יציאה למכרז בנושא הזה.

מיכאל ביטון: בוצע עיבוי מערך הרפורמה באגף, שכלל גיוס רופאים וסגירת פערי איוש ותקינה.

מיכאל ביטון: הוקמו קבוצות טיפוליות לנכי צה"ל.

מיכאל ביטון: ניתן תשלום מענק בר-מצווה ונישואים לילדי נכי צה"ל המתקיימים מתגמולי קיום, באמצעות קרנות ועיזבונות – חמש שנים רטרואקטיבית – בסך כולל של כ-6 מיליון ש"ח.

מיכאל ביטון: הורחב הטיפול הנפשי הניתן לפונים הנמצאים בתהליך בחינת בקשתם להכרה כנכי צה"ל; באפשרות הפונים לקבל, בנוסף על הטיפול שאותו קיבלו עד כה במסגרת מרפאות החוץ של בתי חולים, טיפול פסיכולוגי פרטי במימון האגף.

מיכאל ביטון: בשנת 2020 שולבו 274 נכי צה"ל בתעסוקה מפרנסת ונמנעו פיטוריהם של עשרות נכים בשיעורי הצלחה של 82% – ועל זה אני אומר תודה למעסיקים; אתה פוגש מפעלים, רשויות מקומיות, משרדי ממשלה, אנשים פרטיים, שמתאמצים להעסיק נכה צה"ל ורואים את זה כשליחות.

מיכאל ביטון: והם מקבלים תפוקות, כי נכה צה"ל זאת לא מגבלה; בקרב נכי צה"ל יש פרופסורים מבריקים באוניברסיטאות, יש אנשי הייטק מבריקים, עורכי דין, אנשי עסקים, יזמי נדל"ן, עולם שלם.

מיכאל ביטון: מדי שנה מתקיים אירוע לציון המופת השיקומי, ובמהלכו מוענק לשלושה נכי צה"ל אות הוקרה על תהליך שיקום מופתי ומוצלח.

מיכאל ביטון: היעדים לעתיד: השלמת הטיפול בחוק הנכים – ועל זה אני רוצה להגיד משפט: אחד הדברים שיצרו טיפול יציב, שיטתי, כמעט ללא ויכוחים ותיאומי ציפיות בקרב משפחות שכולות הוא חוק המשפחות השכולות שעבר בכנסת, שמסדיר את ההטבות ואת התוספות ואת ההתייקרויות.

מיכאל ביטון: עמדנו פה – אני לא הייתי כאן – עוד לפני שנים ספורות, לחוקק את חוק נכי צה"ל, ובשל ויכוחים ופספוס הזדמנות החוק הזה לא עבר בכנסת.

מיכאל ביטון: החוק הזה, שמארגן ואורז את כל החבילה המוסכמת, שיגובש עם ארגון נכי צה"ל – זה יביא המון מזור והמון יציבות לשיטת הטיפול בנכי צה"ל.

מיכאל ביטון: הקמת בית מאזן לנכי צה"ל – דיברנו.

מיכאל ביטון: המשך בחינת גישות טיפול מתקדמות מבוססות ראיות לטיפול בנפגעי פוסט-טראומה, לרבות טיפול ומחקר והרחבת סל הטיפולים הניתן לנכי צה"ל המוכרים בגין PTSD – זה יכול להיות שיט, זאת יכולה להיות רכיבה, אלה יכולים להיות עולמות שלמים של טיפולים שלא נכנסנו אליהם, ועכשיו עושים פיילוטים של שיטות טיפול.

מיכאל ביטון: המשך שיפור ושדרוג מערכות התקשוב והתשתית הטכנולוגית לטובת שיפור השירות הדיגיטלי לנכי צה"ל – הקמת מערכת למיצוי זכויות, הכוללת בניית מערכת ממוחשבת חדשה אשר תאפשר לכל נכה צה"ל לקבל פירוט זכאויות מותאמות אישית.

מיכאל ביטון: יישום ועדת ראם למבחן הכנסה – זה אולי אחד הנושאים הכי כואבים.

מיכאל ביטון: מצד אחד ראוי לבטל את מבחן ההכנסה, ומצד שני אתה לא רוצה לייצר דור של נכים שתלויים בתגמולי הרווחה, ואתה צריך לבנות איזו דרך, איזו שיטה, שבה הנכה מקבל עידוד להתפרנס ולעבוד ועדיין מכירים במשמעות של אובדן כושר העבודה שלו, אבל בלי שום השפלה שבודקת וחוקרת מה יש לו, מה אין ומה הוא ירש ומה הוא לא ירש.

מיכאל ביטון: זה אחד הנושאים הכואבים לארגון נכי צה"ל.

מיכאל ביטון: הוא חשוב לנו, אנחנו מנסים ועובדים כדי להגיע לעמק השווה, כאחד העוגנים להסכם החדש עם ארגון נכי צה"ל.

מיכאל ביטון: לסיכום, אמר חבר הכנסת עוזי דיין משהו על בית השפתותיים של עגנון, הוא קרא כך לכנסת.

מיכאל ביטון: מעשים קטנים וראשוניים בחודשים האחרונים כבר התחלנו לעשות למען נכי צה"ל, אבל המבחן שלנו זה מבחן המעשה, ואנחנו צריכים לעשות מעשה גדול.

מיכאל ביטון: המציאות היא מציאות קשה לכל עם ישראל, כלכלית, והקורונה, ואנחנו לא יודעים מה ילד יום אפילו ביציבות הממשלתית.

מיכאל ביטון: את המעשה הגדול למען צה"ל טרם עשינו.

מיכאל ביטון: זה מאמץ משותף של משרד הביטחון, משרד האוצר, כלל המשרדים, ועם גב גדול בכנסת בהיבטים של חקיקה שתומכת ומאפשרת את המהלך הזה.

מיכאל ביטון: תודה רבה.

אורנה ברביבאי: תודה רבה לשר מיכאל ביטון.

אורנה ברביבאי: << הלסי >> ציון יום היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן << הלסי >>

אורנה ברביבאי: אנחנו עוברים מכאן להצעות לסדר-היום בנושא: ציון יום היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן, מס' 2249, 2271, 2285 ו-2297.

אורנה ברביבאי: חבר הכנסת אופיר כץ.

אורנה ברביבאי: בבקשה, אופיר.

אופיר כץ: גברתי היושבת-ראש, טוב שזו תורנות שלך, כי יש פה גם – זה מתחבר אלייך.

אורנה ברביבאי: כן, אימא מעיראק.

אופיר כץ: גם.

אופיר כץ: כנסת נכבדה, אנו מציינים היום את יציאתם וגירושם של יהודי ערב ואיראן.

אופיר כץ: היום הזה מספק לנו הזדמנות להסתכל אל תולדותינו, אל העבר של העם שלנו, אל החיבור עם המורשת והעמקת השורשים; הזדמנות לשמוע ולהשמיע את סיפורם של העולים ממרוקו, מתימן, מלוב, מתוניס, אלג'יר, מצרים, סוריה ומדינות רבות נוספות.

אופיר כץ: הסיפור של כל קהילה הוא סיפור מיוחד בתולדות ישראל.

אופיר כץ: כל קהילה לקחה חלק בהגשמת החלום ותרמה את תרבותה ליצירת הנרטיב הישראלי.

אופיר כץ: ביום הזה אנו מנציחים את סיפורם של הדורות הקודמים – ההורים שלנו, הסבים והסבתות שלנו.

אופיר כץ: אנו זוכים לתת את המקום הראוי להיסטוריה הזו.

אופיר כץ: סבא וסבתא שלי, ג'מיל וצ'חלה עובדיה, עלו מעיראק.

אופיר כץ: הם השאירו מאחור את הכול בשביל לממש את החזון הציוני.

אופיר כץ: הם ויתרו על הרכוש, והגיעו לגור בצריף במעברה בעפולה.

אופיר כץ: הם ויתרו על הנוחות בשביל לבנות את הארץ הזו.

אופיר כץ: סבא שלי עבד וסלל כבישים בעפולה.

אופיר כץ: אח של סבא שלי, דוד עובדיה, זיכרונו לברכה, הקריב את חייו למען המדינה במלחמת ששת הימים.

אופיר כץ: הוא היה רק בן 25 בנופלו.

אופיר כץ: המשפחה שלי, שעלתה מעיראק לעפולה, היא חלק מבניית המדינה.

אופיר כץ: היא חלק מההתיישבות, היא חלק מחיזוק הפריפריה, חלק מהעשייה.

אופיר כץ: היא חלק מהציונות.

אופיר כץ: הם לא צריכים להילחם כל חייהם על מנת להוכיח את זה.

אופיר כץ: המדינה הזו היא ביתם ופרי עבודתם הקשה.

אופיר כץ: הם יודעים מה זה להרגיש לא שייך, נטע זר במקום מלא איבה.

אופיר כץ: כל ילדותי שמעתי את סיפורה של סבתי על בגדאד, ובמיוחד על פרעות הפרהוד: הטבח הנוראי שהתרחש ב-1941, האלימות הקשה, הרכוש הרב שנבזז.

אופיר כץ: היא סיפרה לי על הפחד ברחובות, החשש שהפורעים יגיעו אליהם, וכיצד החביאו והעבירו אותה ואת משפחתה מבית לבית על מנת להצילם; היא סיפרה לי על התחושה הקשה שליוותה אותם – סכנה לחייך רק בשל היותך יהודי.

אופיר כץ: בפרעות הללו 179 יהודים נרצחו, 2,118 נפצעו, 242 ילדים נותרו יתומים ורכושם של מעל 50,000 נבזז.

אופיר כץ: התחושה שאפפה את הסיפורים שלה, הכרת התודה על כך שיש להם בית במדינת ישראל, בית שבו הם יכולים להיות מי שהם, מלווה אותי כל עת בדרכי כשליח ציבור.

אופיר כץ: כמו קהילות רבות מיוצאי ארצות ערב ואיראן, יש היום כ-19,000 ניצולי הפרהוד בארץ.

אופיר כץ: הם סוחבים את הטראומה והעול ומבקשים רק דבר אחד: שיזכרו מה שהיה, שיכירו בסיפורי התלאות ובאימה שהם חוו.

אופיר כץ: אני התחייבתי לתת להם את ההכרה הזו, שידעו מה שהם עברו.

אופיר כץ: ביוני האחרון הגשתי הצעת חוק אשר קובעת יום לאומי לזיכרון הפרהוד: לימוד הנושא במוסדות החינוכיים, קיום ישיבה ממלכתית בכנסת ואפשרות לקיום עצרת מרכזית.

אופיר כץ: אנחנו מוכרחים לשמר את הזיכרונות הללו לבנינו ובנותינו, להוקיר את הארץ הזו ולזכור את הקרבתם של מי שבנו אותה.

אופיר כץ: לסיום אני רוצה לציין את חברי היקר, שגרירנו באו"ם גלעד ארדן, שמבקש לקדם את נושא ההכרה בגירוש יהודי ערב באו"ם, ואני מברך אותו על הצעד החשוב הזה.

אופיר כץ: תודה רבה.

אורנה ברביבאי: תודה רבה, חבר הכנסת אופיר כץ.

אורנה ברביבאי: אני רק אגיד שהסבא והסבתא שלי גדלו עם הסבא והסבתא שלך ביחד, בעפולה, באותה מעברה.

אופיר כץ: אמרתי לך שטוב שאת בתורנות.

אורנה ברביבאי: אתה רואה, דרך מוזרה להיפגש.

אורנה ברביבאי: חברת הכנסת הילה שי וזאן, בבקשה.

הילה שי וזאן: כבוד יושבת-ראש הכנסת, חברי וחברות הכנסת, אשתף אתכם בסיפור קצר על אלכס שואשו, זכרו לברכה, ומלכה ג'ינה, תיבדל לחיים ארוכים.

הילה שי וזאן: אלכס היה מגדל אפרוחים צנוע בלוב של סוף שנות הארבעים, מהאנשים שכולם אוהבים וסומכים עליהם, בסמטאות, ברחובות הצרים, בשוק הריחני וההומה אדם; צעיר בן 20 שכולם כיבדו את אישיותו הייחודית, עיניו הטובות, וחוכמתו הרבה.

הילה שי וזאן: מלכה ואלכס, שנישאו כמה שנים לאחר מכן, ידעו ימים טובים יותר ופחות, צלחו כל אתגר בדרך והתעוררו בכל בוקר מחדש לחיים פשוטים ומלאים – מלבד חסך אחד קטן, כזה שגורם לצביטה חזקה בלב כל פעם מחדש, והוא הכמיהה האין-סופית לארץ ישראל.

הילה שי וזאן: כשנתיים לאחר קום המדינה החליטו לעזוב הכול ולעלות לארץ.

הילה שי וזאן: מלכה ואלכס שי הם הורי.

הילה שי וזאן: אבי נפטר לפני שנתיים ולאורך כל שנות ימיו המשיך קדימה, אופטימי וענו כתמיד עד יומו האחרון.

הילה שי וזאן: את מורשתו ודרך חייו ממשיכים אימי, ארבעת אחיי הגדולים ואני, בת הזקונים.

הילה שי וזאן: הוריי לא גורשו; הם עלו לארץ מתוך ציונות לשמה, מאהבה אמיתית וכיסופים לציון.

הילה שי וזאן: תחילה שוכנו במעברה, חשופים לגשם ולקור בחורף ולשמש הקופחת בקיץ, בעוד חבריהם שעלו מאירופה באותן השנים שוכנו בשיכונים של הסוכנות היהודית.

הילה שי וזאן: לאחר מכן התיישבו במושב דלתון.

הילה שי וזאן: לימים חבריו לעבודה של אבי שעלו מארצות אירופה, שכמותו הגיעו עם כסף וממון, סיפרו לו שקיבלו עצה היכן כדאי להם להשקיע את כספם ולכן רכשו אדמות בזיכרון יעקב ובבנימינה.

הילה שי וזאן: אך אבי לא קיבל הכוונה, אז עשה כפי שידע וקנה עדר כבשים בכל כספו.

הילה שי וזאן: כעבור שנה פקדה את העדר מגפה וכולו מת.

הילה שי וזאן: ולמרות כל זאת, אבא מעולם לא צעק "אפליה" ולא חי בתחושת קיפוח או העביר לנו, ילדיו, תחושה זו, אלא חינך אותנו על הכרה בזכות לגדול ולחיות בארץ הזו מעל הכול.

הילה שי וזאן: אימא שלי, מלכה ג'ינה שי, היא ניצולת שואה ממחנה הריכוז ג'אדו שבלוב.

הילה שי וזאן: את סיפורי אימי התחלתי לשמוע רק בבגרותי, כשהחלה להשתתף בפרויקט זיכרון בסלון.

הילה שי וזאן: היא סיפרה על הרעב המצמית במחנה הריכוז, על העינויים וההתעללות של החיילים האיטלקים, על המחלות שפקדו את המחנה וגרמו לגופות להיערם ברחבי המחנה.

הילה שי וזאן: דבריה של אימי הותירו בי זעזוע וחותם עמוק בכל פעם מחדש.

הילה שי וזאן: כאשר היו שואלים אותה על השוואה לשואת יהודי אירופה היא מייד הייתה עונה: אין מה להשוות, אלינו מפעל ההשמדה והמשרפות לא הגיעו.

הילה שי וזאן: ולמרות זאת, כאשר הוזמנתי למשלחת מיוחדת של ה-State Department האמריקני למסע ייחודי בחמש מדינות בארצות הברית והגעתי למוזיאון השואה המרשים בוושינגטון, המתפרס על פני חמש קומות, הכעיס וקומם אותי לא לראות ולו מילה אחת על שואת יהודי צפון אפריקה.

הילה שי וזאן: כאשר שאלתי שם את מנהל המוזיאון מדוע, הוא חש מבולבל ונבוך ואמר שממש בקרוב יכניסו גם את זה.

הילה שי וזאן: הוריי קבעו את מקום מושבם בבת ים, בין עולים חדשים, צברים, אשכנזים, מזרחים, עולי ברית המועצות וכל חלקי החברה הישראלית.

הילה שי וזאן: סיפורם של הוריי הוא סיפורה של הציונות האחרת, שוודאי לא קראתם עליה בספרי הלימוד במערכות החינוך.

הילה שי וזאן: בתוך המזוודות מלוב הם נשאו מסורת עשירה, שירה ואומנות, מלאכות יד ונוסחי תפילה.

הילה שי וזאן: בתור ילדה גדלתי בחברה דתית לאומית משתכנזת, ששער הכניסה אליה עלה בכך שהיה צריך למחוק כל קשר לתרבות המזרחית מהבית שממנו באתי.

הילה שי וזאן: כמי שנכנסה לעולם הדתי ועשתה שם את צעדיה הראשונים בניסיון להתקבל אליו ולהיות בחברה, תהליך המחיקה היה הרבה יותר חריף.

הילה שי וזאן: בימי הנעורים שלי בבני עקיבא כל קשר לקצב המזרחי או הערבי הודחק, כי זה לא ייראה טוב.

הילה שי וזאן: על חלק ממנהגינו היה אסור לדבר כי אלה אמונות תפלות.

הילה שי וזאן: היום אני מסתכלת על זה אחרת ובזה לאותה תרבות שהשער לכניסתה היה למחוק את המקום שממנו הגעתי, ואני מלאת צער על מה שפספסתי.

הילה שי וזאן: אך אינני כאן כדי לצעוק על אפליה; אנחנו במקום אחר היום.

הילה שי וזאן: עם זאת, אני עומדת על הבמה הממלכתית הזו כדי להזכיר את מה שלצערי למדתי רק אחרי שנים רבות, שבהן הפכתי לאימא ויצאתי לדרכי העצמאית: עד כמה חשוב להעריך ולשמור על מורשת בית הוריי.

הילה שי וזאן: כמעט ושכחנו את אותם שירים ופיוטים יפהפיים מבית אבא, את האוכל המשובח מבית אימא ואת ארון הספרים היהודי העשיר מבית סבא.

הילה שי וזאן: הגיע הזמן להפסיק את ההסללה הטבעית של מערכות החינוך לתרבות מזרם אחד.

הילה שי וזאן: את הכאב שרבים מיוצאי מדינות ערב הרגישו בעת גירושם עלינו לתרגם כעת לשמחה ולחגיגה על עושרנו התרבותי.

הילה שי וזאן: לחנך על מורשתם, שכל ילד וילדה ילמדו את שירתו של רבי דוד אלקיים כמו את שיריה של רחל.

הילה שי וזאן: הם צריכים להכיר את סיפורה של הלן בן עטר, אישה יהודייה ממרוקו שהצילה אלפי יהודים בשואה, ממש כמו שהם מכירים היטב את סיפורי הגבורה שהתרחשו באירופה.

הילה שי וזאן: אנחנו חייבים ללמד על שואת יהודי לוב, וכן על שואת יתר יהודי צפון אפריקה, שאף שלא הגיעה לשלב ההשמדה השיטתית, ראוי למקמה במערכת החינוך מעבר להערת שוליים.

הילה שי וזאן: עלינו לשנות את נרטיב החלוציות, להרחיב אותו באופן שיעניק מקום של כבוד גם לתושביהן הראשונים של עיירות הפיתוח.

הילה שי וזאן: אימא ואבא אהובים, אני רוצה לנצל את הבמה הזו ולבקש מכם סליחה.

הילה שי וזאן: סליחה על שנים שהעדפנו לא לשאול, שלא נאבקנו מספיק על מורשתכם, על מורשתנו; על שנים בהן העדפנו להצניע את העושר התרבותי שממנו הגענו.

הילה שי וזאן: היהודים יוצאי מדינות ערב הביאו עימם לישראל אוצר.

הילה שי וזאן: על האוצר הזה אנחנו חייבים לשמור מכל משמר ולהוריש אותו לילדינו באופן מכבד, לא סתם כדי לסמן וי.

הילה שי וזאן: ועדת ביטון סימנה נקודת מפנה משמעותית, אבל הדרך עוד ארוכה.

הילה שי וזאן: אנחנו חייבים לקדם את השיח מעבר לישראל השנייה.

הילה שי וזאן: אין יותר ישראל שנייה, יש ישראל אחת, עשירה ומורכבת, ואותה אני מתחייבת לשאת על גבי כנבחרת ציבור – לילדיי, לביתי ולכל מקום שאליו אלך.

הילה שי וזאן: תודה.

אורנה ברביבאי: תודה רבה, חברת הכנסת הילה שי וזאן.

אורנה ברביבאי: חבר הכנסת עופר כסיף, בבקשה.

עופר כסיף: גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת, המציאות שבה אנו חיים ואותה אנו חווים כיום נגזרת במידה רבה מאירועי העבר.

עופר כסיף: צדק מרקס כאשר כתב ב-1852 שעול העבר רובץ עלינו כסיוט.

עופר כסיף: לכן, הכרה בנסיבות העבר ובעוולותיו היא חלק בלתי נפרד ממתן פתרונות לבעיות ההווה, ואף לסכנות העתיד.

עופר כסיף: כך הוא גם המצב בסוגיה שבה עסקינן.

עופר כסיף: לא רק מדינות ערב ואיראן אלא גם מדינת ישראל עצמה מעולם לא באמת הכירה בנסיבות הגירתם של יהודי ארצות ערב והאסלאם ארצה, ודאי שלא הכתה על חטאי הבאתם, קליטתם והיחס אליהם ואל צאצאיהם בימים ההם ובזמן הזה.

עופר כסיף: השיח בנושא הגעתם של יהודי ארצות ערב והאסלאם למדינת ישראל נע בין שתי פרשנויות מנוגדות: פרשנות אחת מדברת על גירוש, בריחה ופליטות, הפרשנות האחרת מדברת על כמיהה, ערגה, ומה שמכונה בעגה הציונית "עלייה" – הגירה מרצון ומתוך כוונה להגיע לארץ בשל אמונות דתיות או תפיסות לאומיות.

עופר כסיף: האמת, חברי הכנסת, שהיו מאלו וגם מאלו.

עופר כסיף: הניסיון לתחום את ההיסטוריה של מהגרים יהודים מארצות ערב והאסלאם תחת נרטיב אחד נדון מראש לכישלון.

עופר כסיף: לא רק שיש נרטיבים שונים המשקפים חוויות חיים שונות, יש אף נרטיבים שונים המתקיימים במקביל בחוויית חיים אחת, של אדם אחד, של משפחה אחת או של קהילה אחת; חוויה של גירוש, מנוסה ופליטות מחד, לצד מוטיבציה אידיאולוגית ומימוש רעיוני, ואף משיחי לא פעם, מאידך.

עופר כסיף: בקרב רבים ממהגרי ארצות ערב והאסלאם, ובקרב בניהם ונכדיהם, פצע הגירוש טרם הגליד.

עופר כסיף: אלו שגורשו או נסו על חייהם עשו זאת לאחר שורה של מעשי אלימות ושנאה.

עופר כסיף: גם בקרב אלו המחזיקים בנרטיב של עלייה יש זיכרון מדמם.

עופר כסיף: רצינו להגיע ארצה, הם אומרים, אך מועד ההגירה היה לרוב בסמוך לאירועי שנאה, אלימות ופוגרומים.

עופר כסיף: על אלו יש לומר כמה מילים נוספות: מרבית מעשי האלימות פרצו לאחר קום המדינה, לאחר הנכבה ובעקבותיה.

עופר כסיף: היו מנהיגים אשר חתרו ללבות את השנאה, לנצלה למענם הם ולתרגמה לאלימות לטובת האינטרסים הכלכליים והפוליטיים שלהם.

עופר כסיף: בדומה למתרחש במחוזותינו כיום, גם אז הסיתו אזרחים אלו באלו; הצדיקו אלימות נגד יהודים בארצות שונות כביכול כתגובה לאלימות שבה נהגה התנועה הציונית כלפי העם הפלסטיני במולדתו.

עופר כסיף: ההסתה המכוערת הובילה לוונדליזם, פוגרום ורצח המונים.

עופר כסיף: נוסף לכל אלו, עם השנים הלך והתגלה צד אפל נוסף בסיפור הטרגי של יוצאי ארצות ערב והאסלאם.

עופר כסיף: שלל רב של עדויות מצביע על כך שהיו ארגונים ציוניים שהובילו במכוון לאלימות נגד יהודים כדי לעודד אותם להגר ארצה.

עופר כסיף: פעילי התנועה הציונית ביצעו בעצמם שלושה פיגועים נגד הקהילה היהודית בעיראק בשנים 1950–1951.

עופר כסיף: בספרו "היהודים-הערבים", פרופ' יהודה שנהב ציין מסמך מסווג אשר נשלח ממשרד החוץ לשר החוץ דאז משה שרת, ובו תיעוד שמחה לאיד בקרב יוצאי עיראק בישראל לאחר תלייתם של שני הפעילים שהואשמו במעשים.

עופר כסיף: המסמך מוכיח כי כבר אז היו בקרב יהודי עיראק – ולא רק – כאלה שידעו כי התנועה הציונית עצמה לקחה חלק במעשי האיבה כנגדם.

עופר כסיף: אגב, לא את כל היהודים רצו להביא.

עופר כסיף: שנהב חשף כי קבוצה של בכירים, ובהם ראש המוסד דאז איסר הראל, קיימו פגישה שבה הביעו חששות כי יהודים חברי המפלגה הקומוניסטית בעיראק יהגרו ארצה גם הם בעקבות הרדיפה.

עופר כסיף: פשעים אלו טרם נחשפו במלואם, וחלק כואב וחשוב בהיסטוריה שלנו נשאר, בינתיים – באופן נוח למדי בעבור כמה אנשים ותנועות – נסתר מן העין.

עופר כסיף: עם הגעתם ארצה, נתקלו המהגרים בתנאים קשים, פרי מדיניות גזענית מכוונת בתחומי יישוב ושיכון, חינוך ותעסוקה, תרבות, ואפילו חופש תנועה.

עופר כסיף: וכמובן סוגיית הילדים חטופי תימן – אלו שנעלמו בלי להשאיר עקבות, ושלגבי גורלם רב הנסתר על הגלוי.

עופר כסיף: חברי הכנסת, תהליך של ריפוי חייב להתחיל בהכרה.

עופר כסיף: ומהכרה בפשעי עבר אל לנו לפחד.

עופר כסיף: אל לנו לפחד מלהישיר מבט לנכבה, לקבל אחריות ולפעול לתיקון, ואל לנו לפחד מלהישיר מבט לפשעים שנעשו נגד יהודי ארצות ערב והאסלאם, לקבל אחריות ולפעול גם פה לתיקון.

עופר כסיף: ההתבוננות ממרחק הזמן עדיין תכאב, אך היא תכאב הרבה פחות מהתעלמות מהעוולות ומהפצעים שטרם הגלידו.

עופר כסיף: תודה רבה.

אורנה ברביבאי: תודה רבה, חבר הכנסת כסיף.

אורנה ברביבאי: חבר הכנסת משה אבוטבול, בבקשה.

משה אבוטבול: גברתי היושבת-ראש, כנסת נכבדה, חברי הכנסת, כבוד השר, היום נציין את יום היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן.

משה אבוטבול: בראשית דבריי אני רוצה לציין את ידידי משכבר הימים הרב ניסים זאב, חבר הכנסת בעבר, שטיפל ופעל רבות בנושא זה, גם בחקיקה בעניין, ועל כך תודתי נתונה לו כמו גם תודת הנהנים מפעילותו דאז.

משה אבוטבול: יש רצון אמיתי וכן כיום, בחיים הציבוריים, ליצור חיבורים והסכמי שלום עם מדינות בעולם, בפרט עם המדינות השכנות והמדינות הערביות הגובלות איתנו.

משה אבוטבול: כיום, גם בסייעתא דשמיא, זוכה ראש ממשלתנו, מר בנימין נתניהו, לחתום הסכמים נוספים עם מדינות במפרץ הפרסי: בחריין, דובאי, אבו דאבי מהאמירויות.

משה אבוטבול: בעבר גם חתמנו עם מצרים, ירדן ועוד.

משה אבוטבול: זה דבר מצוין, כמו שאמר דוד המלך עליו השלום בתהילים: "אני שלום וכי אדבר".

משה אבוטבול: העם היהודי שוחר שלום, אך בכל תהליך שלום חייב להיות מנגנון פיצוי לאותם אלו שגרו וחיו שם, באותן מדינות, והיו שם כפליטים והגיעו לאחר מכן לארץ, לארץ ישראל, גם לפני וגם אחרי קום המדינה.

משה אבוטבול: הם סבלו שם מרדיפות, השפלות ורצח של קרוביהם, חטיפות ועיקול על הנכסים שלהם על ידי השלטונות, כולל של איראן.

משה אבוטבול: אותם שלטונות כילו את זעמם ונקמתם על הכרזת המדינה ותוכנית החלוקה בי"ז בכסלו.

משה אבוטבול: מדינת ישראל, בסייעתא דשמיא, חוקקה חוק בנושא בכנסות הקודמות, שנותן מנגנון פיצוי למה שאז היה.

משה אבוטבול: הסיפורים המזעזעים שחוו אז אותן משפחות נשמעו אז בוועדת העלייה והקליטה, על כאלה שעד היום לצערנו נעלמו ולא נודעו עקבותיהם.

משה אבוטבול: היה סוג של השתקה, כמו שסיפרה אזרחית על אביה ששימש עורך דין מפורסם בעיראק ונעלם, ועד היום היא אינה יודעת מה עלה בגורלו של אביה.

משה אבוטבול: היה צורך לעשות צדק עם אותם פליטים, כמו שכתוב בתהילים "צדק ושלום נשקו" – לא מספיק שלום, צריך שהצדק יהיה חלק ממהלכי השלום, שהצדק לא רק ייעשה אלא גם ייראה.

משה אבוטבול: עם המרוץ המבורך לחתימה על הסכמים חייבים כיום לבדוק היטב בכל מדינה מה היו ההשלכות, מה היו הנזקים שחוו שם אותם יהודים, לפגוש אותם, לשמוע מה היו הפעולות, וגם לפעול להשבת רכושם – בפרט בארצות ערב, ששם כעת ישנה נהירה רבתי לחתימת הסכמי שלום.

משה אבוטבול: חשוב לתעד דברים, היות שחלקם של אותם יהודים יקרים, שהם או הוריהם היו פליטים, הם בגיל מתבגר.

משה אבוטבול: כל רגע חשוב לתיעוד הנזקים שאז חוו והרכוש שאותו הם איבדו.

משה אבוטבול: וכשם שיודעת המדינה לדבר על פיצויים כלפי הפלסטינים – זה מוזכר בכל משא ומתן ועולה כצורך חיוני – אין שום סיבה שלא לבדוק גם את המצב ההפוך, כיצד לפצות את אותם פליטים מכל המדינות, כולל תימן, לבנון ומדינות שאולי בקרוב נשמע שהן מעוניינות בשלום אמת.

משה אבוטבול: לדרוש את הפיצויים זוהי זכות, בגין אותן עוולות שצוינו במשך כל השנים, כולל מכתבים שנכתבו בשנת 1956 בנושא, על ידי שרת החוץ דאז הגב' גולדה מאיר, שלימים הייתה ראשת הממשלה – מכתבה למזכ"ל האו"ם על אודות הפעולות שנעשות על ידי ממשלת מצרים, שננקטות נגד הקהילה היהודית במצרים.

משה אבוטבול: גם בדצמבר 1968 כתב ארגון זכויות אדם, ארגון לא יהודי, למזכ"ל האו"ם, והסב את תשומת ליבו למצב במצרים, בסוריה ובעיראק, המייצג הפרות מתמשכות וחמורות של זכויות האדם שם.

משה אבוטבול: כך גם בשנת 1977: במהלך נאום במושב העצרת הכללית של האו"ם דיבר שר החוץ דאז משה דיין נגד היחס המפלה נגד יהודים במדינות ערב.

משה אבוטבול: ואכן, בהסכמי השלום עם מצרים ועם ירדן עלו נקודות הפיצוי בהסכמים.

משה אבוטבול: גם בשאר ההסכמים שייחתמו בעתיד, בעזרת השם, חייבים לעורר גם את הפיצוי על הנזקים ועל הגזלות של הרכוש ועל אוצרות התרבות של אותם פליטים שגרו שם ונאלצו לברוח לארץ ישראל.

משה אבוטבול: תנו דעתכם על הנושא, העלו אותו על סדר-היום.

משה אבוטבול: דם יהודי ורכושו אינם הפקר.

משה אבוטבול: תודה רבה.

אורנה ברביבאי: תודה רבה, חבר הכנסת משה אבוטבול.

אורנה ברביבאי: ישיבו שניים: השרה לשוויון חברתי מירב כהן, ואחריה – השר איציק שמולי.

אורנה ברביבאי: השרה מירב כהן, בבקשה.

מירב כהן: חברת הכנסת אורנה ברביבאי, שר הרווחה איציק שמולי, כנסת נכבדה, התכנסנו היום לרגל ציון יום בעל חשיבות לאומית, יום שבו אנו כחברה וכמדינה מחויבים להביא לידי ביטוי ולהוקיר פרק מפואר, בן אלפי שנים, של יהודי ארצות ערב ואיראן, שלא תמיד זכה למקום הראוי לו בסיפור תולדות העם היהודי.

מירב כהן: מדי שנה ב-30 בנובמבר מציינת מדינת ישראל, מתוקף חוק, את סיפור היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ואיראן.

מירב כהן: המטרה הזאת חשובה לי לא רק במובן הפורמלי, כמי שהמחוקק הטיל עליה את האחריות המיניסטריאלית לביצוע של החוק הזה והציון של היום החשוב הזה; זה חשוב לי גם מהמקום האישי ביותר, לכן ברצוני לפתוח את דבריי בסיפור אישי.

מירב כהן: באוקטובר 1956 עלה לישראל סעדיה כהן – אבא שלי – ממרוקו, בן 17.

מירב כהן: במרוקו השאיר אחריו אבא משפחה, רכוש, עבר וחיים שלמים.

מירב כהן: בארץ הוא שוכן במעברה ברמלה, ובהמשך – בירושלים.

מירב כהן: הוא גר בצריף, צריף שגם נשרף, ועבד בעבודות דחק: סלל כבישים ונטע עצים לקרן הקיימת.

מירב כהן: הוא פרנס לבדו שבעה אחים.

מירב כהן: שמונה שנים אחריו הגיעה ממרוקו אימא שלי, סולנז', בת 17 גם היא, היישר למעברה.

מירב כהן: הוריי בנו את ביתם בעבודה קשה.

מירב כהן: בגלל קשיי הקיום יכולתם לרכוש השכלה הייתה מוגבלת, ועדיין, גם כשהיה קשה הם לא הפסיקו לחלום.

מירב כהן: "בגלל שאהבנו את המדינה", היה אבא שלי אומר, והוא עדיין אומר, "בגלל שהייתה בנו ציונות".

מירב כהן: על אף כל אלה הם עבדו קשה ובנו חיים למופת, מתוך אמונה גדולה בעתידם כאן

מירב כהן: בארץ וביכולתה של המדינה להתחדש ולתת גם להם את המקום שהם ראויים לו בחברה הישראלית.

מירב כהן: אני בתם של העולים ממרוקו, שמדברים ביניהם רק מרוקאית, מקשיבים לאום כולתום, ויש להם את התרבות העשירה שבאה משם.

מירב כהן: סיפור העלייה והקליטה שלהם נוכח תמיד, גם היום.

מירב כהן: הסיפור של הוריי הוא כמובן לא הסיפור היחיד.

מירב כהן: לכל אחת ואחד מעולי ארצות ערב ואיראן יש את סיפור הגבורה הישראלי שלו, גבורה שמתבטאת בכך שלמרות הקשיים והאי-שוויון, הם וילדיהם כבר כוח משמעותי בחברה הישראלית ומקור גאווה להוריהם.

מירב כהן: דור ההורים שלנו התמודד עם קשיי פרנסה ושפה, עם הבדלי תרבות, עם ממסד שלא תמיד קיבל אותו, וגם עם תחושת זלזול וחוסר הערכה למנהגיו.

מירב כהן: רבים מהם לא זכו לשוויון הזדמנויות.

מירב כהן: רבים היו, ועדיין, עסוקים בהישרדות והחמיצו את ההזדמנות להשכלה, אבל במקום זה הם השקיעו בנו, בחינוך שלנו.

מירב כהן: וכך, בזכותם, רבים מהפערים הצטמצמו.

מירב כהן: האתגר שלנו, הדור השני והשלישי, הוא כפול: עלינו לשמר את סיפורי הגבורה, המסורת והתרבות של הורינו כחלק מבניית הנרטיב ההיסטורי המלא של מדינת ישראל, אבל עלינו גם להביט קדימה ולזכור: חוסננו כחברה מותנה בלכידות שלנו.

מירב כהן: בתקופה האחרונה למדנו כמה מורכבת המשימה.

מירב כהן: הלכידות הלאומית שלנו אינה מובנת מאליה.

מירב כהן: כמה קל לכל מגזר להתבצר בנרטיב שלו, וכמה גבוה עלול להיות המחיר של ההתנגשות הזאת, שזה עלול להוביל אליה.

מירב כהן: עלינו להיאבק על האחדות שלנו, להבין היכן נגמר השוני ומתחיל המשותף.

מירב כהן: כשרה לשוויון חברתי כבת לעולים ממדינות ערב, מרוקאית ישראלית גאה, אני מחויבת לאחדות וללכידות לצד שימור הזיכרון.

מירב כהן: זה לצד זה, לא זה במקום זה.

מירב כהן: חבריי חברי הכנסת, אנו מוקירים היום חלק מהותי בתרבות המשותפת שלנו.

מירב כהן: אנחנו עושים זאת מתוך הבנה כי אנחנו מצויים בדור האחרון שממנו אפשר יהיה ללמוד על המאורעות ממקור ראשון, ועל כן אנו פועלים יחד עם שותפינו מהממשלה, מהאקדמיה, מהמגזר השלישי, להוציא אל הפועל את פרויקט "רואים את הקולות".

מירב כהן: זהו מיזם לאומי לתיעוד מורשתם של יהודי ארצות ערב ואיראן, שבמסגרתו מראיינים כל הזמן אזרחים ותיקים אשר סיפרו את סיפור היציאה והגירוש, כמו גם את סיפורה של הקליטה וההקמה.

מירב כהן: אנו ממשיכים בהענקת פרס שנתי לעידוד והעצמת חקר קהילות ישראל בארצות ערב ואיראן, המעודד לחקור ולשמר את העבר המפואר של יהדות המזרח, ויש לנו עוד שורה של פרויקטים הנמצאים בעבודה, שבקרוב אני מקווה שנוכל גם להכריז עליהם.

מירב כהן: אבל זה לא מספיק.

מירב כהן: אם ברצוננו לתקן באמת את העוול ההיסטורי הזה, עלינו ליישם חלקים רחבים מדוח ועדת ביטון להעצמת הזהות של יהדות ספרד והמזרח; לעדכן את תוכניות וספרי הלימוד במערכת החינוך בפרקים מתולדות יהדות ספרד ויצירתה; להעשיר את שיעורי הספרות גם בסופרים ומשוררים מזרחים, ואת שיעורי ההיסטוריה – בהיסטוריית יהודי המזרח; להשקיע יותר במחקר האקדמי בתחום; לתת ליהדות ערב ואיראן את המקום הראוי לה גם במוזיאונים ואתרי המורשת שלנו ולהנציח דמויות משמעותיות מתרבות יהדות ערב ואיראן ברחובות ובמוסדות שונים.

מירב כהן: עלינו לאגם משאבים ולפעול יחד לתקן את הדרוש כעת, כל עוד דור עולי יהדות ערב ואיראן איתנו.

מירב כהן: עלינו להעניק להם את הנחת והכבוד שהם ראויים לו עוד בימי חייהם.

מירב כהן: כי הנצחת סיפורי העלייה והגבורה של כל תפוצות עמנו חשובה.

מירב כהן: היא חשובה לכולנו, ועלינו לפעול יחד להמשיך לספר את סיפורם, להנציח אותו ולהתגאות בו כחלק מבניית האתוס המאוחד והמגוון של החברה הישראלית.

מירב כהן: אני מאוד מאד מחויבת למטרה הזאת.

מירב כהן: נעשה, נצליח ונדווח בכנסת, אני מקווה, על עוד ועוד עשייה בתחום.

מירב כהן: תודה רבה.

אורנה ברביבאי: תודה רבה לך.

אורנה ברביבאי: השר איציק שמולי, בבקשה.

איציק שמולי: גברתי היושבת-ראש, גברתי השרה, חבריי חברי הכנסת, לפני כמעט 30 שנה הייתי ילד קטן בשכונת הפועלים ברמת גן.

איציק שמולי: הייתי ילד שאוהב לדבר ולספר, אבל כששאלו אותי על העבר המשפחתי שלי – שתקתי.

איציק שמולי: שתקתי כי התביישתי במעברה, התביישתי בערבית, התביישתי בעיראק, לא ידעתי איך להתגאות בכלל בסיפור שלא הכרתי.

איציק שמולי: אנחנו עם של מספרי סיפורים.

איציק שמולי: המורשת העתיקה שלנו מסופרת מאב לבנו, מהורה לילדו הקטן.

איציק שמולי: בליל הסדר יושבת המשפחה ומספרת את הסיפור של העם של כולנו, ובעוד שבועיים, בחנוכה, נספר את שאירע לנו לאור הנרות.

איציק שמולי: גם הסיפורים הקהילתיים והמשפחתיים מסופרים ונזכרים.

איציק שמולי: עוד לפני הקמת המדינה הזו עסקו בוניה ומקימיה באופן אינטנסיבי בתיעוד, בכתיבה, בדאגה להעברת המסורת וסיפור קורותיהם וקורות בוני הארץ שהיו לפניהם.

איציק שמולי: אך בשלל הסיפורים שסופרו הושמו בצד סיפורי הגלות ש"לא התאימו" לדור החלוצים – לא התאימו במירכאות, כמובן.

איציק שמולי: עם השנים החלו יותר ויותר סיפורים לזלוג פנימה.

איציק שמולי: ניצולי השואה החלו לדבר, עולי אירופה החלו לספר.

איציק שמולי: לסיפורם של עולי מדינות ערב ואיראן לקח זמן רב יותר להגיע למרכז השיח הציבורי בישראל, בין השאר מהסיבות שגרמו לי וגם לאחרים באופן כמעט לא מודע להתבייש ולא לספר ולא לשאול על הסיפור האישי שלי.

איציק שמולי: אצלי התחולל שינוי משמעותי כשפגשתי לראשונה את כאבי, נער בן 16 – כולכם מכירים אותו – בן דמותו של הסופר אלי עמיר בספר "מפריח היונים".

איציק שמולי: פתאום פגשתי את הקהילה היהודית העתיקה והמפוארת הזו בעיראק, שמתמודדת בגבורה ובקושי אל מול מדינה עיראקית לאומנית, שמכלה את זעמה על תבוסתה בארץ ישראל בקהילה הוותיקה והנאמנה.

איציק שמולי: משהו נפתח אצלי, ופתאום נזכרתי בסיפורים ששמעתי מדי שבת בבית סבתי ז"ל על אודות הקהילה המפוארת, הכיסופים לציון, המחתרת הציונית וההכרה העגומה שאין עתיד ליהודים בעיראק.

איציק שמולי: ראיתי את הסרט שנעשה בעקבות הספר פעמים רבות בזמן קצר מאוד; בלעתי כל שורה בו בשקיקה, מנסה ללקט פרטים חדשים ולאסוף פיסות היסטוריה להתפאר בהן.

איציק שמולי: יום הזיכרון הלאומי הזה נועד להעלות על נס את העוול הנורא שנעשה לרבבות-רבבות משפחות, שחיו חיים שלווים וטובים במדינות ערב ובאיראן ובמדינות ערב נוספות, וגורשו בצורה אכזרית וקרת לב על ידי מי שהיו שכניהם שנים רבות מספור.

איציק שמולי: לא סתם הוא נקבע מייד לאחר כ"ט בנובמבר – בעקבות ההכרה החשובה מאין כמוה בזכותנו לבית לאומי בארץ ישראל, התרומם הגל העכור הזה של השנאה והגירוש.

איציק שמולי: מטרתו של היום הזה להזכיר את הרכוש הרב שנשאר מאחור; להזכיר לא רק את הזיכרון אלא גם את הרכוש שנשאר וגרם לאותם רבבות להתחיל הכול הכול מההתחלה כשהגיעו לכאן.

איציק שמולי: את הפערים שנוצרו אז, עד היום אנחנו עמלים כדי להשלים.

איציק שמולי: הדרישה להשיבו היא דרישה מוצדקת מאין כמוה, ויכולה לעשות צדק היסטורי עם נפגעי הגירוש.

איציק שמולי: ביום הזה, לצד העוול הנורא, שצריך להיזכר ולהיאמר, ראוי לזכור גם את השנים הטובות הרבות שהיו.

איציק שמולי: לפני כמה שנים, בדרך לא דרך, הצלחתי להשיג סרטוני וידיאו של האחוזה הסגורה שבה התגוררה משפחתי בכוי, במחוז ארביל בצפון מזרח עיראק, כורדיסטאן דהיום.

איציק שמולי: יחד עם משפחתי דמעתי מהתרגשות כשראיתי הפטיו הפנימי, את החלונות העגולים והכחולים, את גרם המדרגות שמתחת לו הוסתרו ספרי הקודש ואת הבית של ישראל שומר, נכבד העיירה.

איציק שמולי: הסיפור שלי ושל משפחתי, וסיפורם של כה רבים מאזרחי ישראל, צריך להיות חלק אינטגרלי מתוכנית הלימודים של ילדינו.

איציק שמולי: הוא צריך להישמע ולהילמד, לחזור למקום הראוי לו כחלק מהאתוס הישראלי והיהודי.

איציק שמולי: קולם של אזרחי ישראל הוותיקים והיקרים, שעל שלומם, רווחתם ובריאותם אנחנו עמלים קשה כל כך בימים אלה, צריך להישמע ברבים, ואת הסיפורים של כולם אנחנו צריכים לגמוע.

איציק שמולי: בני נבו ישמע ממני את סיפורה של משפחתי, סיפורה של קהילה עתיקת יומין, עתיקה ומפוארת, עשירה בתרבות וגם בחומר, שנקשרה בארצה אך ערגה וגם מימשה את לאומיותה – להקים כאן בארץ ישראל בית לאומי לעם היהודי.

איציק שמולי: הסיפור הזה הוא סיפור ישראלי.

איציק שמולי: הסיפור הזה צריך להישמע ולהתנגן בליבו של כל אחד מאיתנו.

איציק שמולי: תודה רבה.

אורנה ברביבאי: תודה רבה רבה לשר הרווחה איציק שמולי.

אורנה ברביבאי: אנחנו מסיימים פה את הימים המיוחדים – גם את יום ההוקרה לנפגעי צה"ל ופעולות האיבה וגם את ציון יום היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן.

אורנה ברביבאי: נמשיך בסדר-היום לשאילתות ותשובות לשר האוצר.

אורנה ברביבאי: סגן שר האוצר ישיב.

אורנה ברביבאי: חבר הכנסת ג'אבר עסאקלה, אתה תציג את שתי השאילתות, אני מבינה.

אורנה ברביבאי: אני מציעה שתשאל ברצף את שתיהן, וסגן השר ישיב על שתיהן.

אורנה ברביבאי: עדיף כך.

אורנה ברביבאי: לפני שתתחיל – הודעה למזכירת הכנסת.

אלינור ימין: ברשות יושבת-ראש הישיבה, הינני מתכבדת להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת החלטת ועדת האתיקה בעניין השתתפות חברי הכנסת בכנסים הנערכים בישראל.

אלינור ימין: תודה.

אורנה ברביבאי: תודה רבה.

אורנה ברביבאי: בבקשה, חבר הכנסת עסאקלה.

אורנה ברביבאי: הוא ישאל ואז תשיב על שתיהן.

ג'אבר עסאקלה: השר, בימים אלה, עמותות רבות נמצאות על סף קריסה מכיוון ש-100 מיליון ש"ח המיועדים לעמותות תקועים באוצר.

ג'אבר עסאקלה: ברצוני לשאול: 1.

ג'אבר עסאקלה: מדוע הכסף עדיין נמצא באוצר?

ג'אבר עסאקלה: 2.

ג'אבר עסאקלה: כמה מהסכום מיועד לעמותות ערביות?

ג'אבר עסאקלה: 3.

ג'אבר עסאקלה: האם הכסף יועבר בקרוב?

ג'אבר עסאקלה: 4.

ג'אבר עסאקלה: אם כן – מתי?

ג'אבר עסאקלה: שאלה שנייה: הממשלה קידמה תוכניות סיוע בסך מיליארדי שקלים למניעת קריסת המשק בקורונה.

ג'אבר עסאקלה: כיום כמחצית מהכספים לא הועברו עדיין.

ג'אבר עסאקלה: 1.

ג'אבר עסאקלה: כמה אחוזים מהתקציבים מוצו?

ג'אבר עסאקלה: במסגרת אילו מענקים? 2.

ג'אבר עסאקלה: מתי מתוכננת חלוקת שאר התקציבים לפי מענק?

ג'אבר עסאקלה: 3.

ג'אבר עסאקלה: מי עוקב אחר מיצוי התקציבים ומהם הקריטריונים המנחים לעניין לפי מענק? 4.

ג'אבר עסאקלה: מהם הגורמים המרכזיים לאי-מיצוי תקציבים בחלוקה לפי מענק?

ג'אבר עסאקלה: תודה רבה.

אורנה ברביבאי: תודה לך.

אורנה ברביבאי: ישיב סגן שר האוצר איציק כהן.

אורנה ברביבאי: בבקשה.

יצחק כהן: תודה, גברתי היושבת-ראש.

יצחק כהן: חברי חבר הכנסת ג'אבר עסאקלה, שאלת שתי שאלות ברצף בשני נושאים כמעט דומים.

יצחק כהן: נתחיל מאי-מיצוי תקציבים, מה שאתה שואל – לשיטתך לא מוצו תקציבי המענקים.

יצחק כהן: הממשלה קידמה תוכניות סיוע נרחבות לאזרחים ולעסקים שנפגעו כתוצאה מהמשבר.

יצחק כהן: כלל המענקים ממוצים באופן מלא, שכן משך הזמן לתגובה למענק מרגע הגשת הבקשה קצר, ומרבית המגישים נמצאים זכאים.

יצחק כהן: ככל שהתשלום במענק מסוים נמוך מהאומדן הראשוני, זאת בגלל מספר הבקשות והתזמון שלהן ובגלל שינויים במצב הכלכלי במשק ביחס לתרחיש הבסיס.

יצחק כהן: המענק הסוציאלי ומענק ההוצאות קבועות משולמים אחת לחודשיים בקצב מהיר, ובהתאם לקצב הגשת הבקשות על ידי האזרחים והעסקים.

יצחק כהן: מסגרת התקציב שאושרה לשנת 2020 כוללת את כל המענקים עד לחודשים ספטמבר-אוקטובר, ובגין חודשים נובמבר-דצמבר יועבר התשלום בתחילת 2021, בעזרת השם.

יצחק כהן: לפי ההערכה שלנו, ובהתבסס על קצב הגשת הבקשות, התקציב שהוקצה לשנת 2020 ינוצל במלואו בתחילת שנת 2021.

יצחק כהן: היקף המענקים המועברים הוא בהתאם למצב המשק ומושפע מהנחיות והמגבלות הבריאותיות שנקבעו בממשלה, כאשר הזכאות היא בהתאם לנוסחה שקבועה בחוק.

יצחק כהן: בכל חודש מפרסם החשב הכללי את הביצוע התקציבי של התוכנית להתמודד עם המשבר, ושיעור הביצוע התקציבי של התוכנית עד לחודש אוקטובר הוא כ-65% מהמסגרת שאושרה בסך של 55 מיליארד ש"ח.

יצחק כהן: אז מה?

יצחק כהן: 11 חודשים, מיליארד ש"ח.

יצחק כהן: בימים הקרובים יפורסם הביצוע כולל חודש נובמבר.

יצחק כהן: התקציב המשמעותי עובר במענקים לציבור במסגרת הקלה בזכאויות לדמי אבטלה, שעוברים כל חודש; עד כה הועברו 7 מיליארד ש"ח.

יצחק כהן: מענק פסח ומענק לכל אזרח שהועברו באופן מלא – כ-9 מיליארד ש"ח.

יצחק כהן: תכתוב.

יצחק כהן: מענק סיוע סוציאלי לעצמאים, שמועבר אחת לחודשיים – עד כה הועברו כ-12 מיליארד ש"ח.

יצחק כהן: מענק הוצאות קבועות לעסקים שנפגעו, אחת לחודשיים – עד כה הועברו כ-10 מיליארד ש"ח.

יצחק כהן: פאהם?

יצחק כהן: משרד האוצר בוחן באופן שוטף את ניצול התקציב בכל חלק בתוכנית.

יצחק כהן: זה לשאלת המענקים.

יצחק כהן: לשאלת העמותות, 100 מיליון לעמותות שתקועים באוצר: נוסח מבחני התמיכה במוסדות ציבור, בהתאם לסעיף 31 לחוק התוכנית לסיוע הכלכלי, יופץ להערות הציבור במהלך הימים הקרובים.

יצחק כהן: לאחר מתן הערות הציבור בנושא יושלם הנוסח הסופי ותכונס ועדת התמיכות על מנת לדון בחלוקת הכספים – כבוד השר, שלום.

יצחק כהן: בשלב זה טרם אפשר לקבוע מהו הסכום המיועד לעמותות הערביות, אפשר יהיה לעשות זאת רק לאחר חלוקת הכספים.

יצחק כהן: אולם חשוב לציין כי התמיכה עצמה תינתן, אם אכן נכון וראוי לתיתה, על פי עקרונות של סבירות ושוויון.

יצחק כהן: אוקיי?

יצחק כהן: שאלה נוספת, יא חביבי?

יצחק כהן: יאללה, תפדל.

יצחק כהן: שמת להם סיבים?

יצחק כהן: בטוח?

ג'אבר עסאקלה: אדוני, לגבי העמותות – העמותות קורסות תחת נטל הפניות, במיוחד עמותות שעוסקות באוכלוסיות המוחלשות.

ג'אבר עסאקלה: שמונה חודשים מאז תחילת המשבר והם לא מקבלים סיוע ראוי.

ג'אבר עסאקלה: אתה אומר שעכשיו יש קריטריונים ויש קול קורא – אני לא יודע איך קראת לזה – אבל בינתיים העמותות האלה לא מחזיקות מעמד.

ג'אבר עסאקלה: האם אתם מתכוונים לזרז את התהליך הזה, כדי שהעמותות לא ייסגרו?

יצחק כהן: זירזנו, מזרזים ונזרז, אך מייד אחרי הערות הציבור.

יצחק כהן: חייבים, על פי החוק, לפרסם להערות הציבור.

יצחק כהן: הינה, כבר הייתה לך הערה, שמן הסתם אתה בטח גם תגיש אותה.

יצחק כהן: נעשה הכול כדי שהעסק ירוץ מהר מאוד, בעזרת השם.

אורנה ברביבאי: תודה לסגן שר האוצר איציק כהן.

אורנה ברביבאי: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/1378).

אורנה ברביבאי: ]

אורנה ברביבאי: אנחנו עוברים להצעת חוק התקשורת (בזק ושידורים) (תיקון מס' 74) (הוראות לעניין פריסת רשת מתקדמת), התשפ"א–2020, קריאה ראשונה, קיבלה פטור מחובת הנחה בכפוף להנחה על שולחן הכנסת.

אורנה ברביבאי: יציג את הצעת החוק שר התקשורת יועז הנדל.

אורנה ברביבאי: בבקשה.

יועז הנדל: תודה רבה.

אורנה ברביבאי: בבקשה.

יועז הנדל: גברתי היושבת-ראש, חבריי חברי הכנסת, זה מבחינתי יום היסטורי.

יועז הנדל: אנחנו משחררים פה פקק שמדינת ישראל ידעה בעשור האחרון: פקק האינטרנט, פקק תשתיות התקשורת.

יועז הנדל: מהרגע שנכנסתי למשרד התקשורת היה לי ברור שהמשימה הבוערת ביותר שעומדת לפתחנו היא שדרוג תשתיות התקשורת במדינת ישראל.

יועז הנדל: אני הבטחתי שאני אעשה כל דבר כדי להאיץ את המהפכה הזאת כדי לייצר קדמה, שהיא כל כך חשובה למדינת ישראל.

יועז הנדל: והיום אנחנו עושים צעד משמעותי מאוד בדרך לשם, צעד שמאפשר לנו לחבר בין ההון האנושי הישראלי – שזה סיפור הצלחה משמעותי במדינת ישראל – לבין תשתיות, לבין הכלים.

יועז הנדל: ההון האנושי בישראל הוא סיפור הצלחה.

יועז הנדל: תשתיות התקשורת, לצערי, הן סיפור של עיכוב, של כישלון.

יועז הנדל: וכשההון האנושי – ההון האנושי המצוין הזה, חשוב להגיד – פוגש את תשתיות התקשורת, הוא מוצא תקרת זכוכית.

יועז הנדל: ואת תקרת הזכוכית הזאת חייבים לנפץ.

יועז הנדל: הסיבים האופטיים והאינטרנט המהיר הם בשורה מאוד גדולה לכל אזרח ישראלי, במיוחד בעבור תושבי הפריפריה ואזורי הגבולות.

יועז הנדל: זו בשורה גדולה, כי הסיבים האופטיים, האינטרנט המהיר, מאפשרים צמצום פערים בחברה הישראלית.

יועז הנדל: האינטרנט המהיר מאפשר לאזרח לגור בקצה – ברמת הגולן, במטולה, בחולות חלוצה, בערבה, בחבל אילות, בבקעה, באיו"ש – ולעבוד מהבית.

יועז הנדל: היום אנחנו מבינים את זה, כי זה זמן קורונה ופתאום נראה לנו טבעי שאנשים עובדים מהבית ומקבלים שירותי רפואה מהבית, וילדים לומדים מהבית.

יועז הנדל: אני עם ארבעה ילדים, אני אומר לכם שזה מסובך כאשר צריך לתפעל את הזום הזה.

יועז הנדל: והינה, יש פה אמצעי שדרכו אפשר לחבר את האנשים האלה, לחסוך להם את זמן הנסיעה בימים כתיקונם, ולאפשר להם את העבודה בימים של קורונה ושל משבר כלכלי ושל משבר חברתי.

יועז הנדל: באופן מטפורי, האמצעי הזה, הסיבים האופטיים, האינטרנט המהיר, מאפשר לחבר אנשים גם כשהם נמצאים בבית מבודדים.

יועז הנדל: מאפשר לחבר אנשים גם כאשר אי-אפשר להגיע למקום העבודה כולם ביחד.

יועז הנדל: זה מאפשר לחבר את המרכז לפריפריה ולייצר מרכז בפריפריה גם כשזה באזורי הגבולות.

יועז הנדל: אינטרנט אולטרה-מהיר הוא מה שמאפשר לאומת ההייטק להמשיך להפריח את השממה ב-2020.

יועז הנדל: זוהי בעיניי הציונות הלכה למעשה.

יועז הנדל: קו הסיב הוא קו הגבול, הוא קו המחרשה.

יועז הנדל: איפה שיש סיבים, איפה שיש תשתיות תקשורת מתקדמות ברחבי העולם, אנחנו מזהים צמיחה, מנועי צמיחה.

יועז הנדל: אנחנו מזהים שיש צמיחה של 3% בשוק התעסוקה.

יועז הנדל: מקומות עבודה זה מצרך מאוד נדיר בתקופה הזאת, לא רק במדינת ישראל אבל בדגש על מדינת ישראל.

יועז הנדל: אנחנו מזהים שיש צמיחה בתמ"ג של כ-1.1%.

יועז הנדל: במונחים ישראליים, אפשר להגיע ליותר מ-10 מיליארד שקל בשנה.

יועז הנדל: זה כסף שאנחנו זקוקים לו.

יועז הנדל: אנחנו מזהים שאיפה שיש תשתיות תקשורת מתקדמות יש הזדמנויות; הזדמנויות בפריפריה, הזדמנויות למשפחות קשות-יום, הזדמנויות לאימהות שמסיימות חופשת לידה ורוצות לעבוד מהבית, לאבות שמסיימים חופשת לידה ורוצים לעבוד מהבית.

יועז הנדל: לכן, יחד עם רבים וטובים עשינו מאמצים מאוד גדולים כדי להביא את המתווה הזה כאן ועכשיו לקריאה ראשונה.

יועז הנדל: אני שמח שבתקופה כל כך משברית אנחנו מצליחים להביא את זה לכנסת ישראל.

יועז הנדל: מגפת הקורונה חשפה הרבה מאוד מחלות של החברה הישראלית – מחלות חברתיות; היא חשפה את הקושי שלנו במערכת החינוך; היא חשפה את הקושי שלנו במערכת הבריאות; היא גם חשפה את הפערים שיש לנו בתשתיות תקשורת מתקדמות.

יועז הנדל: היא חשפה לעין כול את העובדה שאנחנו מפגרים בעשר שנים מאחורי מדינות בעולם, שכבר פרוסות בהן תשתיות תקשורת מתקדמות; היא חשפה את העובדה שחסרים לנו קליטה וכיסוי עם הטלפונים הניידים שלנו; היא חשפה את הצורך ללמוד, לעבוד, לקבל שירותי רפואה מרחוק, והיא גם צמצמה תהליכים, תהליכים שהיו מתרחשים גם כך בעשור הקרוב, פשוט הכול נדחס לתקופה של חצי שנה.

יועז הנדל: מה שלא הצלחנו לעשות עשור מצליחים לעשות עכשיו, עם רצון טוב ועם הסכמות.

יועז הנדל: מדינת ישראל מחויבת וחייבת להדביק את הפער הזה של תשתיות התקשורת ושל האינטרנט, חייבת לספק לאזרחים שלה תנאים בסיסיים לחיים מודרניים בעידן מודרני בכלל ובתקופת קורונה בפרט.

יועז הנדל: לפני עשור, זה לא סוד, היה ברור למקבלי ההחלטות, כבר אז, שצריך לקדם את פריסת הסיבים האופטיים.

יועז הנדל: היה נאום מפורסם בקריית שמונה על הטרקטור הסובייטי, והובטח שבתוך שנתיים יהיה אינטרנט מהיר בכל מדינת ישראל.

יועז הנדל: עברו שנתיים ועוד שנתיים וזה לא קרה, ואני שמח שזה קורה עכשיו, ואני שמח עוד יותר שנפלה בחלקי הזכות הגדולה להיות זה שמקדם את המתווה.

יועז הנדל: פה בחוץ, מחוץ למליאה, מישהו אמר לי: אז אתה לא פראייר, הצלחת להעביר את זה.

יועז הנדל: אז זה לא קשור לזה שאני פראייר או לא פראייר.

יועז הנדל: אני לא פראייר, אבל מי שלא פראיירים זה אזרחי מדינת ישראל; להם מגיעות תשתיות תקשורת מתקדמות, להם מגיע אינטרנט מהיר בכל מקום – לתושבי הפריפריה, לתושבי הגבולות, לכל אזרח במדינת ישראל מגיעות יכולות עבודה, למידה ורפואה מרחוק; מגיע לו להתקדם, מגיע לו שהוא יקבל את אותם תנאים בסיסיים ומגיע לו את היחס הכי טוב ממדינת ישראל.

יועז הנדל: זה לא מובן מאליו.

יועז הנדל: נדרשו דם, יזע ודמעות, שעות רבות של עבודה, לחצים.

יועז הנדל: אני שמח שבסופו של דבר כל הצדדים התגייסו לטובת העניין, הבינו את גודל האירוע והתעלו מעל ויכוחי היום-יום.

יועז הנדל: אני שמח שהחוק הזה מגיע בהסכמה לכנסת ישראל – גם בזה יש סממן חשוב – מכל סיעות הבית, מכל הכיוונים.

יועז הנדל: אני רוצה להודות לשותפים שלי למהלך: מנכ"לית המשרד לירן אבישר בן-חורין; אנשי המקצוע במשרד התקשורת שעבדו קשה מאוד כדי שהמתווה הזה יקרום עור וגידים; 177 ראשי רשויות מכל המפלגות שסייעו לדחוף את המתווה; אזרחים – יהודים, ערבים, דתיים, חילוניים, חרדים – כל הפסיפס הישראלי.

יועז הנדל: אני רוצה להודות לשי חג'ג' וחיים ביבס, שעזרו לדחוף את המתווה הזה, ובמיוחד לחברי לדרך צבי האוזר, שסייע רבות מאחורי הקלעים, כי נדרשה פה גם טכנאות פוליטית כדי להביא את החוק הזה היום לכנסת.

משה אבוטבול: אדוני השר, וכל זה לא יכול להיקבר מחר בלילה, חלילה?

יועז הנדל: אני חושב שאנחנו כולנו מסכימים שצריך להעביר את זה.

יועז הנדל: מכאן אני מעביר את השרביט לחברי חבר הכנסת מרגי, יושב-ראש ועדת הכלכלה.

יועז הנדל: אני סמוך ובטוח שהוא יעשה את המרב כדי שזה יקרה מהר.

יועז הנדל: אני יודע שהקריאה השנייה והשלישית – לגבי שאלתך – תגיע במהרה, ונצליח, ונבשיל את החקיקה הזאת בהקדם האפשרי, כי בסוף בסוף מדובר בטובת אזרחי מדינת ישראל, בציונות 2020–2021, בדרך שבה אנחנו מחברים במדינת ישראל את הפריפריה למרכז ואותנו אחד לשני – זה אמצעי, אבל מאחורי האמצעי הזה יש הרבה מאוד ערכים והרבה מאוד חשיבות.

יועז הנדל: תודה רבה לכל מי שתרם, לכל מי שטרח, ותודה לחברי הכנסת שמביאים את החוק הזה בהסכמה.

אורנה ברביבאי: תודה רבה, שר התקשורת יועז הנדל.

אורנה ברביבאי: [הצעת חוק פ/2332/23; נספחות.

אורנה ברביבאי: ]

אורנה ברביבאי: להצעת חוק התקשורת הוצמדה הצעת חוק שמספרה פ/2332/23, לדיון מוקדם – הוראה לעניין פריסת רשת מתקדמת – של חבר הכנסת צבי האוזר וקבוצת חברי הכנסת.

אורנה ברביבאי: תציג את הצעת החוק חברת הכנסת הילה שי וזאן, בבקשה.

אורנה ברביבאי: אחרי דבריה של חברת הכנסת וזאן נקיים הצבעה פעמיים, פעם על החוק ופעם על הדיון המוקדם; יש לנו דוברים, כמובן אחרי הדוברים – שלושה דוברים.

הילה שי וזאן: אני מציגה היום חוק בשם חברי חבר הכנסת צבי האוזר, חוק חשוב, שפורס אינטרנט מהיר לפריפריה תוך יצירת קרן ממשלתית שתבצע מכרזים לאזורים שבהם התחרות והכדאיות הכלכלית לא קיימות.

הילה שי וזאן: זהו חוק שחשיבותו שבעתיים בימים אלו, שבהם אנחנו נדרשים לעבודה וללמידה מרחוק.

הילה שי וזאן: תודה.

אורנה ברביבאי: תודה לך.

אורנה ברביבאי: אנחנו עוברים לדוברים, למרות שאני לא רואה אותם כאן באולם.

אורנה ברביבאי: חבר הכנסת עופר כסיף – אינו נוכח; חברת הכנסת תמר זנדברג – אינה נוכחת.

אורנה ברביבאי: תודה שאתה מסייע לי, סגן שר האוצר, אני מעריכה מאוד.

אורנה ברביבאי: חבר הכנסת אנטאנס שחאדה – גם אינו נוכח.

אורנה ברביבאי: לפיכך, אנחנו עוברים להצבעה בקריאה ראשונה על הצעת חוק התקשורת (בזק ושידורים) (תיקון מס' 74) (הוראות לעניין פריסת רשת מתקדמת), התשפ"א–2020.

אורנה ברביבאי: הצבעה בבקשה.

אורנה ברביבאי: הצבעה מס' 1 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 4 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק התקשורת (בזק ושידורים) (תיקון מס' 74) (הוראות לעניין פריסת רשת מתקדמת), התשפ"א–2020, לוועדת הכלכלה נתקבלה.

אורנה ברביבאי: ארבעה בעד, אין מתנגדים, אין נמנעים.

אורנה ברביבאי: את מי אני מוסיפה מכאן?

אורנה ברביבאי: חבר הכנסת אבוטבול וחברת הכנסת הילה וזאן.

אורנה ברביבאי: בסך הכול שישה בעד, אין מתנגדים, אין נמנעים.

אורנה ברביבאי: הצעת החוק עברה בקריאה הראשונה ותעבור לוועדת הכלכלה.

אורנה ברביבאי: אנחנו עוברים להצבעה על ההצעה לדיון המוקדם: הצעת חוק התקשורת (בזק ושידורים) (תיקון – הוראות לעניין פריסת רשת מתקדמת), התשפ"א–2020.

אורנה ברביבאי: הצבעה.

אורנה ברביבאי: הצבעה מס' 2 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 4 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק התקשורת (בזק ושידורים) (תיקון – הוראות לעניין פריסת רשת מתקדמת), התשפ"א–2020, לוועדת הכלכלה נתקבלה.

אורנה ברביבאי: בעד – ארבעה, אין מתנגדים, אין נמנעים.

אורנה ברביבאי: אני מוסיפה את חבר הכנסת אבוטבול – בעד, וחברת הכנסת הילה וזאן – בעד.

אורנה ברביבאי: בסך הכול שישה בעד, אין מתנגדים.

אורנה ברביבאי: תודה רבה לכם, ההצעה עוברת לוועדת הכלכלה.

אורנה ברביבאי: תם סדר-היום.

אורנה ברביבאי: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, ט"ז בכסלו התשפ"א, 12 בדצמבר 2020, בשעה 11:00.

אורנה ברביבאי: ישיבה זו נעולה.