ישיבת מליאה, כנסת 23, פרוטוקול מספר 20, 2020-04-28 00:00

בנימין (בני) גנץ: חברותיי וחבריי חברי הכנסת, אני מתכבד לפתוח את הישיבה הטקסית לציון יום הזיכרון למדינת ישראל.

בנימין (בני) גנץ: (חברי הכנסת מכבדים בקימה את זכר חללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה.

בנימין (בני) גנץ: )

בנימין (בני) גנץ: חברות וחברי הכנסת, בזמן הזה, בכל שנה, כולנו מתאספים בבתי העלמין ומבקרים בבתי המשפחות השכולות; מחבקים ומחזקים את ההורים, הילדים והאחים, שאיבדו עולם מלא של אהבות, חלומות ותוכניות שנקטעו.

בנימין (בני) גנץ: בעת הזו הייתי אמור להיות עם משפחות שכולות רבות, ובהן המשפחות השכולות שלי: עם משפחתו של יונתן ברנס, שהתנדב להיות הקשר שלי ונפל בהיתקלות ממש לידי, על גבול הלבנון, סמוך למנרה; עם משפחותיהם של אבשלום בשארי ואליעזר שפר, שנהרגו בקרב מול מחבלים ליד קיבוץ יפתח.

בנימין (בני) גנץ: שלושתם – בן עיר חילוני, מושבניק דתי, ותלמיד ישיבת הסדר אשכנזי – שלושתם בגדוד 890 של הצנחנים, שעליו פיקדתי לאורך כל התקופה הקשה של חורף 1988.

בנימין (בני) גנץ: את היום הזה רציתי להתחיל, כמו בכל השנים האחרונות, בצפון, אצל משפחת שאול – אצל זהבה היקרה – ולהמשיך הלאה אל שאר הגיבורים שלי, שלנו.

בנימין (בני) גנץ: אבל היום הזה אינו ככל הימים.

בנימין (בני) גנץ: הפעם בתי העלמין ייוותרו מיותמים, אפופים בדממת המוות של יקירינו.

בנימין (בני) גנץ: ובין היתר, בשל כך החלטנו לערוך את הישיבה המיוחדת הזו כאן, בכנסת ישראל.

בנימין (בני) גנץ: אני פונה מכאן לכלל אזרחי ישראל: יום הזיכרון הזה קשה במיוחד בעבור המשפחות השכולות.

בנימין (בני) גנץ: דברו איתן מהמרפסות, מהגינות; השתמשו בטלפון, בזום או בכל אמצעי טכנולוגי, כדי לערוך טקסים ומפגשים.

בנימין (בני) גנץ: אל תוותרו על המצווה הזו.

בנימין (בני) גנץ: אותן עשרות אלפי משפחות שאיבדו את היקר להן מכול, זוכרות מדי יום: אבא נכנס לחדר שנותר ריק כמצבה; אם עוברת על התמונות והמכתבים; הם רואים את החברים שהקימו משפחות, וליבם שבור.

בנימין (בני) גנץ: בעבורם, הקרב על המשכם של החיים נמשך, ויימשך עד נשימתם האחרונה.

בנימין (בני) גנץ: בהספד שנשא דוד גרוסמן על בנו אורי, שנפל במלחמת לבנון השנייה, הוא סיפר כך, ואני מצטט: "בלילה שבין שבת לראשון, בעשרים לשלוש בלילה, צלצלו בדלת שלנו, אמרו שזה מקצין העיר, ואני הלכתי לפתוח, וחשבתי לעצמי: זהו, החיים נגמרו.

בנימין (בני) גנץ: אבל כעבור חמש שעות, כשמיכל ואני נכנסנו לחדרה של רותי והערנו אותה כדי לומר לה את הבשורה הקשה, רותי, אחרי הבכי הראשון, אמרה: אבל אנחנו נחיה, נכון?

בנימין (בני) גנץ: אנחנו נחיה ונטייל כמו קודם, ואני רוצה להמשיך לשיר במקהלה, ושנמשיך לצחוק כמו תמיד ואני רוצה ללמוד לנגן בגיטרה.

בנימין (בני) גנץ: וחיבקנו אותה ואמרנו שנחיה".

בנימין (בני) גנץ: סוף ציטוט.

בנימין (בני) גנץ: ביום הזה, משפחות יקרות, אנו מחבקים אתכן ורוצים שתצליחו להמשיך לצחוק.

בנימין (בני) גנץ: אנחנו יודעים שהכאב אינו מרפה, אבל זכרו – כך גם החיים.

בנימין (בני) גנץ: עבורנו, המנהיגים, היום הזה הוא גם הזדמנות להיזכר מהי השליחות שצריכה להנחות אותנו; איזו אחריות כבדה אנחנו נושאים על כתפינו.

בנימין (בני) גנץ: לזכור היטב שלעיתים אין ברירה אלא להילחם, ושתמיד חייבים לחתור לשלום באופן שידחה ואפשר שגם ימנע את המלחמה הבאה.

בנימין (בני) גנץ: לזכור את יסוד הקיום שלנו כאן, את העוצמה הצבאית והעוצמה המוסרית.

בנימין (בני) גנץ: כשאנו זוכרים את מתיה הראשונים של הארץ במלחמת העצמאות, אנו מבינים מה היה קורה אילו לא הייתה מדינה ליהודים.

בנימין (בני) גנץ: וכשאנו זוכרים, אנו מקדשים את חוסנה של החברה הישראלית.

בנימין (בני) גנץ: חוסן שנמדד בהקרבה בשדה הקרב, אבל גם בחינוך, בסובלנות לאחר, בהבנת דעתו של אחר, באהבת המולדת ובהגנה על הדמוקרטיה, שעליה, בין השאר, אנו מופקדים בבית הזה.

בנימין (בני) גנץ: בכנות, עבורי זהו היום החשוב בשנה.

בנימין (בני) גנץ: דווקא משום שהמוות ממלא את היום הזה, אני מבין היטב את עוצמת החיים ואת החובה שלחיים כאן תהיה משמעות.

בנימין (בני) גנץ: שנדע לפעול בכוונות טובות, ליטול אחריות, למלא את החברה שלנו ברוח של נתינה ואכפתיות ולהיות ערבים זה לזה.

בנימין (בני) גנץ: בעיניי, זוהי גם צוואתם של הנופלים.

בנימין (בני) גנץ: רק כך נהיה ראויים להם.

בנימין (בני) גנץ: יהי זכרם ברוך.

בנימין (בני) גנץ: אני מזמין את חבר הכנסת עוזי דיין, בבקשה.

עוזי דיין: כבוד היושב-ראש, עמיתיי המכובדים, תודה על הזכות והאפשרות לדבר בבית הזה ביום הזה.

עוזי דיין: יום הזיכרון, יום עצוב ומשמעותי מאוד לכולנו.

עוזי דיין: יום צמוד, ובצדק, ליום העצמאות.

עוזי דיין: ראשית, אני כבר אומר ומזהיר את עצמי תמיד, ואת כולנו, שגם סיפור הדברים שלי, בסך הכול אנחנו – אני – אחד מני רבים, רבים מדי בישראל שאיבדו את היקר מכול.

עוזי דיין: אבא זוריק נפל בקרב ברמת יוחנן בראש מחלקתו.

עוזי דיין: הוא היה בן 22.

עוזי דיין: אני הייתי ביום נופלו בן 100 ימים בדיוק, ובדיוק 30 יום אחר כך – 30 יום לנופלו – הוכרז על הקמת מדינת ישראל.

עוזי דיין: גדלתי איתה, עם מדינת ישראל, ועם אימא מימי, ועם שני אבות – אבא זוריק בתמונה ואבא משה, למזלי בחיים, שהיו חיים פשוטים, קשים ומאושרים.

עוזי דיין: אני זוכר כילד את הסיסמה שהייתה אז ממש בכל מקום ובפרט ביום הזיכרון: במותם ציוו לנו את החיים.

עוזי דיין: אז עוד לא ידעתי מה המקור של זה, ביאליק: אם יש את נפשך לדעת, לך לבית המדרש, ושם תראה את האברכים של בית המדרש, שלדברי ביאליק, במותם "ציוו לנו את החיים, החיים עד העולם".

עוזי דיין: אותי הטרידה השאלה: מה בדיוק הם ומה בדיוק אבא שלי ציווה במותו, מה מחייב אותי?

עוזי דיין: כשהגעתי לגיל שלו – הוא נשאר תמיד בן 22 – והייתי מפקד צוות צעיר ביחידה, כבר אז הבנתי שהוא לא ציווה עליי ועלינו שום דבר.

עוזי דיין: הוא ציווה את החיים במובן שהוא אפשר לי את החיים פעמיים, וכל הנופלים אפשרו לנו את החיים; אבל כיצד לחיות אותם – אנחנו צריכים להחליט בעצמנו.

עוזי דיין: אנחנו צריכים להיות ראויים לקורבנם, לכבד את זכרם, את המשפחות, אבל בסופו של דבר אנחנו מחליטים על החיים שלנו ושל המדינה, של החברה.

עוזי דיין: כחברה ומדינה אני ממליץ לאמץ את הגישה הבסיסית היהודית של זכור ושמור בדיבור אחד – ולא רק בשבת.

עוזי דיין: לזכור ולשמור; לזכור ולכבד את החיים שלהם; לזכור את מותם; לשמור על המשפחות שהקריבו את הקורבן היקר מכול; לצוות על עצמנו, כל אחד ואחד, להיות ראוי לקורבנם.

עוזי דיין: כל אחד לעצמו קודם כול.

עוזי דיין: לזכור ולשמור.

עוזי דיין: לזכור שהנופלים שייכים קודם כול למשפחות שלהם, החל מהכיתוב על המצבה ועד האופן שבו אנחנו זוכרים ומציינים את זכרם.

עוזי דיין: אני מסיק מחייו וממותו של אבא שלי, של אבא זוריק, ומברית הדמים שנכרתה כמה ימים לאחר נופלו עם הדרוזים בידי האח הבוגר – המבוגר – של זוריק, שעלינו להיות חזקים תמיד.

עוזי דיין: ואם אנחנו חזקים, אז יש דברים שאסור לנו, כל אחד לפי קביעתו, לוותר עליהם, ואנחנו יכולים לא לוותר כי אנחנו חזקים.

עוזי דיין: ויש דברים שאנחנו יכולים להיות הרבה יותר גמישים או אפילו נדיבים בהם, אפילו לקחת סיכונים.

עוזי דיין: ואנחנו יכולים לעשות את זה.

עוזי דיין: למה?

עוזי דיין: כי אנחנו חזקים.

עוזי דיין: אבל האמירה והבחירה הזאת – כל מה שאמרתי עכשיו – היא לא של המתים ולא בשמם.

עוזי דיין: היא של כל אחד משלנו, וכחברה, בשיח שנוצר בינינו.

עוזי דיין: צריך לזכור אותם אחד-אחד, אבל להישמר מלשאת את שמם לשווא.

עוזי דיין: הם לא קלפי מיקוח; לא מבטיחים בשמם יונה עם עלה של זית ולא יוצאים בשמם למלחמה.

עוזי דיין: זאת אחריות שלנו.

עוזי דיין: לזכור את חללי מערכות ישראל ובאותה מידה את חללי פעולות הטרור – יש לזה שם, היום קוראים לזה פעולות האיבה – כי הלוחמה בטרור היא המערכה שנטושה היום, ולדעתי, חללי מערכות ישראל היום הם חללי הטרור.

עוזי דיין: זו אחת המערכות של ישראל.

עוזי דיין: דוגמה אחרת: לזכור ולשמור את כבודם של אחיהם הלא-ביולוגיים, נכי צה"ל, שמשהו בהם מת.

עוזי דיין: דרך אגב, השנה 33 נכים מתו כתוצאה מנכותם והצטרפו לחללי מערכות ישראל.

עוזי דיין: ולבסוף, לזכור שהשנה נולדו בישראל 180,000 תינוקות.

עוזי דיין: זו המשמעות הכי פשוטה ופיזית של לחיות, ושמחר בערב מסתיים יום העצמאות ה-72 ואנחנו נכנסים לשנת עצמאותנו ה-73.

עוזי דיין: פעמיים חרבה מלכות ישראל מהתפרעות שהתחילה בעשור השמיני הקטלני בשנת 73, גם מלכות דוד ושלמה וגם מלכות החשמונאים.

עוזי דיין: בשתי הפעמים היא חרבה לא מאיום חיצוני.

עוזי דיין: היא הייתה חזקה.

עוזי דיין: היא חרבה מידינו אנו.

עוזי דיין: ולכן, הנופלים נתנו לנו את האפשרות לנסות פעם שלישית להקים ולכונן את הבית השלישי –כל אחד לפי הגדרתו – לדורי-דורות.

עוזי דיין: האחריות הזאת, לא להחמיץ את האפשרות הזאת, היא כולה כולה בידיים שלנו, וחלק חשוב ממנה נמצא בבית הזה ובידינו.

עוזי דיין: נעשה ונצליח.

בנימין (בני) גנץ: תודה רבה.

בנימין (בני) גנץ: אני מזמין את חבר הכנסת יאיר לפיד.

יאיר לפיד: אדוני היושב-ראש, מה שלומך?

יאיר לפיד: המשפחות השכולות לא צריכות את יום הזיכרון כדי לזכור.

יאיר לפיד: המתים שלהן לא מחכים לצפירה.

יאיר לפיד: הם מגיחים ברגעים הכי פחות צפויים.

יאיר לפיד: כל דבר, כל אירוע, מפעיל את המתג.

יאיר לפיד: מחר יום העצמאות.

יאיר לפיד: אתם באמת חושבים שביום העצמאות הם זוכרים פחות?

יאיר לפיד: אם הילד המת שלהם אהב זיקוקים, הם נזכרים בזיקוקים.

יאיר לפיד: אם הוא אהב ללכת לים ביום העצמאות – לנצח כל גל נושא מזכרת.

יאיר לפיד: הכי קשים הם לא הזיכרונות שקבועים בלוח השנה, אלא אלה שקופצים בלי הכנה מוקדמת.

יאיר לפיד: אתה הולך ברחוב ביום רגיל, בדרך לפיצוציה, רואה מישהו עם פרופיל דומה או מישהו עם חולצה שהייתה לו בדיוק כזו, והצפירה פתאום נשמעת מבפנים – עולה ויורדת בתוך הנשמה.

יאיר לפיד: במשפחת השכול לא מחכים שהמשמר יעבור לדום.

יאיר לפיד: הם לא עמדו נוח מאז שמת להם הילד.

יאיר לפיד: הם צועדים בעולם הזה, כמו שכתב חיים גורי, "על פני אדמה כואבת, חתוכה / כמו פצע ענקי".

יאיר לפיד: מה שכואב להם הוא לא המוות, אלא החיים: זיכרונות קטנים, לא הרואיים, בלי מכנה משותף; לילה שבו ישבתם במטבח ודיברתם, שיר של להקת קווין באוטו בפול ווליום; היום שבו הוא הלך לכיתה א' והתעקש ללכת עם כובע של מיקי מאוס.

יאיר לפיד: לך תסביר לאנשים שאתה בוכה ביום הזיכרון על כובע מיקי מאוס.

יאיר לפיד: במותם הם ציוו לנו את החיים של עצמם, מוקרנים שוב ושוב על מסך הזיכרון.

יאיר לפיד: המשפחות לא צריכות את יום הזיכרון; אנחנו צריכים.

יאיר לפיד: אנחנו, שחיים איתם ולצידם.

יאיר לפיד: בני משפחות השכול ממילא תמיד זוכרים את הילדים, את הבעל ואת האבא.

יאיר לפיד: אנחנו אלה שזקוקים ליום הזה, כדי שנוכל להגיד להם: אנחנו איתכם, אנחנו חושבים עליכם, אנחנו תמיד זוכרים אתכם.

בנימין (בני) גנץ: תודה.

בנימין (בני) גנץ: אני מזמין את חבר הכנסת מיכאל ביטון.

מיכאל ביטון: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, בכל יום בשעה הזאת, במשך 35 שנה, אני פוקד את קברו של אחי אברהם שלום חיים ביטון בירוחם.

מיכאל ביטון: עד לפני חמש שנים אימי הייתה לצידי, ולפני 15 שנה גם אבא עמד לצידי שם.

מיכאל ביטון: היום ניטלה מידי המשפחות השכולות הזכות היסודית להיות ליד הקבר.

מיכאל ביטון: אבל יחד עם זאת, אני עומד כאן איתכם מתוך זכות מערערת, מתוך זכות שהייתי מוותר עליה.

מיכאל ביטון: אני כאן בזכות מסעודה ואליהו ביטון שאיבדו בן בצבא, בזכות משפחת ביטון הרחבה שאיבדה יותר מדי.

מיכאל ביטון: סבא יעקב וסבתא איזה, וסבא מרדכי – שאני קרוי על שמו – וסבתא איזה מצד אימי, שבתי קרויה על שמה – הם איבדו יותר מדי.

מיכאל ביטון: אמי איבדה את אח שלה, נסים ועקנין, איש קבע מנצרת עילית, בשנות השבעים.

מיכאל ביטון: אבי איבד את האחיין שלו, מכלוף מיכאל ביטון, מחצור הגלילית.

מיכאל ביטון: מיכאל ביטון השאיר שישה ילדים, מתוכם בן יחיד, אייל ביטון, מבאר שבע, שנפל גם הוא.

מיכאל ביטון: אבי איבד אחיין נוסף, גבריאל ביטון, שנהרג בפיגוע בכפר דרום.

מיכאל ביטון: משפחה גרעינית אחת שרק עלתה ממרוקו בשנת 1963, והאובדן הראשון שלה ב-1972, וב-1979, ב-1984 וב-1998 – כך ברצף.

מיכאל ביטון: איננו היחידים.

מיכאל ביטון: באי הבית הזה נושאים שכול: חברי הכנסת יצחק כהן, רם בן ברק, מיקי לוי ויעל גרמן, שהייתה פה לא מזמן – תסלחו לי אם אני לא יודע את כל השמות של כולם.

מיכאל ביטון: בכל בית ובכל קהילה נכתב ספר של אובדן, של עצב, כמחיר הרצון שלנו לחיות בארץ הזאת.

מיכאל ביטון: אבל ההורים שלי שידרו עוצמה פשוטה של ציונות פשוטה.

מיכאל ביטון: כשהיו צריכים לחתום לי להתגייס לגולני, ביד רועדת ישבתי עם אימא ואבא ואמרתי: אני הולך לגולני.

מיכאל ביטון: אבא שלי אמר:

מיכאל ביטון: מדינת ישראל – זה כבוד להיות קצין.

מיכאל ביטון: ככה, במילים פשוטות.

מיכאל ביטון: זו הייתה הרוח שלהם, למרות הכאב והאובדן.

מיכאל ביטון: יום הזיכרון לחללי מערכות הגבורה, מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה, מציין פעמים רבות את הגבורה העילאית של לוחמי צה"ל ולוחמות צה"ל.

מיכאל ביטון: די אם נזכיר שלושה אנשים שעשו מעשה דומה, כמעט בלתי נתפס; אחד בלתי מוכר, יצחק ליאופולד, שעלה מגליציה בשנות השלושים והתיישב בקיבוץ מזרע.

מיכאל ביטון: הוא העביר שיעור ללוחמים בהגנה עם רימון – רימון עם תקלה – והטיל את גופו כדי להציל חיים שם בקיבוץ.

מיכאל ביטון: אחריו עשה את המעשה הזה נתן אלבז ב-1954, כשקיבל משימה לטפל ברימונים ואחד התפרק בצורה לא תקינה, והוא רץ החוצה מהאוהל והצמיד את הרימון לגופו כדי להציל חיים.

מיכאל ביטון: יותר מאוחר, ב-2006, רועי קליין, רב-סרן, סמג"ד בגולני, בקרב בינת ג'בייל מזהה רימון בחושך, מספיק למסור את מכשיר הקשר הסודי ולצעוק "שמע ישראל", ולהטיל את גופו על הרימון.

מיכאל ביטון: אבל הגבורה היא לא רק של גברים.

מיכאל ביטון: יש נשים גיבורות גדולות מאוד: הדס מלכא, פה בירושלים, ב-2017, שבגופה חסמה מחבלים ומצאה את מותה, והיא ממשיכה של גיבורות – של יעל אשת חבר הקיני, של חנה סנש ושל רבים אחרים.

מיכאל ביטון: אך בין הנופלים במערכות ישראל – זה לא רק סיפור של גבורה.

מיכאל ביטון: זה סיפור של סכנה.

מיכאל ביטון: ההגעה לצה"ל היא מראש מחיר אישי שאדם משלם.

מיכאל ביטון: ההגעה לצה"ל מלווה בכאב, בפחד, בחרדה, ובתוך השירות בצה"ל נהרגו רבים מדי בתאונות דרכים, בתאונות נשק, בירי של כוחותינו, וגם יחידים שכוחם לא עמד להם.

מיכאל ביטון: חשוב לי להזכיר את הקבוצה הזאת, כי יש בקרבה אלפי אלפים, ואנחנו צריכים לפאר ולרומם את ההחלטה של חיילת וחייל להיות בצבא עם כל הקושי והפחד והדאגה והסכנה.

מיכאל ביטון: אימונים זה דבר מסוכן.

מיכאל ביטון: אני רוצה להזכיר משפחה אחת שאתמול אנחנו, הלוחמים בגולני, ביצענו שיחת זום, ואני לא זכיתי לדבר עם המשפחה הזאת – משפחת כברה – הראל כברה, שהיה איתי בפלוגה.

מיכאל ביטון: אני פשוט כל שנה הייתי בקבר של אחי, והוא לא היה במחלקה שלי, אבל הרגשנו צורך לעשות מעשה, כי שמענו שיחיאל ושושנה כבר מבוגרים והם לבד בבית, והתארגנו כמה חבר'ה לעשות מעשה ולחדש את הקשר עימם.

מיכאל ביטון: אתמול שמענו את יחיאל ואת שושנה כברה על הראל כברה, חבר שלי מגולני.

מיכאל ביטון: הראל היה מאגיסט בגולני, ברובאית.

מיכאל ביטון: מאגיסט הולך קדימה, מאגיסט הולך לפני המחנה.

מיכאל ביטון: כדי לגונן על כל המחלקה הוא הולך קדימה, כדי שיוכל להגן עם המקלע לפני כולם.

מיכאל ביטון: הראל עשה מארבים בלבנון במוצב טייבה, וכל לילה כמעט יצא למארבים, וכל המפקדים, המ"מים והקצינים רצו שרק הראל יבוא איתם.

מיכאל ביטון: הראל הזה היה גבוה מכולנו בראש.

מיכאל ביטון: קראו לו: כברה, כברה, היום אוכל הוא כל היום – זה היה השיר של האיש הזה.

מיכאל ביטון: הוא היה עוצמתי והוא נסך ביטחון בלוחמים.

מיכאל ביטון: הם יצאו לאימון לפני מארב בלילה, וחזרו אל המוצב, ושומר – בטעות, שלא תודרך שיש חיילים בחוץ – פתח באש, ובגלל שכברה היה ראשון הוא נפצע.

מיכאל ביטון: הוא שכב מחוסר הכרה, ובסוף מצא את מותו.

מיכאל ביטון: על מצבתו צה"ל כתב "נפל בעת מילוי תפקידו", כי זה מאפיין תאונות.

מיכאל ביטון: יחיאל כברה, האבא הנפלא והנחוש הזה, ניהל מאבק במשך שנים ודרש שייכתב שם "נפל בקרב בלבנון".

מיכאל ביטון: וזה משפט נכון, כי האיש הזה קיים עשרות מארבים לפני הנפילה הזו ולא ראה את הבית שבועות שלמים.

מיכאל ביטון: הוא דרש להנציח אותו כראוי: בסמטה בתוך העיר, בספר תורה.

מיכאל ביטון: אז אותם אני רוצה לזכור – לא רק את הגבורה העילאית, אלא את ההחלטה הפשוטה להיות בצבא.

מיכאל ביטון: כמנהיג ציבור, כאזרח בארץ הזאת, השאלה היחידה שמעניינת אותי ביום הזה היא מה מבקשים מאיתנו הנופלים, מה הם דורשים מאיתנו.

מיכאל ביטון: אני רוצה מילים פשוטות ושפה פשוטה, כי היום הזה חולף, ואנחנו יודעים מה קורה בימים שהם לא ימים כאלה.

מיכאל ביטון: ביום כזה כולנו מתעטפים באיפוק, בממלכתיות ובכבוד הדדי, מדקדקים במילים, במעשים, במחוות שלנו.

מיכאל ביטון: וחולף יום – ואנו שבים לסורנו.

מיכאל ביטון: ואני שואל: מה הם רוצים מאיתנו?

מיכאל ביטון: מה הם מבקשים מאיתנו?

מיכאל ביטון: מה הם מבקשים ממנהיגי ציבור, ומה הם מבקשים מאזרחים?

מיכאל ביטון: הם מבקשים דברים פשוטים: האחד, שנשמור על המשפחות שלהם, שנטפל כראוי, והצבא – ואני מלא הערכה לאיך שמשרד הביטחון טיפול בהורים שלי כמשפחות שכולות.

מיכאל ביטון: אנחנו מטפלים פחות טוב בנכי צה"ל ובפגועי נפש ופחות מוקירים אותם, וכך נולדה גם בירוחם היוזמה להוקיר את פצועי צה"ל בכ"ט בנובמבר, שקיבלה את ברכת הכנסת הזאת.

מיכאל ביטון: יש לנו עבודה.

מיכאל ביטון: לטפל – טוב, אבל יש לנו עבודה להתנהג באופן ראוי, שיסתכלו עלינו, שנשמור על המדינה הזאת, שנשמור על ערכי הציונות והיהדות, שנכבד האחד את השני, שנתנהג בערבות הדדית, שלא נבייש אותם לא בשפתנו, לא במעשינו ולא בהתנהגותנו.

מיכאל ביטון: אם הימים הקשים הללו משולים לעלטה שאופפת את החברה הישראלית, עלטה של משבר תפקודי, מנהיגותי, עלטה של קורונה, עלטה של אובדן הערבות ההדדית, עלטה של התבהמות השיח; אם אלה ימים של עלטה – שמי הכנסת ושמי המדינה הם שמיים מרוצפים בכוכבים, והכוכבים הללו הם הנופלים.

מיכאל ביטון: אנחנו צריכים לשאת עיניים ולהסתכל מה הם רוצים מאיתנו, לא היום – מחר, מוחרתיים, אחרי הימים הממלכתיים.

מיכאל ביטון: אם הימים האלה הם ימים של ספינה תועה, שהיא המדינה והחברה הישראלית, שנמצאת באחד המשברים הקשים ביותר בפוליטיקה – הנופלים הם המצפן, הם הכיוון, לאן הולכים, מה נכון ומה לא נכון.

מיכאל ביטון: לאימהות ולאבות השכולים, לסבים ולסבתות, לאחים ולאחיות, לבנים ולבנות של הנופלים, לרעיות ובני הזוג – אני שולח לכם כאן מכנסת ישראל חיבוק אוהב ומחזק.

מיכאל ביטון: מעל דוכן הכנסת, ביום שניטלה מכם האפשרות להגיע אל הקבר, אני מתחייב באופן אישי להשתדל בכל מקום שאהיה לזכור כראוי ולפעול כראוי על מנת שאולי אנחנו נימצא ראויים למה שעשיתם למעננו.

מיכאל ביטון: עומדת בפנינו הבחירה, כמנהיגי ציבור וכאזרחים, האם אנחנו בוחרים להיות אנשים שמרוממים את הנפש או מדכאים את האזרח ואת הנפש, האם אנחנו אנשים שמאירים פנים או אנשים שמאפילים על אחרים.

מיכאל ביטון: יהי רצון שהיום הזה והשעה הקדושה הזאת יביאו אותנו למעשים משמעותיים.

בנימין (בני) גנץ: תודה, מיכאל, על היכולת לחבר בין כאב לבין עוצמה.

בנימין (בני) גנץ: אני מזמין את חבר הכנסת יעקב מרגי, בבקשה.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, מכובדיי השרים, משפחות יקרות, מתייחדים אנו היום עם זכרם של הנופלים במערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה שנפלו על הגנת הארץ והמולדת.

יעקב מרגי: יום הזיכרון עוטף ומחבק אתכם ומאחד את כולנו בתחושת הכאב, ההזדהות, הגעגועים, לבן, לבת, לאח ולאחות שנפלו במערכות ישראל על הגנת המולדת ועל תקומת ישראל בארצו.

יעקב מרגי: מרכינים אנו היום את ראשנו ודגלנו לזכרם ולכבודם של יקירינו.

יעקב מרגי: משפחות יקרות, נגזר עליכן לשאת בעול הכבד ובכאב, וביום הזה אנו חווים איתכם את הכאב, הגעגוע והיגון, חווים מעט מן המעט, וזה קשה.

יעקב מרגי: אין שיעור לחוב הכבד שחבים כולנו, אזרחי ישראל, לנופלים ולכם, חוב זה הוא נר לרגלינו: מדינתו האחת והיחידה של העם היהודי, מורשת אבותינו, בבת עינו של העם היהודי.

יעקב מרגי: משפחות יקרות, בזוכרנו את הנופלים מקבלים אנו את הכוחות להמשיך מאוחדים ומגובשים להיותנו מדינה יהודית, שורשית, חזקה ומאוחדת.

יעקב מרגי: "בכל דור ודור עומדים עלינו לכלותנו והקדוש ברוך הוא מצילנו מידם".

יעקב מרגי: אך לפני ימים מספר ציין עם ישראל את יום השואה והגבורה, השואה אשר כילתה יותר משליש מהעם היהודי על ידי הצורר הנאצי, יימח שמו.

יעקב מרגי: בימים אלו, כשנשמעים שוב קולות וקריאות להשמידנו על ידי השפלים שבאויבינו; בימים אלו, כשהאנטישמיות מרימה את ראשה שוב, נזכור, נזכור ולא נשכח את שותפות הגורל, ונבהיר לנו – קודם לעצמנו, ולעולם: אנחנו חזקים ומאוחדים.

יעקב מרגי: כי זר לא יבין זאת.

יעקב מרגי: זר גם לא יבין את המחיר הבלתי-נתפס שאנו נדרשים לשלם יום-יום על מנת לשמור על החלום ועל התפילה, "ותחזינה עינינו בשובך לציון".

יעקב מרגי: העם הזה ראוי לכל הטוב, לכל השמחה, כן, ולחיים שהעניקו לנו הנופלים.

יעקב מרגי: לסיום, משפחות יקרות, השנה נגיף הקורונה כפה עלינו זיכרון אחר.

יעקב מרגי: זיכרון ללא חיבוק, ללא הנוכחות הפיזית שלנו בבתי העלמין הצבאיים כמנהגנו וכמנהגיי בעשורים האחרונים.

יעקב מרגי: אך דעו, דעו תמיד: העם כולו מושיט לכם יד חמה וחיבוק אמיץ.

יעקב מרגי: יחד כאחד נמשיך לפעול לאורה של המורשת היהודית וצוואת החיים.

יעקב מרגי: נוכיח לנופלים ולכם שהקורבן לא היה לשווא.

יעקב מרגי: נדחה בקנאות כל שיח של שנאה ופילוג.

יעקב מרגי: זכרם של הנופלים וקדושת מסירות נפשם על קידוש השם יהיו לנגד עינינו תמיד.

יעקב מרגי: יהי זכרם ברוך, תהא נשמתם צרורה בצרור החיים.

בנימין (בני) גנץ: תודה.

בנימין (בני) גנץ: אני מבקש להזמין את חבר הכנסת אלי אבידר, בבקשה.

אלי אבידר: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, יום הזיכרון מאפשר לנו כחברה יום אחד שבו מערכות השיח הציבורי הרגילות דוממות.

אלי אבידר: לא פוליטיקה, לא כלכלה ולא כל נושא אחר, ויהיה חשוב ככל שיהיה.

אלי אבידר: רבים חושבים בטעות שיום הזיכרון נועד לאפשר למשפחות השכולות להתאבל על יקיריהן ולבקר את מקום קבורתם, ולא כך הוא הדבר.

אלי אבידר: משפחות השכול אינו זקוקות ליום הזה כדי להיזכר, והן חיות את האבל בכל אחד מימות השנה.

אלי אבידר: אלה אנחנו, כלל החברה הישראלית, שזקוקים ליום הזה, כדי להיזכר אך גם כדי לענות ביושר לעצמנו על השאלה: האם אנו ראויים לקורבן שהוקרב?

אלי אבידר: למשפחות השכול אין מנוח.

אלי אבידר: אירועי היום-יום לא רק שאינם משכיחים את הכאב, הם מעצימים אותו.

אלי אבידר: המשפחות היקרות הללו שואלות את עצמן כל הזמן: בשביל התופעה הזאת נפלו יקירינו?

אלי אבידר: בשביל החברה הזאת הקרבנו קורבן?

אלי אבידר: השאלות האלה אינן נותנות מנוח.

אלי אבידר: הן עולות פעם אחר פעם ומעצימות את הכאב שבלב.

אלי אבידר: כל אחד מאיתנו איבד בן משפחה, חבר, מכר, ויום הזיכרון הזה לוקח אותנו אחורה בממד הזמן לאותה התקופה שבה הכרנו את החללים.

אלי אבידר: כל שנה שעוברת מבגרת אותנו בעוד הם, החללים, שומרים על הנעורים.

אלי אבידר: חיוכם פורץ אלינו מהתמונות בדיוק כפי שהיה במפגשנו האחרון עימם.

אלי אבידר: לא אומה מקדשת שכול אנחנו ואין אב, אם או בני משפחה שיישירו מבט למצלמה וישמחו על הקורבן שהקריבו.

אלי אבידר: אין זאת תרבות פוליטית וגם לא תופעה חברתית שונה; זהו מרכיב מהותי שמתקיים בנו משחר ימיה של היהדות, שתמיד ראינו במלחמה מלחמת הכרח, ולא כתרבותן של אימפריות ואומות אחרות שראו בה מעשה הגיוני, כלכלי, קודש או מצווה.

אלי אבידר: ביום הזיכרון הזה אנו מרכינים ראש בפני הנופלים ומאמצים אל ליבנו את משפחותיהם; מבקשים אנו את סליחת המשפחות על כך שאיננו ראויים לקורבן; מתחייבים לעשות הכול כדי לבנות כאן חברה טובה יותר שתהיה ראויה לקורבן, ומי ייתן – גם תפחית את הכאב שבלב.

אלי אבידר: יהי זכר הנופלים ברוך.

בנימין (בני) גנץ: תודה.

בנימין (בני) גנץ: חבר הכנסת אופיר סופר, בבקשה.

אופיר סופר: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, את הבית הלאומי בונים אבן על גבי אבן, אריח על גבי לבנה.

אופיר סופר: כל דור מוסיף את חלקו לבניין ומביט על הדור הבא אחריו כיצד הוא מוסיף שורות נוספות של בנייה ועשייה בשנים שלאחר מכן.

אופיר סופר: דור תש"ח, שנשא את הרעות עימו ולא שכח אותה בדרך אל העיר הנצורה, הותיר לנו מורשת מפוארת בלתי נשכחת.

אופיר סופר: אחריו הגיעו לוחמי מלחמות ישראל בצפון ובדרום – במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.

אופיר סופר: כל אלו הוסיפו את חלקם בבניין הלאומי ואת המנגינה הזאת אי-אפשר היה להפסיק.

אופיר סופר: אני שייך לדור שנולד לאחר מלחמת יום הכיפורים.

אופיר סופר: כמו ששרה להקת חיל החינוך: "כשנולדנו הייתה הארץ פצועה ועצובה – – – כשנולדנו בירכו הזקנים בעיניים דומעות / אמרו: הילדים האלה, הלוואי לא ילכו אל הצבא".

אופיר סופר: גדלנו בצל הסיפורים ששמענו, וגם אני שמעתי מאבי ז"ל, על היציאה בעיצומו של היום הקדוש בשנה מבית הכנסת כדי לצאת ולהגן על מדינת ישראל, מי בדרום ומי בצפון, מי יחיה ומי ימות, מי בקיצו ומי לא בקיצו, מי במים ומי באש.

אופיר סופר: גדלנו ושיחקנו עם אחים שכולים ועם יתומי ויתומות צה"ל, שהיו חלק מנוף חיינו.

אופיר סופר: גדלנו, ולימים הלוחמים שנפלו במלחמה הזאת היוו מקור השראה עבורנו, גם עבורי וגם עבור חבריי.

אופיר סופר: חבריי, שגם לא שבו מן הקרב.

אופיר סופר: בתור בן המושב עלמה בצפון, הכרתי את הסיפורים על רב-סמל שלמה מילס.

אופיר סופר: שלמה היה בן המושב הסמוך אלינו בגליל, מושב כרם בן זמרה.

אופיר סופר: כלוחם בחטיבת הצנחנים, השתתף שלמה בקרב החווה הסינית, ולאחר מותו קיבל את צל"ש הרמטכ"ל על חילוץ לוחמים תחת אש ועל גילוי אחוות לוחמים ואומץ לב.

אופיר סופר: הרב מאיר יהודה גץ, שהיה רב המושב ובעצמו שכל את בנו אבנר בקרבות הצנחנים בירושלים במלחמת ששת הימים, כתב להוריו של שלמה מכתב ניחומים וכה ניסה לנחמם: מה אוכל להגיד?

אופיר סופר: איך אוכל לעודד אתכם, ידידיי היקרים?

אופיר סופר: עלינו להיות ראויים לבנים כאלה.

אופיר סופר: הם הגיעו אל המנוחה ואל הנחלה, ורק אותנו השאירו בצער על עצם הפרדה.

אופיר סופר: אצלנו אהבת המולדת אינה מילת סרק ריקה מתוכן אלא אנו נתנו את הקורבן העליון ובברית דמים באנו עם עפר ארצנו.

אופיר סופר: לצערנו, אנו עדיין חיים על חרבנו, ולימים גם אני התגייסתי, כמו אחיו של שלמה, לשירות משמעותי, גם בחטיבת הצנחנים, לאור דמותם של אבנר גץ ושלמה מילס, זכרם לברכה.

אופיר סופר: בדור שלנו כבר נכנסנו ויצאנו להילחם בהרי הלבנון, על חולות עזה ובסמטאות של יהודה ושומרון.

אופיר סופר: אלו היו מלחמות שונות ומבצעים שונים בעלי מאפיינים ואתגרים ייחודיים.

אופיר סופר: לצערי, הקרב הלאומי על הגנת העם והמולדת לא תם.

אופיר סופר: טרם הגענו לייעודנו.

אופיר סופר: היום אני מרגיש שמשימת ההגנה על העם והארץ הולכת ומתרחקת ממני, ואולי בעצם התרחקה לגמרי.

אופיר סופר: היא עוברת בימים אלו לדורו של בני וחבריו.

אופיר סופר: עלינו מוטל כעת להעביר את מורשת הנופלים, החולמים והלוחמים, ביתר שאת.

אופיר סופר: עלינו לדעת לספר אותה לילדינו, לחלוק עימם את סיפור חייהם ונפילתם של חללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה.

אופיר סופר: ההיסטוריה שנושא העם היקר שלנו, הדרך שבה הלך והמורשת הנצחית של עם ישראל – כל אלו אסור שיאבדו במהלך בנייתו של הבית הלאומי שלו; זהו חלק מהחוסן ומהחוזק שלנו.

אופיר סופר: חלק ממה שהביא אותנו עד הלום היה היכולת שלנו לשלם מחיר דמים יקר במלחמה אל נוכח פני האויב.

אופיר סופר: וגם אם כעת הצורך נראה רחוק, הוא יכול באחת להפוך למיידי ולמוחשי בחיינו.

אופיר סופר: ברגע המבחן ניאלץ כולנו לגלות נחישות ודבקות במטרה, כפי שגילו הדורות לפנינו, כפי שעשו כל אותם אלו שאנו זוכרים אותם היום ובכל יום.

אופיר סופר: חבריי חברי הכנסת, פעמים שאנו זוכרים להתאחד דווקא בעת צרה, והצורר – יהא אשר יהא – צורר את כולנו בצרור אחד ומזכיר לכולנו שבני עם אחד אנחנו.

אופיר סופר: גם בימים אלו רוח האחדות מנשבת ומשתוקקת – ומשתוקקת – והמניע אותה זהו אותו נגיף.

אופיר סופר: אני תקווה שנהיה ראויים, כדברי הרב גץ, לכל אלו אשר מסרו את נפשם למען הגנת העם והמדינה.

אופיר סופר: אדוני היושב-ראש, והייתי אומר גם: מפקדי, במו עינינו אנו חוזים את שיבת ציון.

אופיר סופר: אנו חווים אותה בשמחה ובכאב, שבים אל ארץ מולדתנו.

אופיר סופר: חוויית הכאב והשכול יוצרת חיבור, כאילו הייתה זו סגסוגת מותכת – חיבור בין אחים, חיבור של מקשה אחת.

אופיר סופר: זהו גם החיבור אל מורשת הנצח של העם היהודי, אל התנ"ך ואל התגשמות חזון הנביאים.

אופיר סופר: ביטא זאת הנביא ישעיה בדבריו: "על הר גבֹהַ עלי לך מבשרת ציון, הרימי בכח קולך מבשרת ירושלם; הרימי, אל תיראי, אמרי לערי יהודה הנה אלהיכם".

אופיר סופר: יהי זכרם של יקירינו חקוק לעד בליבנו.

בנימין (בני) גנץ: תודה.

בנימין (בני) גנץ: אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת עמיר פרץ.

עמיר פרץ: אדוני היושב-ראש, כבוד השרים, חברי הכנסת, ביום שלישי, 28 באוקטובר 1997, נשא אסא כשר מספד לבנו רס"ן יהורז, זכרו לברכה.

עמיר פרץ: אקרא כמה משפטים המבהירים את משמעות בית העלמין, וכך הוא אומר: יש אדם הבא אל בית העלמין שהוא ביתו, "יש אדם המדבר בשפת בית העלמין הצבאי, מפני שזו נעשתה לו שפת המקום, שפת הזמן, שפה חיה – – – שפת בן", שפת הבת, "– – – שפת החושך, שפת בין הערביים.

עמיר פרץ: בשפת בית העלמין, אין חיים בלא מוות, אין מוות בלא חיים.

עמיר פרץ: בשפת בית העלמין, למות פרושו גם לחיות בתוך ליבם של אוהבים; בשפת בית העלמין, לחיות פירושו גם למות בתוך ליבם של אהובים; בשפת בית העלמין, בית העלמין הוא בית, בית המתים שהם בין החיים, בית החיים שהם בין המתים".

עמיר פרץ: אני מבין ומזדהה עם המשפחות שמביעות תרעומת על כך שאין באפשרותן להגיע אל בתי העלמין, כי כל אחד במהלך השנים אימץ את שפת בית העלמין שלו.

עמיר פרץ: כבר כמעט 40 שנים שאני מקפיד לבקר משפחות בכל רחבי הארץ, ובוודאי בשדרות, ורואה את ההתמודדות הקשה של 66 משפחות משדרות שבניהן ובנותיהן נפלו במערכות ישראל ופעולות האיבה.

עמיר פרץ: אנצל את הדקות המעטות שעומדות לרשותי לספר לכם על אחד הנופלים, יעקב סולימאני זיכרונו לברכה, שנולד ב-1947 בפרס ועלה עם משפחתו לשדרות ב-1952.

עמיר פרץ: כבר בצעירותו האמין יעקב ביכולתם של הנערות והנערים שגדלו בשדרות, ועוד לפני שהתגייס פעל כמדריך נוער, שהצליח לרכוש את אמונם של הנערות והנערים ביישוב.

עמיר פרץ: הוא גויס בנובמבר 1966, הוצב בחיל השריון, שירת בחטיבה 7 כתותחן טנק, והפך חייל למופת, שהשתתף במלחמת ששת הימים.

עמיר פרץ: גם בעת שירותו הקפיד לשמור על קשר עם הנוער ביישוב, וגם אני בתוכם, ולאחר שהשתחרר מצה"ל הפך באופן טבעי למדריך, ובהמשך למנהל בית הנוער ביישוב.

עמיר פרץ: ביום הכיפורים, בצוהרי היום, פרצה המולה גדולה ברחובות שדרות.

עמיר פרץ: נציגי קצין העיר וקציני משטרה נכנסו לבתי הכנסת וחילקו צווי 8 לחיילים ביחידות הקרביות, וביניהם יעקב סולימאני.

עמיר פרץ: אשתו מוזי והוריו, שיצאו לרחוב, ראו אותו רץ מבית הכנסת עטוף בטלית.

עמיר פרץ: לשאלתם מה קרה, ענה: פרצה מלחמה.

עמיר פרץ: אני נוסע, אל תדאגו, אני אחזור תוך שישה ימים.

עמיר פרץ: גם אני, קצין חימוש בגדוד 890, נסעתי בחזרה אל הבסיס בבית ליד, שם התארגנו ליציאה למלחמה.

עמיר פרץ: יעקב הגיע לחזית ומייד נשלח עם חבריו לצוות הטנק, שם חברו לכוחות השריון שניהלו מלחמה עקובה מדם באזור גשר פירדאן, המחבר את חצי האי סיני במזרח עם רצועת החיץ החקלאית הסמוכה לאיסמאעיליה במערב – אזור שהפך לאחד מאזורי הלחימה הקשים ביותר.

עמיר פרץ: כוחות שריון ישראליים שניסו להדוף את הכוחות המצריים ספגו אבדות קשות.

עמיר פרץ: ב-8 באוקטובר הצליחו להגיע כמה טנקים ישראליים עד כ-150 מטרים מקו המים הסמוך לגשר, שם נקלעו למערב נ"ט, והם נסוגו תוך שהם סופגים אבדות כבדות ומשאירים אחריהם גופות וחיילים ישראלים בידי המצרים.

עמיר פרץ: המלחמה הסתיימה, אך למשפחה לא ניתן אות חיים מיעקב, והם חיו בייסורי תופת בשל האי-וודאות.

עמיר פרץ: רק לאחר שישה חודשים הודיעו להם כי נמצאה גופתו.

עמיר פרץ: אלה היו ששת החודשים הקשים ביותר בחיי המשפחה, בוודאי בחייה של הכלה הצעירה מוזי, שהייתה נשואה ליעקב פחות משנתיים.

עמיר פרץ: ב-3 באפריל 1974 הובא יעקב למנוחת עולמים בחלקה הצבאית בשדרות.

עמיר פרץ: הוריו, שעם השנים הלכו לעולמם, תרמו ספר תורה לזכרו, ובמלאת שנה לנפילתו נחנכה סדנה חינוכית לזכרו בבית הנוער העירוני, שאותה ניהלה רעייתו מוזי שנים רבות ובה התחנכו בני הדור הצעיר על הקרבה ואהבת הארץ.

עמיר פרץ: אתמול קיימתי עם מוזי שיחה ארוכה.

עמיר פרץ: היא הקימה משפחה משלה במהלך השנים, אך יעקב נשאר חי, קיים ושוהה איתה יום-יום, שעה-שעה.

עמיר פרץ: במהלך שירותי הציבורי, ובוודאי כשר ביטחון, חוויתי את המפגשים האישיים עם אלפי משפחות של נופלים, וגם של נופלות, כמו הדס מלכא מאשדוד.

עמיר פרץ: היום אני פונה לכולן: כולנו מחבקים ומחזקים אתכן, ומדגישים שוב את החוב הגדול כלפי יקיריכן, שנתנו את חייהם כדי להבטיח את עתידה של מדינת ישראל.

עמיר פרץ: יהי זכרם של הנופלות והנופלים ברוך ונצור בליבנו לעד.

בנימין (בני) גנץ: תודה לך.

בנימין (בני) גנץ: אני מזמין את חבר הכנסת אורי מקלב.

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, מכובדיי השרים, חבריי חברי הכנסת, זיכרון הוא נדבך וערך מרכזי במסורת ובערכים של עם ישראל.

אורי מקלב: יום הזיכרון "למען תזכר את יום צאתך מארץ מצרים", ועד למען תזכור "את אשר עשה לך עמלק".

אורי מקלב: הזיכרון הוא הכוח לעתיד שלנו.

אורי מקלב: אם אין עבר, אין עתיד.

אורי מקלב: הזיכרון הוא הבסיס להמשכיות.

אורי מקלב: הוא הכרת הטוב שאנחנו יכולים לתת.

אורי מקלב: הוא הכבוד, הוא הנחמה.

אורי מקלב: כל אחד ואחד הוא עולם מלא של זיכרונות, של געגועים, של חסר, של צער על אובדן, על חיים שנקטעו באיבם.

אורי מקלב: אבל יש צד שווה במה שאנחנו יכולים לכבד את זכרם.

אורי מקלב: לתת להם, להעניק להם על שהם איבדו את חייהם בעבורנו ובגללנו ולמעננו.

אורי מקלב: האם יש משמעות לזה שהם איבדו את חייהם?

אורי מקלב: על מה הם הקריבו את חייהם?

אורי מקלב: אין ספק שמה שהם מחפשים ומה שהם רוצים מאיתנו זה חיים של אחדות; חיים של עזרה הדדית; של נשיאה בעול; של לשאוף כל הזמן להיות יותר טובים ויותר טובים; לכבד את האחר; לא להפלות ולא לתייג.

אורי מקלב: שנהיה עם אחד, שנהיה כולנו ביחד בארץ ישראל בצורה מאוחדת ומכבדת, וטובים הרבה הרבה יותר.

אורי מקלב: עכשיו משהו גם באופן אישי.

אורי מקלב: אני חושב שלא עשיתי את זה עד היום, אבל כשאני נמצא פה קשה לי שלא להזכיר גם את משפחת השכול במשפחתנו.

אורי מקלב: אני גדלתי לאב שהוא אח שכול.

אורי מקלב: סבא וסבתא שכולים.

אורי מקלב: אני קרוי על שם דודי אורי מקלב, השם ייקום דמו, שנפל ונהרג במלחמת השחרור.

אורי מקלב: ברשותכם, אני אגיד כמה מילים על פי אתר משרד הביטחון.

אורי מקלב: אורי, בן רבקה ודוד ממשפחת מקלב, אשר כמה מבניה נהרגו בידי הפורעים הערבים בפרעות תרפ"ט.

אורי מקלב: הוא נולד בפתח תקווה למשפחה שומרת דת.

אורי מקלב: הצטיין בלימודים ובהתנהגות.

אורי מקלב: חיבוריו זכו לתהילה בפי מוריו, שניבאו לו עתיד ספרותי.

אורי מקלב: גם בהמשך לימודיו היה מטובי התלמידים ושמר אמונים למסורת ישראל.

אורי מקלב: אף כשהיה בשירות המולדת הקפיד על הכשרות במחנות, ובמחיר הליכה ארוכה ומייגעת נמנע מחילולי שבת בנסיעה.

אורי מקלב: שבת-שבת הוא הלך מפתח תקווה עד המפקדה ביפו, בקיץ ובחורף כדי לשמור.

אורי מקלב: ואלה הערכים שהוא גם הקנה – אני לא אאריך – כפי שציינו במכתבים פקודיו, כפי שאני קראתי על כך.

אורי מקלב: אני מדלג על הרבה דברים.

אורי מקלב: בחורף תש"ח השתתף גם בפעולות נגד האנגלים, אבל עיקר הפעולות היה מכוון להגנה על פתח תקווה מפני האויב הערבי.

אורי מקלב: הוא השתתף בכיבוש של שכונת מנשייה בצפונה של יפו, ומייד אחר כך יצא בראש קבוצתו לכיבוש הכפר יהודייה – מה שנקרא היום יהוד – שאיים על פתח תקווה במישרין.

אורי מקלב: תוך כדי חיפוי במקלע ברן על חבריו, הצליח במשימתו להבטיח לקבוצתו את הדרך להתחבר עם יתר היחידות ולפרוץ את שורות האויב, אך הוא עצמו נפצע ונפל ביום כ"ה בניסן תש"ח, והובא למנוחת עולמים בבית הקברות הצבאי בפתח תקווה.

אורי מקלב: כאחד שגדל – כשבאנו לסבא ולסבתא, פתחנו את השער של החצר בצורה שרק בני המשפחה ידעו איך לפתוח אותו.

אורי מקלב: הלכנו ונכנסנו לבית שהדלתות שלו היו פתוחות.

אורי מקלב: שמענו את סבתא מדברת.

אורי מקלב: חשבנו, מי נמצא בבית?

אורי מקלב: ואז למדנו שהיא מספרת לאורי שלה סיפורים; שרה לו שירים.

אורי מקלב: "אורי, אורי שלי" – זה היה השיר שפותח והשיר שמסיים.

אורי מקלב: ואיפה סבא?

אורי מקלב: סבא לא נמצא.

אורי מקלב: מתי הוא יגיע?

אורי מקלב: סבא נמצא ביד לבנים, יושב-ראש יד לבנים בפתח תקווה.

אורי מקלב: עסוק במשפחות.

אורי מקלב: אני עצמי ראיתי את הפעילות, איך שאדם מוסר את נפשו אחרי היגון ואחרי הצער כדי לעודד ולחזק משפחות רבות ואת בני פתח תקווה העיר.

אורי מקלב: אבל אני אומר את כל הדברים האלה כי אנחנו חיינו תחת השכול הזה, תחת המסורת, תחת המורשת.

אורי מקלב: אני יכול להעיד שאין כמעט מפגש משפחתי שבו אנחנו יושבים על יד אבא, שיהיה בריא עד 120 שנה, ובו לא מוזכר אורי, אח שלו.

אורי מקלב: על הערכים, על המסורת, על מה שהוא השאיר.

אורי מקלב: שני אחיו ושתי אחיותיו של אורי ז"ל זכו להקים משפחות.

אורי מקלב: יש להם, בלי עין הרע, מאות צאצאים.

אורי מקלב: לו אין שם ואין לו שום מישהו – זיכרון.

אורי מקלב: בלי ילדים, בלי נכדים, בלי נינים כפי שאחיו.

אורי מקלב: אבל כן אנחנו יכולים להגיד, וזה מלמד על הכלל, שהוא השאיר באמת מורשת.

אורי מקלב: המורשת האישית, לשמוע על כיבודיו, על המידות הטובות.

אורי מקלב: אבל המורשת הזו של עם ישראל, תורת ישראל וארץ ישראל, הם הערכים, הם הזכות לקיום, הם הדברים העיקריים.

אורי מקלב: זאת מורשת שאם אנחנו נמשיך אותה ונקיים אותה ואפילו נשפר אותה, זאת באמת עשייה למען זכרם.

אורי מקלב: יהי זכרם ברוך.

בנימין (בני) גנץ: תודה רבה.

בנימין (בני) גנץ: אני מזמין את חבר הכנסת יאיר גולן.

יאיר גולן: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, ביום הזיכרון אני חוזר ומונה את מתיי.

יאיר גולן: נזכר במתארי הגוף, בשמות, בחוויות המשותפות, בהבעות פנים, בחיתוך הדיבור ובמזג האופי.

יאיר גולן: אני נזכר במתיי, באלעד ואורי, בדרור ונדב, באמיר וארז, בעוד רבים נוספים.

יאיר גולן: והם עוברים על פניי חיים ופעילים מדי שנה.

יאיר גולן: והם ימשיכו ויעברו על פניי עד יומי האחרון.

יאיר גולן: והם מלאי כישרון ורוח יצירה.

יאיר גולן: והם חיים יותר מהחיים עצמם, כי הם צעירים ויפים.

יאיר גולן: אין בהם מתום, אין בהם מסימני השנים.

יאיר גולן: הם במלוא אונם.

יאיר גולן: לא קמלו כדרך כל בשר אלא נגדעו באבחה מרה.

יאיר גולן: והלב בוכה ובלב יש חלל ולא ניתן למלא חלל זה אלא להודות בקיומו בלבד.

יאיר גולן: ביום הזיכרון אני חוזר ומבקר את המשפחות.

יאיר גולן: ורב מספרן של המשפחות ממספר החללים.

יאיר גולן: כל משפחה ומשפחה וסיפורה.

יאיר גולן: כל בן או בת משפחה וחייו או חייה בצל השכול.

יאיר גולן: אני מבקר את משפחות כדורי ושליט, את מילוא וויינברג, את אזולאי וחן ועוד משפחות רבות אחרות, ונפעם מעוצמת הרגשות, מחדות הזיכרון, מאצילות הנפש.

יאיר גולן: מכושר העמידה מול חיסרון ואובדן, מיכולת ההתמודדות עם גדיעה ועצב.

יאיר גולן: משפחות שכולות יקרות, ביום הזה לא נותר בי דבר אלא להרכין את ראשי ולידום.

יאיר גולן: להרכין ולידום יחד עם משפחות מערכות הביטחון וארגוני החירום, יחד עם משפחות נפגעי פעולות האיבה, יחד עם כל עם ישראל – עם כל אזרחי ישראל.

יאיר גולן: עם מתינו, גיבורינו.

יאיר גולן: עימכן, משפחות השכול, נרכין ראש ונידום.

יאיר גולן: יום הזיכרון הוא יום של סולידריות לאומית.

יאיר גולן: הוא מקיף את כל שכבות העם; הוא לא מבדיל בין מפלגות; הוא לא מבדיל בין זהויות והוא אדיש לקטטות הפוליטיות של היום-יום.

יאיר גולן: אנו מצויים בעיצומו של משבר בריאותי, כלכלי ופוליטי מהחמורים בתולדות ישראל.

יאיר גולן: מי ייתן ורוח הסולידריות המופגנת ביום הזה תאפיל על המשבר הפוליטי, ותיתן בידינו את הכלים הנכונים להתגבר על שני המשברים האחרים.

יאיר גולן: אנו נוהגים לומר: במותם ציוו לנו את החיים.

יאיר גולן: אני רוצה לומר מעל במה זו כי לא רק את החיים ציוו לנו, אלא גם את הדרך לחיות אותם: דרך האמת והיושר, דרך ההוגנות והחסד, דרך הערבות ההדדית והשותפות.

יאיר גולן: ידעו כל חברי הממשלה, וגם אלה הרוצים להיות חברי ממשלה, כי בעת הזו נדרשת ממשלת חירום שתעסוק אך ורק במצב החירום, אך ורק בהקלת העול מעל כתפי העם, אך ורק בפתרון המצוקות הנערמות מדי יום, אך ורק בעידוד האזרחים, אך ורק בהפרחת תקווה וביצירת תוחלת.

יאיר גולן: על רקע כל שחוויתי במשכן הזה בשבוע האחרון אני קורא לכולנו להתעשת, לחשב מסלול מחדש, כדי שידעו אזרחי ישראל כי יש מחוקקים בירושלים, ויש שופטים בירושלים, ויש מנהיגים בירושלים, העוסקים בחריצות ובאומץ אך ורק בדבר אחד – טובתה של מדינת ישראל וטובתם של אזרחי ישראל.

יאיר גולן: יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולנפגעי פעולות האיבה קורא לכולנו לצאת מגדרנו ולעשות את סולידריות היום לסולידריות המחר.

יאיר גולן: יהא זכר הנופלים ברוך ונצור בליבנו לדור-דור.

בנימין (בני) גנץ: תודה.

בנימין (בני) גנץ: אני מזמין את חבר הכנסת צביקה האוזר.

צבי האוזר: אדוני יושב-הראש, 23,816 חללים נפלו במלחמות ישראל מראשית ההתיישבות הציונית ועד ימינו.

צבי האוזר: לאובדן זה נוספו כ-4,166 נרצחים בפעולות טרור.

צבי האוזר: קניין ארץ נקנה במחיר כבד, לעיתים כבד מנשוא, אך עדיף לאין-שיעור מחירה של החירות והעצמאות מהדמים, הקניין והכבוד שנגבו מאיתנו לאורך אלפיים שנות גלות כבני חסות.

צבי האוזר: נקבתי במספרים.

צבי האוזר: לכל מספר יש שם, לכל שם יש סיפור.

צבי האוזר: השכול הוא אסון פרטי, אבל תמיד יש לו גם משמעות קיבוצית, סיפור שתמיד גם שייך לכולנו.

צבי האוזר: בחרתי להקדיש נאום זה לסיפורו של חלל אחד, חלל בשם יריב – סיפור אחד מתוך 23,816 סיפורים.

צבי האוזר: את יריב לא פגשתי בחיי, יריב נפל 20 שנה וחודשיים לפני שנולדתי.

צבי האוזר: בשמו נתקלתי לראשונה בגיל 15 לערך.

צבי האוזר: בעודי צועד סמוך לביתי בעיר רמת גן צדה לפתע את עיניי ערמת ניירות, מסמכים וחפצים, שנראתה כאילו הושלכה מאחד הבתים.

צבי האוזר: כילד סקרן וחובב היסטוריה כבר אז לא יכולתי שלא לגשת אל המסמכים, שסיפרו בצורה אילמת סיפור אחד של חיים ומוות.

צבי האוזר: היה שם למשל מכתב שנשלח בדואר של חיל האוויר המלכותי הבריטי.

צבי האוזר: התאריך על המכתב המצהיב היה 7 ביוני 1946.

צבי האוזר: המעטפה באנגלית, אך המכתב היה בעברית צחה: "שלום רב לכם, הוריי היקרים.

צבי האוזר: ובכן, באותו יום שעזבתי את הבית הצלחתי לטוס בחזרה למצרים.

צבי האוזר: אבא, חצי שעה אחרי שצלצלתי לך ירד אווירון מטיפוס אנסון.

צבי האוזר: האווירון הגיע ממלטה, והטייס היה עייף מאוד.

צבי האוזר: הוא לקח אותי בתנאי שאחליף אותו באוויר, ומפני זה שאני רציתי לטוס וכבר להגיע למצרים".

צבי האוזר: לאחר תיאור מפורט של הטיסה ושל החיים במחנה הצבא, נחתם המכתב במילים: "כתבו על הנשמע בארץ, מפני שפה", ליד קהיר, "אין כלום בעיתונים.

צבי האוזר: שלכם, יריב".

צבי האוזר: יריב הוא יריב שיינבוים, זיכרונו לברכה.

צבי האוזר: הוא היה מראשוני טייסי חיל האוויר הישראלי.

צבי האוזר: משימתו האחרונה בוצעה ב-10 במאי 1948, חמישה ימים לפני ההכרזה.

צבי האוזר: הוא הטיס מטוס מדגם נורסמן במטרה להפציץ ריכוזי כנופיות בדרך לירושלים, כל זאת על מנת לסייע ללוחמי הפלמ"ח, חטיבת הראל, בפריצה בדרך אל העיר.

צבי האוזר: למרות הערפל הכבד והמשימה המורכבת, יריב, יחד עם טייס נוסף, דניאל בוקשטיין, ועוד ארבעה אנשי צוות – שלמה רוטשטיין, צבי שוסטרמן, שלמה כהן ויצחק שקלנביץ' – התנדבו לצאת לדרך, שממנה הם לא שבו.

צבי האוזר: במכתב קצר ומצמרר שנשלח למשפחה, משפחת שיינבוים, לאחר נפילתו, והוא חתום בשם מפקד חיל האוויר, מצוין בתמציתיות רק כך: "הינני מעביר אליכם את כנפי צוות האוויר של האווירייה הישראלית עבור בנכם יריב, שהקריב את חייו במלחמת השחרור של עם ישראל בארצו ותרם את מיטב חלקו למען הניצחון".

צבי האוזר: אכן, זהו מחיר הניצחון.

צבי האוזר: כמעט 40 שנה שמורים אצלי באוסף – בחרדת קודש, הייתי אומר – מסמכיו של יריב שאספתי באותו יום.

צבי האוזר: השבוע בדרכי לכנסת החלטתי לסטות מהדרך ולעלות לראשונה לקברו של יריב בבית העלמין הצבאי שבקריית ענבים.

צבי האוזר: שם, בינות הקברים שמספרים את סיפור גבורתם העילאית של לוחמי תש"ח, מצאתי קבר אחים שבו יריב קבור יחד עם כל חבריו לטיסה.

צבי האוזר: יריב נהרג בגיל 25.

צבי האוזר: כמו שציינתי, ארבעה ימים בלבד לפני הכרזת העצמאות.

צבי האוזר: הוא לא זכה לשמוע את דוד בן-גוריון מכריז על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, מדינה שבקרב על הקמתה הוא נפל.

צבי האוזר: הוא לא זכה לראות את הבית הזה שבו אנחנו נמצאים ושעל קיומו בעצם חלם ולחם.

צבי האוזר: טובי בניה ובנותיה של הארץ הזו איבדו את חייהם בקרב על מימוש חזון הנביאים, להיות עם חופשי בארצנו.

צבי האוזר: אנחנו זכינו.

צבי האוזר: היום, בבית הזה, ובמדינת ישראל כולה, אנחנו זוכרים אותם, את כולם ביחד, אבל בעיקר אחד-אחד.

בנימין (בני) גנץ: תודה.

בנימין (בני) גנץ: אני מזמין את חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, מדינת ישראל מתכנסת היום לשקט ולדומייה המאפיינים את יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו חוזרים ומספרים את סיפוריהם של מי שלעולם לא נשכח, הבנים והבנות שמסרו נפשם למען המולדת – 23,816 פרחים שנפלו למען המדינה שלנו, ושלא נשכח, חלילה וחס, את אותם 3,153 פרחים שנגדעו בפעולות האיבה.

אורלי לוי אבקסיס: למענם, דווקא בימים אלו, כשרוחות סערה ומחלוקות נשמעות לא אחת, עלינו להרחיק מאיתנו את המפריד ולהעלות על נס את המאחד והמשותף.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו עם אחד עם אתגרים רבים, אך אל לנו לשכוח כי המשותף גובר על השונה וככל שנתאחד יחד ונמצא את הדומה נמלא את צוואתם של אלו הנופלים.

אורלי לוי אבקסיס: גם אני, כמו רבים מכם, מכירה מישהו שנפל, מישהי שאיבדה את חייה, הורה שלא שב הביתה לילדים, ואנחנו מתגעגעים.

אורלי לוי אבקסיס: ההבנה שמלחמות היו בעל כורחנו, למעננו, ואפילו הידיעה שהקיום המתמשך של המדינה הזאת הוא נס גמור, הן אינן מרגיעות ולא משככות את הגעגוע, את הכאב והצער.

אורלי לוי אבקסיס: עבור המשפחות ששכלו את יקיריהן כל יום וכל שעה הם זיכרון.

אורלי לוי אבקסיס: כל רגע רק מעצים את הגעגוע לאהובם אשר כבר לא ישוב.

אורלי לוי אבקסיס: אין מילים שימלאו את החסר.

אורלי לוי אבקסיס: יום זיכרון לחללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה צריך להיות יום של דומייה ותפילה.

אורלי לוי אבקסיס: יום של הקשבה לאלה שאיבדו את הדבר היקר להם מכול ותפילה ליושב במרומים שייתן להם את הכוח להמשיך.

אורלי לוי אבקסיס: שישמור על חיילינו ביבשה, בים, באוויר ועל אנשינו בארץ כולה.

אורלי לוי אבקסיס: ביום הזה השקט רועם יותר מכל צעקה, ושום מילה כתובה לא תמלא את השכול.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לספר לכם על חוויה אישית שלנו, חוויה שעוד מהיותנו בגיל 16, 20 בערך, אנחנו עושים יום-יום, שנה שנה.

אורלי לוי אבקסיס: בימים כתיקונם, בימים הללו אנחנו, כל הצוות של ה-101 של בעלי, נפגשים בבית העלמין בכרמיאל סמוך לקברו של יעקב קובי גבאי.

אורלי לוי אבקסיס: הכרנו אותם עוד אפילו טרם היינו נשואים.

אורלי לוי אבקסיס: זו הייתה מחלקה מגובשת כל כך שהחברות של החיילים היו מתעדכנות אחת מהשנייה אם יודעים מתי יוצאים ומי יוצא ומתי יוצא.

אורלי לוי אבקסיס: לא היו אז טלפונים, לא היו רשתות חברתיות.

אורלי לוי אבקסיס: היו טלפונים נייחים במקרה הטוב והמון המון זיכרונות על מכתבים כתובים בכתב יד.

אורלי לוי אבקסיס: קובי היה חבר אמת.

אורלי לוי אבקסיס: קובי היה מהאנשים שהיו יוצאים הביתה עם רשימה של חברות שצריך לעדכן כדי לשמר את הקשר עם חבריו הלוחמים – שידעו, שתדע כל אחת ואחת מאיתנו כמה האהוב שנשאר שם בלבנון או בקו המסוכן חושב עליה, ומתי, אם ירצה השם, יגיע.

אורלי לוי אבקסיס: זכור לי במיוחד יום הולדת שחגגתי בזמן השירות הצבאי שלהם.

אורלי לוי אבקסיס: ליאור בעלי היה איתם, ושלושה שבועות לא יצא הביתה.

אורלי לוי אבקסיס: הבטיחו לו שאם הוא יצטיין בתרגיל מסוים הוא יקבל אפטר ליום ההולדת.

אורלי לוי אבקסיס: כשהוא קיבל את האפטר קובי ניגש אליו, אמר לו: מה אתה קונה לה?

אורלי לוי אבקסיס: ליאור אמר: עזוב עכשיו לקנות, מה שחשוב זה להגיע.

אורלי לוי אבקסיס: כשנגיע נראה, אני תקוע בלי כסף.

אורלי לוי אבקסיס: הדבר הראשון שקובי עשה זה לפתוח את הארנק, להוציא את מעט הכסף שהיה שם ולומר: חבל על כל דקה.

אורלי לוי אבקסיס: אני לא אוכל להשתמש בכסף הזה טוב, אז תעשה עם זה משהו.

אורלי לוי אבקסיס: אני זוכרת את זר הפרחים הענק כשליאור דפק בדלת והפתיע אותי באותו יום, יום ההולדת, הדבר הראשון שהוא אמר לי – זה מקובי.

אורלי לוי אבקסיס: אני זוכרת את הרגילה האחרונה לפני העלייה ללבנון, רגילה שבה כל הצוות, ביחד עם בנות הזוג, ירדנו לאילת.

אורלי לוי אבקסיס: ממש כמו הבלוז האחרון לחופש הגדול.

אורלי לוי אבקסיס: היינו שם צעירים, יפים, חטובים, מלאי אנרגיות ואהבת הארץ.

אורלי לוי אבקסיס: זו הייתה החוויה האחרונה של כולנו יחד, כי חלק מאותם לוחמים לא חזרו הביתה, ואלה שחזרו חזרו אחרת, בין אם פצועים בגופם ובין אם בנפשם.

אורלי לוי אבקסיס: ראשונים היו אלו שנתקלו במארב קשה בלבנון.

אורלי לוי אבקסיס: כמניין לוחמים ומפקדים פצועים שהוטסו במסוקים לבית החולים רמב"ם.

אורלי לוי אבקסיס: אני זוכרת שהגעתי לשם וראיתי אותם: חיילים, חיילים, חיילים, עוד עם המדים והתחבושות, עוד לפני הכניסה לחדרי הניתוח.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אני לא אשכח שביציאה הראשונה של קובי הביתה הוא לא הלך הביתה – הוא בא וישב עם חבריו לקרב וחיזק וסיפר מה קורה במוצב בלבנון ולאיזה תרגילים, כמו שרק הם מבינים, הם יָצאו ועוד יֵצאו.

אורלי לוי אבקסיס: זמן לא רב לאחר מכן קיבלנו את הבשורה הקשה.

אורלי לוי אבקסיס: קובי ועוד כמה חברים ממחלקות נוספות – כי מאחר שנפצעים אז מערבבים מחלקות כדי ליצור כוח משמעותי נוסף – נהרגו בלבנון.

אורלי לוי אבקסיס: חנה היקרה שלנו, אימו של קובי, מבקשת מאיתנו בכל שנה להגיע, לבוא ולספר על הילדים שלנו, מי נוסף, או איך אנחנו התקדמנו.

אורלי לוי אבקסיס: הבנות שלי לא הכירו פיזית, כמובן, את קובי, אבל הן הספיקו להכיר את חנה, את אימו, לקבל ממנה חיבוק גדול, וראיתי איך בפנינו משתקפת המציאות האלטרנטיבית שיכולה הייתה להיות לקובי לולא נפל באותו קרב נוראי.

אורלי לוי אבקסיס: קובי היה חבר אמיתי, היה ילד ערכי ומוכשר ואהוב על הוריו.

אורלי לוי אבקסיס: אני כולי תקווה שאנחנו נחזור ונהיה שם ונתעדכן, כי במותו קובי בעצם חיבר את כל אותם לוחמים שחזרו הביתה.

אורלי לוי אבקסיס: אין לי מושג, אם קובי לא היה נופל חלל, באיזה אופן היינו שומרים על קשר.

אורלי לוי אבקסיס: חלקנו, חברות שהפכו להיות רעיות של אותם חיילים שהשתחררו, בין אם פצועים ובין אם בריאים, הקימו חיים שלמים.

אורלי לוי אבקסיס: הזיכרון הזה שלו, ביום המיוחד הזה, מלכד אותנו כפי ששום דבר אחר לא יכול לעשות.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לומר שהשנה זה יום זיכרון שונה אך זה לא מפחית במאומה מהחיבור ומהאהבה לאותו נער אמיץ שציווה לנו להמשיך ולחיות.

אורלי לוי אבקסיס: אז אני מחבקת ומחזקת את המשפחות השכולות.

אורלי לוי אבקסיס: מי ייתן שלא ידעו עוד צער.

אורלי לוי אבקסיס: אני אסיים בדברי הנביא יחזקאל, פרק ט"ז, פסוק ו': "ואעבֹר עליך ואראך מתבוססת בדמיִך ואֹמר לך בדמיך חיי ואֹמר לך בדמיך חיי".

אורלי לוי אבקסיס: יהי זכרם ברוך ושלא נדע עוד צער.

אורלי לוי אבקסיס: תודה.

בנימין (בני) גנץ: תודה, גברתי.

בנימין (בני) גנץ: אני מתכבד להזמין את השרה יפעת שאשא ביטון להתייחס לדברים ולשאת את דברה.

יפעת שאשא ביטון: אדוני יושב-ראש הכנסת, חבריי השרים, כנסת נכבדה, קול צפירת הדומייה שנשמעה לפני שעה קלה כמדי שנה פילח את האוויר והנשמה ונצרב בלוח הזיכרון שבליבנו.

יפעת שאשא ביטון: בזיכרונו של כל אחד עולה דמותם של חייל או חיילת שאינם עוד.

יפעת שאשא ביטון: נפש אהובה, קרובה או מוכרת.

יפעת שאשא ביטון: אין בישראל מי שמחיר המלחמה זר לו או רחוק ממנו.

יפעת שאשא ביטון: השנה, בעקבות הקורונה, קיבלנו החלטה קשה וכואבת ואין אנו מתכנסים בבתי העלמין כדי לחבק מקרוב את המשפחות השכולות, אך אנו מחבקים אותן מכאן וחולקים כבוד להן וליקיריהן אשר חירפו את נפשם בהגנה על המולדת – חיילות וחיילים, גיבורות וגיבורים, אשר שילמו בחייהם כדי שאנו נוכל להמשיך ולחיות כאן במדינת ישראל.

יפעת שאשא ביטון: גם בעת הזו, לצערי, אנו עדיין נלחמים על זכותנו הלגיטימית לחיות כאן בביטחון ובשלווה.

יפעת שאשא ביטון: וכוחנו כחברה הוא באחדותנו.

יפעת שאשא ביטון: אני כולי תקווה כי נמשיך ונוכל לאתגרים השונים בפניהם ניצבת מדינתנו היקרה מעת לעת.

יפעת שאשא ביטון: משפחות שכולות, שילמתן ועודכן משלמות מחיר כבד ביותר בהילקח מכן יקיריכן.

יפעת שאשא ביטון: אין דבר בעולם שיוכל לרפא את פצעיכן.

יפעת שאשא ביטון: אך היום, כרקמה אנושית חיה אחת, אנו כאן כדי להנציח יחד איתכן את יקיריכן.

יפעת שאשא ביטון: אנו זוכרים אותם ונזכור אותם לעד.

יפעת שאשא ביטון: כבת קריית שמונה והגליל רוחות המלחמה הן צליל מוכר לי, שליווה אותי כל ילדותי ובגרותי, והוא אותו הצליל שלקח וגבה את חייהם של טובי בנינו ובנותינו.

יפעת שאשא ביטון: כל אחד מהם הוא דמות ראשית בסיפור חיים מרגש משלו.

יפעת שאשא ביטון: מאחורי כל מצבה עולם מלא של זיכרונות, פרקי ילדות ונעורים, חלומות שנגוזו ושאיפות שלא יתממשו לעולם.

יפעת שאשא ביטון: ביום הזה אנו שומעים את סיפור חייהם וגבורתם מחבריהם הלוחמים, מההורים, מהאחים והאחיות, מהיתומים והיתומות, ומבנות ובני זוגם.

יפעת שאשא ביטון: אובדנם זועק מכל עבר.

יפעת שאשא ביטון: קולם אומנם לא נשמע, אך שירת חייהם תישמע לעד.

יפעת שאשא ביטון: יום זה הוא גם יום לזכרם של חללי פעולות האיבה.

יפעת שאשא ביטון: סבתו של בעלי שיחיה, אסתר ואזנה, נרצחה בפיגוע חדירת המחבלים ב-1974 בקריית שמונה, פיגוע שבו נרצחו 18 אזרחים, ובהם שמונה ילדים.

יפעת שאשא ביטון: זכות וכבוד הוא לי להביא את זכרם לכנסת נכבדה זו.

יפעת שאשא ביטון: משפחות יקרות, מחיר הקורבן שהקרבתן בעבור זכותנו לחיות פה הוא עצום, אך בנפש חנוקה נזכור כי אובדן יקיריכן לא היה לשווא.

יפעת שאשא ביטון: בסוף יום זה תציין המדינה את יום הולדתה ה-72 – בזכותם.

יפעת שאשא ביטון: אומנם השנה לא נצא לרחובות, ונחגוג איש-איש בביתו, אך כולנו נזכור כי במותם ציוו לנו יקיריכם את החיים.

יפעת שאשא ביטון: ולנו, לנו לא נותר אלא לחזק אתכן, להרכין ראשנו בכאב ובעצב המהולים בגאווה ובהערכה רבה, ולחלוק כבוד ליקיריכן.

יפעת שאשא ביטון: תהיה נשמתם צרורה בצרור החיים.

יפעת שאשא ביטון: בשמי, בשם חבריי לממשלה, אני מצדיעה לכן, משפחות יקרות, ונושאת תפילה שמשפחת השכול לא תוסיף לגדול עוד.

בנימין (בני) גנץ: תודה, גברתי.

בנימין (בני) גנץ: ברשותכם, חבריי, אני אשוב ואבקש מחבר הכנסת עוזי דיין לשוב ולהקריא לנו את "מגש הכסף" של נתן אלתרמן, לסיומה של ישיבה זו.

עוזי דיין: "מגש הכסף", שירו של נתן אלתרמן, נכתב על פי נאום שנשא חיים ויצמן באטלנטיק סיטי יותר מחצי שנה לפני מלחמת הקוממיות.

עוזי דיין: ואז גם יצא אחרי כמה ימים השיר שנושא את השם "מגש הכסף", תרגום מאנגלית של No nation is ever given to the people on a silver platter.

עוזי דיין: והארץ תשקוט, עין שמיים אודמת / תעמעם לאיטה על גבולות עשנים, / ואומה תעמוד – קרועת לב אך נושמת / לקבל את הנס, האחד, אין שני.

עוזי דיין: // היא לטקס תיכון, היא תקום למול סהר / ועמדה טרם יום, עוטה חג ואימה.

עוזי דיין: / אז מנגד יצאו נערה ונער / ואט-אט יצעדו הם אל מול האומה.

עוזי דיין: // לובשי חול וחגור וכבדי נעליים / בנתיב יעלו הם, הלוך והחרש / לא החליפו בגדם, לא מחו עוד במים / את עקבות יום הפרך וליל קו האש.

עוזי דיין: // עייפים עד בלי קץ, נזירים ממרגוע, / ונוטפים טללי נעורים עבריים, / דום השניים ייגשו, ועמדו לבלי נוע / ואין אות אם חיים הם או אם ירויים.

עוזי דיין: // אז תשאל האומה שטופת דמע וקסם / ואמרה: "מי אתם?", והשניים שוקטים / יענו לה: "אנחנו מגש הכסף, / שעליו לך ניתנה מדינת היהודים".

עוזי דיין: // כך יאמרו ונפלו לרגלה עוטפי צל / והשאר יסופר בתולדות ישראל.

בנימין (בני) גנץ: תודה לך.

בנימין (בני) גנץ: אני מבקש להודות לכם, חבריי, על שהשתתפתם בישיבה מיוחדת זו.

בנימין (בני) גנץ: אבקש להזכיר לכולנו, ששלמה ארצי שר לנו שיש אמת אחת או שתיים.

בנימין (בני) גנץ: ואומר לכם אני: זו קיימת, וזו גם כן.

בנימין (בני) גנץ: ואכן אביע תקווה שמהותה של הסולידריות שבזיכרון תשרה על יושבי המשכן הזה, וממנו – על כל חלקי החברה בישראל.

בנימין (בני) גנץ: תם סדר-היום.

בנימין (בני) גנץ: הישיבה הבאה תתקיים ביום חמישי, ו' באייר התש"ף, 30 באפריל 2020, בשעה 09:00.

בנימין (בני) גנץ: ישיבה זו נעולה.