ישיבת מליאה, כנסת 23, פרוטוקול מספר 15, 2020-04-21 00:00

בנימין (בני) גנץ: חברי הכנסת, היום יום שלישי, כ"ז בניסן התש"ף, 21 באפריל.

בנימין (בני) גנץ: אני מתכבד לפתוח את הישיבה החגיגית של הכנסת לציון יום השואה והגבורה, במסגרת הצעות לסדר-היום שמספרן 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18 ו-19.

בנימין (בני) גנץ: אנחנו נמתין לצפירה ונתחיל את הנאומים מייד אחרי הצפירה.

בנימין (בני) גנץ: אני מודה לכל חברי הכנסת שבחרו להשתתף, ואני מבקש מהדוברים לעמוד על זמנם, מהטעם שבשעה 11:00 מתחיל שידור ישיר של הטקס "לכל איש יש שם", ואנחנו נרצה לסיים את הישיבה החגיגית הזאת עד השעה 11:00.

בנימין (בני) גנץ: אז ברשותכם, נמתין עד הצפירה ונמשיך משם.

אלי אבידר: "חגיגית" – זו ההגדרה?

בנימין (בני) גנץ: "חגיגית" זה הגדרה לא נכונה.

בנימין (בני) גנץ: "טקסית" זה הגדרה יותר נכונה.

בנימין (בני) גנץ: תודה על התיקון.

בנימין (בני) גנץ: נא לשבת.

בנימין (בני) גנץ: חברות וחברי הכנסת, אני יושב כאן היום ביראת כבוד במקום שבו ישבו דב שילנסקי, זיכרונו לברכה, שיזם את מפעל ההנצחה "לכל איש יש שם", ושבח וייס, ייבדל לחיים ארוכים.

בנימין (בני) גנץ: שניהם הגיעו מהמשרפות והתופת, וביושבם על הכיסא הזה המחישו את ניצחונה של המדינה היהודית, של מדינת ישראל.

בנימין (בני) גנץ: אבקש לפתוח בציטוט מנאומו הראשון של דב שילנסקי, זיכרונו לברכה, על הבמה הזאת כיושב-ראש הכנסת.

בנימין (בני) גנץ: וכך אמר: "מרגיש אני כי אחיותיי ואחיי הקדושים הינם איתי במעמד זה, והם צופים בנו ופוקדים עלינו לשמור מכל משמר את הנכס היקר – מדינה יהודית בארץ ישראל, שהם לא זכו לה.

בנימין (בני) גנץ: אוי" – כך אמר – "לו הייתה לנו אז מדינה, כמה הכול היה נראה אחרת".

בנימין (בני) גנץ: במשך עשרות שנים של שירות בצה"ל, ביחד עם חבריי שמרתי בגופי מכל משמר על הנכס היקר הזה בשמו של דב שילנסקי, בשמם של הנרצחים, כמו גם – בהמשך שנות התקומה – של השורדים, ובהם הוריי נחום ומלכה, זיכרונם לברכה, ששרדו בנוראים שבימים ואיבדו בני משפחה וחברים משום שלא הייתה לנו מדינה שתגן עלינו.

בנימין (בני) גנץ: אני זוכר את יום השואה כילד במושב כפר אחים, שבו נולדתי וגדלתי, וחלק גדול ממקימיו היו שורדי התופת; את העצב שהגיע עם מעט מאוד מילים וכמעט ללא סיפורים.

בנימין (בני) גנץ: לא הבנו אז כילדים את עומק האסון האנושי האישי שפקד כמעט כל אחת מ-70 המשפחות שייסדו את המושב.

בנימין (בני) גנץ: רק לימים הרשו לעצמם הורינו לספר לנו.

בנימין (בני) גנץ: אני זוכר רגע אחד שאימי מספרת לבתי נוגה על השעות והימים האחרונים בברגן-בלזן לפני השחרור – בשבוע שעבר לפני 75 שנים.

בנימין (בני) גנץ: היא הייתה אז רק בת 17-16, צל של נערה, במשקל של 28 ק"ג בלבד.

בנימין (בני) גנץ: וכשבתי שאלה אותה: איך החזקת מעמד?

בנימין (בני) גנץ: היא ענתה: רציתי לראות את הסוף.

בנימין (בני) גנץ: והיא ראתה את הסוף וזכתה לראות אותו לעולם לא נגמר, מעצם בניין תקומתה של המדינה שלנו.

בנימין (בני) גנץ: מדינת ישראל לא קמה בגלל השואה, אבל היא נושאת בדנ"א שלה מחויבות ללקחי השואה ומחויבות לשורדי השואה.

בנימין (בני) גנץ: בימים כאלה, כשאזרחי ישראל נושאים אלינו את עיניהם, האחריות המוטלת עלינו כנבחרי ציבור גדולה שבעתיים.

בנימין (בני) גנץ: עלינו לשמור על המדינה הזאת ועל שתי העוצמות המרכזיות שלה: עוצמתה הצבאית והביטחונית כלפי חוץ בשביל להבטיח שמדינת ישראל תהיה המקום הבטוח ביותר ליהודים ולכלל האזרחים שלה ושלעולם לא עוד, ולא פחות מכך חשובה עוצמתנו המוסרית – להיות טובים יותר, בבחינת אור לגויים במובן המלא של משמעות הביטוי:

בנימין (בני) גנץ: לדרוש מאיתנו יותר ממה שאנחנו מצפים מאחרים.

בנימין (בני) גנץ: מתוך התפיסה הזאת אנחנו חייבים לשמור על החוטים שמקשרים בינינו בתור חברה.

בנימין (בני) גנץ: בלי "אנחנו" ובלי "הם"; בלי מחנות שיותר משהם מקווים להצלחתם, הם מייחלים לכישלונו של האחר.

בנימין (בני) גנץ: זוהי השליחות שאיתה נכנסתי למערכת הפוליטית, שליחות שמלווה אותי גם בעצם ימים אלו.

בנימין (בני) גנץ: לקחתי על עצמי את המשימה לשמור על הדמוקרטיה משום שאני מאמין שהיא מקור הכוח המשמעותי שלנו כחברה, היא העוצמה הפנימית שמאפשרת להפוך את האצבעות שמרכיבות אותה לאגרוף דמוקרטי נכון.

בנימין (בני) גנץ: כיום, בהנהגת המדינה, אני נושא איתי את הלקח הזה שבעתיים.

בנימין (בני) גנץ: עלינו להיות דוגמה לאזרחי ישראל ודוגמה לכל העמים.

בנימין (בני) גנץ: ובימים אלו, כשמגפה מסוכנת משתוללת, המחויבות הזו נדרשת יותר – לשמור על המדינה וגם לשמור על בני הדור ההוא, ההולך ונעלם.

בנימין (בני) גנץ: הם זקוקים לנו.

בנימין (בני) גנץ: הם זקוקים לגב שלנו.

בנימין (בני) גנץ: בימים מאתגרים אלו, כשהבדידות נדרשת מהם על מנת להגן על בריאותם, חשוב שידעו ניצולי השואה בפרט וכל אזרחי ישראל המבוגרים שבינינו בכלל שהם לא לבדם.

בנימין (בני) גנץ: אנחנו מחויבים לשמור על בריאותם, אנחנו מחויבים לדאוג לרווחתם הפיזית, הנפשית, וזה קודם לכל שיקול כלכלי או עסקי.

בנימין (בני) גנץ: זהו צו מוסרי וקיומי.

בנימין (בני) גנץ: חברות וחברי הכנסת, ביום הזה ובכל יום נזכור ונזכיר לעצמנו למה אנחנו כאן ואיזו מחויבות אדירה אנחנו נושאים על כתפינו – מחויבות של "לעולם לא עוד"; מחויבות לשמור על מורשתם של ששת המיליונים שדמם זועק מן האדמה וזכרם נצור בליבנו ובמעשינו תמיד.

בנימין (בני) גנץ: אני מזמין את חברת הכנסת טלי פלוסקוב.

טלי פלוסקוב: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, ציטוט: "משפחה יקרה שלי, אני כותבת את המכתב לפני מותי.

טלי פלוסקוב: אני לא יודעת בדיוק את היום שבו משפחתי ואני נמות רק בגלל שאנחנו יהודים.

טלי פלוסקוב: כל אחינו ואחיותינו כבר נספו.

טלי פלוסקוב: אני גאה בכך שאני יהודייה ולמות למען עמי.

טלי פלוסקוב: אני לא אומרת לאף אחד שאני כותבת מכתב לפני סוף החיים שלי, אבל אין לכם מושג כמה אני רוצה לחיות ולהגיע לחיים טובים, אבל הכול כבר נעלם.

טלי פלוסקוב: להתראות בשם כולם, פאני.

טלי פלוסקוב: 16 ביוני 1942".

טלי פלוסקוב: זה קטע ממכתב פרידה של הילדה פאני.

טלי פלוסקוב: היא כתבה את זה לאחותה ולאחיה בזמן שהיא הסתתרה בבונקר יחד עם המשפחה.

טלי פלוסקוב: לאחר הכיבוש המשפחה של פאני הייתה כלואה בגטו יחד עם כל יהודי העיר דרויה שבפולין.

טלי פלוסקוב: בגן ביתם היה מרתף לאגירת קרח.

טלי פלוסקוב: הבונקר שבו הסתתרה המשפחה במהלך הפוגרומים נחפר מתחת למרתף, והם ישבו שם.

טלי פלוסקוב: במהלך חיסול הגטו ב-1942 התגלה מקום המסתור של בני המשפחה, וכל מי שהתחבא בבונקר נהרג.

טלי פלוסקוב: לאחר המלחמה המכתב הזה נמצא על ידי חבר משפחה והועבר לאחים של פאני, ובימים האלה הוא הועבר לארכיון "יד ושם".

טלי פלוסקוב: יש אלפי מכתבים כאלה, מכתבים שנכתבו בתקופת השואה, שנכתבו על ידי מבוגרים, שנכתבו על ידי ילדים.

טלי פלוסקוב: כולם חיכו למוות – מכתבים אלה נכתבו בגטאות ובמחנות המוות מתוך הבנה שאלו הן המילים האחרונות שהם יכתבו לפני המוות.

טלי פלוסקוב: אי-אפשר לקרוא אותם בלי לדמוע.

טלי פלוסקוב: כל מכתב הוא עולם ומלואו עם כאב משלו.

טלי פלוסקוב: על האנשים האלה נגזר המוות בלי להשאיר זיכרון ומורשת.

טלי פלוסקוב: הנאצים עשו את הכול בניסיון שלא להשאיר מישהו בחיים שיוכל לספר על הפשעים והזוועות הנוראות שהם חוללו.

טלי פלוסקוב: הם הציבו לעצמם מטרה: להשמיד את העם היהודי ולמחוק כל זיכרון לסממן יהודי מעל פני האדמה.

טלי פלוסקוב: חייהם של שישה מיליון יהודים, כולל כמיליון וחצי ילדים, הפכו בידי הנאצים לזרם אחד בלתי מוגבל של מוות, כאב וסבל נורא.

טלי פלוסקוב: זה שיעור שכולם צריכים ללמוד ולזכור.

טלי פלוסקוב: רבים מהגיבורים ששרדו בסיוט הזה עדיין נמצאים איתנו.

טלי פלוסקוב: רבים מהם איבדו הכול – איבדו את המשפחות שלהם, איבדו את כל מי שהם אהבו.

טלי פלוסקוב: יש בהם מי שראו הוצאות להורג; מי שעברו את מחנות ההשמדה; מי ששרדו ברעב הנורא ובהפצצה המתפשטת בלנינגרד הנצורה; מי שברחו והסתתרו בהרים וביערות, הסתתרו מפני שונאים ומבקשי רעתם.

טלי פלוסקוב: הם עמדו בפני האימה הזאת.

טלי פלוסקוב: תודה לאותם גיבורים שבזכותם יש לנו מדינה, מדינה של העם היהודי, מדינת ישראל.

טלי פלוסקוב: בישראל חיים היום 189,500 ניצולי שואה – לא רק אלה שהיו בגטאות ובמחנות אלא גם נפגעי ההתנכלויות האנטישמיות.

טלי פלוסקוב: המספר הזה יורד כל שנה, כל חודש, כל שבוע, כל יום, כל דקה, לכן עלינו לזכור שאנחנו חייבים להם המון.

טלי פלוסקוב: הצלחנו להביא לכל ניצול שואה נזקק 1,700 שקל בחודש – אני כרגע מדברת על מה שנעשה בכנסת העשרים, כמובן.

טלי פלוסקוב: הצלחנו להגדיל את המענק השנתי ל-4,000 שקל, אבל זה לא מספיק.

טלי פלוסקוב: המענק הזה צריך לגדול כל שנה ב-10%; צריך לתת להם שימוש חינם בתחבורה הציבורית.

טלי פלוסקוב: אלה צעדים קטנים, אבל זה הלב שלנו.

טלי פלוסקוב: אז הם ירגישו שאנחנו באמת דואגים להם.

טלי פלוסקוב: ולא לשכוח שיש כאלה שעדיין חיים מתחת לקו העוני ויש כאלה שעדיין ללא קורת גג.

טלי פלוסקוב: זה צריך להיות עכשיו קהל היעד שלנו.

טלי פלוסקוב: אנחנו חייבים להם.

טלי פלוסקוב: לא לחכות למחר ולא לחכות עוד שנה; עכשיו, מייד, למרות המצב של המדינה.

טלי פלוסקוב: אנחנו צריכים לעשות בעבורם את כל מה שאמרתי כרגע.

טלי פלוסקוב: נמשיך לצעוד כפי שצעדתם אתם, הניצולים מהמוות, אל החיים, מהשואה אל התקומה.

טלי פלוסקוב: תודה על כל מה שעשיתם בעבורנו, למען מדינת ישראל ולמען העם היהודי.

בנימין (בני) גנץ: תודה, גברתי.

בנימין (בני) גנץ: חבר הכנסת אלעזר שטרן, בבקשה.

בנימין (בני) גנץ: אני מבקש מהחברים להשתדל בכל זאת להישאר צמודים לזמנים.

בנימין (בני) גנץ: ב-11:00 השידור יופסק ויועבר למקום אחר.

בנימין (בני) גנץ: על פי החוק, אנחנו חייבים לשדר את ישיבת הכנסת.

בנימין (בני) גנץ: אנא מכם, השתדלו להישאר צמודים לשעון.

אלעזר שטרן: תודה.

אלעזר שטרן: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, כל השרים בקרוב, כולם, עמיתיי חברי הכנסת, ועידת ואנזה התכנסה בינואר 1942 כדי להחליט על דרכי היישום של השמדת העם היהודי: אלה שייוותרו עד הסוף הם ללא ספק אותו חלק שיש לו כושר התנגדות גדול ביותר, ולו יינתן טיפול מתאים, כי הוא מהווה ברירה טבעית, ובמקרה של שחרור ישמש גרעין לבניין לאומי חדש – בסוגריים: ראו בניסיון ההיסטוריה.

אלעזר שטרן: אני אלעזר שטרן, בנם של שרה ז"ל, שורדת אושוויץ וברגן-בלזן, ולוי, ייבדל לחיים, שורד מאוטהאוזן וגונסקירכן.

אלעזר שטרן: אם תרצו, שניהם, בהגדרת הנאצים, יימח שמם, בעלי כושר התנגדות גדול ביותר, שניתן להם טיפול מתאים.

אלעזר שטרן: אני עומד כאן, בכנסת ישראל בירושלים, במקום שמסמל אולי יותר מהכול: כן, קם בניין לאומי חדש.

אלעזר שטרן: ניצחנו?

אלעזר שטרן: קשה לומר "ניצחנו" כשהשארנו שם שישה מיליון.

אלעזר שטרן: אבל הם לא ניצחו.

אלעזר שטרן: לי קשה לומר "ניצחנו", אבל שורדי השואה, זכותם לראות – ובצדק – במדינת ישראל הפורחת ניצחון.

אלעזר שטרן: האמת היא שהם רואים גם ניצחון בכל ילד, נכד או נין.

אלעזר שטרן: הציטוט הזה מוועידת ואנזה הוא שהביא אותי להקמת "עדים במדים" – משלחות צה"ל לפולין – שבמסגרתו כבר ביקרו בפולין עשרות אלפי קצינים, נגדים ובני משפחות שכולות.

אלעזר שטרן: בבית שבו גדלתי חינכו אותי סביב שני עמודי יסוד, וכמו קאטו הזקן אמשיך ואומר: הראשון – לוודא שלעולם, אבל לעולם, תהיה לעם היהודי מדינה משלו, חזקה, פורחת; אם תרצו – לעולם לא עוד.

אלעזר שטרן: את זה הוריי הביאו מאושוויץ וממאוטהאוזן.

אלעזר שטרן: האחר – לוודא שלעולם, אבל לעולם, במדינה היהודית שתקום לא יעשו הבדלים בין בני אדם, לא לפי דת, לא לפי צבע, לא לפי גזע וגם לא לפי העדפה מינית.

אלעזר שטרן: אם תרצו – כן, שתהיה מדינה יהודית חזקה, אבל שמקיימת שוויון מלא; גם יהודית וגם שוויון, גם יהודית וגם דמוקרטית, ואין דבר שגובר על רעהו – לא "יהודית" גובר על "דמוקרטית" ולא "דמוקרטית" גובר על "יהודית".

אלעזר שטרן: באחד מלילות תשעה באב, ליד הכותל המערבי בירושלים, סיפרתי לפרופ' אלי ויזל ז"ל, חתן פרס נובל לשלום, שבטקס באושוויץ שבמהלכו חלפו שלושה מטוסי F15 של חיל האוויר הישראלי – בתשובה על שאלה של עיתונאי אמריקני אם לא באנו להפגין פה כוח עניתי לאותו עיתונאי שאני לא יודע אם להורים שלנו, לדודים שלנו, לסבתות ולסבים שלנו – שלא היו כאן, אבל היו שם לפני 60 שנה – אם היה להם חלום.

אלעזר שטרן: אני לא יודע אם היה להם זמן לחלום; אני לא יודע אם חלום היה מושג ששייך למקום ההוא; אני לא יודע אם למה שעשו להם שם יש נקמה.

אלעזר שטרן: אני יהודי מאמין.

אלעזר שטרן: מחר, יום רביעי, כמו בכל יום רביעי, בשיר של יום אומר: "אל נקמות ה'"; בשבת אומר, כמו שאמרנו: "הרנינו גוֹיִם עַמו כי דם עבדיו יִקּוֹם ונקם וישיב לצריו וְכִפֶּר אדמתו עמו".

אלעזר שטרן: נקמה לא שייכת לבני אדם' נקמה שייכת ליושב במרומים, אבל אמרתי לאלי ויזל שאם היה להם חלום ואם יש נקמה, אז 180 קצינים ונגדים של צה"ל עם משפחות שכולות שבאים ממדינת ישראל ושלושה F15 של חיל האוויר הישראלי באוויר זה גם חלום וגם נקמה.

אלעזר שטרן: אלי ויזל הסתכל עליי ואמר לי: מפקדי הצעיר, אני יכול לומר לך שטעית.

אלעזר שטרן: היה להם חלום: קליפה של תפוח אדמה.

אלעזר שטרן: תודה.

בנימין (בני) גנץ: תודה.

בנימין (בני) גנץ: חבר הכנסת מנסור עבאס, בבקשה.

מנסור עבאס: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, על עוצמתה של השואה והגבורה אדבר היום לא מתוך הספרים ולא מציטוטי אינטרנט מזדמנים אלא מתוך תפיסת עולם ערכית והתבוננות פנימית לאדם שבתוכי ומתובנות היסטוריות שהתגבשו לאורך שנים.

מנסור עבאס: לפני 26 שנים עמדתי בפעם הראשונה שתי דקות דומייה.

מנסור עבאס: בעיקר נתתי כבוד לקולגות על ספסלי הלימודים באוניברסיטה העברית.

מנסור עבאס: היום אני עומד ונושא תפילה מהקוראן למען עילוי נשמתם של שישה מיליון יהודים שנספו בשואה במלחמת העולם השנייה.

מנסור עבאס: כערבי פלסטיני וכמוסלמי דתי שהתחנך על מורשתו של שייח' עבדאללה נימר דרוויש, עליו השלום, מייסד התנועה האסלמית בישראל, יש לי אמפתיה לכאבם ולסבלם לאורך השנים של ניצולי השואה ומשפחותיהם.

מנסור עבאס: אני עומד כאן ומביע סולידריות עם העם היהודי כאן ובעולם, העם שנבחר על ידי הנאצים כמטרה להשמדה המונית ורצח עם.

מנסור עבאס: אני מרכין ראש בפני גבורתם של נשים וגברים שיצאו למרד בגטו ורשה נגד גזרת המוות ותחושת הייאוש כדי לשמור על צלם אנוש.

מנסור עבאס: אני מרכין ראש גם בפני גיבורים מעמים שונים, חסידי אומות העולם, נוצרים, מוסלמים ואחרים, ובמיוחד ערבים מוסלמים במסגד הגדול של פריז ובמדינת אלבניה המוסלמית, שחיבקו ונתנו יד ומחסה ליהודים במהלך המלחמה.

מנסור עבאס: אלברט אסולין, יהודי שברח ממחנה השמדה גרמני, אומר שיותר מ-1,700 לוחמי מחתרת – חלק קטן מהם לא יהודים – מצאו מחסה במסגד, בעיקר בזכות האימאם של המסגד.

מנסור עבאס: אלבניה, המדינה האירופית היחידה בעלת רוב מוסלמי, הצליחה במקום שבו נכשלו מדינות אירופיות אחרות.

מנסור עבאס: למרבה הפליאה, מספר היהודים באלבניה בתום מלחמת העולם השנייה היה רב יותר מאשר בתחילתה.

מנסור עבאס: הכחשת השואה היא שריד של האידיאולוגיה הנאצית.

מנסור עבאס: היא כישלון מוסרי ובגידה בערכי האמת והצדק ועבירה על עקרון יסוד באסלאם: (אומר בערבית ומתרגם:) עדות האמת והצדק.

מנסור עבאס: המופתי הגדול של בוסניה לשעבר מוסטפא צ'ריק קבע: הסכנה בהכחשת רצח עם אינה רק הכחשת האמת לגבי רצח העם הפיזי, היא גם מתן צידוק לרצח עם אפשרי בעתיד, משום שכל מי שמתכחש לאירוע האמיתי של רצח עם מוכן לבצע את הרוע הזה שוב.

מנסור עבאס: עוצמתה של השואה מכריחה אותנו כבני אנוש להשאיר לרגע את המחלוקות הלאומיות והדתיות, וכמובן – את הדעות הפוליטיות, להתייחד עם הקורבן ולהרגיש את הכאב.

מנסור עבאס: אין לי הסבר למה זה קרה.

מנסור עבאס: אני לא יודע.

מנסור עבאס: יש לי הבנה שהאדם מסוגל לעשות את זה שוב כאשר הוא מאבד את צלם אלוהים וכאשר מתעלם מזכותו של האחר לחיים בכבוד ובחירות.

מנסור עבאס: פוליטיקאי, איש דת או כל אדם שלא מצליח להתנער מהגזענות ושנאת האחר ולא מפסיק לחרחר ריב ומלחמות – שלא ייגע בשואה ולא יחלל את קדושתה.

מנסור עבאס: יש יהודים שאומרים ומדגישים "לעולם לא" בהקשר היהודי הקולקטיבי, ויש יהודים שאומרים "לעולם לא" בהקשר האוניברסלי, לכל האנושות.

מנסור עבאס: שניהם צודקים.

מנסור עבאס: כמוסלמי מאמין וכבן לעם הפלסטיני, שסבל וממשיך לסבול כאב במשך עשרות שנים, אני מתפלל שכל יושבי הארץ, יהודים וערבים, ידעו ויפנימו את הלקח ההומני, האנושי, שבשואה, ויכירו בסבלו של העם האחר ובזכויותיו לחירות ולחיים בכבוד, ונזכה להגשים את חזון השלום, הביטחון, השותפות והסובלנות בין שני העמים ושתי המדינות.

מנסור עבאס: תודה רבה.

בנימין (בני) גנץ: תודה.

בנימין (בני) גנץ: חברת הכנסת מיקי חיימוביץ', בבקשה.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אדוני היושב-ראש, חבריי חברות וחברות הכנסת, אלו לא ימים רגילים, וגם יום הזיכרון לשואה ולגבורה השנה מקבל משמעות אחרת לנוכח ימי הסגר, הבידוד והחשש מהמגפה.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': הלב יוצא אל האנשים ששרדו בזוועות ההן וצריכים בימים אלה להתמודד עם ריחוק חברתי, עם עוני ודלות, עם תחושה שהם שוב לבד, לבד.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': הלב יוצא אל ניצולי השואה ששרדו בכל מה שאי-אפשר לדמיין ומתים בחודשיים האחרונים כקורבנות למגפה איומה שפוגעת בגופותיהם העייפים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': החלטתי ביום הזה, כאן ועכשיו, להקדיש את דבריי לאישה אחת שסיפור חייה משלב את הזוועה של אז עם האימה של היום.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': פרידה וטנברג נולדה בפריז ב-1924 להורים שהגיעו לצרפת מלודז' שבפולין.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': באוקטובר 1940, כשהיא בת-עֶשְׂרֵה בלבד, שמבינה את האיום, וכתלמידת תיכון, היא מצטרפת לתא מחתרתי ומדביקה מודעות שקראו לבני הנוער להתנגד לכובש הגרמני.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': פרידה הייתה מהזן של הנשים הלוחמות.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': כשהייתה בת 17 היא גויסה לאוז"ה, ארגון שהתמקד בהצלת ילדים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': ברחוב רוזייה שבפריז היא הקימה מקום ששימש לפעילות ילדים בשעות הפנאי שלהם, כדי שלא ישחקו ברחוב וייחשפו לסכנת מעצר על ידי הגרמנים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': במקביל, היא יצרה תעודות מזויפות לתלמידים יהודים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': תעודה מזויפת של עובדת חיונית גם עזרה לה לשחרר את אימה לפני שנשלחה לאושוויץ ולהעביר אותה לאזור הדרומי, החופשי לכאורה.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': בשלב הזה פרידה כבר הייתה מבוקשת.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': הגרמנים חיפשו אותה כדי לעצור אותה, והיא ברחה לאזור הכיבוש האיטלקי.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': שם גויסה לתנועת הנוער הציוני, ובמסגרתה הובילה קבוצות ילדים לעיר אנסי בצרפת, הגובלת בז'נבה, כדי להעבירם לשווייץ.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': בשל מַרְאָהּ הלא-יהודי הוטלו עליה משימות רגישות ומסוכנות, כמו יצירת קשר עם ראשי עיריות ומזכירי עיריות אשר הסכימו להוסיף את החותמות של העיריות על התעודות המזויפות.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': פרידה העבירה חבילות מזון לאסירים בבתי הסוהר וכספים לצורך הפעילות המחתרתית של הצבא היהודי ברזיסטנס היהודי.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': לאחר שהגסטפו עלה על עקבותיה היא עברה לאזור Haute Garonne, ויחד עם חברי תנועת הנוער הציוני, הצבא היהודי והרזיסטנס היהודי סייעה גם שם בהצלת היהודים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': את הפעילות שלה היא המשיכה גם אחרי השחרור, כשאספה תיקים ומסמכים שתיעדו שמות של יהודים שנעצרו וגורשו למחנות המוות.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': בהמשך היא נשלחה למשימות של איתור ילדים שהוחבאו אצל נוצרים והבאתם לבתי יתומים שהוקמו על ידי ותיקי הצבא היהודי.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': הלוחמת האמיצה הזאת גם לקחה חלק בקרבות מלחמת השחרור לאחר שעלתה לארץ ב-1947.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': פרידה, שבמשך שנים רבות פעלה כמתנדבת במרכז לזיכרון השואה בפריז והרצתה על השואה וההתנגדות, זכתה לעיטור מיוחד של לוחמת הרזיסטנס מממשלת צרפת ולמעמד תקשורתי של גיבורה.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': והגיבורה הזאת, שסיפור חייה יכול וצריך להיות השראה לכל אחד מאיתנו, ובמיוחד לכל אחת, נפטרה בפריז לפני כשבועיים, ב-3 באפריל 2020, ממחלת הקורונה, ימים אחדים לפני יום הולדתה ה-96.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': יהי זכרה ברוך.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': בימים אלה אנחנו מחויבים לזכור לא רק את מה שהיה, את השואה והגבורה; אנחנו מחויבים לעשות הכול על מנת שאלו, האחרונים ששרדו ועוד נמצאים איתנו, יגיעו אל ימיהם האחרונים ברווחה, בביטחון ובבריאות הטובה ביותר שעולמנו יכול לתת להם.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': זוהי מחויבותנו מכאן, מכנסת ישראל.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': תודה רבה.

בנימין (בני) גנץ: תודה לך.

בנימין (בני) גנץ: חבר הכנסת משה ארבל, בבקשה.

משה ארבל: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, "אב הרחמים שוכן מרומים ברחמיו העצומים הוא יפקוד ברחמים החסידים והישרים והתמימים, קהילות הקודש שמסרו נפשם על קדושת ה'.

משה ארבל: יזכרם אלוהינו לטובה עם שאר צדיקי עולם וינקום לעינינו נקמת דם עבדיו השפוך".

משה ארבל: תפילה זו, שנכתבה בוורמייזא כבר לפני כ-1,000 שנים, בזמן גזרות ת"ח ות"ט, כוללת את תמצית ההוויה שלנו כיהודים בגולה, אשר במשך אלפיים שנה יגענו ולא הונח לנו.

משה ארבל: "ואמר לך בדמיך חיי" – הציפייה לישועה, יחד עם כאב וזיכרון העבר, הם תמצית ההוויה של יום הזיכרון לשואה ולגבורה.

משה ארבל: לפני כשבועיים, בשבת הגדול, פרסם הרב ישראל מאיר לאו בעיתון "משפחה" מאמר תחת הכותרת "קדיש בפיג'מה", ובו היטיב הרב לאו כדרכו לספר על שבת הגדול לפני 75 שנים במחנה המוות בוכנוולד.

משה ארבל: אבקש בקצרה להביאו בפניכם: בבלוק הסמוך אליי שהו שני מכרים, חסידי גור, מהעיר פיוטרקוב שבפולין, האב רב לייבל והבן מוישל'ה פשיגורסקי, בן 13.

משה ארבל: האם נפטרה בדרך למחנה.

משה ארבל: בשבת הגדול הבחינו יושבי הצריף שהאב חולה מאוד, וכשראו שהוא עתיד להשיב את נשמתו לבורא, הוציאו את מוישל'ה מהצריף כדי שלא יהיה נוכח.

משה ארבל: אחרי רגע הפטירה חזר מוישל'ה כדי להיפרד מאביו, ולפני שפינו את המיטה החל לצעוק: נכון, אין לוויה, אין קבר, אבל אני הבן ואני חייב לומר קדיש על אבא.

משה ארבל: מי יכול לתת לי סידור?

משה ארבל: ניסו להסביר לילד בן 13 שאין סידור במחנה, שיאמר קדיש כשהמלחמה תסתיים, אבל מוישל'ה לא נרגע והחל לבכות.

משה ארבל: לבסוף ניגש אליו אחד האסירים ואמר לו שאצל מנהל המכבסה היהודי ייתכן שיש סידור; תוודא שאף אחד לא שומע.

משה ארבל: תבקש ממנו, אולי יסכים.

משה ארבל: הלך מוישל'ה למכבסה, התחנן לסידור.

משה ארבל: מנהל המכבסה, יהודי ממוצא גרמני, יקה, הסביר לו שאין סידורים במחנה, אבל מוישל'ה הרגיש שהוא מסתיר משהו.

משה ארבל: הוא הכניס את ידו לפיג'מה, נתן למנהל חתיכת לחם שאמור היה להספיק ליום שלם ואמר לו: אני יודע שאסור לצום בשבת, ושבת הגדול עכשיו, אבל כיבוד אב חשוב לי יותר.

משה ארבל: קח את הלחם הזה ותן לי כמה רגעים בלבד עם הסידור.

משה ארבל: המנהל הזקן נשבר ואמר לו: ראה, מוישל'ה, אני כבר זקן.

משה ארבל: אתה כנראה תצא מפה חי, תאכל את הלחם ותמתין כאן.

משה ארבל: חזר הכובס עם הסידור, אבל מניין לא היה – הם היו רק שניים.

משה ארבל: מוישל'ה הצביע על חבל הכביסה, שעליו היו פיג'מות של אסירים, ואמר:

משה ארבל: בכל פיג'מה כזאת עד אתמול לפני שכיבסת היה יהודי, והוא נהרג ונרצח על קידוש השם.

משה ארבל: כל פיג'מה כזאת היא חיים.

משה ארבל: שמונה הפיג'מות, אתה ואני נצטרף למניין.

משה ארבל: כעבור עשרות שנים המחנך והרב משה פשיגורסקי נפטר.

משה ארבל: הרב לאו, שייבדל לחיים טובים וארוכים, הוזמן להספיד.

משה ארבל: הוא סיפר את הסיפור בהלווייתו ואמר: מוישל'ה, תראה, הילדים שלך עומדים כאן עם סידורים.

משה ארבל: הם לא צריכים לוותר על לחם – יש לנו גאולה גדולה.

משה ארבל: ואז עמדו ילדיו בגאון והכריזו: יתגדל ויתקדש שמה רבא.

משה ארבל: יהי זכרם ברוך ונצור בליבנו לעד.

משה ארבל: אמן.

משה ארבל: תודה.

בנימין (בני) גנץ: תודה, אדוני.

בנימין (בני) גנץ: חבר הכנסת אורי מקלב, בבקשה.

אורי מקלב: מכובדי יושב-ראש הכנסת, השרה, חבריי חברי הכנסת, אנו מציינים את יום השואה בצל מגפת הקורונה כשמאות מיליוני אנשים מסתגרים בבתים.

אורי מקלב: העולם עומד מלכת ומלטוס.

אורי מקלב: כל העולם כולו מתאחד למנוע את התמשכות ואת התפשטות המגפה.

אורי מקלב: אבל לא רק שזה בצל – זה לא מגיע לאפס קצהו – צריך ביום הזה להזכיר – לא מגיע לאפס קצהו של מה שעברו שישה מיליוני אנשים, תינוקות, ילדים וילדות, הורים, סבים וסבתות, שבסדיסטיות ובאכזריות שאין כמוה שיסו בהם, התעללו בהם ורצו להשמידם בגלל שהם שייכים לעם אחד, לעם היהודי.

אורי מקלב: כל העולם, כל העולם שתק.

אורי מקלב: זו השואה.

אורי מקלב: אבל גבורת הנפש והרוח של אותם שישה מיליונים, האצילות שלהם, הצדיקות שלהם, הגאווה היהודית, האחדות, הערבות והעזרה ההדדית, הן שאפשרו לעם היהודי להשתקם.

אורי מקלב: ההמשכיות שכל כך הייתה חשובה להם היא שנתנה דוגמה וכוח לתקומתו של העם היהודי, לפריחתו, לשגשוגו.

אורי מקלב: בימים האחרונים, לצערנו ולדאבוננו, ובשבועות האחרונים, עשרות רבות מניצולי השואה בארץ ובעולם לא שרדו במגפה, מגפת הקורונה.

אורי מקלב: אולי גם לא ליווינו אותם כראוי.

אורי מקלב: אבל חובה עלינו בימים האלה לזכור את מה שעשו אותם ניצולים, שכל אחד ואחת מהם מייצג עשרות בני משפחה, מייצג את אלה שלא שרדו, אבל הם, אף שהם נשארו כעלה נידף, גופנית ונפשית, השתקמו, הקימו משפחות, הקימו דורות של צאצאים שחלקם נתנו מענה ועזרה לאנושות כולה.

אורי מקלב: אבל לא פחות מכך, והעיקר – הם אלה שנתנו את הכוח, את הדוגמה, את הדרבון, את היכולת שלנו להקים ולשקם העם היהודי, ליישב את ארץ ישראל.

אורי מקלב: הם עשו את זה מתוך אמונה, מתוך דוגמה, מתוך רצון, ולא רק למה שהיו צריכים לשקם את עצמם.

אורי מקלב: אנחנו בוודאי זוכרים אנשים שאיבדו משפחות שלמות – אישה, 11 ילדים – והקימו קהילות פה בארץ, הקימו בתי חולים למען הציבור כולו: הרב מפוניבז', שהקים את עולם התורה בארץ ובעולם, מוסדות חינוך, בתי אבות, מוסדות ליתומים.

אורי מקלב: אבל אני רוצה ביום הזה, עכשיו, בגלל שאנחנו הזכרנו את אותם עשרות ניצולי שואה שלא שרדו עכשיו, שכל אחד מהם יש לו סיפור מאחוריו – חלקם הקטן הכרתי, על חלקם קראנו בתקופה האחרונה – אני רוצה לציין יהודי בשם אליעזר אסטרייכר, חסיד בעלז בן 93, שלא שרד.

אורי מקלב: היה גר בארצות הברית, אבל הגיע לכל שמחה שהייתה בחסידות בעלז.

אורי מקלב: כפי שידוע, חסידות בעלז נמחקה כמעט כולה בשואה.

אורי מקלב: האדמו"ר מבעלז הגיע לארץ לפני יותר מ-70 שנה.

אורי מקלב: לא היה לו מניין להתפלל.

אורי מקלב: נתנו לו כיתה בבית ספר ועשו מניין.

אורי מקלב: והיום – הקימו אימפריה שלמה, של אלפי חסידים.

אורי מקלב: בשיא ההתרגשות והשמחה והשמחות של בית בעלז – וכפי שידוע האדמו"ר היה בן יחיד – הקימו חסידות מפוארת, ובשיא, כשאלפים ועשרות אלפים מסתכלים בכל העולם, הוא הרים את השרוול שלו ואת החליפה שלו ורקד עם המספר שהיה לו.

אורי מקלב: איזו תרומה ליהודי אחד מעבר לכל מה שהוא עשה; איזו תרומה אחת במעשה כזה, ביכולת הזאת של האנשים האלה להראות לכולנו שכל דבר ודבר, ושיהא הקשה ביותר – השואה הקשה ביותר – חובתנו להמשיך לדורי דורות, לעמוד ולפעול ולעשות, ואף פעם לא להישבר.

אורי מקלב: זאת הגדולה, זאת המורשת שהם השאירו לנו.

אורי מקלב: בזכות זה אנחנו חיים היום.

אורי מקלב: תודה.

בנימין (בני) גנץ: תודה רבה, אדוני.

בנימין (בני) גנץ: חבר הכנסת עודד פורר, בבקשה.

עודד פורר: תודה.

עודד פורר: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, אני נולדתי בארץ ישראל; דובר עברית מבטן ומלידה.

עודד פורר: גם הוריי נולדו כאן, אך כשהם רצו לדבר עם סבתי, זיכרונה לברכה, הלינה קפלן לבית קוטנר, ושאני הקטן לא אבין, הם עשו את זה ביידיש.

עודד פורר: אני מניח שאולי יש כאן עוד כמה שיכולים להזדהות עם מה שאני אומר.

עודד פורר: חבריי, רבים מהמיליונים שזעקו את זעקתם האחרונה על אדמת אירופה תחת הנאצים, יימח שמם, עשו זאת ביידיש.

עודד פורר: עברית הם לא ידעו.

עודד פורר: ועל אותה הרוח, על אותה השפה, כתב חיים חפר מקאמה, ובחרתי לקרוא אותה כאן: "הוא לא רק שחט את הגוף, אדולף התעלל גם בנשמה / מאין היה לו פנאי לרצח הזה, תוך כדי המלחמה?

עודד פורר: / חטיבות שלמות עסקו בכך, מיטב גדודי האס אס / הדיוק הגרמני גבר על כל היגיון וכל נס / ואלוהים היה מחוץ לעניין, אלוהים לא רצה להתערב / הוא כנראה הסתפק בעשרת הדברות שנתן ליהודים על הר חורב / והן ניתנו בעברית, בלשון הקודש, בשפה הקשה של עין ושל חית / ושם, שם דברו יידיש.

עודד פורר: ואלוהים הסב את עיניו, כשראה שהגרזן נוחת / והילדים צעקו 'מאמאלע!' ואימהות יללו: 'מיין קינד!' / ובני העשרה ידעו כי איש מהם כבר לעולם לא יזקין.

עודד פורר: / והיידיש באה באש.

עודד פורר: ספרים, שירים, מסות, הצגות תיאטרון / גם הכלייזמרים שרו אותה בבוא יומם האחרון.

עודד פורר: / אתם זוכרים את 'ביי מיר ביסטו שין'?

עודד פורר: כך הם שרו ובכו והכנר על הגג כבר לא ניגן / וטוביה החולב הלך אל הבור בבאבי-יאר / וגעבירטיג קרא 'העיירה בוערת' ויותר לא שר / ולא היה שם תנור אחד שלא בער / << אחרי_כן >> ותעשיית אושוויץ פרחה בקצב שלא ישוער / והיידיש נלחמה.

עודד פורר: עד המילה האחרונה ב'צאינה וראינה' / גם כאשר נדמה היה שהיא גוססת ועוד יום והיא איננה / היא נלחשה בקבוצת הפקודות של לוחמי הגטאות / אצל הפרטיזנים ביערות ליטא, במחנות, בין הדם והדמעות / ובישיבות ובדיונים של היודנרט, בשעות האין-ברירה הנוראות / וּבָעוֹלָם, שבו המצפון והחמלה שקעו ברפש / היידיש לא תמה לגווע, היידיש הייתה הנפש.

עודד פורר: "ואנחנו, כמה זלזלנו בה, כמה צחקנו / ואיך אנחנו בכוונה ושלא בכוונה את יופייה כמעט חנקנו / בגאוותנו הריקה, בהתנשאותנו ה'צברית' / ביקשנו, אפילו, שלוחות הזיכרון בגולה ייכתבו בעברית / כבשנו את היידיש! ולא יהיה לה מוֹדָע וגואל! / וכמה מכל הטבוחים והנרצחים ידעו את שפתה של ארץ ישראל?

עודד פורר: / אנחנו השותפים לייסוריה, לביזויה, לעינויים, למכאובים / כן, אנחנו עשינו את זה, אנחנו 'החבר'ה הטובים' / שם, בתוך האש ניצחה שפת הקודש את שפת החול / ומי יודע, אם יהיה עוד בַּכוחות לקום מתוך האפר כמו עוף החול / ולפני שהיא תתפוגג, היידיש, ולפני שייאמר: זה סופה / ראוי להקים, לפחות לזכרם, את 'גדוד מגיני השפה' / כי את מה שאדולף, הארור ההוא, רצח / אנחנו, דוברי העברית, לא נשכח.

עודד פורר: "

בנימין (בני) גנץ: תודה.

בנימין (בני) גנץ: חברת הכנסת איילת שקד, בבקשה.

איילת שקד: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני רוצה לדבר על גבורתן של נשים יהודיות במקום הכי אפל ונורא שידעה האנושות, בקרמטוריום ובתאי הגזים של אושוויץ, ואני רוצה לספר לכם שני סיפורים.

איילת שקד: לפני 75 שנים, ב-6 בינואר 1945, כמה ימים לפני שחרור המחנה, נתלתה באושוויץ אחת ממנהיגות מרד הזונדרקומנדו, רוז'ה רובוטה.

איילת שקד: רוז'ה הייתה אחראית להעברת אבק השרפה שבו השתמשו לפיצוץ קרמטוריום 3.

איילת שקד: הגרמנים תפסו אותה ולאחר שלושה חודשי עינויים תלו אותה ואת שלוש חברותיה.

איילת שקד: הגרמנים הנאצים, יימח שמם, שביקשו מעל כל אינטרס אחר להשמיד את העם היהודי, הבינו שתליית הנשים היהודיות האמיצות האלה רגע לפני שהרוסים מגיעים ומשחררים את מחנה ההשמדה היא בבחינת סמל; אם הם ינצחו את האישה, את האם היהודייה, הם יצליחו במזימתם.

איילת שקד: בעדותו ביד ושם סיפר נח זבלדוביץ', אחד מחברי המחתרת, איך שכשנכנס אל הצינוק של רוז'ה היא הבטיחה לו שלא בגדה ולא הלשינה והשביעה אותו ואת חבריו לשרוד, לעלות ולבנות את הארץ.

איילת שקד: היא הפקידה בידיו פתק לחברים שאותו חתמה במילים "חזק ואמץ".

איילת שקד: בת 23 הייתה רוז'ה כאשר עלתה לגרדום מול עיני כל האסירות, יהודיות ולא יהודיות, שקיבלו צו לחזות בתלייה.

איילת שקד: עדי ראייה סיפרו שקלטו מפיה רק מילה אחת, "נקמה".

איילת שקד: אני ניצבת כאן היום ואומרת לכן, רוז'ה, אלה גרטנר, אסתר וייסלבלום ורדינה ספירשטיין: ניצחתן.

איילת שקד: גבורתכן היא סמל עבורנו.

איילת שקד: ב-75 השנים שעברו מאז מותכן מתחנכים כאן דורות של צעירים וצעירות על ברכיהן של נשים יהודיות ברוח זו של אומץ לב ברגעים הקשים ביותר, של שמירה על המוסר האנושי ועמידה נחרצת מול הרוע.

איילת שקד: ועוד סיפור.

איילת שקד: זלמן גרדובסקי היה יהודי פולני שהגיע לאושוויץ בנובמבר 1942 ונלקח לעבוד בזונדרקומנדו, בתאי הגזים ובקרמטוריום.

איילת שקד: הוא כתב יומנים סודיים שבהם תיעד את מה שראה והחביא אותם באדמת המחנה.

איילת שקד: הם נמצאו לאחר שחרור המחנה.

איילת שקד: הוא היה ממובילי מרד הזונדרקומנדו באוקטובר 1944 ונרצח במסגרת המרד באושוויץ.

איילת שקד: אחד היומנים שלו כולל תיאור מפורט ומחריד של כל שלבי תהליך הרצח של קבוצת היהודים מצ'כוסלובקיה, והתיאור כולל את האירוע הזה: שורות-שורות של נשים צעדו מהבקתה האחרונה שבה הן נאלצו להתפשט בצעדה האחרונה לתאי הגזים.

איילת שקד: פתאום השורה עצרה.

איילת שקד: בחורה צעירה, בלונדינית, פנתה ישירות לחיילים הנאצים שבהו בנשים וצעקה: רוצחים עלובים, אתם לא תיהנו מזה עוד הרבה זמן.

איילת שקד: המשחק שלכם נגמר.

איילת שקד: אתם לא תצליחו להרוג את כל היהודים ואתם תשלמו על הכול.

איילת שקד: פתאום היא קפצה והכתה את מפקד הקרמטוריום שלוש פעמים.

איילת שקד: הנאצים הכו בה בראש ובכתפיים.

איילת שקד: היא נכנסה לתא הגזים חבולה, מדממת וצוחקת מאושר, כי עוד הרגישה בידה את הסטירה שהנחיתה בפרצופו של הרוצח הארור.

איילת שקד: היא השיגה את מטרתה האחרונה והמשיכה בשלווה אל מותה.

איילת שקד: אנחנו לא מכירים את שמה של אותה בחורה, אבל היא מייצגת את הגאווה, התעוזה והגבורה היהודית גם בגיא צלמוות.

איילת שקד: גבורת האומה היהודית ואומץ הלב של צעיריה, שנבנתה מהאישה ומהאם היהודייה, היא שנתנה את הכוחות לקום מן העפר ולהקים את מדינת ישראל.

בנימין (בני) גנץ: תודה רבה.

בנימין (בני) גנץ: חבר הכנסת עמיר פרץ, בבקשה.

עמיר פרץ: אדוני היושב-ראש, חבריי וחברותיי חברי הכנסת, ברשותכם, אקדיש את הדקות המועטות שברשותי לשמואל ופירחה, זיכרונם לברכה.

עמיר פרץ: שניהם נולדו באוסטרו-הונגריה, בעיירה בשם ורצקי.

עמיר פרץ: שמואל נולד ב-1910 והפך למדריך בתנועת הנוער החלוץ שבעירו.

עמיר פרץ: פירחה נולדה ב-1920 והייתה לאחת החניכות שלו בתנועת הנוער.

עמיר פרץ: עם פרוץ המלחמה נלקח שמואל, יחד עם אחיו התאום יצחק, למחנות הכפייה ולסלילת כבישים עבור הצבא הגרמני.

עמיר פרץ: האח יצחק קפא למוות, ואילו שמואל הצליח לברוח ליערות יחד עם כמה מחבריו, ושם הצטרף למלחמתם של הפרטיזנים.

עמיר פרץ: פירחה נלקחה יחד עם אחותה רחל לאושוויץ במאי 1944, ושם הצליחה לשרוד עד לצעדת המוות.

עמיר פרץ: בזמן הצעדה הצליחו לקפוץ לצידי הדרך ולהסתתר בתוך מעבר מים מתחת לכביש.

עמיר פרץ: עם רדת החשכה הגיעו לבית משפחה פולנית, ושם קיבלו מזון ואפשרות ללון באסם ובתמורה עבדו במשק ובתפירת בגדים.

עמיר פרץ: הם שהו שם עד שהכוחות הרוסיים הגיעו, שחררו אותם ושלחו אותם לכיוון פראג, לעיירת מקלט בשם ליבר שקלטה ניצולים יהודים ואחרים.

עמיר פרץ: בליבר פירחה פגשה שוב את שמואל המדריך.

עמיר פרץ: הם התאהבו ונישאו והביאו של ילדם הראשון, אריה.

עמיר פרץ: ב-1947 עלו לישראל, לקיבוץ גברעם, וב-1958 החליטו לעבור לגור בשדרות.

עמיר פרץ: שמואל עבד כחשמלאי בחברת מקורות ופירחה הייתה לגננת הראשונה ביישוב.

עמיר פרץ: אנחנו, בני העולים שהגיעו מצפון אפריקה, היינו פחות מודעים לגודל האסון ההיסטורי.

עמיר פרץ: היינו ילדים.

עמיר פרץ: לא ידענו כל כך על האסון הזה שפקד את העם היהודי.

עמיר פרץ: והינה, בכל יום זיכרון הייתה מגיעה אישה קטנה ויפה, פניה זורחות משמחה אך הקמטים העדינים על מצחה חשפו את הסבל הנורא שעבר עליה.

עמיר פרץ: היא הייתה עוברת מכיתה לכיתה ומספרת על החיים באושוויץ, ולפתע חושפת את זרועה ומראה לכל הילדים המומים את המספר A8096 שהטביעו הנאצים על זרועה.

עמיר פרץ: ואז הייתה מניחה קופסה על השולחן, מוציאה את הטלאי הצהוב ואת הסבון שנוצר מגופות אדם של יהודים שנחנקו בתאי הגזים.

עמיר פרץ: חוויה זו ליוותה אותי בכל שלבי ההתבגרות, וכראש המועצה בשדרות הקפדתי לבקר בביתם ולבקש את ברכתם לפני כל מאבק ציבורי שהיה לי.

עמיר פרץ: פירחה נהגה לומר לי כך: דע לך כי ברכתה של ניצולת שואה שמספר טבוע על זרועה היא ברכה שוות ערך לברכתו של רב מכובד וחכם – כל רב מכובד וחכם שכולם מבקשים את ברכתו.

עמיר פרץ: ואנחנו, עם ישראל, זכינו בברכתם של ניצולי השואה, שהם עמודי התווך שהקימו יחד איתנו את מדינת ישראל.

עמיר פרץ: אסור לשכוח את לקחי השואה, ומוסר ההשכל החשוב ביותר שלנו: הגנה על כבודו וזכויותיו של כל אדם באשר הוא אדם, ללא הבדלי דת, גזע, מין ונטייה מינית.

עמיר פרץ: ניצולות וניצולי שואה יקרים, תפקידה של מדינת ישראל הוא לדאוג ולוודא שאכן תזדקנו בכבוד, ללא כל מחסור.

עמיר פרץ: בימים טרופים אלה, כשבחוץ משתוללת מגפה, אתם ששרדתם כבר בנורא מכול נאלצים להיזהר ממנה יותר מכולם; אינכם יכולים לראות או לחבק את ילדיכם ונכדיכם – שהם החיזוק שלכם והם העדות לניצחון שלכם על הנאצים.

עמיר פרץ: המגפה תחלוף לה באחד הימים, ואנו נתייצב האחד עם השני ולא האחד מול השני.

עמיר פרץ: נצטרך לשקם את כל המערכות החברתיות, אך בעיקר – לשקם את הסולידריות בתוכנו ולהגביר את אהבת האדם.

עמיר פרץ: יהי זכרם של שמואל ופירחה ברוך.

עמיר פרץ: יהי זכרם של ששת המיליונים, אחינו בני העם היהודי שנרצחו, נשרפו ונהרגו על ידי הצורר הנאצי, נצור בליבנו לעד.

בנימין (בני) גנץ: תודה, אדוני.

בנימין (בני) גנץ: חבר הכנסת ניצן הורוביץ, בבקשה.

ניצן הורוביץ: אדוני היושב-ראש, חברות וחברים, איך קרו הדברים הללו?

ניצן הורוביץ: גם בשנים שבהן התרחשה השואה וגם בשנים שאחריה, כשהניצולים ממש סיפרו את זה בפעם הראשונה, והכוחות המשחררים של בעלות הברית הגיעו למחנות ונחשפו הזוועות, גם אז לא היה אפשר להבין איך קרה דבר כזה, כל שכן עכשיו, 75 שנה אחרי השחרור.

ניצן הורוביץ: מאות ואלפי ספרים, סרטים ומחקרים נכתבו והתמקדו בסוגיה הזאת: איך התרחשה השמדה תעשייתית של מיליוני בני אדם, שנשלחו להשמדה בגז, הגופות נשרפו והרכוש הוחרם, ומערכת עצומה של שינוע ורכבות ובתי משפט, וכל המערך הצבאי והמשטרתי התומך במשך שנים על שנים.

ניצן הורוביץ: רק אצלי במשפחה, למשל לסבתא שלי, זיכרונה לברכה, אידה הורוביץ, אימא של אבי, ייבדל לחיים ארוכים, היו עשרה אחים ואחיות.

ניצן הורוביץ: כולם נשואים עם ילדים, הרבה ילדים, וכולם חוץ ממנה – היא ברחה לרוסיה עם אבא שלי התינוק על הידיים שלה, והוא עכשיו רואה את זה בטלוויזיה – כולם חוץ ממנה הושמדו במחנות.

ניצן הורוביץ: רק המשפחה הכי קרובה שלי, של סבתא אידה, היא 100 איש.

ניצן הורוביץ: המשפחות שלנו מצד אימא ומצד אבא, הורוביץ, גרוסמן, פרנק, זומר – מאות אנשים.

ניצן הורוביץ: שתי הסבתות שלי רשמו את השמות.

ניצן הורוביץ: אז איך דבר כזה היה יכול להתרחש?

ניצן הורוביץ: זה התחיל בגרמניה הרבה לפני הפתרון הסופי.

ניצן הורוביץ: כבר ב-1935, בנירנברג, התקבלו חוקי הגזע.

ניצן הורוביץ: על המסד הזה צמח הפתרון הסופי – ושוב, אני מדגיש: שנים לפני אושוויץ ומחנות ההשמדה והמלחמה עצמה.

ניצן הורוביץ: יש סרט מופתי בעיניי, משפטי נירנברג, שבו השופט האמריקני מנסה להבין איך הייתה השואה יכולה להתרחש.

ניצן הורוביץ: במוקד העניין לא עומדת ההשמדה – כי כאמור חוקי נירנברג היו הרבה לפני ההשמדה – אלא פרשה קטנה כביכול, הסיפור של ליאו כצנברגר, שהיה ראש הקהילה היהודית של נירנברג.

ניצן הורוביץ: הוא הוצא להורג עקב מגע אסור עם נערה ארית, לפי אחד מחוקי נירנברג, החוק להגנת הדם הגרמני.

ניצן הורוביץ: שנים אחר כך השופט שגזר את דינו למוות נשבע בדמעות במהלך משפט השופטים בנירנברג שהוא לא ידע על השמדת ההמונים ובשום אופן לא התכוון להוביל אליה.

ניצן הורוביץ: ואז השופט האמריקני בקטע הזה אומר לו: אדוני, ההשמדה התחילה כשאתה דנת למוות אדם שידעת שהוא חף מפשע.

ניצן הורוביץ: עיוות הדין היה הסדק בסכר – ואחר כך זו רק שאלה של זמן עד שהכול מתמוטט.

ניצן הורוביץ: כל השואה על המיליונים שנרצחו בגז, הכול החל באותו רגע שאתה דנת למוות בנירנברג אדם שידעת שהוא חף מפשע.

ניצן הורוביץ: אתה שלחת למוות אדם על סמך חוק מנוול, חוק שנאה.

ניצן הורוביץ: שם הכול החל.

ניצן הורוביץ: יום השואה שאנחנו מציינים היום, שבוע לפני יום הזיכרון ויום העצמאות, הוא הזדמנות לבחון כיצד אנחנו – לא רק אנחנו כישראלים וכיהודים פה בארץ, אלא כיצד אנחנו כבני אדם, כחלק מהחברה האנושית – צריכים לפעול כדי למנוע מאותה אבן ראשונה ליפול.

ניצן הורוביץ: כי הרצחנות הזאת – וחשוב להגיד את זה – הרצחנות הזאת לא הייתה רק של נאצים; היא טמונה אולי בכולנו באיזשהו מקום קטן, אצל כל אחד מאיתנו, בכל דור ודור, וגם אחרי השואה היו מעשים נוראיים של רצח עם, כולל בשנים האחרונות.

ניצן הורוביץ: ולכן, כשאנחנו עומדים כאן אני חושב שמה שאנחנו צריכים להגיד זה את אותו לקח אוניברסלי – לא רק יהודי, לא רק ישראלי – שאסור לתת לשנאה להרים ראש.

ניצן הורוביץ: ולא רק כשזה מגיע למחנות ריכוז, כי אז כבר מאוחר מדי, אלא בדברים שלכאורה נראים פחות דרמטיים: אפליה, גזענות, חינוך, ביטויי שנאה והסתה.

ניצן הורוביץ: הדברים הללו הם שיוצרים את האווירה הציבורית שאחר כך בחסותה מתרוממת השנאה.

ניצן הורוביץ: זה קרקע המזון שלה.

ניצן הורוביץ: לכן אנחנו צריכים להגיד את זה: לייבש את השנאה, את ההסתה, את הגזענות.

ניצן הורוביץ: אני חושב שאולי, אדוני היושב-ראש, בשביל זה קמה מדינת ישראל; בשביל להגיד את הדברים האלה אנחנו נבחרנו ואנחנו נמצאים כאן.

ניצן הורוביץ: בשביל זה יש כנסת ומדינת ישראל – כדי להגיד את הדברים האלה.

ניצן הורוביץ: אנחנו כיהודים, כבני הניצולים – את זה אנחנו צריכים להגיד.

ניצן הורוביץ: תודה רבה.

בנימין (בני) גנץ: תודה רבה.

בנימין (בני) גנץ: חבר הכנסת יועז הנדל, בבקשה.

יועז הנדל: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, העם הזה נולד מתוך אש ותימרות עשן; הוא חי, שורד וצומח מתוך אש ותימרות עשן ממעמד הר סיני וחורבן הבית, מרד התפוצות ומסעות הצלב ועד האש הנוראה מכול, אש השואה.

יועז הנדל: בתוך שרשרת הדורות הזאת היו גם בני משפחת הנדל ובני משפחת רוזנצוויג, שמהם אני הגעתי.

יועז הנדל: היו – וחלקם התאדה באש השרפה והכבשנים.

יועז הנדל: קל ביום הזה לכולנו לשקוע בתודעת הקורבן, להביט באש המאכלת ולהיות מהופנטים, אבל אני מבקש דווקא היום להביט מעבר לאש, מעבר לעשן.

יועז הנדל: "לעולם לא עוד" כציווי ומשימה לדורות הבאים, כציווי ומשימה למי שיושב בבית הזה; השואה כסימן בבשר ולא כתחליף לרוח.

יועז הנדל: חובה עלינו לזכור ולהזכיר שמדינת ישראל היא מדינה ריבונית וחזקה.

יועז הנדל: אזכור השואה ולקחיה, כאב הדורות והאש, אסור שיהפכו לתחושה קורבנית שאנחנו לפני השמדה.

יועז הנדל: "לעולם לא עוד" קודם כול כהחלטה ציונית מודעת, ואחרי זה כתרגום לשפת מעשה שבקצהָ מחרשה ורובה.

יועז הנדל: אזרחי ישראל אינם יהודי אירופה של שנות השלושים והארבעים במאה הקודמת.

יועז הנדל: כשאנחנו חוזרים ומזכירים לעולם את השואה, צריך גם להוסיף ולומר שלא בגלל השואה אנחנו זכאים למדינה אלא בגלל זכותו של העם היהודי למדינה משלו; לא מאימת הכיליון ולא משנאת האחר אלא מהאהבה למקום הזה ולתושבים שגרים פה, יהודים וערבים, דתיים וחילונים, שמאלנים וימנים – אהבה ולא שנאה.

יועז הנדל: השואה היא צל אדיר בהיסטוריה שלנו, אבל היא לא תמצית הזהות שלנו.

יועז הנדל: מדינת ישראל קמה מכוחה של אהבה וערגה למולדת עתיקה.

יועז הנדל: חזרנו לארץ הזאת על מנת לבסס כאן חומת ברזל, אבל גם חברת מופת.

יועז הנדל: אחרי מלחמת לבנון השנייה, במסגרת קורס מ"פים-מג"דים, נשלחתי לסיור "עדים במדים" שיזם אלעזר שטרן, שסיפר פה קודם; אדוני היושב-ראש, אתה דיברת איתנו לפני כן.

יועז הנדל: זו הייתה בשבילי חוויה מטלטלת של פעם בחיים.

יועז הנדל: כאיש מילואים, אני, ישראלי-ציוני גאה, צועד ברחובות שבהם הושלכו בני עמי ומשפחתי, באותם מקומות שסביבם התעמרו, בזזו וטבחו בבני משפחתי.

יועז הנדל: והינה אנחנו צועדים עם דרגות וסמלים, דגל ישראל וספר תורה מלפנים, וצאצאי המתעמרים, הגויים, עוצרים מלכת ומביטים בנו.

יועז הנדל: יש לי תמונה אחת מהאירוע הזה שבה אני בטרבלינקה, מצדיע לאבן שעליה חקוקה המילה "אוז'רוב" – הקהילה של סבי מנחם, עליו השלום.

יועז הנדל: כשחזרתי לארץ סבא שלי תלה בידיים רועדות את התמונה הזאת מעל המיטה שלו בבית האבות.

יועז הנדל: אני נזכר בו ומזכיר לכולנו, וגם לעצמי, כמה חשוב להביט סביבנו ולהכיר תודה – להכיר תודה על מה שהשגנו, וכמה חשוב דווקא עכשיו, כשהמגפה מסכנת את זקנינו, לשמור עליהם, על בריאותם, על החלום שלהם למדינה ריבונית, על המורשת והערכים שלהם של מדינה יהודית ודמוקרטית ועל הציווי לצמוח כעם אחד.

יועז הנדל: תודה.

בנימין (בני) גנץ: תודה.

בנימין (בני) גנץ: חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס, בבקשה.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חבריי חברי הכנסת.

אורלי לוי אבקסיס: "הייתי עצובה כל הזמן, רעבה וצמאה.

אורלי לוי אבקסיס: אין שום דבר בשביל ילד שרוצה דברים אליהם הוא רגיל.

אורלי לוי אבקסיס: לא מיטה כמו בן אדם, נדרשנו לישון על הרצפה – – – לא משחקים, כלום.

אורלי לוי אבקסיס: ממש כמו חיות ששמו בכלוב.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אפילו להם נותנים אוכל" – כן, לחיות – "ואנחנו כלום, לא אוכל, לא שתייה, לא ממתקים".

אורלי לוי אבקסיס: הדברים הם מתוך עדותה של ליזה נעים, אשר נשלחה יחד עם משפחתה בגיל שמונה למחנה העבודה בג'אדו אשר בלוב, ושם שהו קרוב לשנתיים ושם איבדה מקרוביה.

אורלי לוי אבקסיס: בשנים האחרונות מתחולל שינוי משמעותי בתהליך זיכרון השואה בחברה הישראלית.

אורלי לוי אבקסיס: באיחור גדול הולך ומתחוור כי האסון הנורא שפקד את העם היהודי לא פסח כמעט על שום קהילה ברחבי העולם, ממערב ועד מזרח אירופה, שבה פעלו מחנות ההשמדה הארורים, אך גם בקהילות היהודיות אשר בצפון אפריקה, ואפילו בארץ ישראל ומזרחה לה, שם התרחשו פרעות בהשראת הצורר הנאצי כדוגמת הפרהוד ביהודי עיראק.

אורלי לוי אבקסיס: לזיכרון השואה תפקיד חשוב בעבורנו, לא רק בהבנה עמוקה של החשיבות והצורך במדינה יהודית ובצבא חזק כדי שימנעו הישנות של אסון כזה, אך גם במורשת הנספים והניצולים, אשר מחייבים אותנו לבנות חברה ישראלית ראויה לסבלם, לקורבנם ולזכרם.

אורלי לוי אבקסיס: ימים אלה הם ימים יוצאי דופן בהיסטוריה של מדינת ישראל.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו מציינים את יום השואה באופן מצומצם מאי-פעם, ולא בפומביות הראויה לו.

אורלי לוי אבקסיס: אלו ימים של חוסר ודאות, של חשש מהבאות, של קושי גדול בבתים רבים בישראל.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו זקוקים להשראה, לתקווה, לאמונה שנוכל להתגבר על המשבר שסביבנו.

אורלי לוי אבקסיס: ואולי דווקא יום השואה הוא הזדמנות לכך.

אורלי לוי אבקסיס: האבל על האובדן הקשה מנשוא והבלתי-נתפס בהיקפו לא נפסק ויישאר איתנו לעד, אך יכולתנו לקום מהשואה שהקיפה את כל חלקי עמנו לתקומה בארץ מולדתנו מחייבת אותנו להאמין שנוכל.

אורלי לוי אבקסיס: בימים שבהם לעיתים רבה המחלוקת, בימים שבהם השנאה, ההסתה והקרעים מתרבים, עלינו להיזכר בעבר ובגורל המשותף לכולנו, לכלל קהילות ישראל, ובהבנה עמוקה כי רק בשילוב ידיים יחד תהיה לנו תקומה.

אורלי לוי אבקסיס: השבועות האחרונים מתאפיינים גם במעשי חסד מרובים.

אורלי לוי אבקסיס: עם ישראל מתגלה בשיאו ובמלוא תפארתו בערבות ההדדית, בתמיכה, בהתנדבות ובסיוע לרבים הנזקקים לכך.

אורלי לוי אבקסיס: אנו יודעים כי פעמים רבות, גם כשכמעט הכול נגזל מן היהודים הרדופים אז – רכושם, חירותם ואפילו גופם – הם הצליחו לשמור על צלם אנוש בעזרת מעשים קטנים של חסד ובחירה בטוב.

אורלי לוי אבקסיס: יש מי שטוען כי אסור להשוות בין המאורעות האיומים שהתרחשו אז לבין כל מציאות שמתקיימת כיום.

אורלי לוי אבקסיס: אני מסכימה שלא ניתן להשוות, אולם בעיניי חובה עלינו להתמודד עם מה שקרה, עם מה שהתרחש, כדי להפוך את השואה לא רק לאסון אלא ללקח; לא רק פרק אפל בעברנו, אפל ככל שיכול להיות, אלא כהזדמנות להשראה לעתידנו.

אורלי לוי אבקסיס: אני בוחרת לקרוא את מילותיו הפשוטות של ניצול השואה דן אפרת, אשר נכלא במחנה עבודה סאף סאף בתוניס למשך כמה חודשים עד שהצליח לברוח.

אורלי לוי אבקסיס: ללמוד מדבריו זו בעיניי הדרך הנעלה ביותר לקדש את זכר הנספים והניצולים שכבר לא איתנו.

אורלי לוי אבקסיס: בעדותו סיפר: "לכל אחד היו חברים, וזה היה מאוד חשוב.

אורלי לוי אבקסיס: מעין משפחה וחמימות.

אורלי לוי אבקסיס: אדם שלא היו לו אז חברים היה אומלל.

אורלי לוי אבקסיס: בימי שישי כשהיינו חוזרים מעבודת הפרך, היו כמה שארגנו מעין שבת – קבלת שבת וקידוש.

אורלי לוי אבקסיס: מישהו אפילו השיג פעם יין.

אורלי לוי אבקסיס: זה נתן לנו מסגרת בתחושה שאנחנו לא סתם עדר".

אורלי לוי אבקסיס: בזכות דן ורבים כמותו אני זוכרת שכוחנו באחדותנו, בסולידריות שלנו.

אורלי לוי אבקסיס: אני בחרתי במשפטים האלה לנוכח שני אירועים שהיינו עדים להם בימים האחרונים, אדוני היושב-ראש.

אורלי לוי אבקסיס: נדמה כאילו זו סצנה שלקוחה מיצירת המופת של רומן גארי "כל החיים לפניו".

אורלי לוי אבקסיס: בשבוע שעבר שמענו על אישה בת 70 שנמצאה מתה בדירתה לאחר ימים כמה שאף אחד לא ידע עליה פרט לבתה, פגועת נפש הסובלת מבעיות נוספות של הבנה, שישבה לידה ימים שלמים, ניסתה להאכיל אותה ולהעיר אותה, כמעט כמו בסיפור על בדידות ואנושיות ב"כל החיים לפניו", בסיפור של מומו ורוזה – אותה ניצולת שואה קשישה שמגדלת ילדים של אחרים, כי ליצאניות בפריז של אז לא היו זכויות הוריות.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לצטט מאותו ספר של אמיל אז'אר – רומן גארי, בשם העט אמיל אז'אר: "כשפרצו את הדלת" – ולמה אני קוראת את זה עכשיו?

אורלי לוי אבקסיס: כי אתמול בלילה מצאו עוד קשישה בת 89, ניצולת שואה ערירית, שהייתה רופאה בבתי החולים במדינת ישראל.

אורלי לוי אבקסיס: היא הייתה מרצה, ומסתבר שהיא נפטרה עוד בליל הסדר, אבל הבדידות הזאת גובה מחיר יקר, ועד שהריח לא עלה לא ידעו על הנורא מכול.

אורלי לוי אבקסיס: כמו בסיפור "כל החיים לפניו", כשמגיעים ומגלים את הגופה של רוזה, כשמומו מנסה להחיות אותה או להיות לידה, הוא אומר דבר נורא פשוט: "כשפרצו את הדלת כדי לראות מאין זה בא, וראו אותי שוכב על ידה, התחילו לצרוח: הצילו, איזו זוועה, אבל קודם לא חשבו לצעוק, כי לחיים אין ריח".

אורלי לוי אבקסיס: הזקנים שווים כמו כולם, גם אם הם קצת פחות ממה שהיו פעם.

אורלי לוי אבקסיס: יש להם רגשות כמו לי ולך, ולפעמים הם סובלים מזה יותר מאיתנו, כי הם כבר לא יכולים להתגונן.

אורלי לוי אבקסיס: הם הותקפו על ידי הטבע, שמסוגל להיות נבל נוראי, והוא הורג אותם לאט-לאט.

אורלי לוי אבקסיס: כדי שמקרים כאלה לא יחזרו, לא במדינת היהודים ולא בכל חברה נורמלית אחרת, עלינו להבטיח שכל השירותים הציבוריים, החברתיים, ידעו על אותם קשישים, על אותם אנשים – על אותם אנשים שזקוקים והם בודדים, כי הבדידות הורגת, והיא עושה את זה באכזריות.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה.

בנימין (בני) גנץ: תודה רבה, גברתי.

בנימין (בני) גנץ: תתייחס שרת התפוצות חברת הכנסת ציפי חוטובלי.

ציפי חוטובלי: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, יום הזיכרון לשואה ולגבורה מצוין השנה בצל מגפת הקורונה.

ציפי חוטובלי: לנגד עיננו כמדינה עומדת חובתנו המוסרית להגן על המבוגרים, ובתוכם 189,500 ניצולי השואה החיים בתוכנו.

ציפי חוטובלי: זכינו והקמנו מדינה שנבנתה על אדני מוסר, והמוסר שלנו אומר:

ציפי חוטובלי: קודם כול החיים וקודם כול המבוגרים.

ציפי חוטובלי: וכן, בשם הערך הזה השבתנו מדינה שלמה.

ציפי חוטובלי: אני רוצה להצדיע לעם ישראל, שעמד בכל הכללים הקשים, לכל אותם בתי עסק שהיום בוכים ואומרים: קשה לנו.

ציפי חוטובלי: אבל עשיתם את זה בשם ערך, ואנחנו כממשלה עושים את זה בשם ערך – הערך של ההגנה על החלש.

ציפי חוטובלי: אנחנו לא בודקים פרודוקטיביות של אנשים; אנחנו מעריכים את החוכמה המצטברת של האנשים המבוגרים, שבזכותם, רק בזכותם, אנחנו כאן.

ציפי חוטובלי: אני עומדת כאן ביום השואה, חושבת על סבא של בעלי שלא זכיתי להכיר, סבא שמואל, שמואל פרייברג, שעבר כל כך הרבה מחנות, והסיפור מחלחל ועובר לדור השני ולדור השלישי, וזכה להילחם כאן במלחמת השחרור.

ציפי חוטובלי: אני עומדת כאן כנציגת ממשלת ישראל, ואני רוצה לומר לכם שהממשלה רואה לנגד עיניה את ניצולי השואה.

ציפי חוטובלי: ביום הזה חשוב לי לומר מה הממשלה עושה למענם.

ציפי חוטובלי: אמרתי שבישראל חיים היום 189,500 ניצולי שואה, ובתוכם נפגעי התנכלות אנטישמית.

ציפי חוטובלי: משרדי ממשלה רבים שותפים במערך החשוב הזה של הדאגה לניצולים.

ציפי חוטובלי: אנחנו כמובן עושים הכול בהתאמה לתקופה הקשה הזאת, שבה קשה מאוד להגיע אל האנשים פיזית.

ציפי חוטובלי: פרויקט מרכזי של משרד הרווחה, פרויקט משמרות הזהב – אני רוצה לפרגן לחבריי בממשלה, השר אופיר אקוניס – חלוקת מנות מזון עד לפתח ביתם של הקשישים.

ציפי חוטובלי: חולקו למעלה מ-2.5 מיליון מנות לאזרחים ותיקים, ובתוכם ניצולי שואה.

ציפי חוטובלי: חברת הכנסת אורלי לוי, הזכרת את נושא הבדידות.

ציפי חוטובלי: אכן, הבדידות קשה, והבדידות בתקופה הזאת קשה עוד יותר.

ציפי חוטובלי: אחת התוכניות החשובות היא תוכנית "מחוברים", תוכנית שפועלת להפגת הבדידות על ידי חיבור בין-דורי עם תלמידים צעירים שבאים אל אותם קשישים, שבתוכם גם ניצולי שואה, והם מלמדים אותם את הנפלאות הדיגיטליות שכולנו למדנו להכיר בתקופה האחרונה, נותנים להם כלים, הכשרה דיגיטלית, שגם בונה קשר אישי עם התלמידים וגם מייצרת יכולת לאותם מבוגרים לשמור על קשר עם בני המשפחה, עם הנכדים, בתקופה הקשה הזאת.

ציפי חוטובלי: כמובן שבכל התקופה הזאת אנחנו ממשיכים לתת סיוע בכל מה שקשור לטיפול רפואי לכל מי שזקוק לכך.

ציפי חוטובלי: מדינת ישראל משקיעה הרבה מאוד כסף כדי שלכל ניצול שואה תהיה יכולת לרכוש תרופות.

ציפי חוטובלי: הנושא של טיפול תרופתי במשך שנים רבות היה עולה כאן בכנסת הזאת, ולשמחתי הרבה משרד האוצר הקצה 415 מיליון שקלים לנושא החשוב הזה ומספק פטור מלא מקניית תרופות לכל מי שזקוק לכך.

ציפי חוטובלי: 132 מיליון שקלים מוקצים לנושא של טיפולים רפואיים וציוד רפואי, כולל טיפולי שיניים.

ציפי חוטובלי: אנחנו נמצאים היום באמת בימים מאוד מאוד קשים.

ציפי חוטובלי: מצד אחד אנחנו מתחילים לראות את פתיחת הסגר, ומצד שני עדיין המגפה עוד כאן.

ציפי חוטובלי: לצערי הרב אנחנו לא יכולים לומר כממשלה שהנושא הזה מאחורינו.

ציפי חוטובלי: אני מסתובבת ברחובות, והרבה מאוד אנשים מרגישים כבר את רוחות החירות שאנחנו לוקחים איתנו מחג החירות, אבל חשוב לומר שהערך הזה של ההגנה על המבוגרים והחלשים בחברה עומד לנגד עינינו כממשלה.

ציפי חוטובלי: ואנחנו נזכור.

ציפי חוטובלי: ביום הזה כל אחד יזכור אדם שתרומתו חשובה באמת להמשך החיים כאן במדינת ישראל.

ציפי חוטובלי: אני אזכיר אישה אחת גדולה שזכיתי להכיר את משנתה החינוכית, בלהה שפר, בלהה שפר, ניצולת מחנה ברגן-בלזן, אישה מדהימה שבשל ההרעבה הקשה ובשל הקשיים הגופניים שהיא עברה במחנות היא לא הצליחה להביא ילדים לעולם.

ציפי חוטובלי: בלהה בחרה לעשות מעשה אצילי – לאמץ שלושה בנים, ועוד בן אחד היא אימצה כמשפחה אומנת.

ציפי חוטובלי: בלהה, לצערנו הרב, שייכת לשני ימי הזיכרון של עם ישראל: היא גם ניצולת שואה והיא גם שכלה את בנה בפעולה של השייטת, אז היא הייתה גם אם שכולה.

ציפי חוטובלי: היא כתבה ספרי הדרכה מדהימים שאני וחברותיי האימהות לומדות מהם עד היום, כי היא אמרה: אימהוּת ביולוגית ואימהוּת מאמצת היא אותה אימהוּת; יש כאן את אותו אתגר הורי.

ציפי חוטובלי: היא הנחילה להמון אימהוֹת ברחבי המדינה הזאת את שיטת שפר, אותה אדפטציה לשיטת אדלר, מאוד מאוד חזק.

ציפי חוטובלי: היא גידלה דורות שלמים של אימהוֹת, ובעצם ההתמודדות שלה עם הקושי שלה, שהיא חשבה שזה על רקע האימוץ, היא הפכה להיות מורה, מורת דרך.

ציפי חוטובלי: אז אני מקדישה את הדברים האלה לזכרה של בלהה שפר.

ציפי חוטובלי: אני רוצה לסיים בקטע שמצמרר אותי כל שנה, כולנו צריכים לזכור.

ציפי חוטובלי: צור ארליך, משורר ועיתונאי, כתב קטע נפלא, "בהפרש של שבוע": "שני ימי זיכרון סמוכים כל שנה / לטובת החישוב הכללי" – בואו נזכור – "כמה עולה לנו עם מדינה / וכמה עולה לנו בלי".

ציפי חוטובלי: תודה רבה.

בנימין (בני) גנץ: תודה רבה, גברתי.

בנימין (בני) גנץ: יהי זכרם של הנספים וכבודם של השורדים איתנו תמיד.

בנימין (בני) גנץ: תם סדר-היום.

בנימין (בני) גנץ: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, כ"ח בניסן, 22 באפריל, בשעה 11:00.

בנימין (בני) גנץ: ישיבה זו נעולה.