ישיבת מליאה, כנסת 22, פרוטוקול מספר 17, 2019-11-26 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום כ"ח בחשוון תש"ף, 26 בנובמבר 2019.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נצביע על מנת להירשם לנאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, ההרשמה החלה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יזהר שי, אתה יכול לפתוח היום את הנאומים, עד שמביאים לי את הרשימה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

יזהר שי: תודה, אדוני היושב-ראש.

יזהר שי: חברות וחברי הכנסת, מתחילת החודש הזה קיבלו כ-500 חברות סטרטאפ, הייטק וחדשנות, מכתב מרשות החדשנות, ובו הן מקבלות את ההודעה שבחודש הזה, ככל הנראה, לא יועברו הכספים שלהם התחייבה מדינת ישראל במסגרת פרויקטים שונים שמעודדים חדשנות.

יזהר שי: המשמעות, אדוני היושב-ראש, היא שכבר בשבוע הקרוב יפוטרו מאות אנשים וילכו הביתה, וכל זאת בגלל קשיים ביורוקרטיים טכניים והתסבוכת הביורוקרטית שבה מצויה מדינת ישראל זה הרבה זמן.

יזהר שי: בואו נחשוב על זה, החברות הללו, שלא ימומנו היום, הן חברות קטנות, אבל חברה של חמישה היום היא חברה של 50 איש – שלא תהיה שם ולא תעסיק 50 איש – בעוד שנה, וגם לא תעסיק 500 איש בעוד חמש שנים.

יזהר שי: האנשים שילכו הביתה והחברות האלה, שחלקן ממש בסכנת סגירה – המשמעות היא אובדן אמון של משקיעים זרים, שהשקיעו בידיעה שגם מדינת ישראל מעודדת את החדשנות בחברות האלה.

יזהר שי: המשמעות היא שותפים אסטרטגיים וחברות מכל העולם שעושים עסקים איתנו כאן בישראל ורואים את המשבר הזה מתפתח לנגד עיניהם.

יזהר שי: אנחנו חייבים להתגייס באופן מיידי.

יזהר שי: אני בקשר עם ועדת הכספים ועם יושב-ראש ועדת הכספים הרב גפני כדי לפתור את הבעיה הזאת ולנסות להעביר כספים באופן מיידי.

יזהר שי: כולנו חייבים להתגייס.

יזהר שי: זאת סכנה אמיתית וממשית לכלכלה, לכלכלת החדשנות ולמקומות עבודה של בין מאות לאלפי אנשים.

יזהר שי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת יזהר שי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חמד עמאר, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת מיקי חיימוביץ'.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, בסוף השנה מסתיימת תוכנית החומש של המגזר הדרוזי.

חמד עמאר: מבדיקה שערכתי עם ראשי הרשויות היום וגם בשבוע שעבר התברר שמשרד התרבות תוקצב ב-60 מיליון שקל למגזר הדרוזי: 30 מיליון להקמת מרכז המורשת הדרוזית – שזה חוקק כאן בחוק, להקים מרכז למורשת דרוזית – ו-30 מיליון לפיתוח התרבות והספורט במגזר הדרוזי, למרות שהסכום הוא מזערי – חמש שנים לכל היישובים זה לא סכום.

חמד עמאר: ביוני 2017 הונחה אבן פינה על ידי השרה מירי רגב בכפר יאנוח – אני הייתי נוכח שם – להקמת מרכז המורשת הדרוזית.

חמד עמאר: אתם יודעים עד עכשיו כמה כסף עבר להקמת המרכז?

חמד עמאר: אפס תקציב.

חמד עמאר: אפס תקציב.

חמד עמאר: לא קם שום מרכז.

חמד עמאר: כמה עברו מה-30 מיליון לפיתוח התרבות והספורט במגזר הדרוזי?

חמד עמאר: 4 מיליון.

חמד עמאר: התוכנית מסתיימת בסוף השנה – עוד חודש ופחות מחצי.

חמד עמאר: לכן, אני דורש משרת התרבות והספורט: תתחילי, תעבירי הרשאה להקמת מרכז המורשת הדרוזית מייד.

חמד עמאר: תעבירי את 26 מיליון השקלים שנשארו במשרד שלך לפיתוח התרבות והספורט במגזר הדרוזי.

חמד עמאר: אני אגיש שאילתה בנושא, ואני רוצה לשמוע את תשובתה של השרה בשבוע הבא.

חמד עמאר: ואני מקווה, אדוני היושב-ראש, שתאשר את השאילתה, כי בחמש שנים להעביר רק 4 מיליון שקל – קטסטרופה.

חמד עמאר: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חמד עמאר.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת מיקי חיימוביץ', בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת אלון שוסטר.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': חבריי חברות וחברי הכנסת, אתמול נפל דבר: שנה וחצי מאסר, זהו העונש התקדימי שהטיל השופט מנחם מזרחי על תושב רמלה שרצח באכזריות שלושה כלבים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': הנאשם ריסק את ראשי הכלבים באמצעות מעדר וזרק אותם בשק לתעלה צדדית.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': שניים נמצאו מתים, והשלישי שגסס הומת המתת חסד בידי וטרינר.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': הפרטים בפסק הדין מעוררים חלחלה ואני אחסוך אותם מכם.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': "על בית המשפט לשמש מגינם של בעלי החיים חסרי הישע, חסרי האונים, שאין להם מייצג או עורך דין שיזעק את זעקתם", כתב השופט בפסק הדין.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אני מזכירה: אלימות היא אלימות.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': מי שרוצח כך בעלי חיים יפגע גם בבני אדם, ואכן אותו נאשם הורשע בעבר באלימות, בין היתר כלפי בת הזוג שלו.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': חוק צער בעלי חיים הוא חוק טוב, אבל לעיתים נדירות נאכף.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': רשויות החוק מתייחסות בזלזול לתלונות, שלא נחקרות כראוי, והענישה מקילה ולא מרתיעה.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': כולי תקווה שהעונש החריג והתקדימי הזה יהווה נקודת מפנה ביחס כלפי התעללות בבעלי חיים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת מיקי חיימוביץ'.

יולי יואל אדלשטיין: מניסיון אישי אני רק אגיד, ואני בדרך כלל לא מתערב, שכשחוקקתי חוק איסור נטישה, אחד הטיעונים היה בדיוק זה – לא תהיה אכיפה ואתה סתם מבזבז נייר.

יולי יואל אדלשטיין: אני מציע לחבריי חברי הכנסת שהנושא יקר להם, ויש לא מעט כאלה, לא להתייאש.

יולי יואל אדלשטיין: בסוף גם על נטישה נמצא שופט צדיק בצפון שהטיל קנס כבד על אחד שנטש את חיית המחמד שלו, וגם כאן את מביאה דוגמה של פסק דין.

יולי יואל אדלשטיין: אז חברי הכנסת לא צריכים להתייאש, אנחנו את שלנו צריכים לעשות, בתקווה שיבינו, בדיוק כפי שאת אמרת, שמי שנוהג באלימות כלפי חיות ינהג בסופו של דבר באלימות כלפי בני אדם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: סליחה על שעיכבתי אותך, חבר הכנסת אלון שוסטר.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת עופר כסיף.

אלון שוסטר: תודה, כבוד היושב-ראש.

אלון שוסטר: חברותיי וחבריי, אני רוצה לומר מילה על ההבדל בין המותר והראוי: היועץ המשפטי אמר שלראש הממשלה מותר, בנסיבות של היותו חשוד בחשדות כבדים – מותר לו להמשיך ולכהן כראש ממשלה.

אלון שוסטר: אני רוצה להעמיק את הפער, לחדד את העובדה שההיבט הלגאלי, החוקי, המשפטי הוא הרף התחתון ביותר, אדוני היושב-ראש, ואנחנו מצווים, כפרנסי ציבור, כנציגים של הציבור, לומר מה ראוי שיקרה.

אלון שוסטר: ואנחנו סוברים, וכך נדמה לי ראוי, שכולנו נאמץ את הגישה שאומרת שהמנהיגים שלנו – רצוי מאוד שקופת שרצים, לכאורה, לא תהיה מונחת על כתפיהם.

אלון שוסטר: אני מבקש לומר את זה משום שאנחנו שומעים יותר מדי בחודשים האחרונים, בוודאי בימים האחרונים, את האמירה שמותר להישאר ראש ממשלה כאשר אתה נושא עומס כל כך קשה של חשדות.

אלון שוסטר: אם כן, כנראה מותר חוקית – מאוד לא רצוי מבחינה מוסרית.

אלון שוסטר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אלון שוסטר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עופר כסיף, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מיכאל ביטון.

עופר כסיף: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, ביום ראשון ירו אלמונים לעבר ביתו של מנהל לשכת הרווחה בכפר כנא.

עופר כסיף: המקרה הזה מתווסף לעשרות ומאות מקרי אלימות חמורה שמהם סובלים העובדים הסוציאליים ועליהם הם מתריעים שנים, אך אגף התקציבים באוצר טרם העביר את הכסף הנדרש להקמת מטה אבטחה לאומי לעובדים הסוציאליים.

עופר כסיף: בשל הסכנה, עצרו העובדים הסוציאליים אתמול את קבלת הקהל.

עופר כסיף: בנוסף לבעיית האלימות הקשה, ניתן לומר כי אחרי העשור של נתניהו, מערכת הרווחה הישראלית מצויה בקריסה מוחלטת.

עופר כסיף: נדרשת רפורמה מקיפה בשכר, במוגנות וגם בעומסים.

עופר כסיף: ישנם כ-1,000 תקנים בלתי מאוישים של עובדים סוציאליים ברשויות המקומיות.

עופר כסיף: אנשים לא מוכנים להגיע לעבוד בתנאים הללו של שכר נמוך וסכנת חיים, ובצדק.

עופר כסיף: כיום ישנם 200–300 תיקים לעובד; ברור שהיכולת לתת מענה בתנאים האלה אפסית, וההשלכות ניכרות היטב, בעיקר בשכבות המוחלשות הנדרשות לשירותים הללו.

עופר כסיף: אני קורא לאוצר לשחרר את התקציב שהובטח, ובנוסף, לממשלה הזמנית ולממשלה שתוקם אחריה – להתחיל במהלך חירום לשיקום מערכת הרווחה.

עופר כסיף: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת כסיף.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מיכאל ביטון, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת אורלי פרומן.

מיכאל ביטון: כבוד יושב-ראש הכנסת, נדהמתי לשמוע היום שבכוונת הממשלה לסגור שבעה מרכזים של רשות מקדמת תעסוקה.

מיכאל ביטון: כידוע לך, האבטלה בנגב היא לא מה שמספרים בתל אביב.

מיכאל ביטון: אם האבטלה בישראל 4%, בדימונה היא כבר עשור כפול ופי שלושה מהממוצע במשק.

מיכאל ביטון: ככה גם בירוחם, פי שניים.

מיכאל ביטון: בערים בדואיות – פי שלושה ופי ארבעה מהממוצע במשק.

מיכאל ביטון: הקימו את רשות מקדמת תעסוקה לשפר את ההשמה של עובדים מובטלים, כולל הכשרה, כולל ליווי אישי.

מיכאל ביטון: יש לזה הצלחות.

מיכאל ביטון: הג'וינט הקים את זה, משרד העבודה והרווחה והאוצר שותפים, ופתאום מבטלים, בשבעה מרכזים בערים הכי חשובות – בעכו, בכרמיאל, בבית שאן, בירוחם, בקריית שמונה, במעלות, בדימונה.

מיכאל ביטון: האם אנחנו נפקיר את המובטלים, עד שעשינו מעשה נכון וטוב, שבו הרשות הזאת מחברת את כל הגופים?

מיכאל ביטון: אני כראש עיר הפעלתי את התוכנית.

מיכאל ביטון: מדובר ב-4 מיליון שקלים, 40 עובדים, שמצליחים להביא למקום עבודה אלפי אנשים.

מיכאל ביטון: אני שמעתי על זה היום.

מיכאל ביטון: אני מבקש מהמנכ"ל החדש שם, רמי גראור, לעצור את הביטול של התוכנית הזאת, לבדוק את הדברים מחדש, ואני מתכוון לפעול גם כאן בהצעה לסדר-היום דחופה וגם בוועדת כספים אם הנושא לא ייפתר.

מיכאל ביטון: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת מיכאל ביטון.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת אורלי פרומן, ואחריה – חבר הכנסת משה אבוטבול.

אורלי פרומן: אדוני היושב-ראש, חבריי וחברותיי, אנחנו נמצאים בתקופה שהיא חסרת תקדים.

אורלי פרומן: ראש הממשלה קורא לבוא ולהפגין הערב בתל אביב נגד המדינה שסמליה מתנוססים מעל כתבי האישום שפורסמו נגדו.

אורלי פרומן: הוא קורא להצטרף להפגנה נגד הפיכה שלטונית ולדרישה לחקור את החוקרים.

אורלי פרומן: זוהי לא הפיכה שלטונית, אדוני ראש הממשלה, זוהי התבצרות בשלטון; זהו תהליך הסתה לחוסר אמון של אזרחי ישראל במערכת המשפט; זהו ניסיון להטיל דופי בגורמי אכיפת החוק, וזוהי לא הדרך.

אורלי פרומן: מה אתה מצפה, אדוני ראש הממשלה, שיקרה הערב?

אורלי פרומן: שאנשים ילכו מכות ברחובות?

אורלי פרומן: אנחנו על סף מלחמת אחים, ויש לעצור את ההסתה הפרועה הזו עכשיו.

אורלי פרומן: אדוני ראש הממשלה, חזקת החפות עומדת לזכותך, אך הדרך לשם עוברת בבית המשפט ולא ברחוב הישראלי.

אורלי פרומן: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חברת הכנסת אורלי פרומן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת משה אבוטבול, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת אחמד טיבי.

משה אבוטבול: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני רוצה דווקא לקרוא היום מכתב קצר שהגיע אליי מאחד מאזרחי המדינה: "החיים והמות נתתי לפניך הברכה והקללה ובחרת בחיים" – אנחנו מאמינים שארצות הברית, בעזרת השם, רוצים טוב לעם ישראל, אוהבים את החיים ואת הטוב ורוצים להיות שותפים לעתיד היפה והצודק והטוב.

משה אבוטבול: לכן אנחנו מאמינים שארצות הברית, בעזרת השם, תשחרר את יונתן פולארד לישראל ממש בקרוב, ויבוא הוא ביחד עם אסתר אחרי 30 שנה בכלא.

משה אבוטבול: והיום, 20 בנובמבר – זה היה לפני כמה ימים – ארבע שנים למאסר הבית של יונתן פולארד.

משה אבוטבול: בזכות זה ארצות הברית יכולים לזכות, בעזרת השם, לחיים אמיתיים של צדק ולברכה והצלחה.

משה אבוטבול: לכן, גם אם אנחנו באמצע כל הבלגנים של הבחירות, צריכים להאמין שזה חשוב, ואולי אם נאמין בכך אז עוד כמה ימים נוכל לראות את יונתן ואת אסתר פולארד כאן בארץ ישראל.

משה אבוטבול: בתודה, באהבה, יצחק רובין, מבשרת ציון.

משה אבוטבול: אני מאוד מודה לו על המכתב, אבל שואל: האם מספיק עשינו, ראש הממשלה שלנו היקר, מר בנימין נתניהו, כדי להביא אותו ארצה?

משה אבוטבול: האם שר החוץ, מר ישראל כץ, עשה את כל המאמצים?

משה אבוטבול: ועוד פנייה נרגשת דווקא לשגריר ארצות הברית בישראל, מר דייוויד פרידמן:

משה אבוטבול: תעשה את הכול למען זה שהוא ישוב בגיל המבוגר והמתבגר שלו לארץ ישראל, להיות יחד איתנו, ונאמר על כך "ושבו בנים לגבולם".

משה אבוטבול: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת משה אבוטבול.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אחמד טיבי, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מרק איפראימוב.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, האסיר סמי אבו דיאק נפטר בכלא כתוצאה ממחלת הסרטן.

אחמד טיבי: משך שנים מצבו הרפואי הידרדר, הוא עבר ניתוחים, כמה שבועות הוא היה בהנשמות, ובכל זאת, למרות הבקשות של ארגונים בין-לאומיים לשחרר אותו, וגם של המשפחה, הבקשות סורבו פעם אחר פעם אחר פעם, והוא נפטר הבוקר בכלא.

אחמד טיבי: מדובר בהפרה בוטה לא רק של החוק הבין-לאומי אלא של ערכים אנושיים.

אחמד טיבי: גם אסיר שחולה, וחולה מאוד, חולה טרמינלי – מגיע לו שישתחרר ושיזכה בשארית חייו להיות עם משפחתו.

אחמד טיבי: להבדיל אלף הבדלות, עופר, נדמה לי שחברי מה שקרוי המחתרת היהודית, כאשר הם היו מתעטשים היו מביאים להם רופא, היו שולחים אותם לחוף לשחות, לדשדש ברגליהם – – –

עופר כסיף: היו מקבלים חנינה.

אחמד טיבי: כן, ובסוף מקבלים חנינה, ויש כאלה שהיו מתנצלים בפניהם.

אחמד טיבי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת אחמד טיבי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מרק איפראימוב, בבקשה, אדוני.

מרק איפראימוב: חברים יקרים, כבוד יושב-ראש הכנסת, אני רוצה להעלות נקודה חשובה.

מרק איפראימוב: היום בבוקר הייתה פתיחת כיכר לזכר יצחק שמיר בשדרות, ורובנו נכחנו שם ושמחנו.

מרק איפראימוב: מה שקרה זה שדיברו המון על התרומה של העלייה, במיוחד העלייה מחבר העמים, להתפתחות של מדינת ישראל, לקידום של מדינת ישראל, ועל כך שהעלייה היא מאוד מאוד חיונית וחשובה; בלעדיה מדינת ישראל לא יכולה להתקיים.

מרק איפראימוב: אני עליתי בפרויקט נעל"ה, כמו שאמרתי פה על בימת הכנסת, בשלב החמישי.

מרק איפראימוב: מ-1961 הפרויקט הזה קיים, הוא הביא לפה אלפי תלמידים, תלמידים מובחרים.

מרק איפראימוב: ומה שקורה היום, משרד החינוך באופן שרירותי מקצץ 300 מקומות מהתוכנית הזאת.

מרק איפראימוב: כלומר, 300 ילדים יהודים הולכים להישאר בבית.

מרק איפראימוב: לדעתי זה לא תקין, ואנחנו חייבים לתקן את זה.

מרק איפראימוב: כלומר, להפך, במקום לצמצם אנחנו חייבים להרחיב.

מרק איפראימוב: למיטב ידיעתי ובדיקתי – הבנתי שברחבי כל העולם יותר ויותר הורים, משפחות ובני נוער מעוניינים להיכנס לתוכנית הזאת.

מרק איפראימוב: אז לדעתי חשוב לתת דגש לזה, ואני מבקש משר החינוך כן לפעול בנדון וכן לאפשר את המכסות המתאימות לכל ילד ותלמיד שרוצה לעלות לארץ.

מרק איפראימוב: בסופו של דבר זה הגשר של המשפחות היהודיות למדינת ישראל.

מרק איפראימוב: אין מה להגיד, היום יש המון תלמידים שנמצאים בתפקידים בכירים, ובאמת עושים כמיטב יכולתם לתרום למדינת ישראל.

מרק איפראימוב: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת מרק איפראימוב.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: << הלסי >> ציון היום למניעת אובדנות << הלסי >>

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו עובדים לנושא הבא.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אני מתכבד לפתוח את הדיון לציון היום למניעת אובדנות ולטיפול בנושא, הצעות לסדר-היום מס' 230, 256, 267 ו-284.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מבקשים עכשיו לדבר על נושא שממעטים מאוד לדבר עליו.

יולי יואל אדלשטיין: כמעט תמיד האובדנות מכוסה במעטה של שתיקה, של בושה, של צער דומם על מי שנטל את חייו בדממה.

יולי יואל אדלשטיין: הקושי בפתיחת הנושא, נושא האובדנות, הוא עצום.

יולי יואל אדלשטיין: הסיבות לכך מובנות וכואבות, אבל אנחנו חייבים להתגבר על הקושי הזה כחברה וכמדינה.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו חייבים את זה לבני הנוער שחשים אבודים ללא מוצא, אלה שמוצאים את עצמם בלי שום ברירה ובלי שום תקווה.

יולי יואל אדלשטיין: לא מדובר באחד ולא בשניים – מאות מהם מנסים להתאבד בכל שנה, לצערי, ולזעקה האילמת שלהם אנחנו מוכרחים לענות.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו חייבים את זה גם לעולים החדשים.

יולי יואל אדלשטיין: זה מצער מאוד, אבל אלה העובדות: בשנים האחרונות כשליש ממקרי האובדנות היו מקרב האוכלוסייה הזאת, אוכלוסיית העולים.

יולי יואל אדלשטיין: גם הם מפנים אלינו קריאה שחייבים למצוא לה מענה.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו חייבים את זה לעצמנו, כי בטיפול נכון ובדיבור נכון אפשר לצמצם מאוד את תופעת האובדנות; בטיפול נכון ובדיבור נכון אפשר להפיץ מעט אור, שדוחה, כידוע, הרבה מן החושך ומן הייאוש.

יולי יואל אדלשטיין: חבריי חברי הכנסת, קשה לדבר על אובדנות, אבל מסוכן הרבה יותר לשתוק עליה.

יולי יואל אדלשטיין: חשוב שידעו כל נער ונערה, כל איש וכל אישה: אנחנו לא מסיטים את המבט מן המצוקה שלכם.

יולי יואל אדלשטיין: יש לכם עם מי לדבר, יש מי שיכול לעזור לכם.

יולי יואל אדלשטיין: כשאתם חשים בשיא הקושי, כשנראה לכם שאין לכם מי שיושיט אליכם יד מתוך המערבולת, תדעו שתמיד יש מי שיכול להעלות אתכם על חוף מבטחים.

יולי יואל אדלשטיין: הלוואי שיהיה מי שיאזין לדיון שיתקיים כאן היום ומעט ירווח לו.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודה לכל יוזמי הדיון ומתכבד להזמין את ראשונת מציעי ההצעות לסדר-היום, חברת הכנסת יעל גרמן, שאם אני לא טועה בכל שנה היא מקפידה להביא את הנושא הזה לכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חברי הכנסת ינון אזולאי, עופר כסיף, רויטל סויד.

יולי יואל אדלשטיין: לאחר מכן תשובת הממשלה.

יעל גרמן: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש.

יעל גרמן: כמה צדקת ודייקת בדבריך.

יעל גרמן: למעשה, העמותה שיזמה את היום הזה, עמותת בשביל החיים – אני רק נתתי לזה חסות והייתי כגב מאחוריהם, אבל הם אלה שעשו את כל המלאכה.

יעל גרמן: הם אלה שעושים את כל המלאכה כל השנה, כל השנים, כבר 20 שנה.

יעל גרמן: מה שהם באמת רוצים זה למנוע את האובדנות; גם לתת ולהושיט יד למשפחות שנותרו מאחור, אבל גם לנסות למנוע, ומסתבר שאפשר.

יעל גרמן: כל המחקרים בעולם מגלים שיש רגעים בחיים של אדם שבהם הוא מרגיש אבוד ואובד עצות, והוא מרגיש דיכאון, והוא מרגיש שהוא נמצא בתוך חור שחור.

יעל גרמן: אבל אם מושיטים לו יד ומאתרים אותו ומאתרים את המצוקה שלו, אז ניתן להוציא אותו מאותו חור שחור, ניתן לטפל בו, והוא ימשיך את חייו כרגיל, ורבים לא ינסו עוד להתאבד.

יעל גרמן: זה לא כולם.

יעל גרמן: יש כאלה שינסו שוב ושוב, ולדאבוננו גם יצליחו.

יעל גרמן: אבל למען אותם אנשים שיש להם מצוקה רגעית – אהבה נכזבת, כישלון בעבודה, עלבון ממישהו – למען אותם אנשים אנחנו צריכים לעשות הכול.

יעל גרמן: הרי לא יכול להיות שבמדינה שלנו מתאבדים – יש כאלה שאומרים 390, יש כאלה שאומרים 500 – בין 390 ל-500 אנשים, גברים, נשים, בני נוער, נערים, נערות, ילדים, ילדות, הם מתאבדים, מאבדים את חייהם.

יעל גרמן: המשפחה שסביבם, כמובן, גם היא מאבדת את הטעם בחיים.

יעל גרמן: ואנחנו פה במדינה כמעט לא עושים דבר.

יעל גרמן: יש לנו את הרלב"ד, שזאת הרשות לבטיחות בדרכים, למניעת תאונות דרכים.

יעל גרמן: היא נהדרת, היא עושה עבודה נהדרת, ובאמת היא הורידה את מספר ההרוגים בתאונות הדרכים במשך השנים.

יעל גרמן: אבל שם נהרגים כ-300 אנשים – אני לא רוצה לעשות השוואה – וכאן יש לנו קרוב ל-500 הרוגים בשנה.

יעל גרמן: המדינה חייבת לקחת את הנושא הזה קודם כול למודעות, ושנית לפעולה.

יעל גרמן: בסוף שנת 2013 אנחנו העברנו החלטה בממשלה על תוכנית למניעת אובדנות, וגם הקצינו 55 מיליון שקל.

יעל גרמן: ואז משרד הבריאות לקח את זה על עצמו: הקים חטיבה שעסקה בזה; תכנן תוכנית מאוד מפורטת, החל באיתור הילדים והאנשים שבמצוקה, דרך הכשרת שומרי סף – אנשים שיכולים לאתר אנשים ולהבחין במצוקה שלהם – וכלה ברצף טיפולי של עובדים סוציאליים עד פסיכולוגים ופסיכיאטרים.

יעל גרמן: ואפילו אותה יחידה חשבה על הקטנת מספר הכדורים לשינה כדי שלא יתאבדו בעזרתם.

יעל גרמן: אבל עברו מאז שש שנים, והיום היחידה לא פועלת, התקציבים לא מגיעים וגם המודעות כמעט לא קיימת.

יעל גרמן: אז היום הזה נועד בדיוק לשם כך: להעלות את המודעות; לזעוק את הזעקה של המשפחות שנותרו מאחור; לזעוק את הזעקה של אלה שניסו, ולמזלם ולמזלנו לא הצליחו, אבל הם לא מוצאים ולא יודעים איך להיעזר ומה לעשות כדי לא לנסות שוב; לבוא ולומר: זה ניתן להיעשות.

יעל גרמן: בכל המדינות שבהן לקחו את הנושא הזה והקימו יחידות ותוכניות למניעת אובדנות, מספר המתאבדים ירד בעשרות אחוזים.

יעל גרמן: לדאבוננו, אנחנו רואים גם בארצות אירופה וגם בארצות הברית עלייה מדאיגה של מקרי האובדנות, בעיקר בקרב בני הנוער, מסיבות רבות ומשונות, שאני לא אעמוד עליהן.

יעל גרמן: אבל בכל המדינות האלה לוקחים את זה לתשומת הלב, מקדישים משאבים, מקימים גופים שיטפלו.

יעל גרמן: אז אנחנו היום אמרנו: בואו לא נשתוק.

יעל גרמן: יחד איתנו אנשים שהיו שם ביקשו מאיתנו לא לשתוק, ביקשו מאיתנו להיות מחויבים.

יעל גרמן: אני חייבת לומר שחברי הכנסת שהיו באירוע, ואני מאוד מודה להם – נמצאים כאן מיקי חיימוביץ', אורלי פרומן, חילי טרופר, רויטל סויד; הם אלה שהיו – – –

פנינה תמנו: גם אני הייתי.

יעל גרמן: פנינה תמנו שטה וגם רם בן ברק – כל אלה שהיו התחייבו.

יעל גרמן: אני קודם כול מודה לכל מי שלקח חלק, ומקווה שהיום הזה לא יהיה חד-פעמי.

יעל גרמן: אנחנו נמשיך להיאבק כדי למנוע את ההתאבדות הבאה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת יעל גרמן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת ינון אזולאי, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת עופר כסיף.

ינון אזולאי: ברשות אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חבריי חברי הכנסת, האמת היא שאני מדבר לא רק כחבר כנסת אלא גם כמתנדב באיחוד הצלה, שמגיע לא פעם למקרים של צעירים שהתאבדו או מבוגרים.

ינון אזולאי: הלב נקרע לראות אנשים שרק התחילו את חייהם.

ינון אזולאי: ואתה אומר: ריבונו של עולם, למה הם עשו את זה, למה זה קרה להם?

ינון אזולאי: אבל אם נעמיק – דיברה פה חברת הכנסת יעל גרמן על תקציבים, אבל לפני התקציבים ולפני שנגיע לכיס נחפש בלב, נחפש בפה.

ינון אזולאי: עם מילה טובה אנחנו יכולים לפתור הרבה בעיות.

ינון אזולאי: ראיתי בשבוע שעבר מאמר של סיון רהב מאיר על פרשת השבוע, והיא הביאה את הרב וולבה: בסיפור אליעזר ורבקה הוא מגיע לבאר ומבקש מים ואומר לה: השקיני נא, והיא אומרת: גם לך ולגמליך.

ינון אזולאי: הוא ביקש מקום ללון, והיא אמרה לו: לכמה לילות?

ינון אזולאי: אומר הרב וולבה: היא גילתה פה רגישות יתר, היא גילתה משהו מעבר, הבינה שחסר לו עוד משהו ונתנה לו אותו.

ינון אזולאי: אומר הרב וולבה: מסופר שאדם הגיע פעם אחת לרב ואמר לו: כבוד הרב, זה נכון שאדם שמתאבד, קוברים אותו מחוץ לגדר?

ינון אזולאי: הרב וולבה לא ענה לו.

ינון אזולאי: אמר לו: שב.

ינון אזולאי: הכין לו כוס שתייה ושמע אותו, שמע את הצרות שלו, שמע את הבעיות שלו, וכך הציל אותו מהתאבדות.

ינון אזולאי: השאלה כבר לא הייתה רלוונטית, התשובה לא הייתה רלוונטית.

ינון אזולאי: אתמול שוחחתי עם הרב אביחי שלום הכהן.

ינון אזולאי: הוא רכז בארגון ינר של קורס להכשרת מטפלים זוגיים בשיתוף האוניברסיטה הפתוחה.

ינון אזולאי: אמרתי לו: תגיד לי, האם יש טיפול?

ינון אזולאי: הוא אומר לי: רגע לפני הטיפול תגיע ללב שלו; כשתדע לדעת ולחוש בתור מטפל את האחר, אתה בעצם פתרת חלק גדול מהבעיות.

ינון אזולאי: ואם אנחנו מסתכלים, בכל יום אנחנו נתקלים: לפעמים רואים אדם עצוב, אדם שבור.

ינון אזולאי: רק נשאל אותו: מה קרה?

ינון אזולאי: תאמינו לי, זה יכול לפתור הרבה בעיות.

ינון אזולאי: זה יכול לפתור הרבה.

ינון אזולאי: התורה כבר ציוותה לנו: "וחי אחיך עמך".

ינון אזולאי: מה זה "וחי אחיך עמך"?

ינון אזולאי: תחיה את הצער שלו.

ינון אזולאי: אל תחיה במקום שלך – תהיה איתו ביחד.

ינון אזולאי: תאזין לו, "את פתח לו", תן לו.

ינון אזולאי: "דאגה בלב איש יַשְׁחֶנָּה" – למה?

ינון אזולאי: כי ברגע שהוא יוציא מה שיש לו הוא יבין שהוא לא בודד.

ינון אזולאי: ההתאבדות מגיעה ממקום של בדידות.

ינון אזולאי: תראה לו שהוא לא בודד, תראה לו שהוא לא לבד.

ינון אזולאי: לפני כשבוע הייתה אזכרה של מו"ר אבי, כ"ב בחשוון.

ינון אזולאי: אני לא אשכח, כשהייתי רואה את אבא מסייר בבתי אסורים, ניחומי אבלים, ביקור חולים, הייתי אומר לו: אבא, איך יש לך את הכוחות?

ינון אזולאי: הוא היה אומר: תראה, אני אגיד לך את האמת, לפעמים אין, אבל זה נותן לי את הכוח.

ינון אזולאי: הוא אומר: אתה יודע לכמה אנשים אני מגיע?

ינון אזולאי: מסתכלים עליו הולך לבתי הסוהר: מה יש לך לחפש שם?

ינון אזולאי: עבריינים יושבים שם.

ינון אזולאי: הוא אומר: אבל אצל העבריינים האלה, אולי הם היום משלמים את המחיר, הם משלמים על מה שהם עשו, אבל יום אחרי יש להם חיים, יש למשפחה שלהם חיים.

ינון אזולאי: אתה הולך לנחם אבלים, אתה שומע אותם, אתה מאזין להם, אתה נמצא איתם, אתה חי איתם.

ינון אזולאי: בא לשבעה אדם וסיפר לנו שבזכות אבא שלי הוא חי.

ינון אזולאי: אמרתי לו: מה?

ינון אזולאי: חשבתי שהוא עזר לו: היה חולה – השיג לו תרופה.

ינון אזולאי: הוא אמר לי: הוא בא לבקר אותי כשהייתי אסור בכלא, והוא כל כך עודד אותי; אחר כך התקשר לאשתי וביקר, ואת המשפחה – פשוט החיה אותנו.

ינון אזולאי: ולכן אני אומר, יש נתונים שמעל גיל 75 יש יותר התאבדויות.

ינון אזולאי: ארגון איחוד הצלה עשה דבר נפלא: יש פרויקט שנקרא "תן כבוד".

ינון אזולאי: פעם בשבוע הם מגיעים לאותם קשישים, לוקחים להם מדדים, בודקים להם את המקרר, אולי חסר להם משהו.

ינון אזולאי: יושבים איתם, מדברים איתם.

ינון אזולאי: למדוד להם את המדדים זה רק היכי תמצי כדי להמשיך איתם הלאה את הקשר.

ינון אזולאי: זה פרויקט שנמצאים בו מאות קשישים.

ינון אזולאי: תשמעו את הקשישים כשהם אומרים – אני אישית לא פעם הייתי אצל קשישים כאלה, ואתה מרגיש שהחיים שלהם אחרים, אתה מרגיש משהו אחר.

ינון אזולאי: אז חבריי, יש קצת אמונה גם מעבר.

ינון אזולאי: נכון, צריך להשקיע כספים, אבל עד שנשקיע את הכספים – "השלך על ה' יהבך והוא יכלכלך".

ינון אזולאי: לא סתם במגזר החרדי אומרים שיש פחות התאבדויות.

ינון אזולאי: למה, מה, אנחנו קוסמים?

ינון אזולאי: לא, אנחנו לא קוסמים.

ינון אזולאי: אנחנו לא קוסמים, אנחנו פשוט אנשים שהולכים בדרך של אמונה.

ינון אזולאי: זורקים מעלינו ואומרים: יש מישהו, אני צריך להאמין.

ינון אזולאי: החברה היא מחבקת, היא נותנת לשני, היא לוקחת אותו.

ינון אזולאי: "השלך על ה' יהבך והוא יכלכלך".

ינון אזולאי: אם נלך באמונה הזאת ונקבל על עצמנו פה, במקום הזה, במקום לזרוק על השני ולהתבטא כל מיני התבטאויות, וכולנו חוטאים בחטא הזה; אם נקבל על עצמנו דבר אחד: לחייך כשאנחנו נכנסים; לראות את השני עצוב, ולהגיד לו: מה קרה?

ינון אזולאי: לשמוע אותו, להבין אל ליבו, אני בטוח שהחיים שלנו יהיו אפילו יותר – בשנה הבאה כבר לא יהיה מה לספור מתאבדים, בעזרת השם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת ינון אזולאי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עופר כסיף, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת רויטל סויד.

עופר כסיף: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, מדי שנה מתאבדים בישראל כ-500 אנשים, ומעל ל-6,000 מגיעים לבתי החולים בשל ניסיונות התאבדות.

עופר כסיף: משום מה, אובדנות נתפסת כעניין אישי, אפילו אינטימי, תוצאה של התמודדות של אדם עם עצמו.

עופר כסיף: אבל אובדנות היא בעיקרה דווקא עניין חברתי, וממילא פוליטי, בעיה שעימה צריך להתמודד באמצעות מדיניות נכונה.

עופר כסיף: הסוציולוג אמיל דורקהיים חקר התאבדויות, וטבע את המונח אנומיה.

עופר כסיף: אנומיה בפשטות מתייחסת לתחושת הזרות והניכור של האדם מהחברה הסובבת אותו.

עופר כסיף: דורקהיים דיבר על מצב חברתי הנובע משינויים מהירים בנורמות חברתיות, באי-ודאות שקשורה בשינויים קיצוניים ומהירים בכלכלה, בתחרות הקפיטליסטית הגוברת, בקבוצות שמשנות את מקומן בחברה ובאנשים שמעמדם משתנה בתוך הקבוצות.

עופר כסיף: ואיפה אנחנו פוגשים אובדנות בחברה הישראלית?

עופר כסיף: אנחנו פוגשים אותה בשיעורים גבוהים במיוחד אצל צעירים ואצל קשישים; אנחנו פוגשים אותה בשיעורים גבוהים בקרב יוצאי ברית המועצות לשעבר, ובשיעורים גבוהים אפילו יותר בקרב יוצאי אתיופיה.

עופר כסיף: המספרים, אדוני היושב-ראש, אצל יוצאי ברית המועצות הם פי שניים מהממוצע, ואצל יוצאי אתיופיה – פי ארבעה מהממוצע.

עופר כסיף: המשותף לשתי הקבוצות הללו הוא תחושה של זרות בחברה הישראלית, חוויות חיים של גזענות וחוסר הכלה, אפליה והדרה, בוז ואלימות.

עופר כסיף: אנחנו פוגשים אובדנות גם בקהילת הלהט"ב, ובמיוחד אצל אנשים על הקשת הטרנסג'נדרית.

עופר כסיף: שם מדברים על 41% אשר ניסו להתאבד.

עופר כסיף: לצערי, החברה שלנו עוד לא למדה להכיל ולקבל אנשים החורגים מהנורמה המגדרית.

עופר כסיף: הררי מילים נאמרו כבר על מערכת הבריאות הקורסת; פחות נאמרו על מערכת בריאות הנפש, הסובלת זה שנים מתת-תקציב ותת-פיקוח, מעייפות החומר ומתלונות רבות וחמורות לגבי התנהלות המערכת אל מול המטופלים.

עופר כסיף: במחלקות האשפוז מאושפזים לעיתים 50 מטופלים במקום שנועד להכיל 35.

עופר כסיף: מטופלים "קלים יותר", במירכאות, נשלחים הביתה בלילה כי אין להם מיטה.

עופר כסיף: ישנו תת-איוש בכל בתי החולים הפסיכיאטריים הממשלתיים.

עופר כסיף: אשר למערך השיקום הפסיכיאטרי, הרי שבינואר השנה היו 544 מקומות לשיקום במוסדות האשפוז – ירידה ב-146 מקומות מאז 2015, וב-425 מקומות מ-2010.

עופר כסיף: כלומר, בעשור האחרון מיטות האשפוז, מספרן ירד ב-50%.

עופר כסיף: מי שרוצה להיאבק באובדנות חייב להשקיע במערכת בריאות נפש יעילה וציבורית ונגישה לכול.

עופר כסיף: במקביל, טיפול פסיכולוגי ופסיכיאטרי שלא באשפוז רחוק מלהיות נגיש לציבור הרחב.

עופר כסיף: המחירים גבוהים גם דרך המערכת הציבורית, הפרוצדורה מסובכת והתורים מעטים.

עופר כסיף: אדם אשר רוצה לקבל טיפול והתייחסות בהתאם לצרכיו ייאלץ לעיתים קרובות לפנות לטיפול פרטי, שעלותו מאות שקלים לפגישה, הרחק הרחק מהישג ידם של רבים, שלא לומר הרוב.

עופר כסיף: תחום הטיפול בקשישים נמצא בהפקרות מוחלטת.

עופר כסיף: קצבת הזקנה מזערית, והטיפול הרפואי והסוציאלי הציבורי לקשישים אינו מספק בשום קנה מידה.

עופר כסיף: מי שרוצה לזכות לחיי זקנה בריאים וטובים ייאלץ לממן מכיסו הפרטי עלויות דיור מוגן ובית אבות בסכומי עתק, שלא לדבר על טיפול גריאטרי.

עופר כסיף: אין זה מפתיע ששיעור המתאבדים מעל גיל 75 מזנק.

עופר כסיף: זאת הקבוצה שבה שיעור ההתאבדות וניסיונות ההתאבדות הוא הגבוה ביותר.

עופר כסיף: רבים מוצאים את עצמם מחוסרי כול ונאלצים לבחור בין אוכל לתרופות, בין עצמאות לבין השגחה רפואית, במוסד שרמת החיים בו נמוכה.

עופר כסיף: אז כן, אובדנות היא עניין פוליטי.

עופר כסיף: התאבדות היא בעיה חברתית שיש לה פתרונות חברתיים.

עופר כסיף: לשיטה הקפיטליסטית צריך לקרוא בשמה: אדם לאדם זאב.

עופר כסיף: ההפרטות של ממשלות הימין הביאו אותנו לפערי ענק באיכות השירות הרפואי בכלל, בתחום בריאות הנפש בפרט, ובפתרונות הדיור והפנאי לקשישים.

עופר כסיף: התחרות הקפיטליסטית חסרת הרחמים הפכה את הפערים החברתיים והכלכליים לגדולים מאי פעם.

עופר כסיף: ועם הפערים באה האנומיה, ועם האנומיה ועם העוני ועם מערכת בריאות נפש בקריסה באים אלפי ניסיונות התאבדות מדי שנה.

עופר כסיף: אין ספק שהחלטה של אדם לשלוח יד בנפשו היא החלטה אישית, אך בה בעת עלינו לזכור שכל החלטה אישית שלנו תלויה ומושפעת מהיסטוריית החיים שלנו, מהחברה שבה אנו חיים, מהעתיד שאנו מסוגלים לדמיין לעצמנו.

עופר כסיף: זוהי אחריות החברה ואחריות המדינה לעשות הכול כדי להבטיח הווה ראוי ועתיד שראוי לצפות לו, עבור כל אדם ואדם בחברה.

עופר כסיף: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת עופר כסיף.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת רויטל סויד, בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: לאחר מכן נשמע את תשובת הממשלה מפי השרה שאשא ביטון.

רויטל סויד: אדוני היושב-ראש, השרה, חבריי חברי הכנסת, מדי שנה 500 מקרי התאבדות וכ-6,000 ניסיונות, כאשר מחצית מהניסיונות ומהמקרים הם של צעירים מתחת לגיל 25.

רויטל סויד: אנחנו עומדים פה ואנחנו משתאים, כי אנחנו יודעים שאם היינו מדברים על 500 מקרים של תאונות דרכים או נפגעי פעולות טרור, חס וחלילה, היינו עומדים פה וזועקים ומדברים על הנושא הזה יום-יום, ומעבירים קמפיינים על גבי קמפיינים כדי לראות איך מנסים לצמצם את המקרים האלה.

רויטל סויד: ובכל זאת, כשמדובר באובדנות, גם הנתונים – כמעט לא יודעים אותם, וגם יש איזושהי שתיקה.

רויטל סויד: כשאנחנו שואלים את עצמנו איך זה יכול להיות, למה זה קורה, למה יום כמו היום – שיזמה אותו חברתי חברת הכנסת יעל גרמן עם יושב-ראש עמותת בשביל החיים אבשלום אדרת – למה אנחנו נמצאים פה ואנחנו כמעט לא מדברים על זה.

רויטל סויד: אז אפשר לראות את זה משני טעמים עיקריים: הראשון שבהם זה שאנחנו פוחדים.

רויטל סויד: הטמיעו בנו שכשמדברים על הנושא של אובדנות אז גלי ההדף שיהיו והניסיונות האובדניים או המקרים יכולים חס וחלילה לחלחל הלאה.

רויטל סויד: ויותר מזה, תשימו לב מתי באמת אנחנו מדברים על תאונות דרכים או בכלל על קורבנות של מקרים פליליים או של טרור: זה כשהמשפחות עומדות וזועקות, הכעס מנתב, הם רוצים שהאשם יובא לדין, שיהיה מי שישלם את המחיר.

רויטל סויד: פה המשפחות כואבות, הן דואבות, לעיתים הן אפילו חשות אשם ואולי אפילו גם קצת בושה, ולכן לא מדברים על הנושא.

רויטל סויד: אבל זה המקום שלנו, וזו בדיוק החובה שלנו לעמוד פה ולשמש להן לפה.

רויטל סויד: ויותר מזה, הייתי יושבת-ראש השדולה של המרחב הווירטואלי ועסקתי בנושא.

רויטל סויד: אנחנו יודעים – נכון, גברתי השרה, גם היא שיתפה פעולה רבות עם השדולה ועם הנושאים – שאם אנחנו הולכים ואנחנו רואים מישהו עומד על גג ורוצה לקפוץ, מייד כולנו נזדעק, נרוץ ונתקשר למשטרה, נראה איך אפשר למנוע את זה.

רויטל סויד: אבל כשאנחנו רואים ברשת, בפייסבוק, פוסט עם תכנים שמעוררים בנו אי-נוחות כי מישהו פה מביע מצוקה, ואולי יש כאן משהו אובדני אפילו, ואולי יש כאן אפילו דיכאון – אנחנו לא יודעים מה לעשות, איך לפנות.

רויטל סויד: אנחנו, אנחנו העומדים מן הצד, אנחנו אלה שיכולים למנוע את מקרה האובדנות הבא.

רויטל סויד: תדעו לכם, אנשים רבים מרגישים יכולת לשתף ברשת יותר מאשר אדם נוסף.

רויטל סויד: 46% מהאנשים שהתאבדו שיתפו עוד אדם אחד.

רויטל סויד: ברשת יותר קל לכתוב, כי אתה מול המסך, מעבר למקלדת, אתה יכול לכתוב כל מה שעל ליבך.

רויטל סויד: ולכן בכנסת הקודמת, הכנסת העשרים, בשיתוף פעולה בין פייסבוק ובין עמותות נוספות, קידמנו את העובדה שפייסבוק, עם האלגוריתם שלהם, יזהו – והם יכולים לזהות באמצעות המילה, באמצעות הדפוס ובאמצעות פניות אליהם והתרעה – את הניסיונות האובדניים או את מי שחס וחלילה מנסה, ויגישו לו את העזרה, ידווחו על זה הלאה.

רויטל סויד: אבל פה אנחנו נכנסים למה צריך לעשות עכשיו.

רויטל סויד: ומה שצריך לעשות עכשיו, מעבר להקמת הרשות והגשת הצעת החוק, זה שכל חברי הפאנל – חברתי יעל גרמן וכמובן אתה, אדוני היושב-ראש מרגי, והיו שם גם יאיר גולן וחברתנו קטי שטרית – כולנו נתגייס להגיש את הצעת החוק הזאת שאתה מוביל, אבשלום.

יעקב מרגי: וכמובן כל חברי הכנסת שירצו להצטרף.

יעקב מרגי: לאו דווקא.

רויטל סויד: בוודאי, בוודאי, אבל אנחנו לקחנו את זה עלינו, וזו חובתנו שלנו לקדם את זה.

רויטל סויד: אבל מעבר לכך, יש הבין שאנחנו צריכים להטמיע כבר מגיל צעיר את המודעות.

רויטל סויד: ולמה?

רויטל סויד: מכיוון שהרבה מאוד פעמים בני הנוער רואים את החברים שלהם ולא יודעים לזהות את הסימנים, והם לא יודעים לדווח על זה הלאה.

רויטל סויד: הרבה פעמים רופא המשפחה – יושב מולו אדם, והוא לא תמיד יודע לזהות את העובדה שהאדם שמולו נמצא עכשיו במצב של דיכאון, או שצריך לראות איך פותרים.

רויטל סויד: כל הטיפול הזה צריך להיות תחת רשות, כדי שבאמת אפשר יהיה להכין תוכנית כפי שצריך.

רויטל סויד: אז תודה רבה, ושלא נצטרך לציין את היום הזה יותר.

רויטל סויד: תודה.

יעקב מרגי: תודה רבה לך.

יעקב מרגי: תשיב על ההצעה לסדר-היום לציון יום למניעת אובדנות שרת השיכון חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, מדי שנה מתאבדים בישראל בין 400 ל-500 איש, ולמעלה מ-6,000 איש בשנה מבצעים ניסיון התאבדות.

יפעת שאשא ביטון: אלה מספרים שלא ניתן להשלים איתם.

יפעת שאשא ביטון: התאבדות איננה גזרת גורל, אפשר וצריך למנוע התאבדויות.

יפעת שאשא ביטון: התאבדות יכולה לקרות לכולם, בכל חלקי החברה, בכל טווח הגילאים, אך ישנן כמה אוכלוסיות בסיכון שחשוב לרכז מאמצים במניעת אובדנות בקרבן: הראשונה היא בני הנוער – השיא של ניסיונות התאבדות נמצא בגיל ההתבגרות.

יפעת שאשא ביטון: יש לפעול למנוע את הניסיון האובדני על ידי זיהוי מוקדם של המצוקה הנפשית ולספק מענה טיפולי מקצועי ומהיר על מנת למנוע ניסיון נוסף ולהקל את המצוקה של הנער או הנערה.

יפעת שאשא ביטון: האוכלוסייה השנייה היא קשישים.

יפעת שאשא ביטון: הקשישים הם האוכלוסייה שבה מספר מקרי ההתאבדות הוא הגדול ביותר ביחס לחלקם באוכלוסייה.

יפעת שאשא ביטון: הסיבה המרכזית להתאבדות הינה דיכאון, שניתן לטפל בו אם נאתר אותו בזמן.

יפעת שאשא ביטון: הגברים – הגברים מתאבדים פי שלושה מנשים.

יפעת שאשא ביטון: 75% מההתאבדויות המוגמרות הן של גברים, בעיקר של גרושים ובודדים.

יפעת שאשא ביטון: האתגר שלנו הוא לאתר אותם בזמן ולהציע להם מענה טיפולי הולם.

יפעת שאשא ביטון: האוכלוסייה הרביעית היא אוכלוסיית העולים.

יפעת שאשא ביטון: שליש מההתאבדויות בישראל הינו בקרב העולים מהארצות השונות.

יפעת שאשא ביטון: פעולות מניעה מותאמות תרבותית יכולות להקל על מצוקותיהם ולסייע להם לעבור את משבר ההגירה בשלום.

יפעת שאשא ביטון: בשנת 2014 הוקמה במשרד הבריאות היחידה למניעת אובדנות, אשר החלה ביישום התוכנית הלאומית למניעת התאבדויות שהתקבלה בהחלטת ממשלה.

יפעת שאשא ביטון: בתוכנית הלאומית נוטלים חלק משרדי ממשלה נוספים: משרד החינוך, משרד הרווחה, הקליטה, המשרד לשוויון חברתי, משרד הכלכלה, המשרד לביטחון הפנים ומשרד הפנים.

יפעת שאשא ביטון: התוכנית שמה לה למטרה ליישם אסטרטגיות למניעת אובדנות המוטמעות בתוכניות מניעה ברחבי העולם על מנת לצמצם את תופעת האובדנות.

יפעת שאשא ביטון: האסטרטגיה המוכחת ברמה העולמית כאפקטיבית ביותר למניעת אובדנות הינה הקטנת הנגישות לאמצעים קטלניים.

יפעת שאשא ביטון: ידוע, גם מהניסיון של מדינות אחרות, כי אדם בסיכון אובדני שרוצה ליטול את חייו לא יוכל לעשות זאת אם לא יהיו בסביבתו אמצעים שיאפשרו לו לבצע את ההתאבדות.

יפעת שאשא ביטון: במסגרת פעולות שמקדם משרד הבריאות בנושא זה יש התייחסות להגבלת מספר כדורי האקמול שניתן למכור לאדם בבית המרקחת; איתור מקומות מועדים שבהם מתרחשות ההתאבדויות הרבות וניסיון להקטין את הנגישות אליהם; שיח עם המשרד לביטחון הפנים על צמצום הימצאות כלי נשק פרטיים בקרב הציבור הרחב ועוד.

יפעת שאשא ביטון: שתי אסטרטגיות נוספות למניעת התאבדות שמוטמעות במסגרת התוכנית הלאומית הן בניית רצף טיפולי והכשרות אנשים שיהוו שומרי סף – שומרי סף למניעת התאבדויות.

יפעת שאשא ביטון: אסטרטגיות אלה מיושמות בעיקר דרך עבודה ברשויות המקומיות, שכרגע 60 מהן נוטלות חלק בתוכנית הלאומית, והתוכנית היא להוסיף רשויות נוספות.

יפעת שאשא ביטון: במסגרת העבודה ברשויות נבנים רצפים טיפוליים לילדים, בני נוער ומבוגרים, שמטרתם לייצר נוהל דיווח אחיד ושיטתי בקרב כל גורמי הרשות במקרה של איתור אדם בסיכון אובדני.

יפעת שאשא ביטון: נערכות הכשרות לאנשים שיהוו שומרי סף לקהלי יעד רלוונטיים ברשויות, שמטרתן לתת ידע וכלים לזהות אדם בסיכון אובדני, לשאול אותו שאלות ישירות בנושא, לשכנע אותו לקבל טיפול ולהפנות אותו לגורם הטיפולי המתאים.

יפעת שאשא ביטון: סוגיית התקציב הינה משמעותית.

יפעת שאשא ביטון: סוגיית התקציב משמעותית מאוד ליכולת יישום התוכנית.

יפעת שאשא ביטון: הקיצוצים התקציביים שהושתו על משרד הבריאות בשנים האחרונות גרמו לכך שגם על התקציב לתוכנית חשובה זו לא פסח הקיצוץ התקציבי, ונכון לרגע זה עוד מוקדם לדעת, לאור דיבורים על קיצוצים רוחביים שיושתו על תקציב המדינה, מה יהיה היקף התקציב שלה לשנה הבאה.

יפעת שאשא ביטון: לסיום, משרד הבריאות רואה חשיבות רבה בתוכנית הלאומית כדי לצמצם ככל שניתן את מקרי ההתאבדויות, וזאת בפעולה משותפת של כל משרדי הממשלה הנוגעים לדבר.

יפעת שאשא ביטון: אפשר וצריך למנוע התאבדויות.

יפעת שאשא ביטון: על כולנו לפעול כדי לאתר אנשים בסיכון אובדני, לסייע להם לקבל את הטיפול המתאים להם ולעזור להם לבחור בחיים.

יפעת שאשא ביטון: אדוני היושב-ראש, זו תשובת הממשלה, וקשה לי שלא להביע גם נימה אישית בנושא כל כך חשוב זה.

יפעת שאשא ביטון: אני קודם כול רוצה להודות לחברת הכנסת יעל גרמן, שבאמת נושאת את הדגל למניעת אובדנות כאן בכנסת מדי שנה.

יפעת שאשא ביטון: בכנסת העשרים, בתפקידי הקודם, קיימנו דיונים גם במסגרת הוועדה לזכויות הילד, והתקיימו דיונים רבים בוועדת החינוך אצל היושב-ראש, שהיה יו"ר ועדת החינוך בכנסת העשרים, בשיתוף עם עמותת בשביל החיים, ד"ר אבשלום אדרת.

יפעת שאשא ביטון: אתם עושים עבודה נפלאה בנחישות שלכם וברצון שלכם למנוע אובדנות בקרב כל האוכלוסיות.

יפעת שאשא ביטון: אבל אצלי, כאן בלב, יושב הנושא של ילדים ובני נוער.

יפעת שאשא ביטון: חברת הכנסת רויטל סויד, כפי שציינת, הנושא של פחד מלדבר על הנושא הזה מהווה איזשהו שורש לבעיה ולא מאפשר פעולות למניעה, בעיקר במערכת החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אחת הסוגיות שהייתה באמת כבדת משקל על שולחן הוועדה היא האם לדבר עם בני הנוער והילדים על הנושא של אובדנות ולנסות למנוע את זה או פשוט להתעלם, כי אולי אם אנחנו לא נדבר על זה, זה לא יקרה.

יפעת שאשא ביטון: אני חושבת שהיום כולם כבר תמימי דעים שחשוב שאנחנו נדבר עם הילדים, שחשוב שאנחנו נדבר לא רק לאלה שאולי בעתיד ישקלו מעשה אובדני, אלא בעיקר, כפי שציינת, גם לאלה שנמצאים מסביב – שידעו לזהות את המצוקות, שידעו מיהם אנשי המקצוע שאליהם צריך לפנות ולהתריע, כי בסוף בסוף, בפעולת מניעה אחת אנחנו יכולים בעצם להציל חיים של ילד או בן נוער.

יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שבאמת במערכת החינוך יהיה מספיק אומץ כדי לגעת גם בנושא הכל-כך כואב הזה, כי בסופו של דבר, בלי להעלות למודעות אנחנו לא באמת נצליח לייצר מניעה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יעקב מרגי: גברתי השרה, לפני שנעבור להצבעה, אני מציע שמאחר שזה נושא חשוב והבעיה היא תקציבית, ולא פתרנו את הקיצוץ, נעביר את המשך הדיון לוועדת הכספים.

יפעת שאשא ביטון: מקובל, מקובל.

יעקב מרגי: לפני ההצבעה, אנחנו ניתן ליזהר שי, כי אם הנושא היה יורד מסדר-היום לא היה מקום לעמדה נוספת.

יזהר שי: משם?

יעקב מרגי: משם.

יעקב מרגי: עומד לרשותך זמן של עד דקה.

יזהר שי: אדוני היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת, כל מוות הוא טרגדיה, והנושא שטיפלנו בו היום הוא כואב וקשה.

יזהר שי: בכל זאת, אני רוצה לספר את סיפורו של מוות אחד כזה, כדי לקחת ממנו לקח לכולנו.

יזהר שי: הסיפור הוא סיפור של הנער דוד-אל מזרחי, בן 15, שלקח את חייו במו ידיו בינואר 2011.

יזהר שי: זה חשוב שגם אתם שם תשמעו, בני הנוער ביציע, כי דוד-אל מזרחי חזר מבית הספר אחרי שבועות ארוכים של התעללות פיזית, ובכינויים, בכינויי גנאי, ובכל דבר שבני הנוער, למרבה הצער, לפעמים, יודעים לעשות.

יזהר שי: הוא חזר הביתה ופתח את דף הפייסבוק שלו.

יזהר שי: כמו שציינתם, לפעמים זה, המרחב הווירטואלי, מספיק.

יעקב מרגי: תודה.

יזהר שי: בדף הפייסבוק הוא מצא דברים מאוד מאוד קשים כמו: כלב.

יזהר שי: הייתי הורג אותך, אבל בגלל שאומרים "תנו לחיות לחיות" אז לא נהרוג אותך, ועוד כאלה דברים.

יזהר שי: הוא הלך ותלה את עצמו באמבטיה.

יזהר שי: אחותו מצאה אותו שם אחרי כמה שעות.

יזהר שי: הסיפור הזה הפך למעין קו פרשת המים, ובעיקר מלמד מה כולנו יכולנו לעשות.

יזהר שי: דף הפייסבוק שלו היה פתוח, ראו אותו עשרות אנשים, ילדים, בני נוער, ומסתבר שגם מורות ומורים.

יזהר שי: חבר'ה, ה-500 הבאים בתור, שדיברתם עליהם עכשיו, 500 האנשים שייקחו את חייהם בידיהם, מסתובבים בינינו.

יזהר שי: הם היו מאחורינו בתור בסופר, והם יהיו היום באוטובוס כשניסע הביתה, ובמקומות אחרים.

יזהר שי: כדאי שנפתח את העיניים, נסתכל טוב ונשים לב.

יזהר שי: לא רק תוכניות ממשלה ולא רק חברי הכנסת הנכבדים – כל אחת ואחד מאיתנו יכולים לנסות לעזור למנוע את אובדן החיים הבא.

יזהר שי: תודה.

יעקב מרגי: אפשר למנוע.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת משה אבוטבול.

משה אבוטבול: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אין ספק שאנחנו נוגעים באחת הנקודות הכואבות ביותר בעם, במדינה, בארץ – נושא האובדנות.

משה אבוטבול: אני חושב שמה שחסר לנו הוא שבבתי הספר שלנו לא מספיק מלמדים על ערכם של החיים, על ערכו של כל יום נוסף, על ערכה של כל דקה נוספת.

משה אבוטבול: המלחמה בתחושת הריקנות צריכה להגיע קצת ממערכת החינוך – לתת להם כמה שיותר הסברים, כולל גם את ההסבר על ערכו של אדם להיות בנו של בורא עולם, להיות בנו של הקדוש ברוך הוא, ושכל אדם חשוב בעולם.

משה אבוטבול: אחד הדברים שאני אוהב שכותבים ביום ההולדת הוא: מה זה יום ההולדת?

משה אבוטבול: זה התאריך שהקדוש ברוך הוא החליט שהעולם לא יכול בלעדיך.

משה אבוטבול: כלומר, אנחנו צריכים להבין ולדעת שלכל אדם יש מטרה בחיים וצריך להשיג אותה.

משה אבוטבול: ברגע שידברו על זה הרבה במערכת החינוך, אני בטוח שנוכל להצליח למגר את התופעה הקשה הזאת.

יעקב מרגי: תודה.

משה אבוטבול: אני רק אזכיר ואומר שבאמת העיריות, הרשויות, עושות הרבה מאוד, עם תוכניות מגוונות.

משה אבוטבול: אני בעצמי הייתי גם, לפני כמה ימים, בעמותה של בית חם, שם עושים עבודה נהדרת בכל הארץ.

משה אבוטבול: עוד משפט אחד קצר מאוד.

משה אבוטבול: אני רק רוצה לומר שחייבים להצמיד לילדים מהסוג הזה או לנערים מהסוג הזה אדם בוגר, חונך, שיהיה איתם, שייצמד אליהם, שיוכלו באמת לספר לו את כל הבעיות האלה.

משה אבוטבול: זו גם לא בושה לספר את העונש הכבד ואת האיסור הגדול למי שעושה התאבדות.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: לא שמתי שעון בגלל חשיבות הנושא, אבל זו דקה.

משה אבוטבול: כמובן שאני בכל מצב מאוד מודה לכם, ומקווה, בעזרת השם, שיום יבוא ולא נצטרך לדבר על זה.

משה אבוטבול: תודה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: לפני שנעבור להצבעה, תרשו לי – מותר לי כיושב-ראש, אבל תרשו לי – להודות למי שארגנה בכנסת את היום, וזו חברת הכנסת יעל גרמן; ולעמותת בשביל החיים ולכל החברים, לכל מי שליווה והשתתף ביום הזה; לידידי ורעי חבר הכנסת לשעבר אברהם מיכאלי, שהוביל בכנסת גם את השדולה, וממנו גם למדתי, והייתי תקופה מסוימת יו"ר השדולה בכנסת העשרים.

יעקב מרגי: לצערי הרב, לא צלחתי ולא הצלחתי למנוע את הקיצוץ.

יעקב מרגי: אנחנו אנשים שלא מתייאשים.

יעקב מרגי: אנחנו עסוקים ביום שאסור בו להתייאש – ללמד את האנשים לא להתייאש.

יעקב מרגי: אני מקווה שנעלה זאת שוב לדיון בוועדת הכספים, ולא נרפה עד שהעמותה וכל מי שעוסקים בנושא הזה, כל משרדי הממשלה, יהיו להם הכלים והאמצעים לבצע את תורת הלחימה, את התורה שהיא ידועה.

יעקב מרגי: יודעים איך למנוע זאת, ואפשר למנוע, ויש מי שהצליח לעשות זאת, הן בעולם והן בצבא.

יעקב מרגי: לכן, אני מקווה שהיום זה יתרום להגברת המודעות וגם למניעת הקיצוץ.

יעקב מרגי: אני עובר להצבעה.

יעקב מרגי: כל מי שמצביע בעד – זה בעד דיון בוועדת הכספים.

יעקב מרגי: בבקשה.

קריאה: נגד – – –

יעקב מרגי: אתה נגד אובדנות.

יעקב מרגי: הצבעה מס' 2 בעד ההצעה להעביר את הנושא לוועדה – 15 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הנושא לוועדה הזמנית לענייני כספים נתקבלה.

יעקב מרגי: 15 בעד, אין מתנגדים ואין נמנעים.

יעקב מרגי: המשך הדיון יהיה בוועדת הכספים.

יעקב מרגי: התפקיד שלנו הוא לדאוג שיהיה דיון בוועדת הכספים.

מיכאל ביטון: איך דואגים שיהיה דיון?

יעקב מרגי: אני סומך עליך, במשקל – –

מיכאל ביטון: איזה כלים יש לכנסת?

יעקב מרגי: – – הכבד שלך ושלי על יו"ר ועדת הכספים.

מיכאל ביטון: – – – 107.

יעקב מרגי: בעזרת השם.

יעקב מרגי: ביחד.

יעקב מרגי: תוסיף.

מיכאל ביטון: היושב-ראש, באמת איך נותנים לנושא דחוף עדיפות בוועדת הכספים?

יעקב מרגי: אנחנו נדבר – – –

מיכאל ביטון: – – – את זה.

יעקב מרגי: נדבר עם היושב-ראש.

מיכאל ביטון: – – – ועדת כספים.

מיכאל ביטון: לא הגענו.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: נדבר ביחד, כל חברי הכנסת שאכפת שלהם, עם היושב-ראש – ללחוץ עליו לקיים את הדיון.

יעקב מרגי: << הלסי >> חג הסיגד << הלסי >>

יעקב מרגי: אנחנו עוברים לסעיף הבא בסדר-היום – הצעות דחופות בנושא: חג הסיגד, מס' 246, 248 ו-261, של חברי הכנסת דסטה גדי יברקן, עודד פורר ומשה אבוטבול.

יעקב מרגי: תשיב על ההצעה לסדר-היום השרה חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, בשם שרת התרבות והספורט.

יעקב מרגי: ראשון הדוברים – גדי יברקן.

יעקב מרגי: חבר הכנסת גדי יברקן, עד שלוש דקות עומדות לרשותך, בבקשה.

דסטה גדי יברקן: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, יום סיגד הוא יום חשוב, ואני אשמח להקריא פרק מן המקורות, מאין זה בא: "וביום עשרים וארבעה לחודש הזה נאספו בני ישראל בצום ובשקים ואדמה עליהם.

דסטה גדי יברקן: ויבדלו זרע ישראל מכל בני נכר ויעמדו וַיִּתְוַדּוּ על חטאתיהם וַעֲו‍ֹנוֹת אֲבֹתֵיהֶם.

דסטה גדי יברקן: ויקומו על עמדם ויקראו בספר תורת ה' אלהיהם רְבִעִית היום וּרְבִעִית מִתְוַדִּים ומשתחוים לה' אלהיהם".

דסטה גדי יברקן: ספר נחמיה ט', עד פסוק ד'.

דסטה גדי יברקן: מקורו של יום סיגד הוא בכלל במקורות, לחלק מאלה שמתבלבלים, שחושבים שזה חג סיגד שהבאנו איתנו מהגלות או שהמצאנו אותו בעצמנו.

דסטה גדי יברקן: יום זה הפך – ואני מקווה שיהפוך עוד יותר – לחלק מן הפסיפס החברתי של ארצנו, של עמנו, במדינת ישראל.

דסטה גדי יברקן: כדי שחג הסיגד, יום הסיגד, יצוין ויהפוך ליום חשוב במדינת ישראל, הוא כבר נהיה חוק עוד בשנת 2008.

דסטה גדי יברקן: הובילו אותו הרבה ח"כים שהצטרפו לזה.

דסטה גדי יברקן: אני זוכר את חבר הכנסת מיקי איתן וחבר הכנסת שלמה מולה.

פנינה תמנו: והיושב-ראש.

דסטה גדי יברקן: בוודאי.

דסטה גדי יברקן: חכי, כי יש לו פינה מיוחדת, אנחנו נגיע אליו.

דסטה גדי יברקן: כמובן, אדוני היושב-ראש, אתה פעלת לא רק בחוק הזה.

דסטה גדי יברקן: אני רוצה להגיד שלזכותך ייאמר שעוד כשהיית שר הדתות – ואני מקווה שתחזור למשרד או למשרד רם יותר – קידמת והובלת את הנושא של הקייסים, שהקייסים יוכרו כחלק ממנהיגי ישראל בארצנו.

דסטה גדי יברקן: והיום, לכבוד היום החשוב הזה, הקייסים שלחו נציג שיושב למעלה, כבוד קייס זמנה מלקם, אחד המנהיגים הרוחניים בארץ של הקהילה, מהמובילים.

דסטה גדי יברקן: יום סיגד, כמו שאמרתי, הוא מעורב בתפילה בעיקר.

דסטה גדי יברקן: הוא לא כמו שהיום אנחנו רואים אותו, בשירה ובזמרה או בריקודים או באוכל.

דסטה גדי יברקן: זה יום של צום, יום של תפילה שבה אבותינו אמרו כל הזמן, וצמו והתפללו, שהם ייבדלו מן הגויים, שעם ישראל יחזור לשורשיו, ומעל הכול – שהשלום ישרור וישכון בעם ישראל, ועם ישראל יחזור ויתחבר.

דסטה גדי יברקן: באתיופיה היינו עולים להר גבוה, לאחד ההרים באזור שבו כל הכפרים היהודיים היו.

דסטה גדי יברקן: שרנו והתפללנו, ואת ספר התורה – את האורית – הקייסים היו שמים בדרך כלל על ילדים צעירים, כי הם חפים מכל חטאת, יותר מהמבוגרים, כי ספר התורה חייב להישמר בטוהר, והיינו מתפללים.

דסטה גדי יברקן: ואני זוכר בתור ילד שהיינו עולים לחג להר הזה וכל הקהילה לבושה בלבן.

דסטה גדי יברקן: היה נראה שיש מלמעלה – מההר אתה מסתכל, ואתה חושב שיש נהר של חלב; כולם לבושים בצבע לבן ועולים עם אבנים עליהם, משתחווים תוך כדי העלייה, בצום, ואומרים: סליחה, בורא עולם, תשכין שלום בעמנו ותחזיר אותנו למולדתנו ושהגלות תסתיים.

דסטה גדי יברקן: היום הזה התממש ואנחנו פה.

דסטה גדי יברקן: ביום המשמעותי הזה לעם ישראל, אני חושב שחסרה עדיין התמונה המלאה, שהפאזל הזה, שנקרא עם ישראל – וכולה ארצנו, מדינתנו, קיימת 71 שנה כמדינה עצמאית על הנייר, אבל ארץ ישראל קיימת 3,500 שנה.

דסטה גדי יברקן: והעם הזה חזר לארצו בזכות תפילות, צום, תענית ומי ששמר עלינו.

דסטה גדי יברקן: מי ששמר בגלות את עם ישראל ואת ביתא ישראל, כמובן, זו התורה, התפילה.

דסטה גדי יברקן: ומי שהוביל לזה זה המנהיגים הרוחניים שהביאו אותנו עד הלום.

דסטה גדי יברקן: אדוני, לפני שאסיים חשוב לי לומר כמה דברים.

דסטה גדי יברקן: כדי שהתרבות והמורשת של יהודי אתיופיה, ביתא ישראל, יהיו חלק מהנחלה, מדינת ישראל חוקקה חוק, והוקם תאגיד שנקרא תאגיד מורשת יהודי אתיופיה, והחוק הזה עבר בשנת 2012.

דסטה גדי יברקן: את החוק הזה יזמו חברי הכנסת זבולון אורלב, אברהם מיכאלי, שלמה מולה, אמנון כהן, ואני מודה להם, כמובן.

דסטה גדי יברקן: ומאז שהחוק הזה חוקק, הוקם תאגיד.

דסטה גדי יברקן: בתאגיד הזה – התאגיד אמור להיות תחת משרד התרבות, ולצערי – אבל לפני שאני בכלל מביע את הצער, שרת התרבות שאני כל כך אוהב הביאה תקציבים והקימה את התאגיד, ואני מתכוון לימור לבנת, שרת התרבות לשעבר.

יעקב מרגי: הכנסת את האנשים ללחץ פה.

יעקב מרגי: המנכ"לית שלה כאן.

דסטה גדי יברקן: מנכ"לית המשרד היום היא חברת כנסת, חברת הכנסת אורלי פרומן.

דסטה גדי יברקן: בשעתו הקימו את התאגיד.

דסטה גדי יברקן: ולצערי הרב, מרגע – – –

יעקב מרגי: גדי, רק קח בחשבון שאתה יותר משתי דקות אחרי הזמן.

דסטה גדי יברקן: כן, כן.

דסטה גדי יברקן: אני מסיים, אדוני היושב-ראש.

יעקב מרגי: אני עוד הוספתי.

דסטה גדי יברקן: אני רוצה לעשות את זה בחן, כי אני לא רוצה להרוס את החגיגה.

דסטה גדי יברקן: היום הזה וחג הסיגד – תאגיד ומרכז מורשת אמור לרכז מורשת של 2,700, 2,800 שנות היסטוריה אדירה של ביתא ישראל.

דסטה גדי יברקן: נכנסה השרה מירי רגב – התקציב של המשרד בשנת 2017 הוא 3.5 מיליון, שזה כמובן כלום, אבל עדיין; והתקציב הזה אפילו חוזר לאוצר – 40% מימוש.

דסטה גדי יברקן: שנתיים אין מנכ"ל למרכז תאגיד יהודי אתיופיה.

דסטה גדי יברקן: מאז שהוא הוקם המועצה לא התכנסה.

דסטה גדי יברקן: יש שם את ד"ר שמחה גטהון, בחורה מקסימה, שנלחמת ועושה את המקסימום, אבל היא לבד.

דסטה גדי יברקן: מונה מנכ"ל, הוא לא עשה מה שמירי רגב ביקשה והוא התפטר או אפילו היא פיטרה אותו – התפוטר, פוטר, יש הגדרה חדשה בישראל.

דסטה גדי יברקן: רק לפני שלושה חודשים מונה מנכ"ל למרכז תאגיד למורשת יהודי אתיופיה.

דסטה גדי יברקן: לפני שלושה חודשים – שנתיים וחצי לא היה מנכ"ל.

יעקב מרגי: נא לסיים.

דסטה גדי יברקן: תראו לי חברה פרטית שמחזיקה בלי מנכ"ל, משרד ממשלתי בלי מנכ"ל – טוב, יש משרדי ממשלה גם בלי שרים, אבל עדיין.

יעקב מרגי: נא לסיים, גדי.

דסטה גדי יברקן: אני ממש מנתק את הפוליטיקה מהסיפור.

דסטה גדי יברקן: הנושא עקרוני וחשוב.

דסטה גדי יברקן: ויותר מזה, אני לא רוצה להיכנס, אדוני, לניתוחים פוליטיים, אני רוצה להישאר ענייני.

דסטה גדי יברקן: אני מתכוון להגיש שאילתה לשרת התרבות, שלא ישלחו לי מישהו אחר לענות.

דסטה גדי יברקן: אני רוצה שבשבוע הבא השרה תבוא ותתמודד עם השאילתה הזו בנושא הזה.

דסטה גדי יברקן: יום שמח, יום סיגד שמח, ותודה.

דסטה גדי יברקן: עם ישראל מוזמן ליום הזה, וכולנו נהיה עם אחד, בייחוד בימים האלה.

דסטה גדי יברקן: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת עודד פורר – אינו נוכח.

יעקב מרגי: משה אבוטבול, אל תבנה על הזמן שלו, עד שלוש דקות לרשותך.

יעקב מרגי: בבקשה, אדוני.

משה אבוטבול: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אנחנו באמת רואים לנכון לציין יום חשוב כזה, החג של בני הקהילה האתיופית שעלו ארצה ועשו דבר מאוד מאוד חשוב.

משה אבוטבול: כל שנה, דווקא 50 יום לאחר יום הכיפורים, חל החג הזה, במשך שנים רבות.

משה אבוטבול: אנחנו רואים בכך ציון דרך, ומי שבאמת יודע, אז מטרת החג – למי שעדיין לא יודע, הישראלים שבינינו – היא פשוט חידוש הברית בן העם לקדוש ברוך הוא.

משה אבוטבול: זו מטרת החג הזה, ובאמת כך הם חגגו את זה במשך שנים רבות, גם באתיופיה.

משה אבוטבול: וכמובן, עם הערגה לארץ ישראל ולירושלים עיר הקודש, עיר הבירה.

משה אבוטבול: אני חושב שבאמת הקהילה האתיופית עשתה מאמצים ענקיים כדי להגיע לארץ, למדינה.

משה אבוטבול: הם חוו קשיים גדולים מאוד מאוד, וזה מעשה ציוני מובהק שראוי להערכה, להערצה.

משה אבוטבול: צריכים באמת לחזק את בני הקהילה בכל התחומים.

משה אבוטבול: אני רק רוצה לומר גם שיש לנו פינה כואבת בלב: היו הרבה כאלה שלא זכו להגיע, הם מתו במדבר בדרך לישראל.

משה אבוטבול: הם מתו שם, ובאמת זה קטע מאוד מאוד מאוד מצער, שנשאר כצלקת לקהילה האתיופית.

משה אבוטבול: אני חייב רק לציין אדם גדול וענק שלא הפסיק מלחשוב על הקהילה הזו, הלוא הוא מרן הרב עובדיה יוסף, שבמשך שנים רבות קרא לנו – גם כאנשי ש"ס, גם כפעילים – לקרב ולהיצמד לקהילה האתיופית, לתת להם את כל מה שרק אפשר, כי באמת הם יהודים, בשר מבשרנו.

משה אבוטבול: הוא שייך אותם בספרו "יביע אומר" לשבט דן, והוא גם הביא כמובן את פסקיו של הרידב"ז, שמשייך אותם, למרות שבאמת הוא עבר מתקפות מאוד גדולות ממגזרים אחרים שלא מספיק הבינו את מקור יהדותם של יהדות אתיופיה.

יעקב מרגי: זה לא, הם לא רצו להבין.

יעקב מרגי: יש להם מקום קטן בלב, אין להם רוחב לב.

משה אבוטבול: אני באמת רוצה לציין שדווקא אצלנו, בעיר ששימשתי בה שנים רבות גם כראש עיר, גם בשאר התפקידים, יש לנו את הקהילה האתיופית, קהילה נפלאה ומקסימה ובאמת משולבת בכל הדברים בכל העיר.

משה אבוטבול: זכיתי גם להקים למענה בתי כנסת, ובעיקר מועדון מאוד גדול שנקרא "מבצע משה" – לא על שמי, אל תדאגו – על שם מבצע משה שהם עלו לארץ ישראל, וגם גדי היקר זכה להגיע לשם באחד הביקורים.

משה אבוטבול: אני חושב שבאמת הדבר הטוב ביותר הוא אם נשלב את הקהילה בכל הדברים.

משה אבוטבול: מאוד ציער אותי משהו קטן אתמול – בזה אני מסיים – לראות כתבה שעדיין בני הקהילה לא מצליחים, ומתמודדים למצוא מקומות עבודה.

משה אבוטבול: עדיין, לעומת הישראלים שלנו בארץ, הקהילה האתיופית מתקשה למצוא מקומות עבודה מתאימים.

משה אבוטבול: אני קורא מכאן דווקא לכל החברים – חברי הכנסת, השרים, כולם: תעשו כל מאמץ.

משה אבוטבול: זו תהיה מתנת החג הכי גדולה: לשלב את הקהילה בכל מקומות העבודה, בתפקידים הכי בכירים בכל מקום שרק אפשר, כי הם באמת ראויים לדבר הזה.

משה אבוטבול: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יעקב מרגי: תשיב על ההצעה לסדר-היום השרה יפעת שאשא ביטון, בשם שרת התרבות והספורט.

יעקב מרגי: השרה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

יפעת שאשא ביטון: חבריי חברי הכנסת, חג הסיגד הוא יום חג ממלכתי, רשמי, חבר הכנסת גדי; אחדות, ביום הזה לפחות.

יפעת שאשא ביטון: זה יום של צום שמסמל טהרה והתחדשות, ובמרכזו טקס חידוש הברית בין העם לאל, המשכיות האמונה, ובוא הגאולה השלמה.

יפעת שאשא ביטון: במשך דורות נחגג בקרב יהודי אתיופיה יום כ"ט בחשוון, היום ה-50 שלאחר יום הכיפורים, כיום חידוש הברית בין בורא העולם לישראל וכיום הכיסופים לציון.

יפעת שאשא ביטון: עבור מאות אלפי אנשים במדינת ישראל, כ"ט בחשוון הוא יום חג.

יפעת שאשא ביטון: זהו כבר מזמן לא רק חגם של היהודים יוצאי אתיופיה אלא יום מיוחד שבו רבים מתחברים למסורת ארוכת השנים שהייתה נהוגה באתיופיה.

יפעת שאשא ביטון: טוב וראוי היה שחג זה יוכר כיום חג לאומי, ואכן טוב עשתה הכנסת שהכירה ביום זה כיום חג רשמי של מדינת ישראל.

יפעת שאשא ביטון: מאז הועבר השרביט על הפקת האירוע ומימונו ממשרד העלייה והקליטה למשרד התרבות והספורט, לפני כשלוש שנים, העבירה השרה את אחריות הפקת האירוע למרכז ההסברה הנמצא באחריות משרדה, וזאת כדי לשוות לאירוע מעמד של טקס ממלכתי על כל המשתמע מכך.

יפעת שאשא ביטון: בשלוש השנים האחרונות תקציב האירוע כמעט ושולש, וכיום הוא עומד על כ-800,000 שקלים מתקציבי המשרד והתאגיד הממלכתי – המרכז למורשת יהדות אתיופיה, הכפוף למשרד התרבות והספורט.

יפעת שאשא ביטון: מרגע נטילת האחריות על אירועי חג הסיגד הנחתה השרה להעלות קרנו, ובחסות מרכז ההסברה במשרדה יצרו תבנית הולמת ואיכותית אשר מתאימה לקיום אירוע מרשים ומכובד, כיאה לבני הקהילה האתיופית.

יפעת שאשא ביטון: האירוע, המתקיים כעת בטיילת ארמון הנציב, המשקיפה אל חומות העיר העתיקה והר הבית, מביא עשרות אלפי יוצאי בני העדה האתיופית, ובשנתיים האחרונות הגיעו לקחת חלק באירוע כ-15,000 איש.

יפעת שאשא ביטון: אחד הנושאים שעליהם השליכה השרה את יהבה מיום כניסתה לתפקיד הוא הגדלת התקציב להנגשת המורשת והתרבות של קהילת יוצאי אתיופיה, שהן חלק בלתי נפרד מהתרבות הישראלית, לצד עשייה ותרומה לבניית החברה הישראלית וקידומה.

יפעת שאשא ביטון: לאחר שנים שבהן המועצה תפקדה באופן חלקי, בשל קשיים במינוי מנכ"ל, לפני כחצי שנה מונה מנכ"ל בן העדה לתאגיד, והוא החל בהוצאה לפועל של התוכנית האסטרטגית של התאגיד, אשר תקציבה עומד על כ-3.5 מיליון ש"ח.

יפעת שאשא ביטון: היום ניתן לומר בגאווה גדולה: יותר ויותר יוצאות ויוצאי אתיופיה נמצאים בעמדות מפתח בחברה הישראלית, ואנו נמשיך לפעול כדי שמגמה זו תתעצם.

יפעת שאשא ביטון: העשייה המשרדית הקשורה בהכנות לציון חג הסיגד, אשר מייצג ומנחיל מורשת מפוארת ורבת-שנים, ממלאת את השרה סיפוק רב וגורמת להתרוממות רוח.

יפעת שאשא ביטון: מי ייתן והסימבוליות שבחג היפהפה הזה תמשיך ללוות אותנו שנים רבות ואף דורות; סימבוליות של אחדות, קהילתיות וערבות הדדית, מסורת מופלאה של ציונות וכמיהה לירושלים.

יפעת שאשא ביטון: זוהי תשובת הממשלה, זו התשובה של השרה מירי רגב, כמי שמייצגת את המשרד.

יפעת שאשא ביטון: אבל, גדי, אני מוכרחה משהו נחמד ליום הבאמת-חגיגי הזה.

יפעת שאשא ביטון: אני זוכרת את עליית משה בתור ילדה.

יפעת שאשא ביטון: הגיעה עלייה מאוד מאוד גדולה לקריית שמונה, ומי שקיבל אותם זו הייתה אימי היקרה, שתחיה.

יפעת שאשא ביטון: דיברת, משה, על איש יקר, אז אימא שלי, בעיניי, היא אישה מאוד מאוד יקרה בסיפור של העולים מאתיופיה.

יפעת שאשא ביטון: היא ליוותה אותם מהקליטה שלהם.

יפעת שאשא ביטון: הם היו מרוכזים – קראו לזה הוסטלים – – –

דסטה גדי יברקן: מרכזי קליטה.

יפעת שאשא ביטון: כן, מרכזי קליטה.

יפעת שאשא ביטון: היא יודעת אמהרית עד היום.

יפעת שאשא ביטון: היא למדה את השפה, טיפלה בהם במשך הרבה מאוד שנים, גם אחרי שהם יצאו ממרכזי הקליטה, כאחות בקהילה, הם הגיעו אליה בקופת החולים, כי רק היא ידעה להבין אותם ולתקשר אתם.

יפעת שאשא ביטון: אני זוכרת את זה כחוויה מאוד מאוד מיוחדת בתור ילדה שבאה לאימא, כי היא נשארה עד שעות מאוד מאוד מאוחרות, כי העבודה, מה לעשות, הייתה רבה, ומסתובבת בין כולם.

יפעת שאשא ביטון: אני מאחלת לנו, באמת, שאנחנו נקלוט עוד עולים, ושאנחנו באמת נצליח לייצר בחברה הישראלית אחדות אמיתית, כי אני רואה בכל הצבעים והגוונים שלנו את העושר התרבותי של מדינת ישראל, ועל זה אסור לנו לוותר.

יפעת שאשא ביטון: חג שמח.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: מאחר שזה ציון יום הסיגד, השאלה מה אנחנו עושים עם הדיון.

פנינה תמנו: – – –

יעקב מרגי: לפנים משורת הדין, כי אם מסתפקים אין עמדות נוספות.

יעקב מרגי: אבל אני אתן עמדה נוספת.

קריאות: – – –

יעקב מרגי: רגע, רגע, אני אתן עמדות נוספות.

יעקב מרגי: ראשונת הדוברות – חברת הכנסת פנינה תמנו שטה, ולאחר מכן – חבר הכנסת מיכאל ביטון.

יעקב מרגי: אבל אם כולם בנימה אישית, עד שפנינה תתחיל אני יכול לומר שזכיתי – פנינה, ברשותך.

יעקב מרגי: ב-1993 הייתי ראש המועצה הדתית בבאר שבע.

יעקב מרגי: חדש, באתי מהקריה למחקר גרעיני, ובמשרד הדתות דאז אומרים לי: יעקב, תראה, יש לנו בעיה.

יעקב מרגי: יש החלטת ממשלה על 100 משרות קייסים, ויש רבנויות ומועצות דתיות כאלה שלא רוצות לקלוט אותם.

יעקב מרגי: תהיה מוכן לקלוט עשרה אצלך?

יעקב מרגי: אמרתי לו: תביא, ברוך הבא.

יעקב מרגי: למה לא?

יעקב מרגי: אם אתם מממנים וזה צורך – בסדר.

יעקב מרגי: ואז ליוויתי – לא היה קל, כי זה הבדלי שפה, תרבות וסבלנות – לנו אין סבלנות, והמנהיגים באים עם סבלנות – והרבה פגישות, ושמחתי והכרתי את העדה.

יעקב מרגי: לימים התמניתי לשר לשירותי הדת והייתי צריך לסגור את המעגל עם אותם קייסים שהיו דור המדבר, כמו שהגדירו אותם, בדרך.

יעקב מרגי: הם לא הוכשרו או הוסמכו, לא גמרו את ההסמכה באתיופיה, אבל העדה רואה בהם קייסים.

יעקב מרגי: התעקשו, התחמקו, התחמקו, התחמקו, וזכיתי בתקופתי – גדי היה שותף למאבק – ודחפנו עוד 13 תקנים, אם אני לא טועה.

יעקב מרגי: זכיתי גם, במקביל ובמסלול משופר, מקוצר ונוח, מתוך הרצון לשלב רבנים של העדה האתיופית – כשלא היו תקנים לרבני שכונות והייתה הקפאת תקנים – זכינו למנות 24 רבנים יוצאי העדה האתיופית – –

דסטה גדי יברקן: – – –

יעקב מרגי: – – מתוך זה שראיתי את הצער.

יעקב מרגי: לא ייתכן שבן או בת העדה שרוצים להינשא צריכים להמתין לעיתים לרב של העדה האתיופית שיגמור את הטיפול והבירור והבדיקה, באי-ודאות קודם כול.

יעקב מרגי: זה יכול להיות שלושה, ארבעה, חמישה, שישה חודשים.

יעקב מרגי: פרסנו אותם על כל הארץ.

יעקב מרגי: ואני לא חושב שהיום יש בעיה בכלל.

יעקב מרגי: היום זה מצוי בכל פינה, ולפעמים מעשים קטנים נשארים – פנינה, לרשותך.

דסטה גדי יברקן: אדוני היושב-ראש, אני חושב שאתה חבר הכנסת מהקהילה הבכיר בכנסת.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: בבקשה.

פנינה תמנו: אדוני היושב-ראש, כבוד הקייס, חברי כנסת וחברות כנסת נכבדות ונכבדים, אני חושבת שחג הסיגד, אולי חוק חג הסיגד, הוא דוגמה איך הכנסת יכולה לחולל שינוי ולהתוות דרך לציבור בכללותו.

פנינה תמנו: החוק הזה נחקק ב-2008.

פנינה תמנו: אתה היית שותף והובלת את החוק הזה, לצד השר לשעבר אורי אריאל ורבים אחרים וטובים, ואני חייבת לספר לכם את התחושה שלי מה היה אז.

פנינה תמנו: עד לפני עשור אנחנו היינו נאלצים להביא תירוצים כאלה ואחרים, בין מי שהיו בלימודים, בין מי שהיו בצבא ובין כאלה שהייתה להם עבודה, כי זה לא היה יום בחירה, לא באמת חגגו את זה במוסדות כאלה ואחרים, בטח לא במוסדות ציבוריים.

פנינה תמנו: ולעומת זאת אנחנו רואים עכשיו בשנת 2019 – אני חייבת לומר לכם שכל השבוע עברתי מבתי ספר למפגש עם צעירים וילדים ורשויות, וכולם חוגגים, וזה פשוט מדהים לראות איך החג הזה, שמסמל תפילה, מסמל צום ומסמל אחדות.

פנינה תמנו: למה אחדות?

פנינה תמנו: ביום כיפור כל אחד עושה חשבון נפש לעצמו, אבל חג הסיגד, שזה 50 יום לאחר מכן, מסמל את היכולת להתגבש ביחד כקהל, כציבור, להתכנס ולעמוד בפני בורא עולם.

פנינה תמנו: ואז אנחנו רואים את הילדים הקטנים האלה, שלומדים על החג, ואפילו כאן בכנסת ישראל בתחילת השבוע.

פנינה תמנו: זה היה מדהים, גם השתתפה מזכירת הכנסת, כמובן בהובלתו של יושב-ראש הכנסת ומנכ"ל הכנסת, וכל העובדים התרגשו ולבשו גם את הבגדים המסורתיים, וגם דיברנו על אחדות העם.

פנינה תמנו: בטח בתקופה הזו שאנחנו נמצאים בה, בתקופה שנראית לנו כל כך משוסעת, כל כך מפוצלת, אנחנו צריכים לעיתים את זריקת המרץ ואת הימים האלה שאנחנו עוצרים לדקה, ומסתכלים על עצמנו כציבור שמתכנס פנימה וזוכר מה מחבר אותנו.

פנינה תמנו: ומה שמחבר אותנו זה גם לדעת להנכיח, להנכיח את התרבות של האחים, של מי שאולי לא דומה לנו, כי כבר אמרתי את זה בעבר: כשחזרנו ממצרים חזרנו עם אותה שפה, מאותו מקום ואותה תרבות, וכשחזרנו מבבל חזרנו עם אותה שפה, אותה תרבות.

פנינה תמנו: אבל הפעם זה הרבה יותר מאתגר:

פנינה תמנו: אנחנו באים מכל כך הרבה מקומות, ומה שאנחנו צריכים זה לדעת לפנות מקום, להנכיח ולחבק אחד את השני.

פנינה תמנו: אז חג סיגד שמח לכולכם.

פנינה תמנו: תודה רבה.

יעקב מרגי: תודה.

יעקב מרגי: חבר הכנסת מיכאל ביטון.

יעקב מרגי: יש ביטון ויש ביטון.

מיכאל ביטון: אדוני היושב-ראש, ביום חג הסיגד אני שמח שההנהגה, הדור הבא של יהדות אתיופיה, נמצאת בכחול לבן, בהובלת גדי יברקן ופנינה תמנו שטה, שדואגים כל יום, לא רק ביום הזה, לאתגרים של העדה, של הקהילה האתיופית.

יעקב מרגי: אבל שלא ישתמע שזו המסיבה שלהם בלבד.

יעקב מרגי: זה המסיבה של כולם.

מיכאל ביטון: תכף תשמע, זה רק היה פתיח, אתה יודע.

מיכאל ביטון: ואני רוצה להגיד לך שיש חוק חג הסיגד ואין חוק שנקרא חג המימונה, אבל כולם חוגגים מימונה, וזה נהיה חג מאוד מאוד פוליטי.

מיכאל ביטון: יש רק תקנה אחת במימונה, שהשר לאיכות הסביבה אפשר לעשות רעש אחרי 23:00 בלילה – בל"ג בעומר ובמימונה.

מיכאל ביטון: ואני אומר לך שחג המימונה הפך לחג פוליטי של הוויי ומופלטה, אבל לא פיאר את יהדות – –

יעקב מרגי: בוא ביחד נחזיר אותו למקורות, ונוציא אותו משם.

מיכאל ביטון: רגע, רגע, אדוני היושב-ראש.

מיכאל ביטון: – – הוא לא העמיק במורשת של יהדות מרוקו, בתרבות, באומנות, בספרות, בתלמידי חכמים, בספרי השו"תים – לא הצלחנו להנחיל את זה לדורות הבאים.

מיכאל ביטון: ולכן אני אומר: חג הסיגד הוא באמת יום חג, ופה תקענו יתד ונדון בזה כל שנה, אבל חג אמיתי כזה של חג הסיגד לא יכול להיות רק מבצע העלאת יהודי אתיופיה לארץ ישראל.

מיכאל ביטון: גם לי באופן אישי בגיל 14 בישיבה התיכונית – אני בא בספטמבר, ובאוקטובר בערך מגיע בחור בשם מנשה לגור איתי, עולה מאתיופיה; ובאותה קבוצה שמואל אילמה, שנהיה בכיר בג'וינט, ואיוב וובשת – חבורה של מנהיגים, נערים שהגיעו לישיבות תיכוניות.

מיכאל ביטון: ועדיין, גם ביום הזה אני רוצה להגיד שיש כאב: יש כאב של חיילים בצבא שלא משתלבים היטב, ויותר מדי – במאות אחוזים – חיילים מהעדה האתיופית בבתי הכלא בצה"ל; המעמד של נשים; היחס של המשטרה.

מיכאל ביטון: אני הייתי רוצה שניקח על עצמנו, פנינה וגדי, שבכל יום חג כזה נביא דוח לציבור, שאנחנו תיקנו משהו בקליטת יהדות אתיופיה, שיהיה דוח חגיגי מה התקדם בקליטה.

מיכאל ביטון: כי זה חג אמיתי, ולא רק להגיד לנו: אתניות ופולקלור ושירים, אלא תיקון אמיתי של העוולות שגם אתם ציינתם.

מיכאל ביטון: תודה רבה.

יעקב מרגי: רוצים הצבעה?

דסטה גדי יברקן: כן, כן, גם דעה נוספת.

יעקב מרגי: אתה לא יכול.

יעקב מרגי: גדי, שש דקות דיברת, ויותר.

יעקב מרגי: הערה אתה רוצה, אני אתן לך.

דסטה גדי יברקן: הערה קטנה.

יעקב מרגי: בבקשה.

יעקב מרגי: משם, מהמקום.

יעקב מרגי: מהמקום.

יעקב מרגי: לא, אל תשבור את הכללים, מהמקום.

דסטה גדי יברקן: אני קודם כול דיברתי על משרד התרבות.

דסטה גדי יברקן: אני רוצה שמדבריי לא ישתמע על העובדים – עובדי משרד התרבות עושים עבודה נפלאה.

דסטה גדי יברקן: אני רוצה להודות לכל ראשי הערים בכל מדינת ישראל, ובתי הספר – –

יעקב מרגי: עשית.

יעקב מרגי: תודה.

דסטה גדי יברקן: – – שהופכים את חג הסיגד למה שהוא היום.

דסטה גדי יברקן: וכשאומרים חג סיגד, אי-אפשר שלא להזכיר אדם נפלא, חבר הכנסת הראשון בן הקהילה, אדיסו מסאלה.

דסטה גדי יברקן: הוא יזם את החג, זה היה בשנות השמונים.

יעקב מרגי: הזכרת אותו.

דסטה גדי יברקן: ואני רוצה ביום הזה להודות לו בשם הקהילה.

דסטה גדי יברקן: ואנחנו מעריכים ואוהבים אותו – – –

יעקב מרגי: עשית.

דסטה גדי יברקן: להגיע למצב כזה, כי הרבה אנשים מהקהילה הפכו אותו לכזה.

יעקב מרגי: תודה, גדי.

יעקב מרגי: אנחנו נצביע?

יעקב מרגי: שיהיה דיון במליאה.

יעקב מרגי: ועדת הכספים?

יעקב מרגי: מה שתחליטו.

דסטה גדי יברקן: כן, ועדת הכספים.

יעקב מרגי: רק שזה יהיה מעשי.

יעקב מרגי: אוקיי, הצבעה.

דסטה גדי יברקן: שיהיה מעשי, שיהיה כסף.

קריאות: – – –

יעקב מרגי: אוקיי, אנחנו עוברים להצבעה.

יעקב מרגי: מי שבעד – המשך הדיון יהיה בוועדת הכספים.

יעקב מרגי: הצבעה מס' 3 בעד ההצעה להעביר את הנושא לוועדה – 10 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הנושא לוועדה הזמנית לענייני כספים נתקבלה.

יעקב מרגי: עשרה בעד, אין מתנגדים, אין נמנעים.

יעקב מרגי: המשך הדיון יהיה בוועדת הכספים.

יעקב מרגי: תם סדר-היום.

יעקב מרגי: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, כ"ט בחשוון התש"ף, 27 בנובמבר 2019, בשעה 11:00.

יעקב מרגי: ישיבה זו נעולה.