ישיבת מליאה, כנסת 22, פרוטוקול מספר 14, 2019-11-19 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום כ"א בחשוון התש"ף, 19 בנובמבר 2019.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נפתח היום בנאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: כדרכנו, אני מפעיל את ההצבעה על מנת שתוכלו להירשם.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, ההרשמה החלה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת שוסטר, תפתח בבקשה את הנאומים, עד שאני אתארגן עם הרשימות כאן.

אלון שוסטר: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת הנכבדים, אני רוצה לפתוח ולנצל את הדקה לפרגן – לפרגן לחבר הכנסת הרב גפני ולחבר הכנסת ינון אזולאי, שבפתח ישיבת ועדת הכספים שעסקה, מן הסתם, בנושאים אחרים, מצאו לנכון לומר כמה מילים לחבר הכנסת אחמד טיבי, הייתי אומר כדבר אדם אל אדם, אזרח אל אזרח, חבר כנסת אל חבר כנסת.

אלון שוסטר: אני יודע שאנחנו חלוקים בשלל נושאים, ולעיתים מהבית הזה, אדוני היושב-ראש, רואים פילוגים גדולים ואי-הסכמות עצומות; רק אתמול הוכחנו את זה לעצמנו.

אלון שוסטר: ויחד עם זה, חובתנו דווקא לעת מחלוקות, דווקא בשעה שאני ממש לא בטוח שהקטסטרופה הקונסטיטוציונית הזאת של הפוליטיקה הישראלית הולכת להסתיים, דווקא בעת הזאת אני מציע שננהג באחריות, ניקח אוויר, ננהל את הוויכוחים הקשים, לעיתים המרים, באחריות, כבני אדם, כאזרחים וקולגות במקום העבודה.

אלון שוסטר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת אלון שוסטר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת סמי אבו שחאדה, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת פנינה תמנו.

סמי אבו שחאדה: כבוד היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, אמש התבשרנו שפורע החוק מהבית הלבן החליט – התעורר ככה על הבוקר והחליט שכבר לא משנה אצלו עניין ההתנחלויות, והחליט לתת מתנה לפורע החוק מבלפור בסיום כהונת שניהם, כנראה.

סמי אבו שחאדה: אני רוצה לקרוא לציבור חלק מאמנת ז'נבה, סעיף 49: המדינה או המעצמה הכובשת לא תגרש ולא תעביר חלקים מאוכלוסייתה האזרחית לשטח הכבוש על ידה.

סמי אבו שחאדה: אני חוזר על זה שוב: המעצמה או המדינה הכובשת לא תגרש ולא תעביר חלקים מאוכלוסייתה האזרחית לשטח הכבוש על ידה.

סמי אבו שחאדה: זה שטראמפ התעורר בבוקר עם פומפאו, וחשבו שאפשר לשנות סדרי עולם ולשנות את החוק הבין-לאומי, בעיניי הם עושים בדיחה מעצמם וממדינתם.

סמי אבו שחאדה: זכויותיו של העם הפלסטיני על השטחים הפלסטיניים שמורות בחוק הבין-לאומי, כל העולם מכיר בזה, והן גם נולדות מזה שהפלסטינים הם האוכלוסייה הילידית במקום והם לא היגרו אל המקום והם גם לא אורחים פה.

סמי אבו שחאדה: הדברים האלה לא ישנו את העובדות.

סמי אבו שחאדה: החוק הבין-לאומי לא ישתנה, ואנחנו גם עם הפרויקט הזה של ההתנחלויות בסוף ננצח.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת סמי אבו שחאדה.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת פנינה תמנו, בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת יאיר גולן.

פנינה תמנו: אדוני היושב-ראש, חברי כנסת וחברות כנסת נכבדות ונכבדים, היום הוא יום עצוב.

פנינה תמנו: הוא יום עצוב כי מבחינתי הוא יום של הוכחה שהצדק במדינת ישראל אינו שוויוני, והרדיפה אחר צדק – יש בה משוא פנים גם על ידי המערכות השונות.

פנינה תמנו: מח"ש החליטה הבוקר שהיא מגישה כתב אישום נגד השוטר שירה בנער סלמון טקה בסעיף גרימת מוות ברשלנות.

פנינה תמנו: היא בחרה את הסעיף הנמוך ביותר מבחינת רף הענישה בספר העונשין, ועל זה היא מתכוונת להגיש כתב אישום, בזמן שאנחנו יודעים שלאחר התיקון של חוק העונשין ישנו סעיף גרימת מוות בקלות דעת, שהוא הסעיף הנכון ביותר – הסעיף שהחליף את עבירת ההריגה – כדי להעמיד לדין את אותו שוטר, כי הרי הוא ידע שברגע שהוא שולף נשק חם, הוא מכוון על בני נוער, תחילה על ילד בן 14 ולאחר מכן על סלמון, הוא היה צריך לצפות שהתוצאה יכולה להיגמר במוות.

פנינה תמנו: אז אני שואלת אתכם: איך מטפלים במשבר האמון עם יוצאי אתיופיה?

פנינה תמנו: איך מטפלים בכל כך הרבה אלפים שזועקים את זעקתם ואומרים: אנחנו לא מרגישים שווים, כאשר המערכת אינה מסוגלת בזמן אמת לדרוש צדק?

פנינה תמנו: הם כבלו את ידי בית המשפט בכך שהם הולכים להגיש את הסעיף הזה של גרימת מוות ברשלנות, שזה רף ענישה של שלוש שנים, ולאחר ניכוי של שליש השוטר הזה ישב רק חודשים בודדים.

פנינה תמנו: דמו של הנער הזה אינו הפקר.

פנינה תמנו: השבוע, אדוני היושב-ראש, הייתי בבית המשפחה – אין להם יום ואין להם לילה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת פנינה תמנו.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזכיר לכולנו: הנאומים הם נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יאיר גולן, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת רם בן ברק.

יאיר גולן: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, אני רוצה להצטרף לאמירתו של חבר הכנסת אלון שוסטר.

יאיר גולן: אתמול היינו עדים כאן למעמד מביש שבו שר בישראל משתמש בשפה בלתי ראויה מעל הבמה המכובדת שאדוני יושב עליה, נוקט שפה שהיא בלתי מתקבלת על הדעת, לא נכונה, לא ראויה ומעוררת דה-לגיטימציה כלפי ציבור שלם בישראל, הציבור הערבי.

יאיר גולן: אני מוחה על העניין הזה.

יאיר גולן: ודבר נוסף – אני רוצה להתייחס לדבריו של סמי אבו שחאדה.

יאיר גולן: איני יודע איך אתה רואה את הניצחון.

יאיר גולן: הניצחון צריך להיות ניצחון משותף שלנו, יהודים וערבים, שחיים בשלום, בהשלמה, בכבוד הדדי.

יאיר גולן: כל פתרון אחר שיש בו ניצחון כנראה יהיה הפסד למישהו אחר.

יאיר גולן: לא לשם אנחנו חותרים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יאיר גולן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת רם בן ברק, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת אחמד טיבי.

רם בן ברק: בראשית דבריי אני רוצה לחזור ולגנות את דברי ההסתה הפרועה נגד חברי הכנסת הערבים, הסתה שעלולה להוביל, חס וחלילה, לפגיעה בהם ובמשפחותיהם.

רם בן ברק: בעקבות הדברים של חבר הכנסת אחמד טיבי וחברי כנסת נוספים מהרשימה המשותפת לגבי חיילי צה"ל אתמול כאן בכנסת, אני רוצה להעביר מסר: בכל 40 שנות שירותי במערכת הביטחון, בכל פעם שיצאתי להילחם או למנוע פיגוע טרור או לסכל התחמשות של מדינות אויב, ובכל פעם שסיכנתי את חיי, סיכנתי אותם בשביל כלל אזרחי ישראל, היהודים והערבים.

רם בן ברק: עשיתי זאת כדי שמדינת ישראל תישאר ריבונית, דמוקרטית, עם חירויות פרט, ולא תישטף ותיכבש על ידי מדינות זרות, שללא ספק היו הופכות אותנו להיות כמו אחת המדינות שבסביבתנו.

רם בן ברק: אדוני היושב-ראש, ישנם יהודים רבים בארצות הברית אשר מזדהים עם הלאום היהודי ומדינת ישראל, והם לעולם לא יצאו נגד ארצות הברית ולא נגד חיילי ארצות הברית.

רם בן ברק: ישנם מוסלמים רבים בארצות הברית שמזדהים עם העם הפלסטיני ועם המוסלמים בעולם כולו, אבל לעולם לא יצאו נגד חיילי ארצות הברית שיוצאים בשליחות מדינתם באזורי מלחמה בעולם.

רם בן ברק: אני מאוד מכבד את הרגשות הלאומיים הפלסטיניים של אזרחינו הערבים, ולא רואה שום סתירה בין הזדהות עם הלאום הפלסטיני לבין תמיכה במדינת ישראל ובחיילי צה"ל ששומרים עליה יום-יום בגבולות, בים, באוויר וביבשה, על מנת שנישאר הדמוקרטיה היחידה במזרח התיכון.

רם בן ברק: וכן, חבר הכנסת אחמד טיבי, אכן אני מביע צער עמוק על הפגיעה בחפים מפשע שמשמשים מגן אנושי לפעולות טרור של ארגון חמאס והג'יהאד האסלאמי; וכן, חבר הכנסת טיבי, כואב לי מאוד על ילדים שנהרגים ונפצעים במסגרת הלחימה שנכפית עלינו מכיוון ארגוני הטרור ברצועת עזה ובהכוונתה ובעידודה של איראן.

רם בן ברק: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת רם בן ברק.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אחמד טיבי, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת יואב קיש.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, כ-400,000 אזרחים בכפרים ריינה, משהד וכפר כנא בגליל סובלים סבל רב מזה שנים בגלל הצומת שנמצא שם.

אחמד טיבי: לפעמים הם מאבדים זמן גם בבוקר, גם בערב, בנסיעה לעבודה, חזרה מהעבודה, באמצע היום.

אחמד טיבי: לפני כמה זמן הייתי שם, נתקעתי שם שעה וחצי והפסדתי את הפגישה שאליה הייתי אמור ללכת.

אחמד טיבי: זה נמצא בטיפול, והתלונה ידועה מזה שנים רבות, אדוני היושב-ראש.

אחמד טיבי: בישיבת ועדת הכנסת האחרונה פנינו לשר סמוטריץ.

אחמד טיבי: יש הצעות שונות לגבי פתיחת מסלולים נוספים וכדומה, אני לא רוצה להיכנס לזה, אבל הפתרון קיים, והתשובה שעכשיו אין ממשלה וכדומה – לא מן העניין.

אחמד טיבי: ולכן אנחנו נמשיך בפניות גם לנתיבי ישראל, גם לשר התחבורה, משרד התחבורה, כדי להקל על שלושת היישובים ויישובים נוספים מסביב את המצוקה הנוראה הזאת.

אחמד טיבי: משפט נוסף לשני חברים שפנו אליי, אלון שוסטר ורם בן ברק.

אחמד טיבי: אני מעריך את הדברים שאתם אמרתם.

אחמד טיבי: מה שאמרתי אתמול היה מהלב, אבל גם מהשכל.

אחמד טיבי: אני גם אומר לחבר הכנסת גולן בתשובתך לסמי, חברי הטוב.

אחמד טיבי: אני – ואני מדבר בשם רבים – רוצה חיים משותפים הבנויים על כבוד הדדי בגובה העיניים.

אחמד טיבי: אני לא רוצה להכתיב לך את דרך החיים שלך.

אחמד טיבי: אף אחד לא צריך להכתיב לי ולהם מה לומר ואת דרך החיים.

אחמד טיבי: אנחנו חלוקים בדעות.

אחמד טיבי: אני עם המחנה הדמוקרטי, עם האנשים השפויים, שרואים בי בן אנוש שווה; לא רוצה לנצח אותו אלא רוצה לנצח יחד איתו את הגזענות, את ההדרה, כדי לבנות עתיד טוב יותר.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת טיבי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יואב קיש, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת איתן גינזבורג.

יואב קיש: כבוד היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת, אני – בוודאי, ברכותיי, ואני מניח שברכות של רבים מהבית הזה, לנשיא טראמפ ולממשל על החלטה נכונה וראויה, על ההכרה בכך שמפעל ההתנחלויות הוא מפעל ראוי, ובוודאי ובוודאי שהוא לא בניגוד לחוק.

יואב קיש: ואני רוצה לצרף לזה בקשה נוספת בעצם מהליכוד ומכחול לבן.

יואב קיש: אני חושב שבשתי המפלגות האלה יש אווירה ברורה שמדברת על החלת הריבונות הישראלית בבקעת הירדן, כולל חקיקה של חברי כנסת שהעבירו הצעות פרטיות, וגם אני ביניהם.

יואב קיש: ואני אומר, לאור העניין הזה – אנחנו הרי במצב פוליטי לא ברור, לא יודעים לאן הולכים, עוד יכולים גם להגיע לבחירות, אבל בינתיים יש כנסת שמתפקדת: בואו נאזור כוחות ביחד, נוביל ביחד את החקיקה הזאת.

יואב קיש: מהלך שהוא מרכז את כל הקונסנזוס הישראלי; ננצל את הזמן של טראמפ כנשיא ארצות הברית.

יואב קיש: אני מקווה מאוד שהוא גם ימשיך לקדנציה נוספת, אבל אני לא רואה שום מניעה לאחד את כחול לבן ואת הליכוד, וביחד להוביל חקיקה שתחיל ריבונות על בקעת הירדן עכשיו.

יואב קיש: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת יואב קיש.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איתן גינזבורג, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת יואב סגלוביץ'.

איתן גינזבורג: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

איתן גינזבורג: חבריי חברי הכנסת, מחר יחול יום הזיכרון הטרנסג'נדרי העולמי לזכר אלו שנרצחו רק בגלל היותם מי שהם.

איתן גינזבורג: הקהילה הטרנסית בישראל מונה עשרות אלפי ישראלים, והיא אחת הקהילות השקופות המופלות ביותר בארץ.

איתן גינזבורג: רוב הטרנסג'נדרים בישראל חווים אלימות; יותר ממחציתם חווים נידוי במשפחה; 40% מהם ניסו להתאבד לפחות פעם אחת.

איתן גינזבורג: אני אחזור על הנתון הזה: 40% מהטרנסים בישראל ניסו להתאבד לפחות פעם אחת.

איתן גינזבורג: נסו לדמיין כיצד מרגיש טרנסג'נדר שבכל פעם שהוא הולך ברחוב הוא נתון להטרדות משפילות מצד עוברי אורח, להתייחסות מבזה מנותני שירותים ואפילו מאלימות קשה, והכול רק בגלל שהוא העז לחיות את חייו על פי בחירתו האישית.

איתן גינזבורג: לא צריך להיות תומך נלהב של קהילת הלהט"ב כדי להזדהות עם דרישתם הצודקת של טרנסים וטרנסיות שנתייחס אליהם בכבוד, כמו אל בני אדם, ובטח לא מתוך רחמים, כאילו היו חסרי מזל.

איתן גינזבורג: זוהי הדרישה הבסיסית של הטרנסים והטרנסיות, וזו לא בקשה, זו דרישה – דרישה צודקת, דרישה לחיים בכבוד.

איתן גינזבורג: חביב אדם שנברא בצלם, כי בצלם אלוהים עשה את האדם.

איתן גינזבורג: תודה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת גינזבורג.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת סגלוביץ', בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת יעל גרמן.

יואב סגלוביץ': אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, היום צוין פה בכנסת, ויצוין עוד מעט, היום לציון המאבק בתאונות דרכים.

יואב סגלוביץ': אני אגיד על זה כמה מילים ממש קצרות.

יואב סגלוביץ': בנושא הזה יודעים בדיוק מה לעשות – נושא שנחקר, ממופה, נלמד ויש עליו תוכניות שהממשלה הזאת אישרה כבר מזמן.

יואב סגלוביץ': מה שחסר לעשות שם זה לא ידע ולא תוכניות.

יואב סגלוביץ': והשאלה שצריך לשאול את עצמנו היום היא מה נציין בשנה הבאה: האם עוד פעם נעשה יום אזכור כזה, כמו כל שנה, שמספרים כמה זה נורא, או שנממש את התוכניות?

יואב סגלוביץ': אנחנו לקראת הקמת ממשלה, מתי שתוקם, ואני לא יודע באיזה מבנה היא תוקם.

יואב סגלוביץ': אבל כל ממשלה שתוקם צריכה לעשות רק דבר אחד: ליישם את הדברים המקצועיים שכבר החליטו.

יואב סגלוביץ': כל הדיסרטציות, שבאים לפה כל פעם וממציאים גלגל חדש – לא צריך.

יואב סגלוביץ': הכול כתוב, הכול נחקר, יודעים בדיוק מה לעשות.

יואב סגלוביץ': צריך לבצע.

יואב סגלוביץ': ביום שקבינט במדינת ישראל – שראש ממשלה יכנס קבינט לדיון ופעולה בנושא תאונות הדרכים – יתחיל השינוי.

יואב סגלוביץ': עד אז הכול דיבורים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת יואב סגלוביץ'.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת יעל גרמן, בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת עופר כסיף.

יעל גרמן: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש.

יעל גרמן: חבריי וחברותיי, אני רוצה להצטרף לקריאה של חברי איתן גינזבורג ולהזכיר לכולם שמחר יתקיים היום הבין-לאומי לטרנסג'נדרים, ואני מבקשת מכל חברי הכנסת לחשוב על כך, ואם באמת הם תומכים באוכלוסייה שמודרת, ששקופה, שמופלה – תזכירו את היום הזה, דברו על הטרנסג'נדרים, דברו על מצבם.

יעל גרמן: זוהי אוכלוסייה שלא מוכנים להשכיר לה דירות; זו אוכלוסייה שלא מוכנים להעסיק אותה, וכאשר מעסיקים אותם, 57% מהם מקבלים שכר מינימום; זוהי אוכלוסייה שלמעלה מ-75% ממנה סופגת יום-יום עלבונות מילוליים וקרוב ל-60% סובלים מאלימות פיזית.

יעל גרמן: אסור לנו לשבת בשקט כל עוד יש בינינו אנשים נפלאים שסובלים מאפליה ומרדיפה רק מפני שהם שונים מאיתנו.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חברת הכנסת גרמן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עופר כסיף, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת עומר ינקלביץ'.

עופר כסיף: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, היד שהרגה את סלומון טקה שייכת לשוטר שכבר היה מעורב בהרג בעבר.

עופר כסיף: הוא היה חלק מכוח שעינה והיכה ולאחר מכן רצח פועל פלסטיני ב-2006.

עופר כסיף: הוא לא הועמד לדין על המכות ההן ועל הרצח ההוא.

עופר כסיף: הוא לא שילם מחיר.

עופר כסיף: במקום זאת הוא המשיך בחייו כרגיל – אחרי שירות חובה במג"ב התגייס למשטרה, והשנה רצח את סלומון, צעיר יוצא אתיופיה בן 18, חף מכל פשע, סמוך לביתו.

עופר כסיף: מי שמכניס לכוח המשטרתי אדם שהיה מעורב בעינויים ורצח פלסטינים התעורר לגלות שאותו אדם יהיה נכון לרצוח גם יהודים, ויותר קל כנראה כשצבע העור שלהם כהה.

עופר כסיף: והינה, גם הפעם הוא לא ישלם מחיר; הוא יואשם בגרימת מוות ברשלנות.

עופר כסיף: רשלנות?

עופר כסיף: בחור בן 18 איבד את חייו על לא עוול בכפו.

עופר כסיף: הכיצד השוטר שרוצח אותו מואשם בעבירה הקלה ביותר שקיימת בספר החוקים על הריגת אדם?

עופר כסיף: דמם של הערבים הפלסטינים ושל יוצאי אתיופיה זול יותר בישראל, שלא לומר הפקר.

עופר כסיף: אני קורא מכאן למאבק משותף של כל קורבנות הגזענות נגד האלימות המשטרתית ונגד המדיניות הממשלתית המאפשרת ואף מטפחת אותה.

עופר כסיף: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת עופר כסיף.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת עומר ינקלביץ', בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת מיכאל ביטון.

עומר ינקלביץ': תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

עומר ינקלביץ': חברותיי וחבריי חברי הכנסת, היום הוא היום הלאומי לבטיחות בדרכים.

עומר ינקלביץ': מתחילת השנה נפצעו 391 בני אדם בתאונות דרכים שבהן היו מעורבים רוכבי דו-גלגלי חשמליים – מספר כפול מהשנה הקודמת.

עומר ינקלביץ': חשוב שכולנו נדע: תאונות הדרכים אינן גזרה משמיים, ואפשר וחייבים לשנות את המצב.

עומר ינקלביץ': ישנן תקנות חדשות בנושא הדו-גלגלי; כדי לאכוף אותן צריך להוסיף תקנים לאכיפה, יש להקצות משאבים לסלילת נתיבים ייעודיים עבור הדו-גלגלי ויש לבצע חינוך והסברה במדיה ובמערכת החינוך.

עומר ינקלביץ': הגשתי השבוע שאילתות דחופות לשר התחבורה ולשר לביטחון הפנים בשני נושאים עיקריים הנוגעים לאופניים ולקורקינט החשמלי.

עומר ינקלביץ': לפני כחודש ניתן פסק דין המגדיר את הכלים החשמליים כרכב מנועי לעניין חוק הפלת"ד – חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים.

עומר ינקלביץ': מעתה הרוכבים מוגדרים רוכבי רכב מנועי ומחויבים בביטוח חובה.

עומר ינקלביץ': עד הפסיקה הזאת הרוכבים נחשבו הולכי רגל והיו מבוטחים על ידי "קרנית".

עומר ינקלביץ': כרגע הם למעשה עבריינים שנוסעים ברכב מנועי ללא ביטוח.

עומר ינקלביץ': המצב הזה מחייב פתרון, לכן הגשתי הצעת חוק בנושא ביטוח החובה לרכבים דו-גלגליים.

עומר ינקלביץ': כמו כן, פניתי לממונה על הביטוח בבקשה להעביר הנחיה לחברות הביטוח לאפשר ביטוח חובה לרכבים דו-גלגליים במחירים מפוקחים וסבירים.

עומר ינקלביץ': אפשר וחובה לתקן את המצב הקיים.

עומר ינקלביץ': תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חברת הכנסת ינקלביץ'.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מיכאל ביטון, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת משה אבוטבול.

מיכאל ביטון: אדוני היושב-ראש, פרגון לחבר כנסת מצטיין ביום הבטיחות בדרכים, ציון של מחאה חשובה של צעירים אידיאליסטים בכניסה לכנסת היום והתרעה על חיי אדם – כל זה בדקה.

מיכאל ביטון: פרגון לבועז טופורובסקי, שבכל שבוע עומד כאן ומקריא את שמות ההרוגים בתאונות דרכים – מעל 300 השנה; 34,000 הרוגים בכל שנות קיומה של המדינה – יותר מהנופלים במלחמות ישראל; מאות אלפים פצועים בתאונות בדרכים.

מיכאל ביטון: ציון מחאה חשובה של מאות בני מכינה קדם-צבאית מכל הזהויות, דתיים, חילונים ומסורתיים, בכניסה לכנסת, שדורשים מאיתנו, חברי הכנסת, להקים ממשלה.

מיכאל ביטון: ביניהם הבן שלי, שיושב כאן ביציע ונוזף בי.

מיכאל ביטון: דבר אחרון: כביש 224, שמחבר לעיר הבה"דים, וכביש 204, דימונה–ירוחם, הפכו להיות סואנים בגלל עיר הבה"דים, וגובים הרוגים ופצועים.

מיכאל ביטון: אני מבקש משר התחבורה – זה מתוקצב ולא מבוצע – להציל חיים, ויפה שעה אחת קודם.

מיכאל ביטון: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת מיכאל ביטון.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת משה אבוטבול, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת רויטל סויד.

משה אבוטבול: אני רוצה להעלות את נושא התגברות תופעת האנטישמיות בעולם כלפי יהודים וכלפי מוסדות יהודיים.

משה אבוטבול: קראתי כמה כתבות, ודיווחו בתקשורת: גם הנקודה שרק לאחר שלוש שנים נתנו מאסר לרוצחי הרב מענדל דייטש בז'יטומיר, שלוש שנים אחרי שהוא נרצח באוקראינה.

משה אבוטבול: זה אחד הדברים שבאמת מאוד מקוממים.

משה אבוטבול: אבל כשאנחנו מדפדפים הלאה – והרבה דברים לא טובים קרו בתקופה האחרונה: מפגש חירום בארצות הברית, בברוקלין, של המשטרה יחד עם ראשי הארגונים, ושומעים שהשליכו שם ביצים לעבר מבנים יהודיים רבים בבורו פארק, גם לעבר בית כנסת, בתי חינוך, וגם שם המשטרה מתקשה להתמודד איתם.

משה אבוטבול: אנחנו עוברים הלאה, לידיעות אחרות, כואבות לא פחות: עשרות קברי ישראל הושחתו בבית הקברות היהודי בדנמרק.

משה אבוטבול: גם זה דבר חמור ביותר.

משה אבוטבול: רוססו כל מיני כתובות על אותן מצבות.

משה אבוטבול: גם בגרמניה – רואים עלייה של 25% באירועי האנטישמיות בגרמניה מול מוסדות יהודיים ומול יהודים שנמצאים שם.

משה אבוטבול: ידיעה נוספת: עשרות מצבות הושחתו בבית הקברות היהודי בארצות הברית.

משה אבוטבול: אנחנו מוצאים שם 780 תקריות של אנטישמיות, בארצות הברית.

משה אבוטבול: אז פתרונות: אני מציע שמשרד החוץ ומשרד התפוצות ישבו יחד לראות איך לפתור את הנושא הזה.

משה אבוטבול: יכול מאוד להיות שאולי כדאי לעשות כוכבית שתופץ בכל מיני מקומות במוסדות יהודיים, שידווחו לנו על הנושא הזה, או שגם משרד הדתות ייכנס לתמונה במקרה של בתי עלמין.

משה אבוטבול: והדבר הכי חשוב, לדעתי – שהמנהיגים שלנו, קרי ראש הממשלה ושרי הממשלה, יפנו למנהיגי העולם לדבר איתם על זה, לראות איך למגר את התופעה הזאת.

משה אבוטבול: תזכרו שכך התחילו הדברים הכי קשים בהיסטוריה היהודית, עם השחתות כאלה ואחרות.

משה אבוטבול: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת משה אבוטבול.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת רויטל סויד, בבקשה, גברתי.

רויטל סויד: אדוני היושב-ראש, השר, חבריי חברי הכנסת, בקיץ 2014, במהלך מבצע צוק איתן, עוז מנדלוביץ', לוחם בסיירת גולני, נפל בקרב עקוב דם בשכונת שג'אעיה.

רויטל סויד: עוז, זיכרונו לברכה, נפל כמובן כשהוא מגן על המולדת.

רויטל סויד: לפני כמה שבועות פנה אביו עופר לחדש את תעודת הזהות שלו, שהייתה כבר מרופטת.

רויטל סויד: כשהוא הגיע כדי לקבל את הספח החדש, הוא ראה ליד ציון השם של עוז – עוזי – את המילה "נפטר".

רויטל סויד: אני רוצה לשתף במילים שכתב עופר כאשר הוא ראה ליד השם של בנו שנפל בקרב בהגנה על המולדת את המילה "נפטר": זעקתי בליבי הכואב.

רויטל סויד: מה "נפטר"?

רויטל סויד: עוז, עוזי שלי, לחם עם המאג בשכונת שג'אעיה בעזה במהלך מלחמת צוק איתן, וצרור כדורים פילח את צווארו תוך כדי קרב.

רויטל סויד: כשראיתי את הפוסט ושוחחתי עם עופר, מייד הבנתי שצריך לשנות את התיקון בספח תעודת הזהות.

רויטל סויד: לא יכול להיות שהמשפחות השכולות, שאיבדו את היקר להן מכול, הן יצטרכו כל יום, בכל פעם שיוציאו את תעודת הזהות, לראות ליד הבן או הבת החלל שנפל את המילה "נפטר".

רויטל סויד: פניתי מייד, כמובן, לשר דרעי, כי לפי חוק מרשם האוכלוסין יש לו האפשרות גם בלי חקיקה לתקן את העוול הזה.

רויטל סויד: יש לנו חוב מוסרי וערכי למשפחות השכולות.

רויטל סויד: המעט שאנחנו יכולים לעשות, גם כדי לתת להן קצת מזור וגם כדי שהתיקון, שכיתוב לא יחטא לאמת – לכתוב ליד השם "נפל בקרב".

רויטל סויד: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת רויטל סויד.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו עוברים לנאום בכורה של חברת הכנסת חוה אתי עטייה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי, עד עשר דקות לרשותך.

יולי יואל אדלשטיין: מי שיברך אותה בהמשך הוא חבר הכנסת הוותיק חיים כץ.

חוה אתי עטייה: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, מכובדיי כולם, אני ניצבת לפניכם היום בנאום הבכורה שלי כחברת כנסת, נרגשת מהמעמד.

חוה אתי עטייה: משפחתי, שמהאי ג'רבה בתוניס, חלמה לאורך כל השנים לעלות לארץ ישראל.

חוה אתי עטייה: חלומה הושתת על האמונה בזכות של העם היהודי על ארץ ישראל מכוח ההבטחה האלוקית הכתובה בתורה.

חוה אתי עטייה: באוקטובר 1954, לאחר תיאום עם שליחי הסוכנות היהודית, הפליגה משפחתי למרסיי שבצרפת, משם המשיכה לאיטליה, ומאיטליה הגיעה לארץ הקודש.

חוה אתי עטייה: הרכוש העיקרי שנשאה בידיה משפחתה של אימי היה שני ספרי תורה שכתב סבא-רבא שלי.

חוה אתי עטייה: הספרים נמצאים עד היום בבית הכנסת אליהו שבעיר העתיקה בלוד, ובכל שבת המשפחה מתפללת בבית כנסת זה.

חוה אתי עטייה: את ביתם הקימו הוריי בלוד העתיקה.

חוה אתי עטייה: גדלתי בבית שומר מסורת, לצד שכנינו המוסלמים והנוצרים.

חוה אתי עטייה: כמו בתוניס, כך גם בארץ – קיימנו יחסי שכנות טובה עם הערבים, ולמרות המחלוקות חיינו איתם בכבוד ובשלום.

חוה אתי עטייה: אני מאמינה כי מתוך רצון טוב של שני הצדדים אפשר ליישם את דרך החיים הזאת גם כאן.

חוה אתי עטייה: אבי היה מבוני ומסוללי ארץ ישראל, ואימי גידלה אותי ואת שבעת אחיי ואחיותיי במסירות רבה.

חוה אתי עטייה: למרות המצוקה הכלכלית הקשה בקרב העולים החדשים באותה תקופה היינו מאושרים בחלקנו, וזכינו להגשים את חלום הדורות.

חוה אתי עטייה: חונכנו לקיים את מצוות התורה, לעבוד ללא לאות, לרכוש השכלה ולתת תמיכה לחלשים מתוך מסירות והקרבה, והיום אני מודה על הזכות הגדולה שניתנה לי לשרת את עם ישראל מתוך הבית הנכבד הזה, ולנסות לסייע לאוכלוסיות המוחלשות באמצעות הכלים הפרלמנטריים העומדים לרשותי.

חוה אתי עטייה: ניסיון חיי לימד אותי שחוזק השרשרת הוא כחוזק החוליה החלשה שבה.

חוה אתי עטייה: בעומדי כאן היום כחברת כנסת אני יודעת שאני עומדת לממש שליחות חשובה זו למען החוליות החלשות בשרשרת של עמנו.

חוה אתי עטייה: מנחם בגין אמר בזמנו: חלוקה שווה היא בדרך כלל חלוקה צודקת, אבל אם מחלקים רעב באופן צודק, אין זה משביע את הרעבים.

חוה אתי עטייה: גם אם נצליח לצמצם את העוני ונחלק את המשאבים באופן שווה, לא יהיה אפשר לבוא ולומר לאנשים רעבים: הצלחנו, צמצמנו לכם את הרעב.

חוה אתי עטייה: צריך להעלות את האוכלוסיות המוחלשות מעל קו העוני, וזה אפשרי.

חוה אתי עטייה: הזיקה שלי ואהבתי לפוליטיקה נולדו כבר בימי נעוריי.

חוה אתי עטייה: סניף הליכוד בלוד העתיקה שכן ממש מול בית הוריי.

חוה אתי עטייה: מנהיגים וראשי ממשלות פקדו אותו, והם היו חלק מנוף ילדותי.

חוה אתי עטייה: את מפלגת הליכוד ליוויתי בכל מערכות הבחירות.

חוה אתי עטייה: סניף הליכוד בלוד היה לביתי השני.

חוה אתי עטייה: התודעה הפוליטית שלי התעצבה בעקבות מעשי עוול שנחשפתי אליהם; הם שעוררו והעצימו בי את הרצון לקום ולעשות למען הנזקקים והחלשים שבשל היעדר חקיקה מתאימה ובשל התעלמות ממצוקותיהם הם משלמים מחיר אישי כבד.

חוה אתי עטייה: לדוגמה, לפני שלוש שנים פנה אליי אב לנער על הרצף האוטיסטי.

חוה אתי עטייה: הוא ביקש לשלב את בנו בתוכנית של צה"ל "מגשימים חלום", אך הוא לא הצליח.

חוה אתי עטייה: האב סיפר שהחלום של בנו הוא להיות חייל בצה"ל.

חוה אתי עטייה: פניתי לגורמים המקצועיים במשרד הרווחה, אך נאמר לי על ידם כי יש מחסור במקום ובתקציב.

חוה אתי עטייה: מייד יצאתי למאבק.

חוה אתי עטייה: לאחר מאמצים רבים בישרתי לאב כי נמצא תקציב ונפתח מחזור גיוס נוסף של התוכנית "מגשימים חלום".

חוה אתי עטייה: עוד ילדים נפלאים זכו להתגייס לצה"ל, ומאז נפתח מחזור נוסף, ועוד היד נטויה.

חוה אתי עטייה: זו זכות גדולה להיות בצומת דרכים שבו אני יכולה לשנות ולהשפיע למען צדק חברתי עבור אותן אוכלוסיות שקולן אינו נשמע, וזו גם הסיבה שהצטרפתי לפוליטיקה.

חוה אתי עטייה: כשליחי ציבור מוטלת עלינו החובה להתלכד למען מטרות משותפות של עזרה לחלשים.

חוה אתי עטייה: עלינו להזדהות עימם, להציב את עצמנו במקומם, לתקן את השגוי והמעוות ולהחזיר להם את כבודם, וזאת ללא כל קשר לזהותם הפוליטית.

חוה אתי עטייה: לצער ולסבל אין זהות פוליטית, יש להם פנים ושמות.

חוה אתי עטייה: אדוני יושב-ראש הכנסת, ביום 3 באוקטובר עמדתי כאן, באולם הזה, ואמרתי בקול גדול: "מתחייבת אני".

חוה אתי עטייה: ברשותך, אדוני, אפרט את התחייבויותיי: מתחייבת אני לפעול למען ילדות וילדים על הרצף האוטיסטי; מתחייבת אני לפעול למען נערות ונערים בסיכון; מתחייבת אני לפעול למען הורים יחידנים; מתחייבת אני לפעול למען אנשים עם מוגבלויות; מתחייבת אני לפעול למען האנשים החיים בעוני; מתחייבת אני לפעול למען אזרחים ותיקים, ובכללם ניצולי שואה; מתחייבת אני לפעול למען ארץ ישראל השלמה, עם ישראל ותורת ישראל.

חוה אתי עטייה: אני רוצה לראות חברה חומלת יותר, חזקה יותר, צודקת יותר.

חוה אתי עטייה: לכן, במיוחד בימים אלו, חשוב לחתור לכינונה של ממשלת אחדות לאומית.

חוה אתי עטייה: ממשלה שכזאת תוכל להוציא אל הפועל תוכניות כלכליות שיסייעו לחלשים ולנזקקים.

חוה אתי עטייה: ממשלת מיעוט לא תוכל לממש מדיניות שתיטיב עם כלל הציבור ועם החלשים שבקרבה.

חוה אתי עטייה: ממשלה שכזאת תתקשה לכסות את הגירעון ולתרום להגדלת הצמיחה.

חוה אתי עטייה: נעים זמירות ישראל דוד המלך כתב בספר תהילים: "למען אחי ורעי אדברה נא שלום בך".

חוה אתי עטייה: למען אחינו ואחיותינו אנו צריכים לדבר בינינו ולהגיע לאחדות.

חוה אתי עטייה: "אדברה נא שלום בך": "בך" – בירושלים; "בך" – בכנסת.

חוה אתי עטייה: אחדות אינה אחידות.

חוה אתי עטייה: איננו צריכים לחשוב באותה דרך ולהסכים על כל דבר, אבל אנחנו מחויבים לדבר ולעשות יחד למען הזקוקים לכך.

חוה אתי עטייה: אמת, הדרך קשה.

חוה אתי עטייה: אך כמו שאמר זאב ז'בוטינסקי: קשה, זאת אומרת אפשר.

חוה אתי עטייה: קשה אומנם אחרי שתי מערכות בחירות לאחות את השסעים, אבל זה אפשרי; קשה אומנם לצמצם פערים חברתיים ולקדם חברה שוויונית, אבל זה אפשרי; קשה אומנם לכסות את הגירעון שנוצר ולפגוע פגיעה מזערית בשכבות החלשות, אבל זה אפשרי.

חוה אתי עטייה: יהיה הרבה יותר קשה לכולנו, חברות וחברי הבית הזה, להסביר מדוע קיימת היתכנות שניאלץ להיערך לבחירות בפעם השלישית בתוך פחות משנה.

חוה אתי עטייה: נבחרנו כדי לסייע לציבור הרחב, להיות לו לפה ולשפר את חייו.

חוה אתי עטייה: ממשלת אחדות לאומית תהיה התשתית שעליה יהיה אפשר לעשות את כל אלה.

חוה אתי עטייה: ברצוני לנצל מעמד מרגש זה כדי להודות לשניים מהמנטורים שליוו אותי בדרכי בתעשייה האווירית, חיים וחיים – חיים ברגר, זכרו לברכה, שכיהן כמשנה למזכיר הארגון הארצי, וממשיכו, ייבדל לחיים ארוכים, חבר הכנסת חיים כץ, לשעבר שר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים.

חוה אתי עטייה: אין אומרים כל שבחו של אדם בפניו אלא מקצת משבחו.

חוה אתי עטייה: לא יצא לי להכיר אדם בעל רגישות חברתית כמו חיים כץ.

חוה אתי עטייה: הוא אינו מייחס חשיבות למוצא או למעמד.

חוה אתי עטייה: הוא מתייחס לכל אדם באשר הוא אדם.

חוה אתי עטייה: חיים האמין ביכולותיי, ובמשך עשרות שנים שיתף אותי בעשייה למען הציבור.

חוה אתי עטייה: אני מודה להוריי, למשפחתי, לשותפיי לדרך, למשפחת עובדי התעשייה האווירית, לחבריי בליכוד, וכמובן לצוות לשכתי המסור, אושרה גדרון, יהב כהן ודניאל צירלין.

חוה אתי עטייה: מתפללת אני לה' יתברך שיצליח דרכי.

חוה אתי עטייה: שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה.

חוה אתי עטייה: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לחברת הכנסת חוה אתי עטייה על נאום הבכורה שלה.

יולי יואל אדלשטיין: איך אומרים?

יולי יואל אדלשטיין: עדיף מאוחר מאשר אף פעם לא.

חוה אתי עטייה: טוב שזכיתי.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, חבר הכנסת חיים כץ, המכונה המנטור, מתבקש לברך את חברת הכנסת חוה אתי עטייה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: או-אה, גם לך יש נאום.

חיים כץ: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, ראיתם פה איך חלומות מתגשמים, בעבודה קשה.

חיים כץ: אני עושה פלשבק על החיים: הגעתי לארגון העובדים אי שם ב-1983, וראיתי את אתי חוה יושבת בצניעות, במסירות, בשקט.

חיים כץ: אלה היו התכונות הראשונות שראיתי אצלה.

חיים כץ: כשנכנסתי לארגון העובדים ונהייתי משנה למזכיר הארגון החלטתי שוואללה, הפדנטיות והמקצועיות וההשקעה יכולים להיות לי לאבן דרך ולעזר.

חיים כץ: בתקופות האלה, לפני למעלה מ-30 שנה, ידענו ימים טובים וימים קשים: עברנו את משבר הלביא, עברנו פיטורים, היה משבר הפנסיה.

חיים כץ: אתי השקיעה, למדה, סיימה שלושה תארים: שניים בבר אילן, אחד במינהל ציבורי, תואר שני בביקורת פנים; אחר כך למדה משפטים.

חיים כץ: במשבר הפנסיה הלכה ולמדה מימון – השקיעה.

חיים כץ: ואז התברר לי שהמעלה הגדולה שלה, הגדולה באמת, היא אמינות, נאמנות.

חיים כץ: אחרי המקצועיות, הנאמנות הייתה משהו מטורף.

חיים כץ: ראיתי אצלה הרבה עזרה לזולת.

חיים כץ: כשנכנסתי לתפקיד אמרתי לה: שמעי, את חלון הראווה שלי.

חיים כץ: איך שתתייחסי לאנשים זה כאילו אני התייחסתי.

חיים כץ: והיא דיברה, וענתה, והשיבה.

חיים כץ: כשהחליטה להתמודד לכנסת היה ברור לי שמה שאימא שלי אמרה יתגשם: מי שיודע לתת ידע לקבל.

חיים כץ: כל אלה שהיא נתנה להם החזירו לה, ובענק – היא ניצחה בצורה בולטת, היא נבחרה בצורה בולטת.

חיים כץ: ראיתי את ההתרגשות שלה בתחילת הנאום ושמעתי איך הטונציה עלתה בסיום הנאום.

חיים כץ: ברור לי – אני מקווה באמת, כמו שאמרת, שאכן תהיה פה ממשלת אחדות; לא שזה נראה כך, אבל אני אכן רוצה לקוות שכך זה יהיה.

חיים כץ: אני לא רוצה עוד בחירות, אבל ברור לי שאת תהיי מענה להרבה מאוד אנשים שיפנו אלייך ובדרך כלל לא היו מקבלים מענה; את תהיי התשובה להם.

חיים כץ: אני רוצה לאחל לך מזל טוב.

חיים כץ: תמשיכי להיות מי שאת.

חיים כץ: בהצלחה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חיים כץ.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מברכים עוד פעם את חברת הכנסת חוה אתי עטייה.

יולי יואל אדלשטיין: << הלסי >> ציון היום הלאומי לבטיחות בדרכים << הלסי >>

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו נעבור לנושא הבא – הצעות לסדר-היום בנושא: ציון היום הלאומי לבטיחות בדרכים, מס' 8, 87, 174, 187, 208, 229 ו-231.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את הדיון לכבוד היום הלאומי לבטיחות בדרכים, שלצערנו אנחנו מקיימים בכנסת בכל שנה והוא כבר הפך למסורת.

יולי יואל אדלשטיין: גם שר התחבורה נמצא איתנו כאן, חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ'.

יולי יואל אדלשטיין: באירוע המיוחד שהתקיים כאן היום השתתפו אנשים שמתוקף תפקידם עושים לילות כימים במאמץ הלאומי להפחית את מספר הנפגעים בתאונות הדרכים, בתחום שיפור התשתיות, בתחום האכיפה, בתחום המחקר ובתחום החינוך.

יולי יואל אדלשטיין: אלה מאמצים חשובים מאוד, וחייבים להמשיך ולקדם כל אחד מהם.

יולי יואל אדלשטיין: אבל הדיווחים הכואבים שאנחנו שומעים כמעט בכל מהדורת חדשות על ההרוגים והפצועים בתאונות הדרכים ייפסקו באמצעים אחרים.

יולי יואל אדלשטיין: יותר מכול, הדבר תלוי בכך שנצליח להתגבר על תחושת הביטחון הכל-כך ישראלית שלנו, אם נצליח לא להיכנע לקול הפנימי שלוחש לנו: לי זה לא יקרה.

יולי יואל אדלשטיין: הקול הזה הוא אם כל חטאת.

יולי יואל אדלשטיין: התלמוד אומר שאף אדם לא חוטא אלא אם כן נכנסת בו רוח שטות.

יולי יואל אדלשטיין: הרי אף אדם לא נכנס למכונית בכוונה לפגוע באחרים או להיפגע בעצמו, אבל קול קטן בתוכו אומר לו: מה אכפת לך לנהוג טיפה יותר מהר?

יולי יואל אדלשטיין: מה אכפת לך לשלוח רק הודעה קצרה תוך כדי נהיגה?

יולי יואל אדלשטיין: הרי לך לעולם לא יקרה שום דבר.

יולי יואל אדלשטיין: זאת בדיוק רוח השטות המסוכנת שהתוצאות שלה, לצערי, הן משפחות הרוסות וחיים רבים שאבדו לנצח.

יולי יואל אדלשטיין: אפשר וצריך לבנות כבישים יותר טובים; אפשר וצריך להחמיר את הקנסות לעברייני תנועה; אפשר וצריך לחשוב על פתרונות תחבורתיים חדשניים.

יולי יואל אדלשטיין: אבל דבר ראשון, את רוח השטות הזאת חייבים פשוט להעלים.

יולי יואל אדלשטיין: בתור התחלה יש לי עצה: כל אחד מאיתנו, רגע לפני שהוא מתניע את המכונית צריך לדמיין את הילדים שלו, את ההורים שלו, את החברים שלו, ככאלה שחס וחלילה יכולים להיפגע מרוח השטות שלו.

יולי יואל אדלשטיין: אם כך היינו חושבים, לעולם לא היינו מגבירים את המהירות – להפך, היינו מנמיכים אותה; לעולם לא היינו מתעסקים בטלפון בנהיגה – להפך, היינו מכבים אותו; לעולם לא היינו רוכבים בלי קסדה – להפך, היינו שומרים עליה מכל משמר.

יולי יואל אדלשטיין: זאת הנוסחה.

יולי יואל אדלשטיין: את הביטחון המופרז אנחנו חייבים להחליף בזהירות מופרזת; את רוח השטות – ברוח מתינות.

יולי יואל אדלשטיין: בנפשנו הדבר.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אני רוצה להודות לחברי הכנסת שביום-יום, לא רק ביום המיוחד, עוסקים בנושא הכואב הזה והלא-פשוט.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לכל העוסקים במלאכה.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נקיים עכשיו דיון במסגרת ההצעות לסדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: ראשון המציעים הוא חבר הכנסת אורי מקלב.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת היבה יזבק.

יולי יואל אדלשטיין: לרשות כל דובר או דוברת עד חמש דקות.

אורי מקלב: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

אורי מקלב: מכובדי השר, שר התחבורה, גם היום אנחנו ממשיכים להחמיא לך על המעורבות ועל הפעילות הרבה.

אורי מקלב: לקחת את היום הזה באופן אישי, אתה והצוות שלך, ובאמת דאגתם ליצוק בו תוכן.

אורי מקלב: אני מאחל שתישאר חבר כנסת מהשורה ושר עם סמכות.

אורי מקלב: נראה לי שהשילוב הזה הוא שילוב מנצח, שחי את השטח, חי את הציבור וממשיך ככה לעבוד.

אורי מקלב: אתה מביא לנו בשורות.

אורי מקלב: מה אמרו עליך, שאתה משיחי?

אורי מקלב: המשיחיים – מתכוונים אליך, כך אנחנו מתארים.

אורי מקלב: אז הינה, רואים שהמשיח גם מביא בשורות, אז לא צריך כל כך להיזהר מזה.

אורי מקלב: רבותיי, חבריי חברי הכנסת, ראשית, אני גם מקדם בברכה את הרשות לבטיחות בדרכים, הרלב"ד – ראשי תיבות למיתוג החדש – שליוו אותנו במשך כל היום ופועלים ועושים.

אורי מקלב: הם מייצגים את הפעילות יחד עם משרד התחבורה, כזרוע של משרד התחבורה במלחמה בתאונות הדרכים.

אורי מקלב: אין לנו ספק, אנחנו צריכים הרבה לעודד אתכם, להכיר לכם טובה על הרבה הרבה דברים נוספים.

אורי מקלב: אי-אפשר להתעלם מהרבה דברים.

אורי מקלב: שמענו היום את הסקירה, אנחנו מלווים את זה.

אורי מקלב: נעשים דברים רבים בהרבה הרבה שטחים.

אורי מקלב: לצערנו, כפי שאמר אדוני היושב-ראש, משנה לשנה – ואנחנו כבר ותיקים בבניין הזה, אז אנחנו "זוכים", במירכאות, להשתתף שנה בשנה.

אורי מקלב: הנתונים חמורים, מזעזעים וכואבים מאוד, וזה חוזר על עצמו.

אורי מקלב: אנחנו שואלים את עצמנו: מה עוד צריך לעשות?

אורי מקלב: האם זאת גזרה שאי-אפשר להתמודד איתה ואי-אפשר למגר אותה ואי-אפשר להפחית אותה?

אורי מקלב: אין לנו ספק שאפשר.

אורי מקלב: אנחנו גם יודעים שמה שנעשה עד עכשיו – אין לנו ספק, זה צמצם.

אורי מקלב: גם עם התוצאות החמורות שיש היום, אין ספק שבלי הפעילות היינו רואים, חס וחלילה, היינו מגיעים לסיכומים סטטיסטיים הרבה יותר חמורים.

אורי מקלב: אבל אי-אפשר.

אורי מקלב: אנחנו לא יכולים להישאר ולהגיד שידינו לא שפכו את הדם הזה ושאנחנו עושים את המקסימום כשאנחנו רואים את האסונות, אנחנו רואים את התוצאות של תאונות הדרכים האלה, את השכול של ההורים, של הילדים, של היתומים והאלמנות, הורים שכולים, אחים.

אורי מקלב: ויש גם את הפצועים; אנחנו מדברים על הרוגים ולא יודעים שיש אלפי פצועים.

אורי מקלב: אתה אמרת, אדוני היושב-ראש, שכל שעה יש שמונה תאונות.

יולי יואל אדלשטיין: שמונה תאונות.

אורי מקלב: שמונה תאונות בשעה.

אורי מקלב: אנחנו יודעים גם – ברוך השם אם זה לא בנפש, אבל זה כמעט – אנחנו גם יודעים שהנתונים הם הרבה יותר.

אורי מקלב: אני ליוויתי עכשיו בן משפחה שבאוטובוס נפל מעצירה; חודשים שלמים שמלווים אותו.

אורי מקלב: זה בכלל לא נכנס לסטטיסטיקות, שמלווים אותו, ומה זה גורם אחר כך.

אורי מקלב: אצל אנשים מבוגרים זה הרבה יותר.

אורי מקלב: מדובר באמת על היקפים שמצריכים אותנו בכל קנה מידה לעשות את המקסימום.

אורי מקלב: ואנחנו שואלים את עצמנו: מדוע בשאר הדברים שאנחנו מכירים, כל אחד בעולם הקרוב אליו – עולם הרפואה, עולם הטכנולוגיה, עולם המדע – יודעים כשמזהים את הבעיה?

אורי מקלב: כשאתה יודע לזהות את המקור, את הבעיה, את הגורם – אחרי זה הפתרונות הם הרבה יותר קלים.

אורי מקלב: בכל דבר, בכל פיתוח שהוא, כל חוקר יגיד לנו שהבעיה היא לזהות מה הסיבה, מה הגורם; אחרי שאתה מזהה מה הסיבה, אתה כבר יכול.

אורי מקלב: למה כאן, שאנחנו באמת מזהים – אני לא מכיר סיבות או גורמים שלא מנינו אותם:

אורי מקלב: אנחנו פעם אומרים שזה נושא החינוך; פעם אומרים שהאכיפה, הענישה; פעם אנחנו אומרים שזה ההסברה, הסדנאות, להביא את הדוגמה האישית מכאלה שעברו את זה; אנחנו דיברנו על תשתיות שהן גרועות והן הגורמות; אנחנו דיברנו על המצב המכני של הרכב; ואנחנו כל פעם גם אומרים שהאוטובוסים, כשאנחנו נתקלים במספר רצוף של תאונות של התחבורה הציבורית או של אוטובוסים; פעם אנחנו אומרים שזה משאיות, ופעם אנחנו אומרים שזה האופנועים, ופעם אנחנו אומרים שזה השכרות והבריונות, ופעם אנחנו אומרים שזו המהירות, ופעם אנחנו אומרים שהולכי הרגל הם הבעיה, ופעם אנחנו אומרים שזה הפלאפונים, ופעם אנחנו אומרים שהנסיעה בנתיב השמאלי, ופעם אנחנו אומרים שהסטת המבט, סופי השבוע, ואנחנו שמים על זה דגש.

אורי מקלב: כל פעם אנחנו שמים דגש על משהו אחר.

אורי מקלב: אני אומר לך, אדוני היושב-ראש, מכובדי השר, פעם כשהייתי צעיר ונתקלתי בנושא אחר, של רפואה, ואמרו לי שההשתלות נעשות בתחילת שבוע בחוץ לארץ, שאלתי: למה זה בתחילת השבוע?

אורי מקלב: הסבירו לי בקצרה שבסוף השבוע בכל המדינות בעולם יש הרבה הרוגים – יש חופש, אנשים נוסעים בשכרות, ואז זה הזמן שיש הרבה השתלות, לצערנו.

אורי מקלב: אמרתי: טוב, מה זה, חוץ לארץ?

אורי מקלב: ברוך השם, בארץ הקודש שלנו זה רחוק מזה, זה לא כאן.

אורי מקלב: היה לי קשה להכיל את זה בתור צעיר, את הדבר הזה.

אורי מקלב: והינה, לצערנו אנחנו רואים שסופי שבוע נהפכו לימים הכי קשים בתאונות דרכים, עם מספר התאונות הכי גדול.

אורי מקלב: אבל בסופו של דבר, מה בכל אופן?

אורי מקלב: אין ספק, מה שאני מזהה ומה שאני חושב – ואני חושב שזה גם נאמר בדברים שלך, אדוני היושב-ראש, וגם של מכובדי השר: קודם כול, לראות את עצמנו בתוך העניין.

אורי מקלב: אנחנו לפעמים מסתכלים ומצטערים – אבל אתה לא רואה שזה ממש נוגע אליך.

אורי מקלב: גם אם אתה מזהה שיש תרופה ואתה לא לוקח את התרופה ואתה לא רואה שזה שייך אליך, ואתה אומר: אצל האחר – אתה מצטער.

אורי מקלב: ובעליות ובירידות שיש לכל אחד – וככה זה אצל כולם – להכשיר את זה ברמה שאנחנו רואים שכל הגורמים הם נכונים, ואת כולם נאמוד באותה מידה, דהיינו, צריך שכל הפעילות הזאת תהיה ברמה ובמתח הזה של מה שהגורם – לא פעם לסחוב את זה לקצה, אלא הכול; זה צריך להיות משהו מתכלל, איזו תוכנית לאומית כללית, אבל גם גורם אחד שעושה את זה.

אורי מקלב: זה כולל הרשויות, כולל המשטרה, כולל משרד התחבורה, שכולם עם סמכות, עם תקציבים.

אורי מקלב: הרי אין ספק שמבחינה כלכלית אף אחד לא יכול להגיד – הרי אנחנו לא מדברים על הנזק הכלכלי ביחד.

אורי מקלב: אין דבר – הגורם הכלכלי, הכספי, התקציבי, לא צריך להיות מעכב בדבר הזה.

אורי מקלב: לכן, יכול להיות שאם ניקח את כל הדברים יחד, ולא נוריד את המתח – בזה אני מסיים – לא נוריד את המתח משום דבר, נשאיר תמיד, שכל הגורמים הם נכונים בכל עת ובכל שעה, ומי שגורם, שבכול יטפל בבת אחת, באותם תקציבים, לאותה מטרה, אולי, אם ירצה השם, אנחנו באמת נזכה שנפחית ואולי נמגר את תאונות הדרכים.

אורי מקלב: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: מי ייתן.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אורי מקלב.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת היבה יזבק, בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת בועז טופורובסקי.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי.

היבה יזבק: תודה, כבוד היושב-ראש.

היבה יזבק: חברות וחברי הכנסת, כ-4,000 בני אדם נהרגו בתאונות הדרכים בעשור האחרון, ובשנה הנוכחית ועד יום זה, עד רגע זה – כ-300 איש נהרגו בתאונות דרכים, מתוכם כ-90 אזרחים ערבים.

היבה יזבק: תאונות הדרכים הן לא גזרה מהשמיים.

היבה יזבק: הן לא נובעות רק מטעויות אנוש, אלא גם ממדיניות והחלטות פוליטיות.

היבה יזבק: הן משקפות את נכונותן של הממשלה ושל הרשויות להשקיע בבטיחות ובאיכות החיים של הפרט והאזרח.

היבה יזבק: לילדים של כולנו מגיע ביטחון, ומגיע להם לחיות חיים מוגנים, אך המציאות היא אחרת, וכואבת, היא מאוד כואבת: כ-60 ילדים נהרגו בתאונות דרכים מתחילת השנה.

היבה יזבק: 60.

היבה יזבק: ושימו לב לנתון הבא: מתוך 60 הילדים האלה שנהרגו בתאונות דרכים בשנה האחרונה, כ-47% הם ילדים מהחברה הערבית, בעוד שחלקם היחסי של הילדים הערבים בכלל הילדים במדינה הוא כ-25% בלבד.

היבה יזבק: ישנה אפליה ברורה וארוכת שנים בכל מה שנוגע לעיסוק בבטיחות בדרכים בקרב החברה הערבית – ולא, זה לא רק עניין של נהיגה זהירה, זה לא רק עניין של מודעות, זה לא רק עניין של חינוך, אלא זה גם עניין של הזנחה קשה, הזנחה מתמשכת של שנים רבות: הזנחת תשתיות, הזנחת פיתוח של היישובים הערביים.

היבה יזבק: זה גם עניין של הזנחה מתמשכת של החינוך – החינוך לבטיחות בדרכים והנגשת מסרים אלה לחברה הערבית – אבל זה לא נגמר שם: אחת הבעיות הכי גדולות היא שלילדים שלנו אין איפה לשחק.

היבה יזבק: אין מסגרות פנאי, אין שטחים ירוקים, אז אין גני שעשועים.

היבה יזבק: לכן הרבה פעמים הם נמצאים בסביבת הכביש, לצערנו.

היבה יזבק: הם משחקים בכבישים, וכך נוצרת הסכנה לחייהם.

היבה יזבק: לא נותנים ליישובים הערביים להתפתח, ולכן הם הפכו לסכנת נפשות לכל הולך רגל, בכבישים הצרים והפקוקים.

היבה יזבק: רק לאחרונה השתתפתי בתהלוכה לזכרו של הילד ח'אלד, נער בן 14 שנהרג בתאונת דרכים קטלנית בכביש מס' 8544, והגשתי גם שאילתה לשר בעניין – עוד לא קיבלתי תשובה – הסמוך לדיר אל-אסד.

היבה יזבק: האמת, הדמעות של אימו והמילים של אחותו חקוקות לי בלב מאוד עמוק.

היבה יזבק: סבל גדול, אסון גדול, שבאמת אפשר היה למנוע – חמישה הרוגים נהרגו באותו כביש, והמועצה המקומית, כמו גם התושבים, היו להם בקשות חוזרות ומתמשכות בעניין, אבל לא היה שום מענה.

היבה יזבק: ברור לי שאלה מסוג התאונות שאפשר היה למנוע אם רק היו פועלים לוודא שמדובר בכביש בטיחותי, אבל זה לא נעשה, וזה חוזר על עצמו ביישובים רבים, בכבישים בין-עירוניים או פנימיים.

היבה יזבק: ביום הבטיחות בדרכים אני לא רוצה לדבר רק על המצב הקיים אלא על הפתרונות הברורים שקיימים וצריך לפעול כדי לבצע אותם.

היבה יזבק: וכל אלה, האמת, הם פתרונות שנמצאים לנו מול העיניים, רק צריך ליישם ולבצע.

היבה יזבק: ואכן, אנחנו חייבים לפעול בצורה הוליסטית, כך שאי-אפשר לטפל בהיבט אחד של התופעה ולהתעלם מהיתר.

היבה יזבק: צריכים לתכנן ולטפח תשתיות תחבורה בטוחות ומספקות גם לחברה הערבית, וזה בדוק.

היבה יזבק: כשיש תשתית בטוחה, זה מקדם גם בטיחות בדרכים.

היבה יזבק: זה בדוק.

היבה יזבק: חייבים לספק תחבורה ציבורית נאותה שתענה על הצרכים של כלל האזרחים, גם של האזרחים הערבים.

היבה יזבק: לפי הדוח של מבקר המדינה, 44% מכלל התושבים שאינם מקבלים שירותי תחבורה ציבורית הם מהחברה הערבית – זה נתון שנכון לשנת 2019.

היבה יזבק: ועוד יותר – אין לנו אפילו תחנת רכבת אחת ביישוב ערבי, וכמובן כמעט לא קיימות תחנות מרכזיות.

יולי יואל אדלשטיין: נא לסיים.

היבה יזבק: בנוסף, חייבת להיות תוכנית מסודרת להעלאת המודעות לסכנה שבתאונות הדרכים ולחינוך מגיל צעיר לזהירות בדרכים, הן של הילדים והן של בני הנוער, וצריך לספק כלים ומערכי שיעור למורים ולמחנכים.

היבה יזבק: חשוב מאוד להגיד בסוף: כשמשקיעים אז רואים תוצאות; כשמשקיעים אז יש השפעה.

היבה יזבק: כשהשקענו – כשהשקיעו ב-2018, אז הייתה ירידה משמעותית באחוז הנהרגים בתאונות דרכים.

היבה יזבק: זה דורש תכנון, זה דורש תקצוב.

היבה יזבק: אני באמת שואלת ותוהה: ב-2018 הייתה ירידה של כ-18% במספר ההרוגים; ב-2019 יש לנו עלייה חוזרת של כ-15% במספר ההרוגים בחברה הערבית, אז חזרנו לנקודת האפס.

היבה יזבק: והשאלה הנשאלת היא: האם ההתמקדות בחברה הערבית כקבוצת סיכון עדיין קיימת?

היבה יזבק: האם זה עדיין קיים על האג'נדה?

היבה יזבק: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת היבה יזבק.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת בועז טופורובסקי, בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת יבגני סובה.

בועז טופורובסקי: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חבריי חברי הכנסת, תארו לעצמכם שהייתי יוצא מהבית בבוקר לרחוב, מוציא אקדח ויורה לכל עבר – בלי לכוון, בלי רצון לפגוע באף אחד; פשוט יורה לכל עבר.

בועז טופורובסקי: היו עוצרים אותי, היו מחרימים את האקדח, הייתי יושב בכלא, היה על זה בלגן.

בועז טופורובסקי: היום, כל יום, כל בוקר, מאות אלפי אנשים יוצאים החוצה וכאילו יש להם אקדח ביד, יורים לכל עבר: הם מסתכלים בטלפון תוך כדי נסיעה ויכולים לפגוע בכל אחד שהם לא שמים לב אליו; הם מעבירים תחנה ברדיו; שותים קפה; בערב, כשהם חוזרים מהעבודה, הם מנקרים, ולפעמים סוטים מהנתיב ופוגעים באנשים.

בועז טופורובסקי: זה בדיוק אותו הדבר, רק שלא מתייחסים לזה אותו דבר.

בועז טופורובסקי: לפני קצת יותר משבועיים היה סוף שבוע שנהרגו תשעה אנשים בכבישים בסוף שבוע אחד.

בועז טופורובסקי: היה כאן דיון חירום, הצעה לסדר-היום.

בועז טופורובסקי: התוצאה של ההצעה לסדר-היום: אמרו שבעוד שבועיים יהיה כאן יום בטיחות בדרכים; נדבר על זה בוועדת הכספים.

בועז טופורובסקי: היום זה יום הבטיחות בדרכים, הייתה ישיבת ועדת כספים ולא דיברו על זה.

בועז טופורובסקי: למה?

בועז טופורובסקי: כי אתמול אמרו לי שיש משהו יותר דחוף, איזה דיון על מכסים או משהו כזה, שבטוח שהוא חשוב, אבל הוא בטח לא יותר דחוף.

בועז טופורובסקי: בסוף השבוע האחרון חמישה אנשים מתחת לגיל 30 מתו בדרכים.

בועז טופורובסקי: ילד אחד היה בן 12.

בועז טופורובסקי: אם זה היה קורה כתוצאה מטיל מעזה, ממחבל שחודר מהשטחים או מכל דבר אחר, כל המדינה הייתה על הרגליים; מאות מיליונים היו מוּצאים; חיילים היו מחרפים את נפשם בשביל למצוא את הפושעים, את המחבלים, את הטרוריסטים, וכולנו היינו מדברים רק על זה.

בועז טופורובסקי: אבל על ההרוגים בתאונות הדרכים אף אחד לא מדבר.

בועז טופורובסקי: עושים פה ושם כותרת, יש כאן דיון, אבל אף אחד לא עושה משהו בשביל להציל את האנשים האלה.

בועז טופורובסקי: למה?

בועז טופורובסקי: כי חושבים שזו גזרה משמיים, גזרת גורל – אני לא יודע מה הסיבה.

בועז טופורובסקי: אבל אף אחד לא מטפל בזה כמו שצריך.

בועז טופורובסקי: אין את המנהיגות שתתייחס לזה כמו שצריך.

בועז טופורובסקי: אתם רוצים לדבר קצת מספרים?

בועז טופורובסקי: היום פקידי האוצר, על כל איזה בזבוז של מיליון שקל פה ושם, הופכים עולמות, עושים גזרות.

בועז טופורובסקי: כל שנה המשק מפסיד מעל 15 מיליארד שקל כתוצאה מההרוגים והפצעים בתאונות הדרכים.

בועז טופורובסקי: איפה פקידי האוצר נלחמים על זה?

בועז טופורובסקי: רוצים עוד מספרים?

בועז טופורובסקי: ישראל במקום האחרון, במקום האחרון בירידה באחוזים של הנפגעים בתאונות דרכים מכל מדינות ה-OECD.

בועז טופורובסקי: אנחנו כן במקום ראשון במשהו – אנחנו במקום ראשון בשיעור ההרוגים שהם ילדים בתאונות הדרכים.

בועז טופורובסקי: איפה כל הצעקה על ילדים שמתים סתם, לחינם, וחייהם נהרסים וחיי המשפחה נהרסים?

בועז טופורובסקי: שלא תבינו לא נכון – יש הרבה מאוד יוזמות מקומיות, יש רצון טוב של משרד התחבורה, של הרלב"ד.

בועז טופורובסקי: יש הרבה רצון טוב, אבל איפשהו חסרה מנהיגות.

בועז טופורובסקי: והשר, אני לא בא אליך בטענות, אתה רק עכשיו נכנסת לתפקיד.

בועז טופורובסקי: אני חושב שדווקא יש פוטנציאל לשינוי.

בועז טופורובסקי: אז עד כאן התלונות.

בועז טופורובסקי: מה עושים?

בועז טופורובסקי: בואו נראה מה עושים.

בועז טופורובסקי: אם אנחנו סוף-סוף נתייחס לזה כאל מלחמה, כמו שמתייחסים למצב שבו נהרגים 300 איש מתחילת השנה, 34,000 מקום המדינה – יותר מכל מלחמות ישראל – אז נכריז על מצב חירום לאומי, כמו שעושים במלחמה.

בועז טופורובסקי: נקבע תוכנית לאומית עם יעדים ומדדים שמי שלא יעמוד בה יעוף הביתה, או אפילו ייכנס לכלא; נחליט על מקום אחד שמתכלל את הכול.

בועז טופורובסקי: כמו שאם צריך להילחם יש לנו צבא שנלחם, אז במלחמה הזאת יכול להיות שמשרד התחבורה יתכלל את הכול, ואז לא נקווה שהבחור ממשרד המשפטים, שהבחורה ממשרד האוצר, שכל אחד מכל משרד אולי יואיל בטובו לבוא לפגישה, וככה שום דבר לא מתקיים, כולל תוכניות שאושרו; נחפש את הגורם המרכזי שמביא לתאונות הדרכים – ויש גורם מרכזי אחד שמביא ל-94% מתאונות הדרכים.

בועז טופורובסקי: קוראים לו "הגורם האנושי".

בועז טופורובסקי: הגורם האנושי הוא שגורם לרוב תאונות הדרכים, ואנחנו יכולים לטפל בו.

בועז טופורובסקי: ולאותם פקידי האוצר, נגיד להם שטיפול בגורם האנושי יביא לחיסכון של מיליארדים.

בועז טופורובסקי: 15 מיליארד שקל מתבזבזים כל שנה.

בועז טופורובסקי: בואו נטפל בזה.

בועז טופורובסקי: אז בואו נחשוב על חזון שיכול לבטל את הגורם האנושי, והחזון הזה קיים – זה נקרא "רכבים אוטונומיים".

בועז טופורובסקי: תארו לכם שעד 2030 מדינת ישראל תהיה "מדינה אוטונומית" – כל אזרח שרוצה יוכל לנסוע ברכב אוטונומי: לא הוא נוהג, המחשב נוהג, הרכב נוהג; הוא לא עושה טעויות אנוש, אין גורם אנושי שעושה תאונות.

בועז טופורובסקי: זה קורה כבר עכשיו – יש כאן בירושלים רכב כזה, ואני נסעתי ברכב כזה בתל אביב.

בועז טופורובסקי: זאת אומרת, אפשר לגרום לזה לקרות עד 2030.

בועז טופורובסקי: ושלא נגיד שעד 2030 אנשים ימותו סתם.

בועז טופורובסקי: בואו נראה מה אפשר לעשות עד 2030.

בועז טופורובסקי: קודם כול, אפשר לשפר את התשתיות כבר עכשיו.

בועז טופורובסקי: כל כבישי הדמים, כל צומת שבו נהרגים אנשים בגלל שאין רמזור – עכשיו אנחנו מטפלים בזה; בכביש 90 – עכשיו אנחנו לא ניתן שיהיו רק שני נתיבים; מערכות התרעה – אין סיבה שכל רכב במדינת ישראל שבא לעשות טסט לא תותקן בו מערכת התרעה מסטייה מנתיב או מפגיעה ברכב מלפנים, איך שהוא בא לעשות את הטסט, במימון המדינה; רכב חדש – שתהיה שם מערכת בטיחות אקטיבית, שלא רק תתריע אלא תמנע את הסטייה מנתיב ותעצור את הרכב.

בועז טופורובסקי: אנחנו עושים את זה בהשקעה של מיליארדים בודדים ואנחנו חוסכים הרבה יותר כסף, וכבר בשנה הבאה יהיו לנו 50% פחות הרוגים בתאונות הדרכים, וגם הרבה פחות פצועים.

בועז טופורובסקי: אם היינו עושים את זה לפני חצי שנה, זה היה מציל את משפחת דודינסקי ורוזנברג מהסטייה בכביש 6, את האימא, את הילדה ואת התינוק; זה היה מציל את האחיות מעול מאשקלון מהפגיעה של הרכב; זה היה מציל את נחשון גרוס, שנהרג עכשיו בכביש 90; זה היה מציל את איתי מרגי בן השמונה מהפגיעה של הנהג המסומם הזה ביום הכיפורים.

בועז טופורובסקי: אנחנו במלחמה.

בועז טופורובסקי: בואו ננצח בה כמו שמדינת ישראל יודעת לנצח במלחמות.

בועז טופורובסקי: תודה.

דוד ביטן: תודה.

דוד ביטן: חבר הכנסת יבגני סובה.

יבגני סובה: אדוני היושב-ראש, שר התחבורה, חבריי חברי הכנסת, תרשו לי להתחיל את דבריי בציטוט: "עברתי מספיק חוויות מזעזעות בחיי, נאלצתי לנטוש שני מטוסים, השתתפתי באירועים קשים, כך שהטיסה במעבורת החלל לא מפחידה אותי.

יבגני סובה: יותר מפחיד אותי לנהוג בכביש גהה".

יבגני סובה: את הדברים הללו אמר האסטרונאוט הישראלי הראשון אלוף-משנה אילן רמון, זיכרונו לברכה.

יבגני סובה: הוא אמר את זה לעיתון מעריב ממש ימים ספורים לפני שהוא התחיל את המסע שלו לחלל, כשהיה באימונים בנאס"א.

יבגני סובה: אני חייב להגיד שהמשפט הזה נצרב בזיכרוני.

יבגני סובה: אני זוכר את זה כאילו זה קרה אתמול – לפני 15 שנה – וכל פעם שאני שומע על תאונות אני נזכר במשפט הזה.

יבגני סובה: באמת מפחיד לנסוע בכביש גהה; לא רק בכביש גהה – בכלל בכבישי ישראל.

יבגני סובה: אם בן אדם כמו אילן רמון, שאין ספק שהיה גיבור ישראל, ביצע דברים גדולים ומסוכנים, חשש מנהיגה בכביש בישראל, מה אמור להרגיש האזרח הפשוט, בן אדם שכל יום עולה לאוטו ונוסע בכבישי ישראל?

דוד ביטן: שיגעה אותי, מה אני אעשה.

יבגני סובה: מי שיגע?

דוד ביטן: לא, אתה יכול להמשיך.

יבגני סובה: חשבתי שהנהיגה שיגעה אותך.

דוד ביטן: שיגעה אותי עם העניבה, אז הלכתי והזמנתי עניבה.

יבגני סובה: כבר חשבתי שיש פה איזה התקדמות במשא ומתן, אם דוד ביטן בא עם עניבה.

דוד ביטן: יש, יש.

יבגני סובה: תראו, מה שאני רוצה להגיד זה שאם אילן רמון, זיכרונו לברכה, חשש מנהיגה בכבישי ישראל, אז מה אמור לחשוב האזרח הממוצע, שלא ישב בקוקפיט בשמי עיראק בתקופה של הפצצת הכור בעיראק?

יבגני סובה: אני מציע שכל אחד מאיתנו ישאל את עצמו אם באמת מסוכן לנסוע בכבישי ישראל.

יבגני סובה: תחשבו.

יבגני סובה: שאלה פשוטה: האם זה באמת מסוכן?

יבגני סובה: לצערי, התשובה היא כן.

יבגני סובה: מדי שנה, כתוצאה מתאונות הדרכים, נהרגים בישראל 300 איש.

יבגני סובה: רק לסבר את האוזן, בשנת 2017 נהרגו בכבישי ישראל 364 אנשים.

יבגני סובה: מקום המדינה ב-1948 נהרגו – שימו לב – 34,000 איש.

יבגני סובה: זה יותר מאשר במלחמות ישראל.

יבגני סובה: אנחנו כנראה לא קולטים את המספר הזה.

יבגני סובה: פה אני חייב להסכים עם חבר הכנסת בועז טופורובסקי: אנחנו באמת במלחמה.

יבגני סובה: זו מלחמה אמיתית, וצריך להתייחס לזה כאל מלחמה.

יבגני סובה: אני חושב שזה נושא שכולנו חייבים לתרום את חלקנו באחריות, והיא האחריות של כולנו.

יבגני סובה: אין לאף אחד פריבילגיה להוריד מעליו את האחריות מאחת המלחמות הקשות, הכואבות והחשובות שצריך להילחם בהן.

יבגני סובה: אני יודע שאולי זה נשמע כמו מילים ריקות – ואני באמת אגיד את זה – אני רוצה שכל אחד יחשוב איך אנחנו מתנהגים בכבישים.

יבגני סובה: ההתנהגות שלנו בכבישים היא כמו בקרב: לא מוותרים, חותכים, יש כאלה שבכלל לא מאותתים, לא רוצים להפסיד חצי שנייה; אתה רואה קצת מרחק – אתה נכנס בין הנתיבים, כאילו אין מחר.

יבגני סובה: פשוט טירוף – זו המילה, קשה לי לתאר את זה.

יבגני סובה: אף אחד לא יכול לתת תשובה למה זה קורה.

יבגני סובה: למה אנחנו מתנהגים כך בכבישים?

יבגני סובה: אדם באמת יכול להיות נורמטיבי כל החיים, ויום אחד משהו עצבן אותו – והוא מתחיל להתעצבן על הכביש.

יבגני סובה: לצערי, קורות גם תאונות.

יבגני סובה: אני רוצה להגיד עוד משהו: אולי בגלל המנטליות.

יבגני סובה: אני לא יודע, באמת, בן אדם מפחד לצאת פראייר; אם חתכו אותך, עקפו אותך, אתה צריך להחזיר.

יבגני סובה: לא, לא תמיד צריך להחזיר, אפשר גם לוותר; אפשר גם להמשיך לנהוג כמו שאתה יודע לנהוג, כי יש לך משפחה בבית, כי יש לך ילדים שמחכים לך בבית.

יבגני סובה: אז אני קורא פה לאזרחי ישראל: באמת, תגלו סבלנות ואחריות בכבישי ישראל.

יבגני סובה: לא תמיד צריך להחזיר בכביש.

יבגני סובה: אנחנו מדברים הרבה על החינוך, על השינוי שצריך לבוא.

יבגני סובה: אני רוצה להגיד לכם שהשינוי, אם הוא יבוא, הוא צריך לבוא רק מעצמנו, מהחינוך.

יבגני סובה: ילד שמדי יום רואה איך אבא שלו או אימא שלו נוהגים בכבישי ישראל, ילמד איך צריך לנהוג.

יבגני סובה: אם הוא יראה את אימא ואבא עצבניים, שהם לא שמים לב אם הילד חגור או לא חגור – כמה פעמים אתם שמתם לב, כשאתם נוסעים ונוהגים, וראיתם חבורה של ילדים במושב האחורי שלא חגורים בכלל?

יבגני סובה: נכון שבא לכם לפתוח חלון ולצעוק לא את המילים הכי יפות, ולהגיד "מה אתם עושים?" תסתכלו על הילדים האלה.

יבגני סובה: הרי אם חס וחלילה תהיה תאונה, היא רק תוסיף עוד כמה שמות לרשימה הזאת.

יבגני סובה: מה שאני רוצה להגיד הוא שאנחנו במלחמה, ובמלחמה צריך להתנהג בהתאם.

יבגני סובה: חינוך זה דבר חשוב.

יבגני סובה: בנוסף לחינוך, נושא מאוד חשוב במלחמה נגד התאונות הוא כמובן האכיפה.

יבגני סובה: יש להגביר את הנוכחות המשטרתית בכבישי ישראל.

יבגני סובה: זה ידוע שאכיפה משפיעה על תרבות הנהיגה.

יבגני סובה: היא מרתיעה.

יבגני סובה: היום במסגרת יום העיון ישבנו בבוקר, ושמעתי את נציג המשטרה, שאמר שיש לנו בסך הכול 300 ניידות בישראל.

יבגני סובה: אדוני היושב-ראש, את המספר הזה שמעתי לפני 20 שנה – שיש לנו 300 ניידות.

יבגני סובה: כמה היינו לפני 20 שנה?

יבגני סובה: 6.5 מיליונים.

יבגני סובה: היום אנחנו 9 מיליונים, ועדיין מספר הניידות בכבישי ישראל הוא 300.

יבגני סובה: אז כאילו משהו לא תקין.

דוד ביטן: לא.

דוד ביטן: פלוס ניידות סמויות.

יבגני סובה: בסדר.

יבגני סובה: אני מדבר על הניידות שצריכות להרתיע.

יבגני סובה: איך אומרים?

יבגני סובה: אתה צריך להוציא את הניידות האלה לכביש.

יבגני סובה: אני חושב שכל אחד ישאל את עצמו אם זה מספיק.

יבגני סובה: תעשו חישוב לבד.

יבגני סובה: בנוסף, בדיון הזה שמענו על המאמצים של הרשות לבטיחות בדרכים, ושמענו גם את הנציגים של הרשות, שרוצים להוריד את מספר ההרוגים ב-50%.

יבגני סובה: אני חושב שהנושא הזה הוא באמת אחד הנושאים החשובים, ובהחלט צריכה להיות פה אחריות משותפת של כולנו.

יבגני סובה: זה לא קשור לימין או לשמאל, לקואליציה או לאופוזיציה.

יבגני סובה: הנפגעים מהמלחמה הזאת הם כולנו, ללא הבדלי גזע, דת, מין, צבע עור וכו'.

יבגני סובה: לכן אני קורא לכולנו באמת להירתם למלחמה הזאת.

יבגני סובה: אני באמת מקווה שבעזרת החינוך, בעזרת האכיפה ובעזרת המודעות אנחנו ננצח במלחמה הזאת.

יבגני סובה: תודה רבה לכם.

דוד ביטן: תודה.

דוד ביטן: חבר הכנסת משה אבוטבול.

משה אבוטבול: אדוני היושב-ראש, כבוד השר היקר, כנסת נכבדה, כולנו נמצאים ביום מאוד מאוד חשוב, היום הלאומי לזהירות בדרכים, דבר שבעצם הוא בחיינו, בנפשנו ובגופנו.

משה אבוטבול: בתורה נאמר "ונשמרתם מאד לנפשתיכם" – מאוד, כלומר יש פה צו מיוחד להישמר ולהיזהר ולעשות את המקסימום בדברים האלה.

משה אבוטבול: לכן, באמת, בראשית דבריי אני רוצה כמובן להודות גם למשרד התחבורה, לשר העומד בראשו ולכל הצוות שלו, לרלב"ד ולכל הגופים שנמצאים.

משה אבוטבול: במשך שנים רבות, כראש עיריית בית שמש, עבדנו איתם גם בסדנאות לתלמידים וגם בפיתוחים של כל מיני תוכניות לימוד בתוך בתי הספר – דבר שמאוד מאוד הועיל בנושא הזה.

משה אבוטבול: אבל מובן שמעבר לסדנאות החינוכיות יש גם את נושא העשייה היום-יומית, עבודה מאומצת בסלילת כבישים לאורך ולרוחב כל מדינת ישראל.

משה אבוטבול: דברים כאלה יכולים למנוע.

משה אבוטבול: הרחבת כביש – אני זוכר אצלנו את כביש הדמים, כביש 38, שלקח שנים עד שהצלחנו להשיג תקצוב לנושא הזה, אבל במשמרת שלי הצלחנו להוציא מיליארד שקל, וברוך השם הכביש שהיה כביש דמים היום מוביל לעיר הגדולה בית שמש ומוכיח כמה באמת הייתה חשובה וכדאית אותה השקעה של המדינה בנושא הזה.

משה אבוטבול: כך גם כביש 10 ודברים אחרים שנעשו.

משה אבוטבול: כחלק מהדברים, צריכים גם לעודד רבות את נושא התחבורה הציבורית.

משה אבוטבול: אני בטוח שכל מחקר יוכיח שככל שישתמשו יותר בתחבורה הציבורית נראה פחות תאונות דרכים עם הרכבים הפרטיים, לכן חשוב מאוד מאוד להתאמץ בנושא הזה, לתת מענה.

משה אבוטבול: אני פונה דווקא לשר, שמוצף בהרבה בקשות מכל מיני מקומות בארץ, ואף אחד אינו בן יחיד, אבל כל אחד מרגיש בן יחיד וכולם מבינים את הצורך בכל דבר.

משה אבוטבול: גם אם צריכים קו לירושלים מהר יונה או מבית שמש לכל מקום אחר – כל דבר הוא חשוב לאותם אנשים.

משה אבוטבול: דבר אחרון שהייתי רוצה דווקא להוסיף: חברים, ניסינו את כל האפשרויות.

משה אבוטבול: הושקעו מיליונים רבים במשך השנים.

משה אבוטבול: עשרות שנים הושקעו מיליונים רבים במלחמה בתאונות הדרכים.

משה אבוטבול: אני רוצה להציע דווקא דבר שאולי לא חשבו עליו, מחוץ לקופסה.

משה אבוטבול: אולי זה יישמע משעשע, אולי זה יישמע כזה חדשני, אבל באתי משדה החינוך, ואני יודע שיש "סור מרע ועשה טוב".

משה אבוטבול: כולם מכירים כבר מלפני 35 שנה את המדבקות.

משה אבוטבול: שיטת הניקוד עובדת, מי שזוכר את זה.

משה אבוטבול: על כל דבר שעושים: אתה משתמש בטלפון – יש לך נקודות; אתה נוסע בלי חגורה – יש נקודות, מעבר לקנס.

משה אבוטבול: אחרי שניסינו את כל הדברים, בואו וננסה את הכיוון החיובי ביותר.

משה אבוטבול: אדוני השר, אני אומר לך שאתם מקצים מיליונים רבים לנושא הזה של תאונות הדרכים.

משה אבוטבול: אנא, תחשוב על זה – לא חייבים עכשיו תשובה – לקחת כמה מיליונים, 4-3 מיליונים, לקנות בהם 20 מכוניות חדשות ולהגריל את זה בין כל תושב ותושב שלא קיבלו שום דוח במהלך השנה.

משה אבוטבול: אני אומר לך, דברים מהסוג הזה – כמו שהביטוחים באים ועושים שמי שלא עשה תאונה מורידים לו את מחיר הפרמיה, בוא וננסה לחשוב גם על כיוונים חיוביים: לתמרץ, לעודד, להביא כל מיני מבצעים לאותם אנשים שבעצם שנה שלמה לא קיבלו לא נקודות, לא קנסות ולא דברים מהסוג הזה.

משה אבוטבול: אולי גם את זה ננסה?

משה אבוטבול: הרי מדובר פה בהצלת חיים, אז מה אכפת לנו?

משה אבוטבול: כשאדם נמצא גוסס במיטה, לא עלינו, בבית החולים, מנסים את כל התרופות.

משה אבוטבול: פתאום יבוא איזה מישהו שיאמר: תשמע, יש לי עוד תרופה – אומרים לו: בוא, בוא, נשמע אותך.

משה אבוטבול: אולי התרופה הזאת תעזור בסוף.

משה אבוטבול: אולי נחשוב על כיוון חיובי, לעודד במבצעים, בדברים מהסוג הזה, את אותם תושבי מדינת ישראל שבמשך שנה לא קיבלו שום קנס.

משה אבוטבול: אולי גם מפה תבוא הישועה.

משה אבוטבול: "ונשמרתם לנפשתיכם מאד".

משה אבוטבול: תודה רבה.

דוד ביטן: תודה.

דוד ביטן: חבר הכנסת יאיר גולן.

יאיר גולן: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אורחים יקרים, מי שעוד נותר, אין בכוונתי להשתלח באף אחד במסגרת דבריי או לעורר כעס, אלא לדון בנושא הקשה הזה של תאונות דרכים מתוך גישה אחראית, מאוזנת, ממלכתית ואנושית, כי הנושא הזה הוא באמת אנושי, והוא בנפשנו.

יאיר גולן: בשנת 2018 נהרגו בפיגועי טרור 14 אנשים.

יאיר גולן: כל אחד ואחד מהם הוא עולם ומלואו ואבדה קשה ביותר למשפחתו, למכריו ולמדינת ישראל, ובכל זאת – 14 אנשים בלבד.

יאיר גולן: זה לא קרה במקרה; בשנה הזאת, ב-2018, סוכלו 480 פיגועי טרור במסגרת מאמץ מרוכז, עיקש, מקצועי, של כוחות הביטחון, מאמץ כנגד איום שהוא לא בשליטתנו, כנגד אויב.

יאיר גולן: בשנה הזאת, 2018, שהייתה שנה מוצלחת יחסית בלחימה בתאונות הדרכים, טובה יותר משלוש השנים שקדמו לה, שימו לב למספרים: "רק" 12,557 תאונות עם נפגעים; 316 הרוגים ב-286 תאונות קטלניות.

יאיר גולן: בואו ננסה לדמיין את פניהם, את בני משפחותיהם.

יאיר גולן: מספר אדיר.

יאיר גולן: 2,166 פצועים קשה – בואו ננסה לדמיין אותם, את בני משפחותיהם, את הסבל המתמשך.

יאיר גולן: 20,537 פצועים קל ו-22,684 נהגים שהיו מעורבים בתאונות השונות.

יאיר גולן: מספר ההרוגים בתאונות ל-100,000 איש – מדד מקובל בעולם, מדד השוואתי – עומד בישראל על 3.6 – דרך אגב, שיפור ניכר במשך העשור האחרון, מ-4.6 ב-2008.

יאיר גולן: למרות השיפור, אלה נתונים מזעזעים, ולמרות השיפור – ואני יודע שישראל נמצאת בשורה אחת עם מדינות מתקדמות כגרמניה ויפן – למרות השיפור, יש גם טובים מאיתנו.

יאיר גולן: נביט על מדינות כאנגליה, שבדיה, שווייצריה, ונאמר לעצמנו: יש נושאים שבהם אנחנו יודעים להוביל עולמית; גם בנושא של תאונות דרכים והלחימה בהן אנחנו צריכים להוביל את העולם.

יאיר גולן: אל לנו להסס לנקוט צעדים נחרצים שיש בכוחם להביא לשיפור נוסף – ואני ער למאמץ העיקש שמבוצע.

יאיר גולן: נהוג לומר שמספר הנפגעים מושפע מהתשתית, מאיכות כלי הרכב ואביזרי הבטיחות המותקנים בהם, מכמות הנסועה, רמת האכיפה בדרכים ותרבות הנהיגה השגורה.

יאיר גולן: אני מניח שבשני הנושאים הראשונים מתבצעת עבודה רצינית ומקצועית.

יאיר גולן: התשתית במדינת ישראל מתפתחת ומשתפרת; כלי הרכב – זה לא בשליטתנו, אנחנו תורמים לכך – משתפרים ומשתכללים.

יאיר גולן: אבל עד שנגיע לארץ המובטחת – וספק אם נגיע לארץ המובטחת בנושאים האלה – בואו נטפל בשלושת הנושאים האחרים: בואו נטפל בהורדת כמות הנסועה, גם אם זה דורש תקנות דרקוניות; בואו נטפל ברמת האכיפה בדרכים, גם אם זה דורש השקעה נוספת – ועיניי לא טחו מראות שיש הרבה מאוד דרישות גם מגופים אחרים, אבל זה בנפשנו; ובואו נטפל בתרבות הנהיגה באופן אמיתי, עמוק, נחרץ, כדי שאכן נייצר כאן תרבות נהיגה אחרת, וניתן למקד את העשייה הזאת באוכלוסיות שבהן אנחנו יודעים שיש היקף תאונות גדול יותר בהשוואה לאוכלוסיות אחרות.

יאיר גולן: למיטב הבנתי, מיקוד העשייה, נחרצות בעשייה והתמדה בעשייה, יש בכוחן להביא למצב שפעם בצה"ל היינו קוראים לו "לגעת באפס".

יאיר גולן: זה האתגר של מדינת ישראל – לגעת באפס בתאונות הדרכים, ואני מקווה שהיום הזה גם הוא מהווה תרומה צנועה למאמץ העיקש בתחום החשוב הזה.

דוד ביטן: תודה.

דוד ביטן: חברת הכנסת רויטל סויד, עשר דקות.

רויטל סויד: אדוני היושב-ראש, השר, חבריי חברי הכנסת, אז לפני המילים הגדולות על המדינה, על אחריותה לבטיחות בדרכים ועל חוסר היכולת, אולי, לממש את האחריות הזאת באופן מיטבי כשכבר שנה כמעט אין ממשלה קבועה, בואו לא נתחמק מאחריות אישית ונדבר קודם כול עלינו, על כל אחד ואחת מאיתנו.

רויטל סויד: אמר רק אתמול בוועידת ישראל לבטיחות בדרכים שר התחבורה בצלאל סמוטריץ, בחצי צחוק חצי רצינות, בצלאל, שמאז שהתמנה לשר התחבורה הפסיק לסמס תוך כדי נהיגה, פשוט כי יש לו עכשיו נהג – ואמרת את זה באמת ביושר, אני חייבת לציין.

רויטל סויד: אבל מה נגיד אנחנו, אזובי הקיר?

רויטל סויד: בואו נסתכל קודם כול על עצמנו ונשאל: איך זה, למרות שהמכוניות היום בטוחות מאי פעם, וגם מצב התשתיות – למרות שיש עוד המון מה לשפר – בהרבה מבעבר, איך זה בכל זאת שכמות התאונות לא פחתה באופן משמעותי?

רויטל סויד: איך זה שבשנה האחרונה מספר ההרוגים בתאונות, אחרי כמה שנים של ירידה, שב ועלה?

רויטל סויד: אז ברור, וחייבים להבין, שזה הגורם האנושי, ולפני שנבוא בתלונות לאחרים, בואו ניטול קורה מבין עינינו.

רויטל סויד: מי מאיתנו לא סימס מעולם תוך כדי נהיגה – אה, אדוני היושב-ראש?

רויטל סויד: מעטים.

דוד ביטן: מה, אני אתווכח?

רויטל סויד: ומי לא נסע מעולם מעל המהירות המותרת?

רויטל סויד: גם מעטים.

רויטל סויד: ומי תמיד מקפיד על חבישת קסדה בעת רכיבה על אופניים?

רויטל סויד: ומי, תוך כדי דהירה על קורקינט חשמלי או אופניים מאותו סוג, מקפיד קודם כול לשמור על זכויות המשתמשים האחרים במרחב, והולכי רגל בראשם?

רויטל סויד: מי מקפיד להימנע מאחד המנהגים היותר-מאוסים שנהוגים במקומותינו, וזה כמובן לצפור לנהג שלפנינו עוד לפני שהרמזור בכלל הספיק להתחלף לירוק?

רויטל סויד: ומי מצליח לעמוד איתן בפני ההפצרות של ילד בן 16 שאנחנו מסרבים לתת לו בידיים את כלי המשחית שקרוי אופנוע?

רויטל סויד: ואני חייבת פה התוודות אישית – וסליחה לכל האופנוענים: גם אני לא הצלחתי להניא את בני מכך, ולמזלי הרב, רק לאחרונה, אחרי הרבה מאוד חרדות והרבה מאוד שיחות, הוא נפרד סוף-סוף מהכלי הזה.

רויטל סויד: אז בואו, כל אחד מאיתנו, באמת נקפיד על תרבות הנהיגה, על הדרך הפרטית, ניגמל פשוט מהטלפון הנייד כשהראש שלנו מאחורי ההגה ונעלה את רמת הבטיחות.

רויטל סויד: אז כוונות יש בשפע, ואנחנו לא רוצים להיפגע, אבל העובדה היא – והיא עובדה עצובה – שאין מספיק ביטוי לכך בפועל.

רויטל סויד: בואו נדבר רגע על הנתונים נכון לבוקר הזה.

רויטל סויד: אז מספר ההרוגים בישראל בתאונות דרכים מקום המדינה הוא 34,037, ומתוכם 5,131 ילדים ובני נוער, והמספר הזה הוא גבוה ביותר מ-10,000 ממספר חללי מערכות ישראל מאז 1873.

רויטל סויד: אלה מספרים מטורפים.

רויטל סויד: ואם אנחנו נסתכל רק היום על הכותרת של גלובס אנחנו נראה ששבעה פצועים הגיעו אתמול לחדר המיון מתאונות קורקינט.

רויטל סויד: זה פרויקט חדש שהם עושים – כל יום את מספר הפצועים שהגיעו באותו יום מקורקינט או מאופניים חשמליים.

רויטל סויד: ואנחנו כמובן מבינים שזה רק הולך ומחמיר.

רויטל סויד: כמו שציינו אתמול בדיון המיוחד שנערך ביוזמתי וביוזמת עוד כמה חברים בוועדת הכספים, עלינו להשקיע בראש ובראשונה בשדרוג של מערך ושירותי התחבורה הציבורית בישראל.

רויטל סויד: השר בצלאל סמוטריץ', אתה יודע שיותר תחבורה ציבורית שתשפר בוודאי תפחית מתאונות הדרכים.

רויטל סויד: אבל יש גם עוד נקודה, והיא מאוד משמעותית.

רויטל סויד: בסדרת כתבות של עמליה דואק בחדשות 12, בפרויקט שקוראים לו "לא זזים", עולה ששכונות שלמות נבנות היום כאשר אין מספיק תשתית הולמת לתחבורה של תושבי אותה שכונה.

רויטל סויד: הדבר הזה כמובן יוצר פקקים מטורפים, אנשים יותר עצבניים, אין להם את היכולת לעמוד בפקקים, ואנחנו יודעים מה קורה כשאנשים עצבניים: כשאדם עצבני הוא ממהר, וכשהוא ממהר הוא לא שם לב, וזה גורם לתאונות.

רויטל סויד: אז השקעה בפיתוח תחבורה ציבורית היא מחויבת כדי להתמודד עם תאונות הדרכים.

רויטל סויד: ולסיום, הכול קשור – הכול קשור והכול נובע מסדרי עדיפויות לקויים מאוד.

רויטל סויד: אז השר, אתה אולי חדש בתפקידך, אבל הבעיה ישנה, לצערנו הרב, ולא נעשה מספיק לפתרונה עד היום.

רויטל סויד: בואו נסתכל קדימה ובואו נראה איך אנחנו עומדים היום בתוכנית הלאומית הרצינית שגיבש הרלב"ד, "50 עד 30" – הפחתה של 50% במספר הנפגעים עד 2030 – ואני קוראת כמובן לממשלה לאמץ את התוכנית הזאת.

רויטל סויד: אז נאמרו פה היום הרבה מאוד מילים יפות.

רויטל סויד: אני חותמת פה את הנואמים במליאה, ועוד מעט ניסע מכאן כל אחד מאיתנו לביתו.

דוד ביטן: לא, יש את השר עדיין, את השר.

רויטל סויד: השר, כמובן, השר הוא – אני מדברת על הנואמים.

רויטל סויד: בחדשות הערב נשמע כנראה, באופן בלתי נמנע, לצערנו הרב, על עוד תאונה, ואולי על עוד נפגעים בגוף או בנפש, חס וחלילה, ואם לא היום אז מחר.

רויטל סויד: ולנו אסור לעבור על זה בשתיקה.

רויטל סויד: תודה.

דוד ביטן: רויטל, איזו מילה על בית המשפט, מה?

רויטל סויד: וכמובן בית המשפט העליון.

רויטל סויד: כמובן.

דוד ביטן: אוקיי.

דוד ביטן: טוב, כבוד השר.

דוד ביטן: אני, ברשותך, אאפשר גם מהמקום לשאול כמה שאלות, לח"כים.

בצלאל סמוטריץ': טוב.

בצלאל סמוטריץ': אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, ראשית, תודה – תודה לחברי הכנסת המציעים; תודה לחברי הכנסת שהשתתפו הבוקר בהרכב מכובד בדיון שעשינו באולם ירושלים לציון שבוע הבטיחות בדרכים; תודה לרלב"ד ולמנכ"לית רחלי טבת-ויזל, שנמצאת כאן איתנו לאורך כל היום הזה; תודה, ירדנה, ודרכך בבקשה ליושב-ראש, על שיתוף הפעולה.

בצלאל סמוטריץ': אני רוצה לפתוח באמת בקריאה נרגשת לאזרחי ישראל: יש מעט מאוד עבירות שעלול להיות בצידן עונש מוות, ועבירות התנועה הן מהסוג הזה, אם נרצה או לא נרצה.

בצלאל סמוטריץ': יש בתורה פרשה של "רוצח בשגגה".

בצלאל סמוטריץ': הדוגמה שהתורה נותנת לכאורה פחות רלוונטית לימינו – אדם חוטב עצים והראש של הגרזן משתחרר לו מהידית ופוגע במישהו, לא עלינו ולא עליכם.

בצלאל סמוטריץ': אמרתי פעם שנהיגה לא זהירה ומי שחלילה פוגע במישהו אחר בתאונת דרכים זה דין "רוצח בשגגה" של ימינו, אז מישהו העיר לי – אני חושב שבצורה נכונה מאוד – שנהיגה לא זהירה זה שוגג שקרוב למזיד, אז לא בטוח אפילו שהוא גולה לעיר מקלט.

בצלאל סמוטריץ': מי שעולה לרכב – וחבר הכנסת טופורובסקי נתן קודם את הדימוי של אותו אחד ששולף אקדח ויורה לכל עבר – מי שעולה לכלי רכב צריך לדעת שהוא עולה לכלי שיכול לשמש אותו בצורה נהדרת, ועלול להיות, חלילה, כלי משחית – לו, לנוסעים איתו ברכב ולאנשים שנמצאים סביבו במרחב הזה שנקרא דרך.

בצלאל סמוטריץ': זאת אחריות כבדה.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו רואים בנתונים בתקופה האחרונה, בשנים האחרונות, כשהתשתיות נעשות יותר ויותר סלחניות, שהגורם האנושי – אותו מושג קלישאתי שאנחנו כבר רגילים לדבר עליו – הוא הגורם המרכזי, ובראשו הסחת הדעת, אם זה לטלפון הנייד, או לרדיו, או לכוס הקפה, כמו שתיארת נכון, בועז.

בצלאל סמוטריץ': זאת אחריות כבדה.

בצלאל סמוטריץ': עכשיו, הקושי להישמר מזה הוא מכיוון שאנחנו דשים בזה.

בצלאל סמוטריץ': זה עניין רגיל.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עולים לכביש כל יום, נוסעים בו הרבה מאוד שעות, נוסעים באותה הדרך.

בצלאל סמוטריץ': ואתם יודעים מה?

בצלאל סמוטריץ': כשהכול בסדר, גם בדרך כלל זה נוסע טוב.

בצלאל סמוטריץ': יש דיון ארוך על שאלת המהירות.

בצלאל סמוטריץ': למה לא להגביר את המהירות?

בצלאל סמוטריץ': תשתית הכבישים טובה יותר, כלי הרכב יציבים יותר.

בצלאל סמוטריץ': הכול טוב ויפה כל עוד הכול עובד כמו שצריך.

בצלאל סמוטריץ': בשנייה שנכנס לך איזשהו גורם זר שאתה לא צופה אותו מראש – זה יכול להיות בור בכביש, או רכב מולך שסוטה, או אופניים שקופצים, או חתול שקופץ לך פתאום באמצע הכביש – יכולת התגובה במהירות גבוהה הרבה יותר מוגבלת.

בצלאל סמוטריץ': חס וחלילה, חס וחלילה הנזק, אם מתרחשת תאונה במהירויות – ומדובר עכשיו על נוסחאות יחסיות בטור הנדסי, היחס בין מהירות לעוצמת הפגיעה, וממילא חלילה גם לנזק, בגוף או ברכוש.

בצלאל סמוטריץ': קחו אחריות.

בצלאל סמוטריץ': כל מי שמתקרב למרחב הזה שנקרא דרך, לא חשוב אם הוא נהג או רוכב אופנוע או אופניים או הולך רגל – אתה נכנס למרחב הזה, אתה נכנס למרחב שצריך להישמר בו מאוד מאוד מאוד.

בצלאל סמוטריץ': וזה מתחיל בזה – זה מתחיל בלקיחת האחריות של כל אחד ואחת מאיתנו במרחב הזה על עצמו ועל סביבתו.

בצלאל סמוטריץ': נכון שלצד זה יש גם הרבה מאוד דברים שהם באחריותנו כמדינה: בשיפור התשתיות, בזמינות של שירותי רפואה כשחלילה מתרחש אירוע, בחינוך, במודעות, באכיפה, בהכנסה של טכנולוגיות מצילות חיים – גם מערכות התראה, גם מערכות אקטיביות.

בצלאל סמוטריץ': אפשר וצריך לעשות יותר כדי להטמיע יותר ויותר את המערכות האלה בכלי הרכב במדינת ישראל.

בצלאל סמוטריץ': אבל בנקודה אחת, בועז, אני רוצה ברשותך לתקן אותך, ואמרתי את זה גם באירוע בבוקר: גם רכבים אוטונומיים לא יפתרו לנו את כל הבעיה, מכיוון שאני עוד לא מכיר אופנועים אוטונומיים, ואופניים – ואגב, בואו נדבר עברית.

בצלאל סמוטריץ': קורקינט אומרים גלגינוע, אז גם גלגינוע.

בצלאל סמוטריץ': וזה כלי שהוא חשוב מאוד כמענה משלים לתחבורה הציבורית, ונדבר עליו אחר כך בשאילתה הדחופה, אבל הוא כלי מסוכן – הוא כלי מסוכן, ומספר הנפגעים משימוש בכלים האלה הולך וגדל; הולכי רגל.

עומר ינקלביץ': זה לא כלי מסוכן.

עומר ינקלביץ': זה כלי הרג.

בצלאל סמוטריץ': אז תכף.

בצלאל סמוטריץ': אני מודה לך מראש על השאילתה, ותכף נענה.

בצלאל סמוטריץ': אז יש הרבה מאוד דברים שאנחנו יכולים וצריכים לעשות כמדינה, ובעזרת השם נעשה יותר.

בצלאל סמוטריץ': הרלב"ד עובדת עכשיו על גיבוש של תוכנית לאומית רב-שנתית שתרתום באמת את כל השחקנים הרלוונטיים במגרש הזה שנקרא ממשלה – ולא רק; גם חברה אזרחית – כדי באמת לצמצם את מספר התאונות ואת מספר הנפגעים, וכל אחד כמובן הוא עולם ומלואו; חבר הכנסת מקלב תיאר את זה, היושב-ראש תיאר את זה הבוקר בדברים שלו בכינוס.

בצלאל סמוטריץ': אבל אני באמת רוצה לנצל את היום הזה ואת המודעות שהשבוע כולו נועד לייצר כדי שכל אחד ואחת מאיתנו לא יגיד: לי זה לא יקרה, ולא ייקח סיכון, לא יגנוב רמזור.

בצלאל סמוטריץ': אתמול, כשהגעתי לוועידת הרלב"ד ודה-מרקר בהיכל התרבות, אז הרכב הוריד אותי בצד השני, והייתי צריך לחצות שני מעברי חצייה מרומזרים.

בצלאל סמוטריץ': הרגשתי ממש נבוך, הייתי היחידי שעמד ברמזור – הולכי רגל, רוכבי אופניים.

בצלאל סמוטריץ': אתה מרגיש פראייר.

בצלאל סמוטריץ': עכשיו, זה לא נעים, זה סוג של איזה לחץ חברתי: אתה היחידי שעומד כמו טמבל על המדרכה ומחכה כמו ילד טוב שהרמזור יתחלף מאדום לירוק.

בצלאל סמוטריץ': אסור לנו בשום פנים ואופן לקבל את התופעות האלה.

בצלאל סמוטריץ': והיקף הנפגעים מקרב הולכי הרגל הוא גדול מאוד מאוד, נכון, המנכ"לית?

בצלאל סמוטריץ': בערך שליש מהנפגעים הם הולכי רגל?

בצלאל סמוטריץ': אז לפעמים הנהג אשם, יש נהגים שלא נזהרים – ושוב, כאן התפקיד שלנו הוא לייצר ערים בטוחות, לייצר האטות תנועה, בוודאי באזורים שסביב בתי ספר, באזורים שמועדים לפורענות.

בצלאל סמוטריץ': גם לזה, בעזרת השם, ניכנס בצורה מאוד מאוד יסודית.

בצלאל סמוטריץ': אז אנחנו בשום פנים ואופן לא בורחים מאחריות ולא מסירים את האחריות מהצעדים שבאחריותנו לנקוט, אבל הדרך הכי טובה והכי נכונה זה שכל מי שמתקרב, כמו שאמרתי, למרחב הזה שנקרא דרך, ייקח אחריות על עצמו ועל סביבתו וישתמש בדרך – וצריך להשתמש בדרך; בשביל זה היא נועדה – בצורה זהירה.

בצלאל סמוטריץ': תודה.

דוד ביטן: רגע.

דוד ביטן: יש מישהו מהח"כים שרוצה להגיד משהו?

דוד ביטן: אבל מהמקום.

דוד ביטן: מהמקום.

עומר ינקלביץ': הרי התקנות לא מאפשרות בסוף לקורקינט לרכוב על המדרכה, זאת אומרת שהם רוכבים על הכביש.

עומר ינקלביץ': ברגע שהם רוכבים על הכביש – זו סכנה של פצצה מתקתקת.

בצלאל סמוטריץ': יש לי הצעה, חברת הכנסת – – –

עומר ינקלביץ': אבל הדיון הכי חמור הוא באמת מה שאמרת קודם, שמלפני חודש וחצי יש פסיקה של המחוזי בחיפה שמגדירה את הרכבים החשמליים – גם קורקינט וגם אופניים – כרכב מנועי.

עומר ינקלביץ': לפי חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים זה אומר שרכב מנועי חייב להיות מבוטח, שאם לא כן – – –

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת ינקלביץ', יש לי הצעה לסדר-היום.

עומר ינקלביץ': – – –

דוד ביטן: עומר, מספיק.

דוד ביטן: לא להאריך.

בצלאל סמוטריץ': חברת הכנסת ינקלביץ', יש לי הצעה לסדר-היום.

בצלאל סמוטריץ': הסעיף הבא על סדר-היום הוא שאילתה דחופה בנושא הזה של האופניים החשמליים והגלגינועים, אז כשהיושב-ראש יגיד אנחנו נעבור לשאילתה, ואז אני אתייחס בהרחבה לנושא הזה.

דוד ביטן: אחמד, יש לך עמדה נוספת?

אחמד טיבי: כן.

דוד ביטן: בבקשה.

איתן גינזבורג: אפשר שאלה?

דוד ביטן: אני אתן.

דוד ביטן: השר הסכים, אין שום בעיה.

אחמד טיבי: כבוד השר, אני רוצה לנצל את העובדה שאתה פה.

אחמד טיבי: בנאומים בני דקה דיברתי על הצומת של כפר משהד-ריינה-כפר כנא.

בצלאל סמוטריץ': כביש 79.

אחמד טיבי: כן.

אחמד טיבי: זה אסון יום-יומי, טראומה ל-400,00 איש, גם בכפרים אחרים בסביבה.

אחמד טיבי: העלינו את זה בוועדת הכספים וגם לפני כן לשר הקודם.

אחמד טיבי: יש הבטחות והבטחות לפתוח מסלול נוסף.

אחמד טיבי: יש עכשיו חברה שפועלת שם לשנות תשתיות או גשר.

אחמד טיבי: אין ממש צפי לפתרון הבעיה הזאת, שהורסת את החיים של האנשים.

אחמד טיבי: אני קורא לך בשם כל התושבים שפנו אלינו: תביאו פתרון.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת טיבי, כביש 79 נכנס לעבודה בסכום של 300 מיליון שקלים, ויסתיים, בעזרת השם, בשנת 2020.

בצלאל סמוטריץ': חברת נתיבי ישראל נמצאת שם לעומק.

בצלאל סמוטריץ': אתה יודע, נניח, שאת הצומת של המוסכים הסדרנו כבר בשנה שעברה.

בצלאל סמוטריץ': לגבי מחלף ריינה, יש פתרון הנדסי.

בצלאל סמוטריץ': הייתה בקשה של רשויות התכנון שם לייצר חלופה של שיקוע, שעולה עוד בערך 150 מיליון שקלים.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו, בעזרת השם – אני לא אתן עכשיו התחייבות, כי בסוף זה שיח שלנו גם מול משרד האוצר – נמצא את התקציב גם לזה ונבצע כדי להשלים את הפרויקט, אבל 300 מיליון שקלים כבר הוקצו.

בצלאל סמוטריץ': זה יוצא לעבודה.

בצלאל סמוטריץ': לדעתי כבר התחילו.

בצלאל סמוטריץ': אתה יכול לנסוע שם ולהגיד לי אם כן.

בצלאל סמוטריץ': למיטב ידיעתי כבר יצאו.

בצלאל סמוטריץ': הקבלנים כבר עובדים בשטח, וזה יסתיים ב-2020 בהשקעה של 300 מיליון שקלים.

בצלאל סמוטריץ': זה עולם אחר.

דוד ביטן: חבר הכנסת גינזבורג, רצית להגיד משהו?

דוד ביטן: לא צריך לקום, רק מהמקום.

אחמד טיבי: ירדנה, יש הצבעה בסוף?

דוד ביטן: אם תרצו, אבל לדעתי מיותר לעשות הצבעה ולהעביר את זה לוועדה.

דוד ביטן: כבר היה דיון בבוקר, נכון?

דוד ביטן: אם תסתפקו בתשובה – בסדר; אם לא – – –

בצלאל סמוטריץ': אפשר להצביע על מינוי שלי לשר תחבורה לארבע שנים בלי קשר לשאלה איזו ממשלה קמה.

איתן גינזבורג: אדוני השר, אם אנחנו מדברים – – –

דוד ביטן: אתם רוצים הצבעה?

דוד ביטן: נעשה הצבעה, אין בעיה – להעביר לוועדת הכספים.

דוד ביטן: בבקשה, אדון גינזבורג.

איתן גינזבורג: אדוני השר, במרחב העירוני – – –

דוד ביטן: לא ארוך אבל, חבר'ה.

דוד ביטן: לא ארוך.

איתן גינזבורג: לא התחלתי עדיין.

דוד ביטן: דבר.

איתן גינזבורג: במרחב העירוני יכולים להימנע עם אכיפה אפקטיבית, ואחד הכלים לקיים אכיפה אפקטיבית הוא מתן סמכויות למפקחים מקומיים.

איתן גינזבורג: הסמכויות שניתנו הן רק לפקחים או לשיטור מקומי.

איתן גינזבורג: אנחנו יודעים שזה במתכונת מאוד מאוד מצומצמת בתוך הערים.

איתן גינזבורג: צריך לאפשר לפקחים העירוניים, לתת סמכויות אכיפה על גלגינועים ואופניים חשמליים, שבאמת נוסעים בפראות, בצורה איומה, עוברים באדום – חוקי התנועה הם המלצה בלבד, הם בכלל לא קיימים, ואין שוטרים, וגם שוטרים מקומיים לא קיימים – – –

בצלאל סמוטריץ': אז אני, ברשותך – – –

עומר ינקלביץ': אדוני, אני רוצה להוסיף משהו אחד.

איתן גינזבורג: שנייה, עומר.

איתן גינזבורג: אני יודע שמשטרת ישראל מסרבת לכך, כי היא לא רוצה להעביר סמכויות, אבל זו צריכה להיות מלחמה שלך, אדוני, להעביר סמכויות לפקחים המקומיים.

בצלאל סמוטריץ': אני אתייחס לזה, ברשותך, במסגרת השאילתה הבאה בהקשר הספציפי של אופניים חשמליים וגלגינועים.

עומר ינקלביץ': ברשותך, אדוני, אני רק רוצה להוסיף על זה.

עומר ינקלביץ': איך ניתן בסופו של דבר לאכוף כשאין מספר רישוי על – – –

בצלאל סמוטריץ': אז אני אתייחס.

בצלאל סמוטריץ': אם היושב-ראש רוצה, אני אתייחס עכשיו.

בצלאל סמוטריץ': אם אתם רוצים, אז אחרי השאילתה אני אתייחס.

דוד ביטן: לא, לא, יש כבר שאילתה.

דוד ביטן: יש שאילתה, במקרה.

דוד ביטן: יש שאילתה.

בצלאל סמוטריץ': אני אגיד רק מילה על אכיפה בהקשר כללי, ואחרי השאילתה אנחנו נתמקד ספציפית באותם הכלים הבלתי-מרושיינים – כך אנחנו מגדירים אותם נכון לעכשיו.

בצלאל סמוטריץ': קודם כול, כמו שאתה בטח יודע – היית ראש רשות – במרחב הבין-עירוני סמכות האכיפה היא של משטרת התנועה, גוף ספציפי שמתמחה בתחום הזה, שזאת משימתו.

בצלאל סמוטריץ': אפשר להתווכח אם יש לו מספיק משאבים או לא, תמיד צריך יותר, אבל אנחנו פה, בסוג של שמיכה קצרה, מתעדפים משאבים.

בצלאל סמוטריץ': יכולתי לגלגל את האחריות על המשטרה, אבל אני גם מבין את האילוצים בסוף ולא יכול לבוא אליהם בטענות מעבר למשאבים שהם מקבלים.

בצלאל סמוטריץ': במרחב העירוני האחריות היא על המשטרות העירוניות, שבאופן טבעי יש להן הרבה יותר משימות והן צריכות לתעדף את המשימות.

בצלאל סמוטריץ': הן גם פחות מתמחות בתחום הזה.

בצלאל סמוטריץ': אני בהחלט חושב שמן הראוי לתת את הדעת על השאלה אם נכון שהמודל הזה יימשך או שמשטרת התנועה צריכה לקבל אחריות גם על המרחב העירוני, לפחות במרחבים מסוימים עם מאפיינים מסוימים.

בצלאל סמוטריץ': הרחבת סמכויות מפקחים – אנחנו נדבר אחר כך בשאילתה, ברשותך.

דוד ביטן: כן.

דוד ביטן: חבר הכנסת שחאדה.

אנטאנס שחאדה: בקיצור נמרץ.

אנטאנס שחאדה: כבוד השר, אמרת שבצומת המוסכים בנצרת יש פתרון, או שפתרתם – – –

בצלאל סמוטריץ': בוצע.

אנטאנס שחאדה: האם יש תכנון, תקצוב ותאריך ביצוע?

אנטאנס שחאדה: זה כבר מוכן?

אנטאנס שחאדה: ומה הפתרון?

בצלאל סמוטריץ': אבל צומת המוסכים כבר בוצע.

בצלאל סמוטריץ': עשו רמזור בצומת המוסכים.

אנטאנס שחאדה: נכון, אבל זה לא פתר את הבעיה.

בצלאל סמוטריץ': מה זה לא פתר?

אנטאנס שחאדה: עדיין כל הזמן פקוק.

אנטאנס שחאדה: ועוד משהו שקשור למוסכים – יש שם משהו מאוד מעניין:

אנטאנס שחאדה: כל הכניסות והיציאות לכיכר זה בשני מסלולים, חוץ מהיציאה מרחוב המוסכים בנצרת, שזה מסלול אחד.

אנטאנס שחאדה: זה חוסם את כביש המוסכים וכל נצרת.

אנטאנס שחאדה: יש מקום להוסיף עוד מסלול מהיציאה שם – זה ישחרר הרבה את הפקק מהעיר עצמה.

בצלאל סמוטריץ': לרזולוציה הזאת אני לא יודע לרדת איתך, אבל אני אשמח אם תשלח לי פנייה כתובה על זה, אפילו לווטסאפ.

בצלאל סמוטריץ': אם זה משהו שאפשר לבצע בשינויים גיאומטריים קלים וזה יקל, אז בוודאי.

בצלאל סמוטריץ': רק תראו, אתם מכירים את התוכנית של הרק"ל חיפה–נצרת עילית, היום נוף גליל?

בצלאל סמוטריץ': אנחנו יוצאים לביצוע של הפרויקט הזה.

בצלאל סמוטריץ': הוא כולל, אגב – דיברתם על תחנות רכבת ביישובים ערביים, אז גם בקו המזרחי מתוכננת תחנה, גם בטירה וגם בטייבה, ועל קו הרק"ל מתוכננות כמה וכמה תחנות עכשיו ביישובים ערביים על הקו הזה.

בצלאל סמוטריץ': בוודאי שכשבונים דבר חדש צריך לתכנן אותו נכון, ובעניין הזה אין שום הבדל בין היישוביים השונים.

דוד ביטן: חברת הכנסת יזבק, כן, תיגשי.

רויטל סויד: גם אני.

דוד ביטן: גם את רוצה?

דוד ביטן: אוקיי.

דוד ביטן: אמרתי, השר מסכים, אנחנו נעשה את זה.

היבה יזבק: כבוד השר, אני רוצה לשאול שוב, כי אני התייחסתי לעניין ולא שמעתי תשובה.

היבה יזבק: אמרתי בפירוש שכאשר הייתה השקעה תקציבית ותכנונית ב-2018 ראינו שיש ירידה ברורה בתאונות הדרכים ובמספר ההרוגים.

בצלאל סמוטריץ': אני מסכים.

היבה יזבק: אז מה הסיבה שבשנת 2019 אנחנו רואים שיש ירידה בתקצוב, ומה נעשה כדי באמת להבטיח שלא תהיה עוד ירידה ואז נחזור שוב לנקודת האפס?

היבה יזבק: תודה.

בצלאל סמוטריץ': קודם כול, את מאוד מאוד צודקת.

בצלאל סמוטריץ': בשתי אוכלוסיות סיכון, גם באוכלוסייה הערבית וגם באוכלוסיית גיל 65 פלוס בקרב הולכי הרגל, אנחנו רואים מתאם מוחלט בין רמת ההשקעה בהסברה, בשיפורי בטיחות, אפילו נקודתיים, לבין ירידה דרמטית, שאפשר ממש לראות אותה ולמדוד אותה לאורך זמן, במספר הנפגעים.

בצלאל סמוטריץ': התקציב בכלל – זה לא רק התקציב ליישובים הערביים.

בצלאל סמוטריץ': תקציב הרלב"ד, כמו תקציבים אחרים, תקוע לנו כי אין ממשלה, כי אנחנו בשנה די אבודה של גירעון.

בצלאל סמוטריץ': מנכ"לית הרלב"ד יודעת את עמדתי.

בצלאל סמוטריץ': אני מאמין מאוד מאוד בהסברה דרמטית בתחומים האלה.

בצלאל סמוטריץ': אני בהחלט חושב שאצלנו בתוך המשרד אנחנו נצטרך פה דיאלוג כמובן עם האוצר, ואני מקווה שסוף-סוף תקום ממשלה ויהיה עם מי לדבר.

בצלאל סמוטריץ': אני חושב שנכון להסיט אחוזים מסוימים מתקציב התשתיות – מדברים בסוף על סכומים קטנים.

בצלאל סמוטריץ': הרי כשאתה מדבר על הסברה, אז בקילומטר כביש אתה עושה קמפיין שלם של שנה בקרב אוכלוסיות יעד.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו בהחלט, בשאיפה שלי, נתגבר בצורה מאוד מאוד משמעותית את ההסברה.

בצלאל סמוטריץ': הסברה זה מכלול רחב – זה גם קמפיינים, זה גם הסברה בתוך בתי הספר, זה באוכלוסיות יעד ספציפיות – ובעניין הזה הרלב"ד יודעת לעשות את העבודה, היא רק צריכה את הכלים.

בצלאל סמוטריץ': אני מחויב להעמיד לה את הכלים, ובעזרת השם זו כוונתי.

בצלאל סמוטריץ': אני שמח שעוררת את זה, ואומר את זה כאן בכנסת.

משה אבוטבול: אדוני השר, העליתי רעיון מחוץ לקופסה.

משה אבוטבול: אפשר לבחון את זה, עד כמה שזה נראה כאילו מורכב.

משה אבוטבול: תחשוב איך לעודד בצורה חיובית – – –

דוד ביטן: אמרת לו שיחשוב על זה, לא חייב תשובה עכשיו.

דוד ביטן: זה מה שאמרת.

בצלאל סמוטריץ': חבר הכנסת אבוטבול, אני לא יודע להגיד לך עכשיו אם הגרלת מכוניות – אני מעדיף הגרלת כרטיסי רב-קו.

בצלאל סמוטריץ': אני לא רוצה להוסיף עוד רכבים פרטיים על הכביש.

בצלאל סמוטריץ': אולי נגריל קרונות רכבת.

בצלאל סמוטריץ': אבל ודאי וודאי שתמריצים, כמו בביטוח.

דוד ביטן: רויטל, האחרונה.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו הולכים עכשיו לעולמות שלמים של תמריצים.

בצלאל סמוטריץ': מי שראה, השקנו עכשיו את התוכנית הזאת של "דרך ערך" – אפרופו השם העברי של "אלטרנתיב" – שמתמרצת בצורה משמעותית אנשים שמשתמשים נכון ברכב ובכביש ומקילים לנו את עומסי תנועה, בוודאי שגם תאונות דרכים.

בצלאל סמוטריץ': סתם אני אזרוק לכם עכשיו, אני לא רוצה לקבוע מסמרות, אבל המעבר לשימוש בטכוגרף דיגיטלי מאפשר לנו לייצר מאגר עם ניקוד של נהגים ברכב כבד ואז לתמרץ נהגים טובים יותר ולהרע מצב של נהגים טובים פחות.

בצלאל סמוטריץ': הטכנולוגיה פותחת המון המון אפיקים בהקשר הזה.

דוד ביטן: האחרונה – רויטל, בבקשה.

רויטל סויד: השר, כביש 232, אחד הכבישים הארוכים במדינת ישראל, הוא כביש אדום, הוא כביש דמים.

רויטל סויד: זה כביש חד-נתיבי – – –

בצלאל סמוטריץ': אני אענה, רויטל.

רויטל סויד: אתה יודע.

רויטל סויד: מה קורה?

רויטל סויד: למה לא עוברים כספים כדי באמת להרחיב את הכביש הזה, שעוברות בו אין-ספור משאיות מדי יום עד למעבר כרם שלום?

רויטל סויד: חייבים לפתור את הבעיה הזאת.

רויטל סויד: זה כביש שגובה קורבנות על בסיס קבוע.

בצלאל סמוטריץ': טוב, אז קודם כול, משאיות – את יודעת שכבר כמה וכמה שנים – – –

רויטל סויד: כביש 232, כן?

בצלאל סמוטריץ': כן, כן.

בצלאל סמוטריץ': כביש 232 סגור למשאיות בשעות העומס, גם בבוקר וגם אחרי הצוהריים, כבר שנתיים או שלוש.

בצלאל סמוטריץ': היה כאן הליך משפטי – – –

אלון שוסטר: יותר.

בצלאל סמוטריץ': יותר.

בצלאל סמוטריץ': התחלנו עם זה כבר לפני כמה שנים, היה הליך משפטי ארוך, אבל הכביש הזה סגור למשאיות בגלל מה שאתה יודע.

בצלאל סמוטריץ': עכשיו תראי, כביש 232, בקריטריונים הקלאסיים של משרד התחבורה – של כדאיות כלכלית וכבישים אדומים – הוא לא עומד בקריטריונים.

בצלאל סמוטריץ': ולכן, כדי לעשות את ההכפלה של – – –

קריאה: – – –

בצלאל סמוטריץ': רגע, אני אסביר.

בצלאל סמוטריץ': יש בסוף קריטריונים מאוד ברורים.

בצלאל סמוטריץ': מריצים שם אלגוריתמים.

בצלאל סמוטריץ': כדי להשקיע בו צריך החלטת ממשלה.

בצלאל סמוטריץ': התקבלה החלטת ממשלה כזאת, שתקצבה אותו ב-250 מיליון שקלים, אבל מה?

בצלאל סמוטריץ': תקצבו את הסכום ככה – זאת אומרת, לא באמת ירדו לתכנון והבינו כמה זה עולה.

בצלאל סמוטריץ': השקענו שם 196 מיליון שקלים וביצענו את המקטע הראשון, והסתבר שצריך עוד בערך 200 מיליון שקל כדי להשלים.

בצלאל סמוטריץ': זה דורש החלטת ממשלה.

בצלאל סמוטריץ': זה דורש שתהיה ממשלה.

בצלאל סמוטריץ': אני בשיח בעניין הזה עם ראש המועצה, עם גדי, ואני בשיח בעניין הזה עם ראש הממשלה.

בצלאל סמוטריץ': בעזרת השם, כשתקום ממשלה ותבוא החלטת הממשלה הבאה לחיזוק יישובי עוטף ישראל, אז אין ספק שזה אחד המרכיבים שצריכים להיות כלולים בה.

בצלאל סמוטריץ': יש על זה הסכמה מקצה לקצה, שצריך לסיים את הכביש הזה, רק אני לא יודע היום מתקציב משרד התחבורה לבצע את זה.

בצלאל סמוטריץ': אסור לי חוקית, כי כשיש – – –

רויטל סויד: זה נמצא בעדיפות העליונה?

בצלאל סמוטריץ': אני חוזר ואומר – –

דוד ביטן: זה מה שהוא אומר.

בצלאל סמוטריץ': – – זה לא נמצא בסדר העדיפויות של הפרמטרים המקצועיים, אבל מתוך הרצון לחזק את היישובים באזור וההבנה שכבישים טובים, גם בהיבטי בטיחות אבל גם בהקשר של איכות חיים – אתה רוצה לעודד אנשים לבוא לגור במקום, אנשים שמתמודדים באמת בגבורה גדולה, בחוסן לאומי מעורר השתאות, מול אתגר ביטחוני מורכב – הממשלה מכירה בחשיבות, תקצבה את זה בחלק ראשון, שפשוט לא הספיק, ולכן אנחנו נצטרך להביא החלטת ממשלה נוספת – –

דוד ביטן: תודה.

דוד ביטן: תודה, אדוני השר.

בצלאל סמוטריץ': – – להשלים את התקציב ולבצע.

דוד ביטן: אתם רוצים להצביע על הנושא הזה, או נסתפק בתשובת השר?

בצלאל סמוטריץ': על המינוי הקבוע?

דוד ביטן: לא, על המינוי הקבוע – מיניתי אותך כבר, אל תדאג.

דוד ביטן: צריכים להצביע על ועדה או להסתפק בדיון.

בצלאל סמוטריץ': אבל אם אתה אומר – הרי יש דיון שכבר עבר לפני שבועיים, אז אתה לא צריך עוד אחד.

בצלאל סמוטריץ': לא משנה, איך שאתם רוצים.

קריאות: – – –

דוד ביטן: לא, אני חושב שצריך להסתפק.

דוד ביטן: כשתהיה ועדה מסודרת – –

בצלאל סמוטריץ': אני אשמח לכל דיון, ובלי נדר אשתתף בכל דיון.

דוד ביטן: – – תעבירו לוועדה, בסדר?

דוד ביטן: אז שאילתה, רבותיי.

קריאה: – – –

דוד ביטן: צריכים להצביע על זה?

דוד ביטן: לא.

דוד ביטן: אז שאילתה דחופה מס' 19 לשר התחבורה.

דוד ביטן: בבקשה, חברת הכנסת פרומן.

בצלאל סמוטריץ': אין ועדת כלכלה, חברת הכנסת – – –

דוד ביטן: אין, אין היום ועדה, ולכן אני אומר: תעזבו את זה כרגע.

רויטל סויד: אז בואו נצביע – – –

דוד ביטן: על מה נצביע?

רויטל סויד: ונעביר את זה כשתהיה ועדת כלכלה.

בצלאל סמוטריץ': אבל אי-אפשר להצביע.

בצלאל סמוטריץ': אפשר אולי עכשיו להקים ועדת כלכלה – שתי ציפורים במכה.

דוד ביטן: אוקיי, להעביר לוועדה המסדרת, וכשתהיה ועדת כלכלה – יעבירו.

קריאות: – – –

אחמד טיבי: לא, לא, אני מבקש להעביר לוועדת הכספים.

דוד ביטן: כספים?

דוד ביטן: אז נצביע.

בצלאל סמוטריץ': אני לא מתנגד.

דוד ביטן: בבקשה.

דוד ביטן: מי שבעד – בעד, מי שנגד – נגד.

בצלאל סמוטריץ': אדוני יוסיף אותי בבקשה להצבעה – בעד.

דוד ביטן: אוקיי.

דוד ביטן: הצבעה מס' 2 בעד ההצעה להעביר את הנושא לוועדה – 12 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הנושא לוועדה הזמנית לענייני כספים נתקבלה.

דוד ביטן: 12 בעד, אין נגד.

דוד ביטן: זה הועבר לוועדת הכספים.

דוד ביטן: עכשיו יש לנו שאילתה דחופה, מס' 19.

דוד ביטן: חברת הכנסת אורלי פרומן, בבקשה.

אורלי פרומן: אדוני היושב-ראש, אדוני שר התחבורה, השאילתה שלי נוגעת בנושא סכנת האופניים החשמליים והגלגינועים.

אורלי פרומן: מספר האופניים והקורקינטים החשמליים בערים הולך וגדל.

אורלי פרומן: התוצאה היא עלייה חדה במספר הולכי הרגל ומשתמשי הדרך הנפגעים.

אורלי פרומן: ב-2019 כבר מדובר על למעלה מ-2,000 נפגעים.

אורלי פרומן: רצוני לשאול: מה משרד התחבורה עשה ועושה כדי להתמודד עם הסכנה שבעקבות ריבוי הקורקינטים והאופניים החשמליים בערים?

אורלי פרומן: תודה.

קריאה: – – –

בצלאל סמוטריץ': אז סדר הדברים הוא שאני עונה, ואז יש שאלות המשך.

דוד ביטן: לא, לא.

דוד ביטן: קודם כול תשובה, ואחר כך מי שירצה – ניתן לו, למרות שזה לא לפי הפרוטוקול, אבל אני מאפשר.

בצלאל סמוטריץ': למה?

בצלאל סמוטריץ': יש שאלות המשך, בטח.

דוד ביטן: רק לך, נדמה לי.

בצלאל סמוטריץ': ועוד שניים נוספים.

דוד ביטן: בסדר.

בצלאל סמוטריץ': אני אלמד אותך.

בצלאל סמוטריץ': בכל זאת, ארבע שנים עשיתי את זה.

בצלאל סמוטריץ': עשיתי את זה טוב, גברתי המזכירה?

דוד ביטן: כל הכבוד.

בצלאל סמוטריץ': טוב, תראו, אין ספק ששאלת האופניים החשמליים והגלגינועים – ואבשלום קור רווה נחת מהדיון היום, אז עשינו משהו חשוב – מציבה בפנינו אתגר מאוד גדול.

בצלאל סמוטריץ': להגיד "לא" ולחסום זאת לא שיטה.

בצלאל סמוטריץ': אני גם לא חושב שאפשר להחזיר את הגלגל אחורה בעניין הזה.

בצלאל סמוטריץ': הסוסים ברחו מהאורווה, והאמת היא שגם טוב שכך.

בצלאל סמוטריץ': זה אמצעי חשוב, בוודאי באזורים צפופים, השימוש בו כפי שאנחנו צופים רק ילך ויגדל, וזה בוודאי הרבה יותר טוב מלנסוע באוטו, גם בהיבטי זיהום אוויר וסביבה ירוקה וגם בהיבטי גודש.

בצלאל סמוטריץ': עם זאת, כמו שאמרתם נכון, זה מעורר לא מעט שאלות בטיחות.

בצלאל סמוטריץ': בשנת 2018 התקבלה החלטת ממשלה שהייתה אמורה להתוות את הדרך להסדרה של השימוש בכלים האלה בצורה בטיחותית.

בצלאל סמוטריץ': בהתאם לזה, משרד התחבורה תיקן תקנות: אתם יודעים, היום אפשר להשתמש בכלים האלה רק מגיל 16; צריכים לעשות מבחני תיאוריה, או תיאוריה לרכב או תיאוריה מיוחדת לכלים האלה, שמייצרת איזושהי היכרות בסיסית של המשתמשים בהם עם חוקי התנועה והתמרורים; אסור להם לרכוב על המדרכה, כמו מה שהיה; הם צריכים לרכוב או בשבילי אופניים – ועוד רגע נדבר על זה, כי זה בסוף הפתרון האמיתי – או על הכביש, שזה מייצר להם בעיקר סכנה מאוד גדולה, אבל כשהיו צריכים לתעדף – זאת לא החלטה שלי, אבל נדמה לי שהיא החלטה נכונה – כשהיו צריכים לתעדף אם לתת להם לנסוע על המדרכה או לנסוע על הכביש, אז חשבו שנכון יותר לתת להם לנסוע על הכביש; יש חובה של חבישת קסדה עם מחזיר אור מאחור.

בצלאל סמוטריץ': יש עוד כמה תיקוני חקיקה שמוכנים אצלנו ומחכים סוף-סוף שתקום ממשלה ואפשר יהיה להביא אותם, כמו לדוגמה העלאת הקנסות על נסיעה ללא קסדה ל-1,000 שקלים, ועוד ועוד.

בצלאל סמוטריץ': יש כמה סוגיות שנמצאות בשיח בין-משרדי כבר תקופה ארוכה, ואני מוכרח לומר לכם את האמת: גם לי עדיין אין בהן עמדה ברורה, מכיוון שהן נמצאות במתח שבין הרצון מצד אחד לפשט הליכי רגולציה וביורוקרטיה כתפיסה – בסוף בסוף, כל חובה שאנחנו מטילים על האזרח מפגישה אותו עם יותר פקידים ויותר ביורוקרטיה ויותר עצבים, וזה מחיר שצריך להביא בחשבון.

בצלאל סמוטריץ': בסופו של דבר לרישום ורישוי וביטוח וטסט יש עלויות, גם עלויות כלכליות, אבל יש גם – אנחנו, כמדינה, כממשלה, משתדלים כמה שרק אפשר לפשט את התהליכים האלה ואת הביורוקרטיה.

בצלאל סמוטריץ': יש שיח בין-משרדי כולל, ואמרת נכון שבעניין הזה יש קצת דיון עם המשטרה.

בצלאל סמוטריץ': סמכויות הפקחים העירוניים היום מוגבלות לעבירות מסוימות – אני לא זוכר כרגע בעל פה, נדמה לי שעל נסיעה על מדרכה פקחים עירוניים יכולים לתת קנס למשתמשי אופניים או גלגינועים – ויש דיון עד כמה למתוח את הסמכויות של הפקחים.

בצלאל סמוטריץ': זו שאלה של איזה הכשרות הם מקבלים, איזו רמת פיקוח, איזה דין משמעתי חל עליהם.

בצלאל סמוטריץ': זה קצת יותר מורכב.

בצלאל סמוטריץ': בסוף אנחנו חיים במדינה דמוקרטית, וצריכים לאזן: כשאתה נותן סמכות לגורם מסוים, אתה צריך לוודא שיש את כל סל המנגנונים מסביב, שמוודאים שהשימוש בסמכות הזאת נעשה כמו שצריך, ושוב, זה עולם שלם של הסמכה, של שירותיות, של מערכות פיקוח ובקרה ודין משמעתי, ואי-אפשר להגיד: בוא ניתן סמכות ויאללה.

בצלאל סמוטריץ': כל סמכות שאתה מעניק מחייבת אותך, כמדינה דמוקרטית, שנזהרת מלפגוע בזכויות וחירויות אזרחיה, גם במנגנונים מאזנים.

בצלאל סמוטריץ': אצלנו במשרד כן נוטים לחשוב שנכון בשלב הראשון בוודאי לחייב חובת רישום.

בצלאל סמוטריץ': אגב, יש עכשיו ניסוי בעיריית תל אביב.

בצלאל סמוטריץ': עיריית תל אביב קיבלה לעצמה את האישור מאיתנו לצאת לניסוי של חובת רישום.

בצלאל סמוטריץ': רישום – יש לו מרכיב של הרתעה.

בצלאל סמוטריץ': עצם העובדה שהנוסע יודע שהכלי רשום, אז יודעים מי הוא ואפשר לצלם אותו ואפשר לתת לו את הקנסות, אפילו על העבירות הקיימות היום.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו החלטנו שאנחנו רוצים לתת לרגע לניסוי הזה בעיריית תל אביב לרוץ קצת ולראות איך הוא עובד, מה התוצאות שלו.

איתן גינזבורג: ברוב הערים יש חוקי עזר – – –

בצלאל סמוטריץ': אפשר לבדוק, אבל שוב, גם לזה יש משמעות.

בצלאל סמוטריץ': אז לכל אופניים צריך שיהיה להם מספר רישוי וצריך להתקין אותם ולקבוע את התקינה: באיזה צבע, באיזה גודל, איפה זה מותקן על האופניים, מי מוסמך להתקין, כמה זה עולה.

אלון שוסטר: כתוב גם כמה לירות זה עולה.

בצלאל סמוטריץ': בדיוק, כמה לירות זה עולה.

בצלאל סמוטריץ': לכל דבר כזה יש מחירים, ולכן צריך לעשות את זה בזהירות.

בצלאל סמוטריץ': אגב, יש דיון – נכון להיום, אתם יודעים שמותר לנסוע בכלים האלה עד 25 קמ"ש, אז גם פה, אחת הבעיות הכי קשות שלנו היא האכיפה, ויש בעניין הזה צו יבוא שהמכס אוכף, ואנחנו יחד עם משרד הכלכלה יצרנו איזשהו נוהל, ויש החרמות לא מעטות.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עובדים מול החנויות, עושים ביקורות פתע בחנויות, וכשאנחנו רואים כלים לא תקינים שנמכרים אז מחרימים – וזה באלפים, בסדר?

בצלאל סמוטריץ': לא במספרים בודדים של כלים כאלה שהוחרמו, ובסיום הליך משפטי גם הושמדו.

בצלאל סמוטריץ': אחת הבעיות הקשות היא שהיום כל ילד נכנס ליוטיוב, ובסרטון קטן רואה איך לכוון שם את הדימר, ומ-25 קמ"ש מעלה את זה ל-45 קמ"ש והופך את זה לאופנוע לכל דבר ועניין, למרות שהוא לא מוגדר היום כאופנוע.

בצלאל סמוטריץ': אז גם כאן יש טיעון.

בצלאל סמוטריץ': אני עומד כאן ואומר את האמת: עוד אין לי מספיק עמדה.

בצלאל סמוטריץ': אני שומע צדדים לכאן ולכאן, ואני צריך לראות.

בצלאל סמוטריץ': אני חושב שנכון לעשות את זה בצורה מדורגת; לראות איך זה עובד בעיריית תל אביב – האם האפקט המרתיע של חובת הרישום מייצר כבר משהו?

בצלאל סמוטריץ': האם זה מקל על הליכי האכיפה?

בצלאל סמוטריץ': כי שוב, אני יודע מי בעל האופניים ואני יודע או לקנוס אותו בשטח או לשלוח לו מייד – הרי אתה עוצר ילד, אז אין לו תעודת זהות, אז אתה לא יודע בן כמה הוא, אז אתה לא יודע – למי תיתן את הקנס?

בצלאל סמוטריץ': יש כאן המון המון אירועים שצריך לראות איך מסדירים אותם.

בצלאל סמוטריץ': ברור שצריך לעסוק בזה.

בצלאל סמוטריץ': וכל הדילמות של ביטוח, וטסט, ורישום, ורישוי – כל הדברים האלה נמצאים על השולחן.

בצלאל סמוטריץ': אמרתי, לי באופן אישי עוד אין עמדה.

בצלאל סמוטריץ': שמעתי סברות לכאן ולכאן.

בצלאל סמוטריץ': שוב, תהיה ממשלה – אפשר יהיה גם לקדם, אז אני צריך גם לקבל החלטה.

בצלאל סמוטריץ': רק מילה אחת: תראו, בסוף – – –

עומר ינקלביץ': הנושא של ביטוח הוא קריטי.

בצלאל סמוטריץ': עומר, עוד רגע, עוד רגע את תשאלי.

עומר ינקלביץ': – – – בעקבות פסיקה – –

בצלאל סמוטריץ': עומר, עוד רגע.

דוד ביטן: רגע.

עומר ינקלביץ': – – אז כל מי שעולה היום על – – –

בצלאל סמוטריץ': לא, לא, לא.

בצלאל סמוטריץ': זה לא, אני לא – תראי – –

דוד ביטן: חברת הכנסת ינקלביץ' – –

בצלאל סמוטריץ': – – עומר, אני לא מכיר את הפסיקה.

דוד ביטן: – – תהיה לך שאלה נוספת.

דוד ביטן: תאיטי.

בצלאל סמוטריץ': אני לא מכיר את הפסיקה הספציפית, אבל בשיטת – – –

עומר ינקלביץ': – – –

בצלאל סמוטריץ': רק רגע.

בצלאל סמוטריץ': אני לא מכיר את הפסיקה, אני רק יודע שבשיטת המשפט שלנו פסק דין של בית משפט מחוזי הוא רק מנחה, הוא לא מחייב.

בצלאל סמוטריץ': ויש במדינת ישראל מחוקק ומחוקק משנה, ואם נחליט שזה צריך להיות מוגדר רכב מנועי – נכון להיום עמדת משרד המשפטים היא שהכלים הללו אינם נחשבים רכב מנועי, וממילא לא חלה עליהם לא חובת רישוי ולא חובת ביטוח.

בצלאל סמוטריץ': זאת העמדה המשפטית של ממשלת ישראל, בסדר?

דוד ביטן: כן, תודה.

בצלאל סמוטריץ': רגע, אני כן רוצה לומר משפט אחד על שבילי אופניים – –

דוד ביטן: בבקשה.

בצלאל סמוטריץ': – – בסדר?

בצלאל סמוטריץ': מכיוון שזה בסוף הפתרון.

דוד ביטן: דבר, דבר.

בצלאל סמוטריץ': אמרתי, אנחנו רוצים את השימוש בכלים האלה, והדרך הנכונה היא להפריד בין כביש לאופניים וגלגינועים לבין הולכי רגל.

בצלאל סמוטריץ': זה דורש מאיתנו שלושה אלמנטים לפחות, שלושה מרכיבים: אחד זה תקציב – ואנחנו מתקצבים את זה גם עכשיו, בשנה של גירעון.

בצלאל סמוטריץ': ניהלנו בעניין הזה שיח מאוד אינטנסיבי מול האוצר ושכנענו אותם, והקצינו לזה עכשיו 100 מיליון שקלים, למרות הגירעון ולמרות הכול.

בצלאל סמוטריץ': זה עוד יגיע כאן לוועדת הכספים, ואני מקווה שזה יאושר בפרויקטים מול הרשויות כדי לבצע.

בצלאל סמוטריץ': דבר שני, זה דורש תכנון, ופה אני גם אחבר את זה לדבר השלישי: זה גם דורש הבנה של הרשויות המקומיות ושיתוף פעולה, כי בסוף זה בא לפעמים על חשבון מדרכה ולפעמים על חשבון חניה, והתושבים צועקים, ובעלי עסקים מתלוננים, ובסוף צריך לקחת אחריות.

בצלאל סמוטריץ': אני אומר לראשי הרשויות שאני מדבר איתם: תראו, זה הזמן הכי טוב לעשות הכול, מכיוון שאתם בשנה הראשונה אחרי בחירות.

בצלאל סמוטריץ': יש לכם עוד ארבע שנים.

בצלאל סמוטריץ': תיכנסו לביצוע – עד הבחירות הבאות כבר נהיה אחרי סיום ביצוע, והתושבים יראו שזה עובד טוב.

בצלאל סמוטריץ': גם הצעקות על קצת אובדן חניה, אני חושב, ילכו לאיבוד אל מול ההישג הגדול כשתהיה לנו רשת פרוסה של שבילי אופניים.

בצלאל סמוטריץ': האופנידן – זה פרויקט מאוד מאוד גדול שמובל.

בצלאל סמוטריץ': אבל עוד פעם, אנחנו צריכים פה שיתוף פעולה עם הרשויות.

בצלאל סמוטריץ': וגם פה – אמרתי את זה בדיון שהיה לפני יומיים בוועדת הכספים – אני חושב שנכון יהיה במסגרת חקיקה או בחוק ההסדרים או במסגרת אחרת לתת לנו סמכויות בהקשר התכנוני לעקוף לפעמים גם רשויות מקומיות סרבניות.

בצלאל סמוטריץ': זה נכון גם במיזמים של "מהיר לעיר" והעדפה של תחבורה ציבורית וגם בנושא הזה של שבילי אופניים.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו בהחלט מכירים בחשיבות של זה, מתעסקים עם זה, ואני מקווה שגם פה זה עניין של שנתיים-שלוש ונראה שינוי משמעותי.

בצלאל סמוטריץ': אלו לא דברים שלוקחים עשרות שנים.

דוד ביטן: חברת הכנסת פרומן, יש לך שאלה נוספת?

דוד ביטן: בבקשה.

דוד ביטן: חברת הכנסת ינקלביץ', אחר כך תשאלי גם את.

אורלי פרומן: תודה רבה, אדוני השר.

אורלי פרומן: אני רוצה לשתף אתכם, כדי להבין באמת את עומק הבעיה ואת הכאב.

אורלי פרומן: לנסוע היום ברחובות גוש דן זה כאוס גדול, ואני אומרת לך את זה כנהגת שמסתובבת שם די הרבה; פחד, פחד לנהוג.

אורלי פרומן: מכל עבר חותכים אותך – עם קסדות, בלי קסדות, מרכיבים על הקורקינט עוד חברים.

אורלי פרומן: זה פשוט נורא.

אורלי פרומן: אנחנו חייבים לשמוע דקה את אימא של רועי אברהם בן ה-25, שנהרג בשבוע שעבר ברמת גן.

אורלי פרומן: אומרת אימו דורית: אני קוראת לכל מי ששומע אותי: שימו לקורקינטים החשמליים האלה סוף.

אורלי פרומן: על מה הלך לי הילד?

אורלי פרומן: אני זועקת הבוקר.

אורלי פרומן: זה מרתיח לי את הדם שהכניסו את הכלי הארור הזה, כמו ברווזים במטווח, כשהם חשופים לפגיעות על הכביש, אין חובה וגישה לקסדות, אפוד זוהר ואורות – המינימום של המינימום.

אורלי פרומן: אל תעצמו עיניים, כי את המחיר שאני משלמת היום לא צריכה אף אימא לעבור.

אורלי פרומן: וכמוה יש עוד הרבה מאוד אימהות שמבכות על זה.

אורלי פרומן: גלובס, תפתחו כולם – כזאת כתבה על רקע אדום: שבעה נפגעים אתמול באיכילוב.

אורלי פרומן: איכילוב כבר עשה חשבון: כל יום שבעה נפגעים רק מהקורקינטים והאופניים החשמליים; כמה נפגעים, וזה רק בבית חולים אחד.

אורלי פרומן: אז כמו שאמרת, מתחילים לצוץ כל מיני פתרונות מקומיים, כמו בעיריית תל אביב, שאתם שותפים לניסוי שלה, ועיריית רמת גן מנסה משהו אחר, עד כדי לנסות להעלים – כמו שפריז עשתה: העלימה ולא מרשה יותר.

אורלי פרומן: אני לא בטוחה שאנחנו רוצים להגיע לשם, כי בפקקים שיש ברשויות הצפופות כנראה אנחנו צריכים את הפתרון הזה.

אורלי פרומן: ואני שואלת: איך המדינה תעזור לקדם תחבורה ירוקה ושיתופית?

אורלי פרומן: תודה רבה.

דוד ביטן: אתה רוצה שהיא תשאל ואחר כך תענה לשתיהן?

בצלאל סמוטריץ': ככה אומר התקנון.

דוד ביטן: בבקשה.

דוד ביטן: יותר טוב.

דוד ביטן: תקנון סביר בפעם הזאת.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו מקפידים.

עומר ינקלביץ': אני ממש בקצרה.

עומר ינקלביץ': אדוני, תודה רבה, ענית בהרחבה בנוגע לתקנים של האכיפה.

עומר ינקלביץ': אני באמת מקווה שיימצאו תקנים נוספים, והפתרון בתל אביב נשמע לי פתרון ראוי.

עומר ינקלביץ': בנוגע לסלילת הנתיבים הייעודיים, אני מבינה שקיימת עתה תוכנית בתל אביב שנקראת "אופנידן", משהו כזה – –

בצלאל סמוטריץ': בכל גוש דן, לא רק בתל אביב.

עומר ינקלביץ': – – והבנתי שזאת תוכנית נפלאה, רק הבנתי שהיא מתעכבת שנתיים, והיא לא תהיה בסוף ב-2022.

עומר ינקלביץ': אנחנו צריכים לזכור שפשוט מדובר פה בפיקוח נפש, והשאלה היא: למה זה נדחה?

עומר ינקלביץ': האם יש איזשהן תוכניות נוספות בערים נוספות?

עומר ינקלביץ': דבר נוסף, בנוגע לחינוך והסברה, האם יש איזושהי תוכנית מסודרת לחינוך והסברה?

עומר ינקלביץ': אני מרגישה שהנוער, הילדים, פשוט לא – זאת מעין המלצה, כל התקנות הן המלצה, ואין איזושהי תוכנית סדורה.

עומר ינקלביץ': ושוב, אני חוזרת לנושא שדיברנו עליו, לנושא הביטוח.

עומר ינקלביץ': אני מבקשת מאדוני – אני אשלח לו את פסק הדין – שאדוני יבדוק, ואם אכן מדובר ברכב מנועי, אנחנו נמצאים בבעיה אמיתית, בבעיה קריטית, שגם הנוסעים, גם הפוגעים וגם הנפגעים אינם מבוטחים, ומבחינתנו זאת פשוט תקלה קריטית שחייבים להביא לפתרונה.

עומר ינקלביץ': תודה.

בצלאל סמוטריץ': ראשית, לגבי האופנידן, אבל לא רק, אנחנו מנסים לרשת היום כמה שיותר רשויות מקומיות וגם מרחבים בין-עירוניים, בוודאי במגזר הכפרי, בשבילי אופניים.

בצלאל סמוטריץ': זה ירוק, זה בר-קיימא, זה בריא, זה מפחית את הגודש, וכמו שאמרתי, זה גם מענה משלים מאוד חשוב לתחבורה ציבורית במה שאנחנו קוראים הקילומטר הראשון והקילומטר האחרון.

בצלאל סמוטריץ': אני לא חושב שנכון להגיע – ואמרת את זה גם את – למצב שבו אנחנו מונעים את השימוש בכלים האלה.

בצלאל סמוטריץ': זה כלי שצריך לדעת להשתמש בו, אבל כמו כל דבר, צריך לדעת להשתמש בו נכון ולהסדיר אותו.

בצלאל סמוטריץ': שבילי האופניים – נתתי הנחיה כשנכנסתי למשרד שלא סוללים שום כביש, כביש חדש, שאין שביל אופניים כבר בצמוד לו.

בצלאל סמוטריץ': אם מבצעים את זה כבר תוך כדי זה זול, זה על הדרך, באמת לא מרגישים את זה.

בצלאל סמוטריץ': הבעיה הקשה היא ללכת למקומות קיימים ואורבניים, ודיברתי קודם על הקושי שלנו בתיאום מול הרשויות המקומיות, בגלל כל מיני לחצים פוליטיים.

בצלאל סמוטריץ': בסוף זה בא על חשבון משהו.

אורלי פרומן: כבר הייתה תוכנית כזאת.

בצלאל סמוטריץ': ביקשתי עכשיו לבדוק – תראו, התקן לרוחב נתיב עירוני במדינת ישראל הוא מאוד רחב.

בצלאל סמוטריץ': באירופה יש תקנים של נתיבי רכב פרטי צרים יותר ושדרות מרכזיות בערים שיש בהן שניים ושלושה נתיבים.

בצלאל סמוטריץ': לדעתי אפשר ללכת לתקינה של מסלול קצת יותר צר, ואז אפשר לייצר שביל אופניים בצד בלי לפגוע לא בחניה ולא במדרכה.

בצלאל סמוטריץ': אנשי המקצוע בנתיבי ישראל עכשיו בודקים את זה.

בצלאל סמוטריץ': נתתי להם איזשהו חומר שעשה – לא חשוב עכשיו, איזשהו מהנדס כבישים – ולבדוק את היכולת להתאים פה את התקינה.

בצלאל סמוטריץ': יש כמה צעדים משמעותיים שצריך לעשות כדי שזה יקרה טוב יותר ומהר יותר, אבל זה קורה, בסדר?

בצלאל סמוטריץ': יש שבילי אופניים שנסללים כל הזמן.

בצלאל סמוטריץ': כמו בהרבה מאוד דברים בתחום התחבורה, את רומא לא בונים ביום אחד, זאת אומרת, אני לא מכיר יכולת ביום אחד להניח את הכול ויאללה – בוא, ביום אחד יהיו רכבות ויהיו רכבות קלות ויהיה מטרו ויהיו שבילי אופניים.

בצלאל סמוטריץ': זה תהליך שצריך לעשות אותו, וצריך לעשות אותו בהתמדה.

בצלאל סמוטריץ': ואני שמח שיש היום הבנה גדולה, גם בבית הזה, גם במשרד האוצר, גם אצל החשב הכללי – יש הבנה שהאתגר הזה של תשתיות התחבורה הוא אתגר שאסור לעצור אותו.

בצלאל סמוטריץ': עכשיו, אני רוצה רק לומר מילה אחת, ואני אומר את זה כמו שאמרתי גם בתחילת דבריי, בהצעה לסדר-היום הקודמת.

בצלאל סמוטריץ': אני לא מוריד בכהוא זה את האחריות מכתפיי הצרות ולא מכתפיה של המדינה והממשלה לעשות את חלקה.

בצלאל סמוטריץ': אבל בעניין הזה של האופניים והגלגינועים, שרוב הנפגעים הם בחורים צעירים ואפילו ילדים, יש אחריות גם להורים.

בצלאל סמוטריץ': נכון, צריך לריב עם הילד, זה לא נעים, צריך להגיד לו "לא", וזה יכול להגיע לצעקות של כמה דקות.

בצלאל סמוטריץ': אבל ההורה צריך לבחור בין להיכנס לעימות עם הילד ולהגיד לו "לא", אם הוא לא בן 16, ולהגיד לו "לא" אם הוא רוכב בלי קסדה, ולקחת לו את האופניים אם הוא רוכב בצורה מסוכנת.

בצלאל סמוטריץ': אי-אפשר לגלגל את כל האחריות על כתפיה של המדינה, מכיוון שכמה שאנחנו לא נסדיר, וכמה שאנחנו לא נתגבר אכיפה, וכמה שאנחנו לא ניתן יותר תקנים למשטרה, וכמה שלא נסמיך יותר פקחים לאכוף את העבירות האלה, בסופו של דבר האחריות היא עלינו כמשתמשים, וכשמדובר על נוער וצעירים אז האחריות היא על ההורים.

אורלי פרומן: נכון.

בצלאל סמוטריץ': ואני באמת אומר את זה מהלב לכל ההורים.

דוד ביטן: גם, גם להורים.

בצלאל סמוטריץ': אני אומר את זה מהלב להורים.

בצלאל סמוטריץ': אני אומר את זה מהלב לחברים.

בצלאל סמוטריץ': אל תקנו לילדים את הכלי הזה, ואם קניתם לילד, כי נכנעתם, והוא נסע בצורה לא זהירה, תיקחו לו – כן, תריבו, תתעמתו.

בצלאל סמוטריץ': זה כדי לשמור על החיים שלו.

בצלאל סמוטריץ': אגב, זה נכון גם ביחס לילדים שלוקחים את הרכב של ההורים בסוף שבוע ויוצאים, למרות שיודעים שהם הולכים לשתות בפאב, ואחר כך אין להם נהג תורן.

בצלאל סמוטריץ': אז הורים שאין להם את האומץ או את היכולת, או לא נוח להם להיכנס לעימות עם הילד, אחר כך מלווים אותו – –

עומר ינקלביץ': לא, אבל ההרוג היה בן 25 – – –

בצלאל סמוטריץ': – – אני לא רוצה להגיד לאן.

עומר ינקלביץ': אז הדיון פה הוא דיון קריטי, או – – –

בצלאל סמוטריץ': לא, לא.

בצלאל סמוטריץ': אני חושב שגם בגיל 25 יש להורים הרבה השפעה על הילדים.

בצלאל סמוטריץ': זאת אחריות.

בצלאל סמוטריץ': אגב, רוב הנפגעים הם לא בגילים האלה.

בצלאל סמוטריץ': רוב הנפגעים מהכלים האלה הם בחורים צעירים, וחלקם, אגב, מתחת לגיל שבכלל מותר – אמרתי קודם: היום מתחת לגיל 16 אסור לגעת בכלים האלה – וחלקם בגילי הטיפש-עשרה, שלהם זה לא יקרה, והכול מותר.

בצלאל סמוטריץ': אני אומר שיש לנו כהורים אחריות לעניין הזה.

בצלאל סמוטריץ': שוב, אנחנו לא – – –

דוד ביטן: כן.

דוד ביטן: אבל רוב האחריות היא על המדינה, ליצור את – –

בצלאל סמוטריץ': לא.

בצלאל סמוטריץ': אני לא מסכים איתך.

בצלאל סמוטריץ': אדוני היושב-ראש, אני לא מסכים איתך.

דוד ביטן: למה?

דוד ביטן: – – ליצור את כל מה שצריך על מנת שלא יהיו דברים כאלה.

בצלאל סמוטריץ': אני לא מסכים איתך.

בצלאל סמוטריץ': המדינה צריכה לתת את המעטפת.

דוד ביטן: גם בתקנות, גם בתשתיות.

בצלאל סמוטריץ': המדינה צריכה לתת את המעטפת.

בצלאל סמוטריץ': רוב האחריות היא על ההורים.

בצלאל סמוטריץ': הרי אי-אפשר לרצות מצד אחד לגור במדינה חופשית ולרצות שהמדינה תתערב כמה שפחות, אבל איפה שנוח לנו – לגלגל את האחריות על המדינה.

בצלאל סמוטריץ': לא.

בצלאל סמוטריץ': האחריות מוטלת על כל אחד ואחת מאיתנו, על עצמו ועל ילדיו.

אורלי פרומן: זה חלק משטיפת המוח שצריך לעשות להורים, לילדים – –

בצלאל סמוטריץ': נכון.

בצלאל סמוטריץ': נכון.

בצלאל סמוטריץ': אמרתי קודם.

בצלאל סמוטריץ': אני מאמין גדול – – –

אורלי פרומן: – – יחד עם מה שהמדינה צריכה לעשות.

בצלאל סמוטריץ': אני לא רוצה לקרוא לזה שטיפת מוח.

בצלאל סמוטריץ': אני רוצה לקרוא לזה צריבת תודעה – זו מילה יותר חיובית, ברשותך.

בצלאל סמוטריץ': אני חושב שאנחנו צריכים להשקיע יותר בהסברה ותודעה ומודעות, ובאמת להכניס את זה לאנשים עמוק עמוק, כמו הדוגמה שנתת בבוקר, של פרחי הבר.

אורלי פרומן: יש לי בקשה.

אורלי פרומן: התוכנית של שבילי האופניים הייתה גם לפני כמה שנים, והיא הופסקה באיזשהו שלב, חלק מזה גם בגלל הרשויות המקומיות ושיתוף הפעולה.

אורלי פרומן: כדאי ללמוד מה היה שם ואת המסקנות מאז, כדי – – –

בצלאל סמוטריץ': אנחנו עושים את זה.

בצלאל סמוטריץ': חברת נתיבי איילון מובילה עכשיו את המיזם הזה של האופנידן.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו הולכים עכשיו ביישובי העוטף, בכבישים חדשים – לשים שבילי אופניים.

בצלאל סמוטריץ': נכנסים לזה חזק ומשקיעים בזה.

בצלאל סמוטריץ': זה נכון, איפה שיש שיתוף פעולה יותר טוב עם הרשויות זה הולך מהר יותר.

בצלאל סמוטריץ': אגב, זה נכון גם בנתיב המהיר לעיר.

בצלאל סמוטריץ': יש לנו שיתוף פעולה מצוין עם ראש עיריית הרצליה, אז יש שם כבר רחוב תחבורה ציבורה ציבורית ראשון באזור גוש דן שלוקח אותך היום ברבע שעה מהרצליה לתל אביב בלי לעמוד רבע דקה בפקק.

בצלאל סמוטריץ': איפה שיש שיתוף פעולה, זה קורה מהר; איפה שיש פחות שיתוף פעולה זה קורה יותר לאט.

בצלאל סמוטריץ': כמו שאמרתי קודם, אנחנו נצטרך לקחת יותר סמכויות בעניין הזה, כדי שאפשר יהיה לקדם את זה.

בצלאל סמוטריץ': הרי גם בשבילי אופניים, ועוד יותר מזה במרכיבים של העדפת תחבורה ציבורית, הקישוריות היא אלמנט מאוד מאוד משמעותי.

בצלאל סמוטריץ': אם אנחנו נפרוש רשת שלמה אבל עיר אחת פה ועיר אחת פה ורחוב אחד פה ורחוב אחד פה יתקעו לנו את זה, אז עשינו חצי עבודה, ואולי אפילו פחות מזה.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו נצטרך לראות איך אנחנו מתגברים גם על הפלונטר הזה.

דוד ביטן: תודה, כבוד השר.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

בצלאל סמוטריץ': תודה רבה, גברתי המזכירה, ותודה לחברי הכנסת.

דוד ביטן: טוב.

דוד ביטן: תם סדר-היום.

דוד ביטן: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, כ"ב בחשוון התש"ף, 20 בנובמבר 2019, בשעה 11:00.

דוד ביטן: ישיבה זו נעולה.

דוד ביטן: תודה רבה.