ישיבת מליאה, כנסת 22, פרוטוקול מספר 7, 2019-11-05 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום ז' בחשוון תש"ף, 5 בנובמבר 2019.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו נפתח בנאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: כדרכנו, מי שמעוניין יכול לשבת, להצביע, ועל ידי כך להירשם לנאום.

יולי יואל אדלשטיין: מה ההתרגשות, חברים?

מיכאל ביטון: היא מבקשת להיות ראשונה.

מיכאל ביטון: שים אותה ראשונה בלי כפתורים.

ע'דיר כמאל מריח: יש לי ישיבה.

אלון שוסטר: זה הולך לפי סדר הלחיצה?

יולי יואל אדלשטיין: בדרך כלל, חבר הכנסת שוסטר, זה הולך לפי סדר הלחיצה, אבל במקרה דנן אני רושם אותה ראשונה.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, ההרשמה החלה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, חברת הכנסת ע'דיר כמאל מריח תפתח היום את הנאומים.

ע'דיר כמאל מריח: באוגוסט האחרון הגשתי שני מכתבים לשר החינוך מר רפי פרץ.

ע'דיר כמאל מריח: המכתב הראשון נוגע להפסקתן של תוכניות השלמת השכלה למבוגרים באוכלוסייה הבדואית, ש-95% מהלומדים בהן הם נשים.

ע'דיר כמאל מריח: למרות שהחליטו להפסיק, ולמרות שמדובר בנשים, התוכנית תחת תוכנית החומש נמשכה, היה תקצוב לשנתיים, וקיבלתי תשובה כזאת: למשרד אין תקציב ייעודי להמשך, אך כמובן נשמח לשתף פעולה עם משרדי ממשלה לקידום תוכנית חשובה זו.

ע'דיר כמאל מריח: ואני שואלת: אם התוכנית כה חשובה, איך ייתכן שאנחנו זורקים את האחריות ממשרד למשרד?

ע'דיר כמאל מריח: משרד החינוך אומר לי: אין לי כסף ואין לי תקציב, ולא ממציא לי פתרון ולא חושב אפילו על פתרון לתוכנית כה חשובה לנשים באוכלוסייה מוחלשת.

ע'דיר כמאל מריח: המכתב השני היה נוגע להכנסת נושא חוק הלאום לתוכנית הלימודים.

ע'דיר כמאל מריח: שאלתי: למה כל כך חשוב להכניס חוק שנוי במחלוקת לתוכנית הלימודים?

ע'דיר כמאל מריח: והינה התשובה שקיבלתי: ישנה המלצה למורים להעלות לדיון את הרגישויות והדיון הציבורי סביב החוק, מתוך חשיפה לדעות שונות.

ע'דיר כמאל מריח: פה אני חוששת ששכחנו מהו תפקידנו כח"כים.

ע'דיר כמאל מריח: החוק, אנחנו יודעים שהוא שנוי במחלוקת וזכה להתנגדות רחבה בפנים וגם בחו"ל; אם אנחנו מודעים לרגישויות, למה לנו לבוא ולהחליט ללמד אותו לבגרות תלמידי חטיבה?

ע'דיר כמאל מריח: כאן אני פונה לשר ומבקשת, אל לנו להתנהל כמו פינג פונג, שמשרד אחד זורק אותי למשרד השני ואומר: לי אין תקציב פה, ולא מנסה לעזור לי להבין איך אנחנו נתנהל ואיך המשרד השני יכול לעזור לי.

ע'דיר כמאל מריח: לעיתים אני חוששת ששכחנו את תפקידנו.

ע'דיר כמאל מריח: אנחנו לא פקידים זוטרים, ותפקידנו הוא להתנהל ולנהל כאן, בפרלמנט, בכנסת, את הרגישויות בבית כאן, ולא לזרוק את זה למערכת החינוך.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לחברת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חמד עמאר, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: נישאר במגזר בינתיים.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מיכאל ביטון.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, נשארת במגזר, וזה טוב.

חמד עמאר: אתמול בבוקר קיבלתי שיחת טלפון מבחור צעיר מאחד היישובים הדרוזיים.

חמד עמאר: הוא מודיע לי: תשמע, קיבלתי קנס מינהלי בגובה 300,000 שקל, או שאני הורס את הבית שלי תוך חודש ימים.

חמד עמאר: אני שואל אתכם כאן, חברי הכנסת: מפקח, בכיר ככל שיהיה, מקבל סמכות כאן מהמחוקק במדינת ישראל לתת קנס מינהלי בגובה של 300,000 שקל ללא שום תהליך משפטי – אם לא תהרוס אתה תצטרך לשלם, ותמשיך לשלם אחרי זה.

חמד עמאר: אני השתתפתי בהרבה דיונים בתכנון ובנייה בכנסת, גם עם היועץ המשפטי, ושם נאמר שהחוק המקולל הזה, חוק קמיניץ – חוק התכנון והבנייה (תיקון 161) – יחול ברגע שיסדירו את תוכניות המתאר, תוכניות מפורטות.

חמד עמאר: לא הסדירו לא תוכניות מתאר, לא תוכניות מפורטות, אבל קנסות וצווים יכולים להוציא.

חמד עמאר: לכן אני פונה לשר האוצר, שהוא הממונה על התכנון והבנייה – להקפיא את החוק הזה עד שיסדירו את תוכניות המתאר ביישובים הדרוזיים.

חמד עמאר: אני אעשה הכול כאן בכנסת כדי לבטל את החוק הזה, החוק הלא-חוקתי שחוקק כאן בכנסת ישראל.

חמד עמאר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת חמד עמאר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מיכאל ביטון, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי.

מיכאל ביטון: אדוני היושב-ראש, התקשר אליי חייל שלי מגולני שנמצא בחו"ל – נמלט ממדינת ישראל.

מיכאל ביטון: לוחם בגולני, חילץ פצועים בצוק איתן, היה קצין במשטרה, איש חינוך.

מיכאל ביטון: לאחר צוק איתן – הלם קרב ומחלות שנובעות מהטראומה.

מיכאל ביטון: הוא ניגש לתבוע את תביעתו כנכה צה"ל.

מיכאל ביטון: זה לקח לו שנים, הוא קיבל פסק דין, והעורך-דין שלו מסביר לו שכמעט כל הכסף שמדינת ישראל תיתן לו על הפגיעה הולך לעורך דין.

מיכאל ביטון: למה?

מיכאל ביטון: כי הוא לא שם לב לאותיות הקטנות: שלא ישולמו 20% מהתשלום החד-פעמי של התביעה, אלא מכל תשלומי העתיד שלו עד גיל 80.

מיכאל ביטון: והוא בכלל חולה סוכרת, בהלם קרב, עם טיפול פסיכיאטרי, עם חובות, עם התפרצויות, והוא בורח ממדינת ישראל בגלל חובות לעורך דין.

מיכאל ביטון: מה החרפה?

מיכאל ביטון: שמדינת ישראל והבית הזה קבעו בחוק חקיקה יפהפייה: הגבלת שכר טרחה לנפגעי נכי עבודה, הגבלת שכר טרחה לנפגעים נכים של רדיפות מהנאצים, לנפגעים של פגועי תאונת רכב.

מיכאל ביטון: אין הגבלת שכר טרחה על ייצוג של נפגעים נכי צה"ל, והם מפסידים מיליונים ונעשקים בתמימותם ובכאבם – הלום קרב שלא יודע להסתכל על האותיות הקטנות.

מיכאל ביטון: חובתנו, אדוני היושב-ראש, כל סיעות הבית, לתקן את החוק הזה ולהסיר את החרפה.

מיכאל ביטון: אני אלווה את הנושא הזה גם בוועדות וגם כאן, עד שנביא תיקון שגם לנכי צה"ל יוגבל שכר הטרחה שעורכי דין יכולים לגבות.

מיכאל ביטון: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת עופר כסיף.

מיכאל מלכיאלי: תודה.

מיכאל מלכיאלי: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, לאחרונה אנחנו עדים לפרסומים רבים שמגיעים מטעם מינהל התכנון בדבר הרצון לבטל את תמ"א 38.

מיכאל מלכיאלי: אני ער לכך שתמ"א 38 יצרה עיוותים בערים מסוימות.

מיכאל מלכיאלי: אני קורא למינהל התכנון להשעות את הרצון לבטל עד שיבואו לכנסת עם אמירה ברורה של הוספת עשרות ומאות אלפי יחידות דיור כתוספת לתוכנית שהם רוצים לבטל.

מיכאל מלכיאלי: תמ"א 38 הקלה על המשפחות החלשות שלא יכולות לשלם היטלי השבחה גבוהים בתב"עות חדשות.

מיכאל מלכיאלי: יצרו win–win: מצד אחד אנחנו מקבלים בניינים מחוזקים, יפים וחדשים בעיירות פיתוח ובשכונות מצוקה, ומצד שני דירות זולות יותר, כשיש ריבוי של דירות.

מיכאל מלכיאלי: מינהל התכנון יודע לומר לנו מה לא, אבל לא המציא לנו פתרונות כנגד אותן אלפי יחידות דיור שנבנו.

מיכאל מלכיאלי: אני מצפה שלפני הביטול יבואו לכנסת עם תוכנית לפחות כמו תמ"א 38.

מיכאל מלכיאלי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת מלכיאלי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עופר כסיף, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת יזהר שי.

עופר כסיף: כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, נשיאות הכנסת לא מצאה לנכון לאשר את הצעתי הדחופה לסדר-היום לגבי אלימות מתנחלים.

עופר כסיף: במקביל, אושרה הצעה שקרית בעליל, שבודה אלימות של ארגוני שמאל נגד מתנחלים – פייק ניוז מובהק.

עופר כסיף: מאידך גיסא, אלימות של מתנחלים כלפי פלסטינים ופעילי שמאל היא עניין יום-יומי, שגרה גזענית מזוויעה.

עופר כסיף: לפי ארגון בצלם, בחודש אוקטובר היו לפחות 19 מקרים, וזה רק באזור יצהר ושכם: ביום רביעי, 16 באוקטובר, הותקף במוטות ברזל הרב משה יהודאי מרבנים לזכויות אדם; ב-13 באוקטובר, בכפר אל-ג'בעה, תקפו מתנחלים מוסק זיתים פלסטיני עם אלות וגז פלפל; ב-21 באוקטובר מתנחלים יידו אבנים על בני משפחה ולאחר מכן פגעו בלול תרנגולים – מה שהוביל למוות של 100 מהם.

עופר כסיף: יש כמה דיווחים גם על הצתות מכוונות באותה התקופה ועקירת עצי זית.

עופר כסיף: זוהי עת לדון באלימות האמיתית, היום-יומית, של כנופיות המתנחלים, ולא לתת במה לזעקות הקוזק הנגזל של אלו המסתובבים חמושים על ההרים.

עופר כסיף: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת עפר כסיף.

יולי יואל אדלשטיין: חבר כנסת יזהר שי, בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת יבגני סובה.

יזהר שי: תודה, אדוני היושב-ראש.

יזהר שי: חברות וחברי הכנסת, הבוקר התכנסנו לדיון חירום בנושא מצב מערכת הבריאות במדינת ישראל.

יזהר שי: הגיעו לדיון החירום הזה מיטב האנשים העוסקים בנושא במדינת ישראל: פרופסורים, מנהלי מחלקות בבתי חולים, נציגי ציבור, רופאים מומחים, רבים העוסקים בנושא החשוב הזה.

יזהר שי: היוזמה היא של חברת הכנסת יעל גרמן וחברי כנסת נוספים מסיעות שונות בבית.

יזהר שי: הנציגים, חברי הכנסת שהגיעו לדיון החשוב הזה, הגיעו מימין ומשמאל: שבעה חברי כנסת מכחול לבן, וגם מסיעות אחרות, מהבית היהודי ומישראל ביתנו, המחנה הדמוקרטי, העבודה, ואם אני שוכח, התנצלותי.

יזהר שי: יש מישהו שלא שכחתי אבל לא הגיעו, לא טרחו להגיע ולו אחד מהם: אף חבר כנסת או חברת כנסת ממפלגת הליכוד לא טרחו להביע את דעתם ולבוא ולהציג את נוכחותם בדיון באחד המשברים הגדולים, החירומיים ביותר הקיימים היום במדינת ישראל.

יזהר שי: זאת תעודת עניות למפלגת הליכוד, ובעיקר לזה שעומד בראשה, שבזבז 3 מיליארד שקל על מערכת בחירות מיותרת ושרוצה בכל כוחו לגרור אותנו לעוד מערכת כזאת.

יזהר שי: אתמול היה דיון בוועדות הכנסת על כ-300 מיליון שקל שרוצים לקחת, לגרוע, ממערכת הבריאות.

יזהר שי: תראו את 3 מיליארד השקלים שכבר בזבזנו, תראו את המיליארדים הבאים, ביוזמתו וביוזמת האנשים שמפחדים להגיד לו לא לעשות את הדבר הנורא הזה.

יזהר שי: תעודת עניות, חבריי וחברותיי מהכנסת בליכוד.

יזהר שי: הייתם צריכים להיות שם, הייתם צריכים להביע את דעתכם בנושא הכל-כך חשוב הזה לכל מדינת ישראל.

יזהר שי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת יזהר שי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יבגני סובה, בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת יעקב אשר.

יבגני סובה: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, אני אדבר על הנושא שלשמו התכנסנו היום, והוא יום העלייה.

יבגני סובה: זה נושא חשוב.

יבגני סובה: בעיניי זה אחד הימים החשובים במדינת ישראל; זה לא נראה כמו חג, ואני גם לא בטוח שהרבה אנשים מודעים לזה, אבל אין ספק שזה אחד הימים החשובים בהקמת המדינה – בכל זאת 3 מיליון עולים עלו לארץ ישראל מקום המדינה.

יבגני סובה: אנחנו היינו עדים לגלים מארצות ערב, מאתיופיה, גל העלייה מברית המועצות, ממזרח אירופה.

יבגני סובה: אני חושב שדווקא ביום הזה אנחנו כמחוקקים צריכים לדבר לא רק על החשיבות של הקליטה של העולים, אלא גם על הדור המבוגר.

יבגני סובה: מה זה הדור המבוגר?

יבגני סובה: אותם אנשים שהביאו אותנו – הילדים – למדינה הזאת.

יבגני סובה: כשאני שומע היום כל מיני סיפורים על זה שהדור הזה הפך לסוג של נטל, אז אני אומר לכם שזה לא נטל.

יבגני סובה: זה הדור שהביא אותנו לפה, זה דור שצריך לדאוג לו, וזה דור שאנחנו, בדור שלנו, צריכים להיות גאים בו, בדור ההורים שלנו.

יבגני סובה: זו אולי הקריאה שלי לפקידי משרד האוצר או גם לממשלה כשהיא מדברת ושוקלת ומדברת על כל מיני תוספות תקציביות: אל תסתכלו רק על הכסף, תסתכלו מה האנשים האלה עשו.

יבגני סובה: אם לא הדור הזה, אז לא היו מגיעים לפה אנשים שמגינים על המדינה, משרתים בצבא, משלמים מיסים, וזה הדור הצעיר שלנו.

יבגני סובה: לכן, ביום כזה אני חושב ומדגיש את החשיבות של הדור הזה, כי כולנו פה, בסך הכול – רוב האנשים פה עולים.

יבגני סובה: גם בכנסת, מתוך 1,000 חברי כנסת בהיסטוריה, אני חושב שרובם היו עולים.

יבגני סובה: חלקם סיכנו את החיים, כמוך, אדוני היושב-ראש, בשביל לעלות לארץ ישראל.

יבגני סובה: אני קודם כול אומר לכם: חג עלייה שמח לכל עם ישראל.

יבגני סובה: תהיו מודעים לכל הנושא של העלייה.

יבגני סובה: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת יבגני סובה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יעקב אשר, בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת אלון שוסטר.

אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, מחר מציינים בארץ יום הצדעה לארגון בוני עולם, המסייע לזוגות חשוכי ילדים להגשים את חלומם ולזכות לפרי בטן.

את הארגון ייסד ועומד בראשו הרב שלמה בוכנר, ורעייתו, אשר לא זכו לילדים לעצמם ומקדישים את כל חייהם להביא את הבשורה הזאת לזוגות אלו.

ארגון בוני עולם מסייע ועוזר לכל פונה ללא הבדל מגזרי ומגדרי.

הארגון מסתייע ברופאים מהשורה הראשונה, וכן עוסק בתמיכה נפשית, בייעוץ ובהעצמת הזוגות אשר מתמודדים עם בעייתם הקשה.

הארגון רשם לעצמו מהיווסדו הצלחה בקרב כ-8,000 זוגות עד כה.

אנחנו מכאן מחזקים את בוני עולם בהביאם עוד ילדים לעולם.

תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת יעקב אשר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אלון שוסטר, בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת עודד פורר.

אלון שוסטר: אדוני היושב-ראש, חברתי וחבריי חברי הכנסת, אתמול עם תום הפעולה של הבית הזה יצאתי לאוהל ההתכנסות, אוהל המחאה של המגזר הערבי, שנמצא לא רחוק, מול משרד ראש הממשלה.

אלון שוסטר: היו בו חברי ועדת המעקב, חברי כנסת, ראשי רשויות ערבים.

אלון שוסטר: אני רוצה לשתף אתכם בחוויה הזו.

אלון שוסטר: אמרתי לחברים, שכניי האזרחים הערבים, שיש מחויבות לבית הזה, לממשלת ישראל, שהיא ברורה: לשמור על כל אזרח וכל אזרחית בכל פינה במדינה שלנו מפני התקפות פנימיות עוינות, ולמוטט את שלטון הפשיעה הפרטית והפשיעה המאורגנת.

אלון שוסטר: אני רוצה לציין משפט, או משפטים, שאמר השייח' חמאד אבו דעאבס, ראש התנועה האסלאמית בדרום, שכן שלי.

אלון שוסטר: הוא אמר לי: אתה צודק, יש אחריות למדינה, אבל – ושימו לב, ראש התנועה האסלאמית בדרום – יש לנו, הערבים במדינת ישראל, אחריות כבדה להתנהלות, להתנהגות שלנו.

אלון שוסטר: אין דת, גם לא הדת המוסלמית, שמרשה, שמתירה, רצח או פגיעה על כבוד המשפחה.

אלון שוסטר: אין מצב שבו אנחנו, אנשי הדת, נסכים לנקמת דם ונעודד נקמת דם.

אלון שוסטר: הדברים המפורשים הללו בעיניי אמיצים מאוד.

אלון שוסטר: הם אלו שייצרו את החיבור, את השרשרת האנושית והערכית שלנו במדינת ישראל.

אלון שוסטר: היה חשוב לשמוע את זה.

אלון שוסטר: אני חושב שחשוב לשמוע את הדברים הללו עוד ועוד בכל אמצעי.

אלון שוסטר: יש לנו משימה אדירה: לנטרל את האלימות הקשה במדינה בכלל, ובמגזר הערבי בפרט.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת שוסטר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עודד פורר, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת ינון אזולאי.

עודד פורר: תודה, אדוני היושב-ראש.

עודד פורר: אתמול דיברתי כאן על המצוקה של בעלי העסקים והמסעדנים בשדרות שסובלים מאוזלת ידה של הממשלה, שהבטיחה להם פיצוי ולא נתנה.

עודד פורר: היום קיימנו על זה דיון בוועדת הכספים, והיה קצת עצוב לראות את פקידי הממשלה מתפתלים ומגלגלים את הכדור מפקיד לפקיד רק בשביל לא לתת את התשובות לאותם בעלי מסעדות.

עודד פורר: אבל מי שלא הגיע לתת את התשובות, ובכלל לא הגיע כבר לתת תשובות בוועדת הכספים קרוב לשנה, זה שר האוצר, שאותו לא פגשנו בוועדה בכלל, אף על פי שהוא הבטיח את אותו פיצוי למסעדנים.

עודד פורר: אני רוצה אולי מכאן לפנות שוב לשר האוצר ולבקש ממנו להסתכל לאותם בעלי עסקים בעיניים ולתת להם את התשובות.

עודד פורר: ובאותה הזדמנות גם להסתכל לכל בעלי העסקים שסובלים היום בעבודה שלהם מול הממשלה.

עודד פורר: היום עסקים קטנים מודיעים שהם התחילו לקבל הודעות ממשרדי ממשלה שדוחים להם תשלומים בגלל בעיות תזרים מזומנים.

עודד פורר: זאת אומרת, עכשיו העצמאים והעסקים הקטנים הופכים להיות גם הבנק של הממשלה, שאמור לתת את הוצאות המימון.

עודד פורר: מעניין אם מישהו, אם איזשהו מנכ"ל יגיד לעובדים שלו במשרדי הממשלה שהם לא יקבלו משכורת ב-1 בחודש, יש להם בעיות של תזרים מזומנים.

עודד פורר: לגלגל את זה על העסקים הקטנים זה לא הפתרון.

עודד פורר: הייתי מצפה לראות לפחות פעם אחת בכנסת את שר האוצר בא ונותן תשובות.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת פורר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת ינון אזולאי, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת איתן גינזבורג.

ינון אזולאי: ברשות אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, כבוד השר, השבוע יחול יום פטירתה של רחל אימנו, שנקברה בבית לחם, על מנת שנוכל בזמן אמת לבוא, לבקש ולהתפלל שתהיה מליצת יושר עלינו.

ינון אזולאי: רחל אימנו הייתה חשוכת ילדים שנים רבות, וזכתה רק בגלל הוויתור שלה.

ינון אזולאי: מחר, בארגון בוני עולם, ארגון גדול שהזכיר אותו חברי יעקב אשר, יציינו יום הצדעה לארגון החשוב הזה, מייסודם של הרב שלמה בוכנר ורעייתו מארצות הברית, שגם הם לא זכו לפרי בטן עד היום הזה והחליטו לעשות מעשה למען עם ישראל ללא שום הבדל – אם זה דתי, חילוני או כל מגזר אחר.

ינון אזולאי: אספר לכם אולי סיפור קטן מאוד: לפני כחצי שנה עשיתי שם סיור.

ינון אזולאי: פשוט גאווה לראות את המקום הזה, איך שהוא עוזר לכולם.

ינון אזולאי: בלילה אני מקבל טלפון מהרב אליקים לבנון, מי שבעצם מנהל את הארגון הזה פה בארץ.

ינון אזולאי: הוא אומר לי: ינון, מגיע מזל טוב לפלוני שהיום ערך את המצגת והראה לך; מזל טוב, נולד לו בן.

ינון אזולאי: אמרתי לו: מזל טוב.

ינון אזולאי: הוא אומר לי: לא, אחרי 18 שנה נולד לו בן.

ינון אזולאי: התפלאתי ואמרתי לו: והוא היה שם היום?

ינון אזולאי: הוא אמר לי: כן.

ינון אזולאי: הוא לא רוצה ללכת כי הוא ידע שיש סיור חשוב וזה יכול להועיל לארגון ולעוד משפחות שיבואו ולעוד משפחות שיזכו.

ינון אזולאי: אז הרב שלמה בוכנר, יש לכם למעלה מ-8,000 ילדים ויהיו לכם עוד.

ינון אזולאי: שתצליחו בעזרת השם, ושכל מי שרק צריך, הקדוש ברוך הוא יפקוד אותו.

ינון אזולאי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת ינון אזולאי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איתן גינזבורג, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת גדי יברקן.

איתן גינזבורג: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

איתן גינזבורג: חבריי חברי הכנסת, בעוד כשלושה שבועות יתחיל לפעול במטרופולין דן מערך של תחבורה ציבורית גם בשבת.

איתן גינזבורג: זו יוזמה של חמש ערים מרכזיות שהחליטו להפעיל ולתקצב את השירות הזה עבור התושבים שלהן, ואני מברך על כך.

איתן גינזבורג: לנוכח המצב הקיים היום, שבו הממשלה מתעלמת מצורך אמיתי של אזרחים שלא ניידים בסופי שבוע, אין מה להתפלא שהרשויות המקומיות החליטו להעניק את השירות הזה, שהוא מענה לצורך בסיסי של התושבים.

איתן גינזבורג: צריך לאפשר לרשויות מקומיות שרוצות בכך להפעיל תחבורה בשבת.

איתן גינזבורג: הרשויות המקומיות יודעות הכי טוב מהם צורכי התושבים, מה אופי היישוב, היכן זה יכול לעבוד והיכן זה עלול לפגוע.

איתן גינזבורג: בדרך כלל, השיקולים של ראשי הרשויות להפעיל שירות כזה או אחר הם שיקולים רחבים, הם שיקולים שמתחשבים בכלל האוכלוסייה, והם לא עוסקים בשיקולים פוליטיים.

איתן גינזבורג: לכן אני מאמין שחשוב לשמור על ייחודה של השבת כיום מנוחה ממלכתי של מדינת ישראל, אבל גם חשוב לצד זה לאפשר פעילות שתענה על כלל הצרכים של האזרחים במדינה.

איתן גינזבורג: תודה רבה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת גינזבורג.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת גדי יברקן, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת אלי אבידר.

קריאה: ויתר.

יולי יואל אדלשטיין: אה, ויתר?

דסטה גדי יברקן: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, היום הוא יום העלייה, ודווקא ביום הזה הלך לעולמו – אמש – יהודי ציוני יקר, והייתי רוצה להקדיש את הדקה הזאת עבורו.

דסטה גדי יברקן: כמה סמלי שהוא נפטר ביום שבו אנחנו מציינים את יום העלייה.

דסטה גדי יברקן: היהודי היקר הזה שמו ג'ורג' גוטלמן, הוא נולד בשנת 1938 בליל שבבלגיה.

דסטה גדי יברקן: לאחר פלישת הנאצים לבלגיה החביאו הוריו את אחיו ואותו בבית של משפחה נוצרית, וכך ניצלו חייו.

דסטה גדי יברקן: אימו של גוטלמן נספתה באושוויץ.

דסטה גדי יברקן: ג'ורג' הוסמך למהנדס ב-1963 באוניברסיטת לייז'.

דסטה גדי יברקן: בשנות השבעים הקים חברת תעופה לטיסות שכר בשם TEA, שנחשבה לחלוצה בתחום באירופה.

דסטה גדי יברקן: במהלך הזמן התפתחה חברת התעופה, ובשיאה החברה החזיקה החברה בצי של 250 מטוסים.

דסטה גדי יברקן: גוטלמן נהג להביא את מטוסיו לטיפול בתעשייה האווירית, ועם הזמן נהיה לאחד מאותם יהודים שמדינת ישראל סומכת עליהם לבצע כל מיני משימות חשאיות, כגון הטסת משלוחי נשק.

דסטה גדי יברקן: בחורף 1984, לאחר ששליט סודאן ג'עפר נומיירי נתן את הסכמתו להטיס את ביתא ישראל, שישבו אז במחנות בסודאן, בתנאי שהמטוסים לא יצאו בטיסות ישירות לישראל ושהמבצע ייעשה בסודיות מוחלטת – נפגש אפרים הלוי, אז ראש המוסד, עם גוטלמן בעניין זה וביקש את אישורו לבצע את המשימה, שתכלול הטסת אלפי נוסעים ללא דרכון.

דסטה גדי יברקן: גוטלמן קיבל ממי שהיה אז בזמנו שר המשפטים של בלגיה, יהודי בעצמו.

דסטה גדי יברקן: גוטלמן תרם את מטוסי וטייסי החברה למען ביצוע המשימה הזאת.

דסטה גדי יברקן: הטיסות יצאו מחרטום ונחתו בתום חמש שעות בבריסל.

דסטה גדי יברקן: המטוסים תודלקו והמשיכו מייד לישראל.

דסטה גדי יברקן: מישראל יצאו המטוסים לקפריסין, ומשם המריאו לחרטום.

דסטה גדי יברקן: המבצע נמשך כחודש.

דסטה גדי יברקן: בדרך זו הצליחו מטוסיו של גוטלמן לבצע 35 טיסות ולהביא לישראל כ-10,000 יהודים מביתא ישראל דרך סודאן.

דסטה גדי יברקן: אם לא היו מגלים את הסוד, גוטלמן היה ממשיך במשימה החשובה עד להעלאת אחרון האנשים, אך לדאבוננו העניין דלף לתקשורת על ידי פוליטיקאים ועסקנים, והמבצע הפסיק.

דסטה גדי יברקן: בעקבות הפרסום עסקיו של גוטלמן נפגעו קשות, והחברה שלו פשטה את הרגל.

דסטה גדי יברקן: גוטלמן מעולם לא דרש אגורה שחוקה ממדינת ישראל.

דסטה גדי יברקן: במעשיו הוא ראה את עצמו כשותף בהגשמת הציונות, וכך היה הוא באמת.

דסטה גדי יברקן: בשנת 2011 עלה גוטלמן יחד עם אשתו לישראל.

דסטה גדי יברקן: לפני כשנתיים חלה באלצהיימר, והבוקר נדם ליבו לתמיד.

דסטה גדי יברקן: בשעה זו ממש הוא מובא למנוחת עולמים בחולון, בגיל 81.

דסטה גדי יברקן: הגיבורים האמיתיים בהיסטוריה הציונית הם אותם ג'ורג' גוטלמנים, שמסרו את כל הונם ומרצם למען החזון הציוני, בשקט ובצנעה.

דסטה גדי יברקן: מדינת ישראל ועם ישראל חייבים לגוטלמן ולעוד רבים כמותו חוב גדול.

דסטה גדי יברקן: תהא נשמתו צרורה בצרור החיים, ומורשתו תסופר לעד.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת גדי יברקן.

יולי יואל אדלשטיין: באמת סיפור מרגש.

יולי יואל אדלשטיין: יהי זכרו ברוך.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת משה אבוטבול, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו, אחרון הדוברים יהיה חבר הכנסת יעקב טסלר.

משה אבוטבול: מספרים שבעיירה היה אחד ששואב מים לכל העיירה.

משה אבוטבול: הוא היה עושה את זה במשך שנים רבות בחינם, ללא שום תמורה.

משה אבוטבול: כולם שיבחו אותו, אמרו: צדיק, הוא אדם יקר.

משה אבוטבול: שיבחו את כל המעשים שלו, כי שנים רבות לא לקח אפילו אגורה אחת על זה שהוא עשה את זה.

משה אבוטבול: יום אחד, כשהוא קצת הזדקן, הוא החליט שהוא לוקח בסך הכול 10 אגורות על כל דלי.

משה אבוטבול: מאותו רגע, מה שעשו לו: הרשע, הסחטן, החלבן – כל המילים הכי קשות לאותו בן אדם.

משה אבוטבול: אני רואה קשר מאוד הדוק בין זה לבין מה שעשו לרב אלימלך פירר, שבעצם עושה עבודה נהדרת במשך עשרות בשנים, רבבות נזקקו לשירותיו.

משה אבוטבול: אז הוחלט לעשות ערב התרמה בצורה כזאת או אחרת כדי לאפשר לו להיות בתוך אותו ערב וליהנות גם כן מאותה תוכנית שנעשתה שם.

משה אבוטבול: מאותו רגע – התנפלות עליו בצורה מאוד מוגזמת.

משה אבוטבול: אל תשכחו, וצריך לזכור – הוא זכה בפרס ישראל, זכה בפרס אות נשיא המדינה, זכה בהרבה פרסים.

משה אבוטבול: אבל הכי כואב שבדיוק בעיר העברית שלנו, תל אביב, ב-2 בדצמבר יש מופע רק לזמרות בלבד.

משה אבוטבול: שם לא שמענו את כל אבירי הצדק, כל העיתונים וכל האנשים שתוקפים את אותו מופע.

משה אבוטבול: שם שכחו את זה, שזאת הדרת גברים.

משה אבוטבול: את זה כן אפשרו.

משה אבוטבול: אני רק רוצה לסיים, להגיד את מה שאמר קובי אפללו.

משה אבוטבול: הוא אמר משהו חכם: כפייה חילונית לא פחות מסוכנת מכפייה דתית.

משה אבוטבול: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת משה אבוטבול.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יעקב טסלר, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחרון הדוברים בנאומים בני דקה, ואז נעבור לציון יום העלייה.

יעקב טסלר: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, בהמשך לדברי חברי הרב אבוטבול, אני נדהמתי כמוהו.

יעקב טסלר: כשאומרים: אין גבול לצביעות ולציניות, אנחנו לפעמים לא מודעים עד כמה זה הרבה יותר מנכון.

יעקב טסלר: כולנו התבשרנו על ביטול ערב התרמה של ארגון עזרה למרפא, אשר העומד בראשו הוא אחד מהאנשים המוערכים ביותר במדינת ישראל, הלוא הוא הרב פירר.

יעקב טסלר: אין חולק על כך, וחבריי יסכימו, שעשיית החסד של הרב פירר חוצה מגזרים ללא שום הבדל בין גזע, מין ודת.

יעקב טסלר: אין חולק על כך שהרב פירר הציל ממוות עשרות אלפי אנשים ונענה לאלפי פניות יום-יום.

יעקב טסלר: אך לצביעות ולציניות אין גבול, כפי שכבר אמרתי.

יעקב טסלר: וכשמגיע ערב התרמה עבור ארגון אשר תורם לעצם קיומו של המשך עשיית חסד של הרב פירר, יש כאלה שבאמת אין גבול לצביעות שלהם, ומה שמעסיק אותם זה אך ורק להרוס כל חלקה טובה בגלל שיהודי חרדי עומד בראשו והולך על פי ההלכה ואמונתו.

יעקב טסלר: לא ראיתי שאותם צבועים מרימים גבה על קיום אירוע במגזר הכללי, כפי ששמענו קודם, אשר שם מופיעות רק זמרות.

יעקב טסלר: זה הכול בסדר, אין שום צעקה, אין שום קול, הכול עובר בסדר, למה?

יעקב טסלר: כי זה לא חרדי.

יעקב טסלר: זו לא אג'נדה שהם רוצים לקדם על חשבון הציבור החרדי.

יעקב טסלר: אז חבריי חברי הכנסת, הינה נחשפנו לעוד שיא של צביעות.

יעקב טסלר: אני רוצה מכאן לחזק את ידי הרב פירר בהמשך העשייה הברוכה שלו למען אזרחי ישראל ולמען האנושות בכלל.

יעקב טסלר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת טסלר.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: << הלסי >> ציון יום העלייה << הלסי >>

יולי יואל אדלשטיין: חבריי חברי הכנסת, אנחנו עוברים לנושא הבא, ציון יום העלייה – הצעות לסדר-היום מס' 62, 63, 82, 83, 100, 122 ו-124.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את הדיון לציון יום העלייה.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מציינים את האירוע החשוב הזה בכל שנה, כי העלייה לארץ היא אחד מערכי הנצח שלנו.

יולי יואל אדלשטיין: מאז שאברהם אבינו שמע את הקריאה שנשמע דווקא בשבת הקרובה בבתי הכנסת: "לך לך מארצך וממולדתך ומבית אביך אל הארץ אשר אראך", יהודים מארבע פינות תבל עשו את הכול כדי לחיות בארץ הטובה הזאת.

יולי יואל אדלשטיין: אני חייב לומר שהשנה, 2019, אין לי תאריך עגול לעלייתי האישית לארץ, אבל אני מודה שעדיין התאריך הזה הוא מרגש במיוחד: זה 32 שנה, ולא צריך מומחה לגימטרייה על מנת לדעת שמדובר פה בלב – ממש כמו שאומר השיר: "כאן זה בית, כאן זה לב".

יולי יואל אדלשטיין: כמו כל עולה, גם אני לעולם לא אשכח את הרגעים האחרונים בגלות, את שעות הטיסה, ובמיוחד את התחושה כשגלגלי המטוס נוגעים במסלול וסוף-סוף אפשר ללכת על האדמה שחלמתי עליה.

יולי יואל אדלשטיין: ידעתי מייד – עכשיו אני בבית.

יולי יואל אדלשטיין: הייתה לי זכות גדולה, יחד עם שותפים רבים, לקחת חלק במימוש החלום העתיק של שיבת ציון.

יולי יואל אדלשטיין: היום נראה מובן מאליו ששערי הארץ פתוחים, שמוענק סל קליטה לכל עולה, שקיים משרד ממשלתי מיוחד שמוקדש לסיוע לעולים ועוד ועוד, אבל זה לא מובן מאליו.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו עוד זוכרים כמה הקרבה נדרשה כדי להגיע לכאן בתקופת העלייה הבלתי-לגלית, ומה הייתה מנת הייסורים של העולים שנתפסו בידי הבריטים; אנחנו זוכרים באיזו מסירות נפש עשו את המסע לכאן אחינו יוצאי אתיופיה; אנחנו זוכרים כמה מאמץ היינו צריכים להשקיע כדי לשמור על גחלת אהבת הארץ ותקוות העלייה מאחורי מסך הברזל.

יולי יואל אדלשטיין: עם כל הזיכרונות האלה אנחנו מסתכלים על נתוני העלייה לישראל של השנים האחרונות ורואים שבשנת 2018 הגיעו לישראל 30,000 עולים, ובחודשים הראשונים של 2019 כבר קצת יותר מ-20,000 – אגב, מ-60 מדינות שונות – ואומרים אנו: היינו כחולמים.

יולי יואל אדלשטיין: קיבוץ הגלויות הוא ברכה עצומה, שטומנת בחובה גם אתגרים לא פשוטים.

יולי יואל אדלשטיין: הגענו לארץ ישראל שונים במראה, בשפה, בלבוש, בתרבות, בזיכרונות, במה לא?

יולי יואל אדלשטיין: הגענו לכאן שונים כמעט בכול, ועם כל זה, עדיין אחים.

יולי יואל אדלשטיין: כי גם כשקשה וגם כשיש מה לתקן – ויש מה לתקן – כאן זה הבית שלנו, של כולנו.

יולי יואל אדלשטיין: כאן הלב שלנו פועם יחד.

יולי יואל אדלשטיין: אותי הידיעה הזו מרגשת בכל יום כבר 32 שנים.

יולי יואל אדלשטיין: אני סמוך ובטוח שכך גם רבים אחרים באולם המליאה הזה.

יולי יואל אדלשטיין: רק אתמול שמענו חבר כנסת שדיבר על נער בן 13 שהגיע לארץ ללא ידיעת מילה בעברית, נכון, חבר הכנסת קושניר?

יולי יואל אדלשטיין: ותכף נשמע חברים שלנו – ראשונת הדוברים, חברת הכנסת פנינה תמנו שטה.

יולי יואל אדלשטיין: אני סמוך ובטוח שגם אלה שהגיעו לפני עשרות שנים וגם אלה שהגיעו לאחרונה לא יכולים שלא להתרגש בציון יום העלייה.

יולי יואל אדלשטיין: אם כן, אנחנו נעבור להצעות לסדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: כפי שאמרתי, ראשונת הדוברים תהיה חברת הכנסת פנינה תמנו שטה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – מרק איפראימוב.

יולי יואל אדלשטיין: עד חמש דקות לרשות כל דובר.

פנינה תמנו: תודה, אדוני היושב-ראש.

פנינה תמנו: ברשות חברי הכנסת וחברות הכנסת, תחילה, בהמשך לדבריו של חברי חבר הכנסת גדי יברקן, אני רוצה להרכין ראש עם לכתו, עם פטירתו של ג'ורג' גוטלמן, איש עסקים שכולנו זוכרים לו איך העמיד את מטוסיו בלי לבקש תמורה בעליית יהודי אתיופיה.

פנינה תמנו: איש מרגש, שאני חושבת שלא הספקנו להוקיר ולהכיר בתרומתו הרבה.

פנינה תמנו: אני משתתפת בצער המשפחה.

פנינה תמנו: "שיר המעלות.

פנינה תמנו: בשוב ה' את שיבת ציון היינו כחלמים" – מתוך תהילים, פרק קכ"ו.

פנינה תמנו: העם היהודי חלם בגולה על הבית, על המולדת, על השיבה לישראל, על ציון.

פנינה תמנו: כמה שירים נכתבו בכמה שפות בכל רחבי העולם.

פנינה תמנו: חלום ציון, חלום ירושלים, שכן ושוכן בליבם של יהודים רבים הנמצאים בגולה, וזה החלום שממשיך לפעום גם בעודנו כאן.

פנינה תמנו: כי חלום ירושלים הוא הערגה והאהבה האין-סופית לעיר הקודש ולאדמת ישראל, שאליה זכינו כולנו לשוב, ולהתאחד עם עַם ישראל על האדמה שהובטחה לאבותינו, אברהם, יצחק ויעקב.

פנינה תמנו: ובעת הזו, אנו הדור שזכה לממש את החזון.

פנינה תמנו: הגענו לכאן בגלי עלייה שונים: יש מי שהוריו, מי שסביו ומי שהוא בעצמו, בדיוק כמוני, כפי שציינת, אדוני היושב-ראש, וכמוך, ועוד רבים וטובים אחרים בבית הזה.

פנינה תמנו: מי שהעפילו באוניות, מי שטסו ממרחקים, מי שחצו מדבריות, ואלה שברחו ונסו על נפשם והותירו את כל רכושם ועברם מאחור – כולנו ביחד מחויבים לראות את עצמנו בכל דור ודור, בדיוק כמו במצרים, כמי שזכו לעלות ארצה.

פנינה תמנו: כי בליבת המהות של הקמת הבית הלאומי לעם היהודי עומדת לה העלייה.

פנינה תמנו: להבדיל מיציאת מצרים והחזרה מבבל, שיבת ציון והעליות של 71 השנים האחרונות הביאו איתן אתגרים שונים.

פנינה תמנו: כשיצאנו ממצרים, מעבדות, עם ישראל עבר תהליך: להפוך להיות עם אחד לפני כניסתו לארץ, אבל כולם יצאו עם אותה השפה, אותה התרבות, מאותו המקום.

פנינה תמנו: כך היה גם כשחזרנו מגלות בבל – חזרה מאותו המקום, אותה השפה ואותה התרבות.

פנינה תמנו: לעומת זאת, העליות בדורנו, אחרי שהיינו פזורים בכל מיני ארצות, מכל התפוצות הגענו יהודית עם שפות שונות, עם תרבות שונה; נכון, עם בסיס שורשי עם-ישראלי חזק, אבל עדיין עם אתגר אמיתי ורציני: לדעת להכיל את הגיוון התרבותי.

פנינה תמנו: מה שאומר שתהליך עבודת הקליטה מציב את החובה להעניק לכל עולה ועולה את המעטפת הנדרשת להרגיש כאן בבית מרגע שהוא דורך בארץ – ועל זה אתה אמון, אדוני שר העלייה והקליטה – אבל בד בבד לתהליך לאומי שמחייב אותנו לעבוד קשה כדי לבנות כאן אומה מאוחדת, חברה מלוכדת ומקבלת עלייה וכל אחד ואחת.

פנינה תמנו: לעיתים יש הרגשה באמת מתעתעת שבשנת 2019 גלי העלייה הסתיימו, אך ממש לא: רק בשנה האחרונה עלו ארצה קרוב ל-20,000 יהודים ומשפחותיהם שבחרו לשוב לישראל.

פנינה תמנו: אז זו ההזדמנות לברך את כל העולים שעלו השנה.

פנינה תמנו: זו בדיוק התקופה המשמעותית, השנים הראשונות, שבהן אנחנו צריכים לדעת מצד אחד להעניק להם את המעטפת במרכזי הקליטה, עובר דרך סל הקליטה, אבל גם לשלבם בהוויי היום-יומי הישראלי.

פנינה תמנו: זו גם ההזדמנות לציין שעדיין, למרות שיש עליות מכל רחבי העולם, עדיין ישנם רבים הממתינים באתיופיה, וצריך לדאוג להעלות אותם ולגרום להם להתאחד עם משפחותיהם, כי לצערי מי שמהווה היום חסם זה דווקא הממשלה, שזנחה את החובה לקבץ את כל יהודי התפוצות מכל מקום בעולם.

פנינה תמנו: הגיעה העת לפתור את הסוגיה הזאת אחת ולתמיד.

פנינה תמנו: הכוח האמיתי של המדינה הזאת הוא בערבות ההדדית שלה, בשוני התרבותי, כמו שאמרתי, ואסור לנו להפוך אותו למפריד עדתי.

פנינה תמנו: בשל כך כל חברי הכנסת הנמצאים בבית הזה, כולנו מחויבים לראות שאנחנו מסירים את כל החסמים שיש לעולים חדשים בכל תחום ותחום, דרך חינוך, בריאות והשאר.

פנינה תמנו: ואני רוצה לומר לכם שהחובה שלנו היא לדאוג שכל ילד שעלה לישראל ידע שאנחנו גאים בו, אבל לא רק גאים בו – שהוא יהיה גאה במקום שהוא בא ממנו, שיהיה גאה בהורים שלו.

פנינה תמנו: זו החובה שלנו.

פנינה תמנו: צריך לתת לילדים האלה להבין שהם בסדר בדיוק כפי שהם, כי לצערנו אנחנו יודעים שבכמה וכמה עליות, כמה וכמה טעויות נעשו בעבר.

פנינה תמנו: אבל אני חושבת שבשנת 2019 – כל כך הרבה לקחים, כל כך הרבה עולים שנמצאים בפוזיציות חשובות, ואנחנו כאן כדי באמת לחולל את התיקון הזה ולדאוג שבלימודים במערכת החינוך, כשמלמדים על העלייה הראשונה והשנייה, לצד זה הילדים ילמדו גם על העלייה מאתיופיה, העלייה מרוסיה ועל העלייה מארצות ערב.

פנינה תמנו: אני אסיים, כי הזמן שלי כבר תם, עם ציטוט, שגם אתה ציטטת, מהשיר שכתבו עידן רייכל ודורון מדלי, בביצוע מיטב אומני ישראל: "כאן זה בית, כאן זה לב / ואותך אני לא עוזב / אבותינו שורשים / ואנחנו הפרחים, המנגינות / שבט אחים ואחיות".

פנינה תמנו: כולנו שבט אחים ואחיות, וכולנו נדאג ביחד שלכולם יהיה מקום סביב מדורת השבט הישראלית.

פנינה תמנו: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת פנינה תמנו שטה על דבריה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מרק איפראימוב, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אם אני לא טועה, הוא חבר הכנסת הראשון שהוא בוגר תוכנית נעל"ה, בטח לא האחרון.

יולי יואל אדלשטיין: אולי מהחניכים של נעל"ה ביציע יצא עוד חבר כנסת עוד מעט.

קריאה: בעזרת השם.

יולי יואל אדלשטיין: בעזרת השם.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת עמר בר לב.

מרק איפראימוב: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת ותלמידי נעל"ה יקרים, קודם כול ולפני הכול, אני מבין שהיום מציינים את יום העלייה ולא את יום הביטחון, אני עדיין מתעקש להגיד דבר אחד: עדיין חשוב לי להזכיר שתושבי הדרום לא ישנים בשקט, לא משנה אם הם עולים או ותיקים.

מרק איפראימוב: לפני כ-23 שנה, בהיותי בגיל 15, החלטתי לעלות לארץ בפרויקט נעל"ה, בדומה לאחי ורבים מחבריי.

מרק איפראימוב: מה שהניע אותנו זה בעיקר חיבור לזהות היהודית ורצון לבנות את החיים שלנו במדינת ישראל.

מרק איפראימוב: רבים מתלמידי נעל"ה בחרו להישאר בישראל, גויסו לשירות בצה"ל, והיום מהווים חלק בלתי נפרד מהחברה הישראלית.

מרק איפראימוב: לפני שעה קלה נפגשתי עם 100 תלמידי נעל"ה שהגיעו לכנסת לכבוד יום העלייה והדגמתי להם כמה רחוק יכול בוגר נעל"ה להגיע.

מרק איפראימוב: עכשיו הם כאן ביציע, ואני מאחל להם הצלחה רבה.

מרק איפראימוב: אפרופו, זו סיכה שניתנה לי.

מרק איפראימוב: באמת גאווה רבה.

מרק איפראימוב: והינה, בשנים האחרונות יש ביקוש רב לנעל"ה בכל העולם, וממשלת ישראל מגבילה את מספר התלמידים בנעל"ה.

מרק איפראימוב: אדוני שר העלייה והקליטה יואב גלנט, אתמול דיברת באירוע חשוב ליום העלייה על חשיבות ההשקעה בעלייה של צעירים בגיל התיכון.

מרק איפראימוב: באותה שעה ממש הודיעו ממשרד החינוך שלקראת השנה הבאה יורדים ל-1,900 תלמידים בנעל"ה, מה שאומר ש-300 תלמידים יהודים יישארו בחו"ל ולא יגיעו לפה.

מרק איפראימוב: אני מבקש ממך לפעול להסרת המגבלה הזאת.

מרק איפראימוב: את תרומת גלי העלייה ניתן לראות בגלוי.

מרק איפראימוב: אני אתייחס לדוגמה לעליית שנות התשעים, שאני באתי איתה, שבעקבותיה החברה הישראלית השתנתה משמעותית בכל תחומי החיים.

מרק איפראימוב: קודם כול, האוכלוסייה גדלה ב-25%; צמיחתה של ישראל כמעצמת ההייטק והטכנולוגיה הייתה באופן ישיר תלויה בעולים החדשים; מערכת הבריאות קיבלה מספר גדול של רופאים ואחיות, שאפשר לה להתפתח – דרך אגב, היום אנחנו עדים היטב להשפעה זו: מרבית הרופאים אחרי 30 שנות עלייה יוצאים לפנסיה, ואיזה פלא, המערכת קורסת; ההישגים בתרבות וספורט שמביאים מאמנים-מורים שעלו לארץ הם בלתי ניתנים להערכה, ואני אתן רק דוגמה קטנה: אצלנו בעיר שדרות יש מועדון אגרוף, מועדון היאבקות, מועדון התעמלות, ובכל מועדון שהוא יש נערים, יש צעירים שזוכים באליפויות באירופה ובעולם.

מרק איפראימוב: יש לנו אלוף אירופה באגרוף, יש לנו אלוף אירופה בהיאבקות, וכנראה אף אחד מכם לא מכיר אותם.

מרק איפראימוב: כל ההישגים הללו פשוט לא נמצאים על סדר-היום הציבורי.

מרק איפראימוב: לאורך עשרות שנים ממשלות ישראל התעלמו מהיתרונות שהביאו עימם העולים לארץ, ורק בדיעבד אנחנו זוכים להכיר.

מרק איפראימוב: בעשר השנים האחרונות משרד הקליטה, בהובלת השרה סופה לנדבר, החל לשנות את מדיניות הקליטה, בדגש על צרכים מגוונים, הכרה וחיזוק רב-תרבותי של הקהילות האתניות השונות, בדגש על חיזוק וקירוב ליהדות, לציונות ולחברה הישראלית.

מרק איפראימוב: תוכניות שמתאימות לקהילות בשפות שונות – אנגלית, רוסית, צרפתית, ספרדית ואף קוקית, של בני המנשה – הפכו להיות חלק ממענים שגרתיים ביישובים.

מרק איפראימוב: נבנו תוכניות קליטה שפעלו גם במסגרות החינוך, הרווחה והקהילה.

מרק איפראימוב: אני, לפחות, כסגן ראש עיר, זכיתי לקבל אותם בעיר.

מרק איפראימוב: קליטת העולה חזרה למרכז העשייה של המשרד, והוקצו פרויקטורים שליוו את העולים עוד טרם הגעתם לארץ.

מרק איפראימוב: יש עוד הרבה מה לציין, אבל בשנתיים האחרונות, מאז שמפלגת ישראל ביתנו אינה נמצאת בראש המשרד לקליטת העלייה, השתנה המצב:

מרק איפראימוב: קוצצו תוכניות לקידום התרבות והקהילה ברשויות; הוקפאו פרויקטים רבים ובוטלו תקציבים המדגישים את חשיבותם של אירועים שקיבלו מעמד מיוחד גם בכנסת, כולל גם יום הניצחון על גרמניה הנאצית וגם יום העלייה.

מרק איפראימוב: משרד הקליטה הוא היחיד שנתן משמעות ליום זה ובזכות פעילותו ציינו את יום העלייה ברוב הרשויות בארץ.

מרק איפראימוב: אני, למשל, כסגן ראש העיר, בשנה שעברה לא יכולתי לעשות את זה אצלי בעיר.

מרק איפראימוב: חברי היקר שר העלייה והקליטה יואב גלנט, אני שוב פונה אליך, ואני גם מציע את עזרתי, אם צריך: חייבים לפחות להחזיר את הפעילות לקדמותה ואף להגבירה ביתר שאת.

מרק איפראימוב: מאז שעליתי לארץ קיבלתי לא פעם הסבר פשוט לקשיים שחווים העולים במדינת ישראל, והוא שמדינת ישראל אוהבת את העלייה אבל לאו דווקא את העולים.

מרק איפראימוב: כנראה פה טמון הסוד.

מרק איפראימוב: הגיע הזמן שממשלת ישראל תראה כל עולה כאזרח רצוי ושווה לכל תושב בישראל.

מרק איפראימוב: אפרופו, בנימה זו ברצוני לברך את שלומית אבינח על יום מעולה שארגנת בכנסת, וכמובן שאני מברך את כל חברי הכנסת מכל סיעות הבית על כך שהגיעו למצב שהם בעצם קיימו את החוק לציון יום העלייה.

מרק איפראימוב: אני מקווה שאנחנו ביחד נגיע למצב שבכל יום ידעו שאילולא הייתה עלייה, כנראה גם לא הייתה מדינת ישראל.

מרק איפראימוב: תודה רבה, חברים.

מרק איפראימוב: יום עלייה שמח לכולם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מרק איפראימוב.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עמר בר לב, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: ואחריו – חבר הכנסת מרדכי יוגב.

יולי יואל אדלשטיין: עד חמש דקות לרשות אדוני.

עמר בר-לב: תודה, אדוני היושב-ראש.

עמר בר-לב: חבריי וחברותיי חברי הכנסת, מדינת ישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי, של כל יהודי באשר הוא.

עמר בר-לב: אחד ממשפטי המפתח במגילת העצמאות, ואני מצטט: "מדינת ישראל תהא פתוחה לעלייה יהודית ולקיבוץ גלויות".

עמר בר-לב: לכן, חברות וחברים, את היום הזה לציון העלייה והקליטה אני בוחר לשים בסימן העלייה והקליטה של יהדות אתיופיה.

עמר בר-לב: לפני כחודש וחצי ביקרתי בגונדר שבאתיופיה, מתוך מחויבותנו שלנו, של תנועת העבודה, אבל בעצם של כולנו, להעלות ארצה ללא דיחוי נוסף את היהודים שנשארו שם מאחור, יהודים שמדינת ישראל הפקירה בסלקציה שדנה אותם אם לאור ואם לחושך; יהודים שרבים מהם נקרעו מעל משפחותיהם שעלו ארצה והם הושארו מאחור בטענה שהינה, או-טו-טו, בעוד רגע קט, גם אותם יעלו.

עמר בר-לב: את הברית האישית שלי עם קהילת יוצאי אתיופיה כרתי לפני שנים רבות.

עמר בר-לב: בלילה אחד בשנת 1984, בעודי מפקד סיירת מטכ"ל, לקחתי חלק באחד ממבצעי העלייה במסגרת מבצע משה.

עמר בר-לב: לאחר שעות טיסה ארוכות נחתנו אי שם בסודאן, בחושך מוחלט.

עמר בר-לב: שם נצרבה בתודעתי התמונה של עשרות עולים יהודים עולים לבטנו העצומה של המטוס לאחר מסע ארוך ומייגע, שלא כולם שרדו אותו, כדי להגשים את החלום הציוני.

עמר בר-לב: זה בדיוק אותו חלום ציוני שאבא שלי הגשים 35 שנה קודם לכן, בשנת 1939, כשעלה מיוגוסלביה כנער בודד בן 14 רגע לפני כיבושה על ידי הנאצים.

עמר בר-לב: ועתה, זו ממשלת ישראל העושה סלקציה בהחלטתה משנת 2015 להעלות את שארית יהודי אתיופיה – החלטה לכאורה ראויה, אבל מטעמי תקציב זה ייעשה במכסות שנתיות במהלך חמש שנים.

עמר בר-לב: מילים נוראיות לכל אוזן, ובוודאי לאוזן יהודית: "סלקציה" ו"מכסות":

עמר בר-לב: מי יעלה בשנה הראשונה, מי יעלה בשנה השנייה וכן הלאה.

עמר בר-לב: סלקציה במכסות של יהודים מטעמי תקציב?

עמר בר-לב: האין זו אותה מדינה שקלטה גלי עלייה עצומים בשנותיה הראשונות?

עמר בר-לב: האין זו אותה מדינה שבשנות התשעים, בזמן שיצחק רבין זיכרונו לברכה כיהן כראש ממשלתה, קלטה קרוב למיליון עולים יוצאי מדינות חבר העמים?

עמר בר-לב: ועתה ממשלת ישראל הנוכחית מסרבת להעלות בסך הכול 9,000 יהודים שנשארו שם מאחור, בבת אחת ולא על פני שנים, מטעמים תקציביים – אתם באמת רוצים שאני אאמין לכך?

עמר בר-לב: ממשלת מדינת היהודים, בעשור השני של המאה ה-21, מעצמה כלכלית ובוודאי מבחינה אזורית, איננה מסוגלת להעלות כמה אלפי יהודים מסיבות תקציביות?

עמר בר-לב: או שאולי הסיבה האמיתית היא אחרת?

עמר בר-לב: כי באותה שנה בדיוק, כשהממשלה בראשותו של נתניהו החליטה על סלקציה במכסות ליהודי אתיופיה, אותה ממשלה קיבלה החלטה נוספת, מס' 1736, לעידוד עלייה ממדינות אירופה, וראה זה פלא: היא יושמה במלואה.

עמר בר-לב: אני שואל אתכם, חבריי חברי הכנסת: האין זו אפליה בין דם יהודי לדם יהודי, שלא לומר גזענות?

עמר בר-לב: אתמול צוינו כאן בכנסת שש שנים לפטירתו של מרן הרב עובדיה יוסף, הראשון לציון, הרב הספרדי הראשי לישראל, זכר צדיק לברכה.

עמר בר-לב: הוא אשר פסק שאין לפקפק ביהדותם של יהודי אתיופיה.

עמר בר-לב: אז מדוע מדינת ישראל בגדה בהם?

עמר בר-לב: אני שואל.

עמר בר-לב: מילים אחרונות – הייתי שם, בגונדר, וראיתי אותם.

עמר בר-לב: ראיתי את בית הכנסת המאולתר, את הנשים הבאות לתפילה ונושקות למזוזה בפתח הסוכה המאולתרת המשמשת כבית כנסת, וראיתי גם את בקתות העץ הזמניות עם כמה תרנגולות ופרות בחצר.

עמר בר-לב: תאמינו לי, מחנות הפליטים בעזה הם מלונות של חמישה כוכבים לעומת התנאים שבהם הם חיים שם.

עמר בר-לב: מדוע בקתות זמניות?

עמר בר-לב: כי לפני 20 שנה ויותר קראה להם מדינת ישראל לעזוב הכול מאחוריהם – את הבתים, השדות והרכוש – ולהגיע לאדיס אבבה ולגונדר, ומשם הם יעלו לארץ המובטחת.

עמר בר-לב: הם האמינו, עזבו הכול והגיעו, ומאז אלו שהושארו מאחור ממתינים בתקווה קורעת לב, שאיננה דועכת, להבטחות שממשיכות להגיע.

עמר בר-לב: בימים אלה, שבהם אנחנו מציינים את רצח ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, אסיים במשפט שאמר בקונגרס הציוני בירושלים ב-1992: "אנחנו הבית של כל יהודי בעולם, אנחנו המקלט, אנחנו גם האחריות".

עמר בר-לב: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה רבה, חבר הכנסת עמר בר לב.

חמד עמאר: חבר הכנסת מרדכי יוגב.

מרדכי יוגב: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, שר העלייה והקליטה יואב גלנט, שר החוץ ישראל כץ, אורחים יקרים, מנכ"ל ארגון נעל"ה, אם הוא כאן עדיין – אכן כאן – ישעיהו יחיאלי, וגם חבריי חברי הכנסת שהיו, אדוני שר העלייה והקליטה, ואני אומר את זה גם לחברי שר החינוך: איך לומר, את המנגינה הזאת אסור להפסיק, ולא רק שאסור להפסיק אלא צריך להגביר, ואני מקווה שאכן כך מדינת ישראל תשדר גם לפרויקט נעל"ה וגם לכל אחינו שבתפוצות.

מרדכי יוגב: העלייה לישראל היא החמצן של המדינה.

מרדכי יוגב: קיבוץ הגלויות הוא חלק מחזון הנביאים.

מרדכי יוגב: "וקבצנו יחד מהרה מארבע כנפות הארץ לארצנו", כך ניבאו כל הנביאים לפני למעלה מ-2,500 שנה, כך הווה, וכך בעזרת השם יהיה.

מרדכי יוגב: המצב לא פשוט.

מרדכי יוגב: יש מחבריי שיודעים טוב ממני מה קורה בגולה: בבריטניה רק הבוקר התפרסם שאם יעלה לשלטון מועמד מסוים, 47% מיהודי בריטניה יחושו שזה לא מקומם, ואנחנו צריכים להיערך לאפשרות כזו ולהיות נכונים לקליטה; אנטישמיות באירופה; הגירה אסלאמית שהביאה לחששות ותקריות.

מרדכי יוגב: כך גם במדינות אחרות, ואפילו בארצות הברית, ועלינו להיערך לקליטה גדולה.

מרדכי יוגב: כך היה, כך הווה וכך יהיה.

מרדכי יוגב: הנביא ישעיהו אומר: "מי אלה כעב תעופינה וכיונים אל אֲרֻבֹּתֵיהֶם".

מרדכי יוגב: שני חלקים לפסוק: עלייה שבאה בעקבות תקריות אנטישמיות או סיבות אחרות שאינן מדעת ומבחירה – "כעב תעופנה", כמו עננים, "וכיונים אל ארובותיהם" – עם ישראל שחוזר לארצו, חוזר לקינו.

מרדכי יוגב: מאז תהליך שיבת ציון, ב-150 השנים האחרונות, בהכללה, מגיעים מכל ארצות העולם, וזה מה שבנה את מדינת ישראל.

מרדכי יוגב: כחבר ועדת העלייה והקליטה אני רוצה לציין שני דברים: דבר אחד – את יום העלייה והקליטה הזה יזם יושב-ראש ועדת העלייה הקודם חבר הכנסת אברהם נגוסה.

מרדכי יוגב: זו זכותו, ויושבת פה מנהלת הוועדה, שלומית.

מרדכי יוגב: אני אומר לשניהם יישר כוח על הדבר.

מרדכי יוגב: ראוי שיהיה בכנסת ישראל יום עלייה וקליטה; כחבר ועדת העלייה והקליטה, ראינו שיש הרבה צורך לטפל בקליטתם של העולים, וגודל העלייה הוא כפונקציית הקליטה.

מרדכי יוגב: לצערנו, היו גם עולים שלא התאקלמו, חזרו לארצותיהם עם חוויות שליליות.

מרדכי יוגב: במקום להפיח רוח במפרשים, הוציאו אוויר מהמפרשים.

מרדכי יוגב: אומנם שנת תשע"ט, 2019, עתידה להסתיים עם כ-30,000 עולים, אין לי מספר מדויק, וזה מספר יפה ביחס לשנים קודמות – ב-2015 היינו עם 32,000 עולים, וככל שלמדתי, ככל שהקליטה תשתפר כך העלייה תתגבר.

יואב גלנט: נעבור את זה.

מרדכי יוגב: נעבור?

מרדכי יוגב: אני שמח מאוד.

מרדכי יוגב: אין ספק שהעלייה היא ברכה עצומה, כמו שאמרתי: החמצן של המדינה לא רק במובן האנושי, גם במובן הכלכלי, לאורך כל השנים, לפני קום המדינה וגם כיום, כזרז להתפתחויות מדעיות ורוחניות.

מרדכי יוגב: כדי שהעולים ימשיכו להחיות את ישראל עלינו לחזק את הקשר גם בתפוצות וגם כאן – לאהוב ולחבק.

מרדכי יוגב: אני אומר את זה גם לעצמנו, לכל אחד ואחד, כל אחד והקהל שמאחוריו: גם אחרי שמפסיקים להיות "חדשים", לעיתים יש צורך, ובעיקר למדנו את זה, כפי שהזכיר חברי עמר בר לב, לגבי יהדות אתיופיה, ללוות את התהליכים יותר ויחד, אם אלה תהליכים של השתלבות בצבא או תהליכים של השתלבות בעבודה.

מרדכי יוגב: יש צורך לעשות את זה יותר, כדי שהם ירצו להישאר, וכך העלייה תתגבר.

מרדכי יוגב: אחינו העולים כולם – כולנו אחים, משפחה אחת, מכל ארצות תבל, המנהגים והשפה.

מרדכי יוגב: כשאני זכיתי לחתן את אחת מהבנות שלנו – אשכנזים – עם חתן שאימו מתימן ואביו מפרס, בירכתי תחת החופה: "מקבץ נדחי עמו ישראל".

מרדכי יוגב: אז כפי שאמרתי, אני חושב שיש לנו עוד הרבה מה לעשות.

מרדכי יוגב: אדוני שר העלייה והקליטה, ניסינו ליזום במשך ארבע שנים אולפן אינטרנטי שאיתו מארצות הגולה אנשים יבואו לכאן כבר עם עברית רהוטה, בכל הגילאים – משימה שעוד לא הצלחנו בה.

מרדכי יוגב: השתדלנו, והצלחנו חלקית, לבטל חלק מהביורוקרטיות בהכרה בדיפלומות של רופאים מצרפת, חלקית.

מרדכי יוגב: צריך עוד לפעול הרבה.

מרדכי יוגב: שורה תחתונה: העלייה לישראל היא החמצן של המדינה.

מרדכי יוגב: את המנגינה הזאת צריך להגביר, ובעזרת השם, ככל שנשפר את הקליטה כך העולים ירצו להישאר, והעלייה, בעזרת השם, עוד תעלה ותתגבר.

מרדכי יוגב: תודה.

חמד עמאר: תודה רבה, חבר הכנסת מרדכי יוגב.

חמד עמאר: חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי, עד חמש דקות.

חמד עמאר: בבקשה.

מיכאל מלכיאלי: תודה, אדוני היושב-ראש.

מיכאל מלכיאלי: אדוני השר, חבריי חברי הכנסת, היום כנסת ישראל מציינת את יום העלייה, יום חשוב מאוד למדינה שרובה ככולה עולים, ממזרח וממערב.

מיכאל מלכיאלי: הזכיר כאן חבר הכנסת עמר בר לב שאתמול הכנסת ציינה את פטירתו של הרב עובדיה, ואני הייתי רוצה להביא זווית נוספת.

מיכאל מלכיאלי: מרן בוודאי דיבר – הוא הכשיר, כמובן, את העולים מאתיופיה לבוא בקהל כיהודים לכל דבר, בלי שום פקפוק, ונתן לנו, הנציגים של ש"ס, הנציגים של הרב עובדיה ברשויות המקומיות ובכנסת, לעשות הכול על מנת לעזור לקליטה של אותם עולים.

מיכאל מלכיאלי: אין ספק שכשהעולים מגיעים ממקום עם קשיי קליטה, קשיי שפה, קשיים כלכליים, אז היכולת שלהם להיקלט בארץ היא פי כמה יותר קשה.

מיכאל מלכיאלי: נמצא פה חברי חבר הכנסת הרב משה אבוטבול, שהיה ראש העיר בית שמש הרבה שנים, ושם הקים, בשליחותו של הרב עובדיה, את המועדון לעולים – קוראים לזה "מבצע משה".

מיכאל מלכיאלי: אני ביקרתי שם יחד איתו כראש עיר.

מיכאל מלכיאלי: מדהים לראות איך משפחות שלמות מגיעות לבית שמש וזוכות לקבל את כל המענה ואת כל השירותים העירוניים מחוץ לעירייה על ידי מגשרים מהקהילה.

מיכאל מלכיאלי: אני חושב שזה פרויקט – הלוואי שכל ראשי הערים ילמדו איך יודעים להנגיש שירותים עירוניים לכולם.

מיכאל מלכיאלי: הרב עובדיה, זיכרונו לברכה, כרב ראשי וגם אחרי זה, נסע למדינות שלמות.

מיכאל מלכיאלי: הוא נסע לאיראן כשיכול היה, ולקהילה היהודית בצרפת ובמרוקו ולעוד ערים רבות, ועודד לעלייה.

מיכאל מלכיאלי: הוא אמר כמה מדינת ישראל היא הבית של כל יהודי בעולם.

מיכאל מלכיאלי: היה לו קשה לסגור את הספר ולהתעסק – מה, הוא שליח מהסוכנות?

מיכאל מלכיאלי: רק שהוא עשה את זה ממש כמו שליח מהסוכנות, כי הוא הבין שחיזוקה של מדינת ישראל יהיה רק אם יגיעו לכאן כל היהודים, וכמה שיותר עולים.

מיכאל מלכיאלי: אבל יש נקודה שכן הייתי רוצה לציין, והלוואי שהממשלה כן תוכל לסדר את זה.

מיכאל מלכיאלי: אני ביקרתי בצרפת ביריד של נוער לעידוד עלייה.

מיכאל מלכיאלי: וכשאתה מדבר עם משפחות יהודיות דתיות וחרדיות: מה מונע מכם לעלות לארץ?

מיכאל מלכיאלי: אתה שומע שההכוון של עמותות שלמות – שמתוקצבות על ידי מדינת ישראל כשהן מגיעות לארץ – כבר שם, בצרפת, מכוונים אותם לבתי ספר שאינם דתיים.

מיכאל מלכיאלי: אני מדבר על משפחות דתיות, חרדיות, שהשקיעו את כל הונן על מנת שהילדים שלהן יוכלו ללמוד בבתי ספר דתיים בצרפת.

מיכאל מלכיאלי: כשהם מגיעים לארץ חלקם הגדול בחוסר ידיעה שכאן בארץ יש להם מלכודת דתית, ואז הם נזכרים אחרי הרבה זמן, וזה כבר מאוחר מדי.

מיכאל מלכיאלי: אני חושב שראוי שמשרד הקליטה – שמדינת ישראל בכלל, לאו דווקא המשרד אלא כמדיניות, תדאג גם לאותם עולים דתיים וחרדים שמגיעים מצרפת ומעוד מקומות לקליטה למוסדות כמו שמתאים להם.

מיכאל מלכיאלי: נכון, יש גם ממלכתי-דתי, אבל יש הרבה זרמים גם בתוך הממלכתי-דתי, וראוי שמשפחה תקבל את המענה הכלכלי והדתי שלה.

מיכאל מלכיאלי: ואני אסיים בדבר אחרון.

מיכאל מלכיאלי: אנחנו בתפילה אומרים כל יום: "מקבץ נדחי עמו ישראל".

מיכאל מלכיאלי: מודים, מצפים ומייחלים ליום שהקדוש ברוך הוא יביא את כולם לכאן.

מיכאל מלכיאלי: זה אחד מסמלי משיח, שהיהודים מכל התפוצות יבואו לכאן.

מיכאל מלכיאלי: אין ספק שקומה של מדינת ישראל היה חלק מאותו תהליך, אבל אסור לנו לאבד אותו, אסור לנו לא לקפוץ על הדבר הזה ולהרוויח אותו.

מיכאל מלכיאלי: ומה שקורה עם העולים – וגם במשרד החינוך צריך ללמד: העולים, הסבא והסבתא שלי שהגיעו מחוץ לארץ, והרבה מהם מבני עדות המזרח, לצערנו מדינת ישראל באופן שיטתי לקחה את הילדים שלהם ולא שאלה אותם לאיזה מוסדות הם רוצים לרשום אותם.

מיכאל מלכיאלי: הפנקס האדום היווה בן ערובה – אם יהיו לך תלושים לאוכל, אם תהיה לך עבודה או לא.

מיכאל מלכיאלי: אותם אנשים בעל כורחם שלחו את הילדים שלהם לחינוך שהם לא רצו בו.

מיכאל מלכיאלי: כשהם היו בחוץ לארץ הם קיוו לבוא, לשלוח את הילדים למוסדות ולחינוך אחרים לגמרי ממה שהכריחו אותם.

מיכאל מלכיאלי: גם זה דבר שצריכים ללמוד אותו.

מיכאל מלכיאלי: אם אנחנו לא יודעים להכיל את השני, משם מגיעות הקוטביות והשנאה בין אחד לשני.

מיכאל מלכיאלי: אז קודם כול, אני מברך על היום הזה, אבל הלוואי שמדינת ישראל תדע להכיל את העולים כמו שמגיע להם, כמו שהם באמת רוצים.

מיכאל מלכיאלי: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: חבר הכנסת ניצן הורוביץ, בבקשה – אחרון הדוברים.

חמד עמאר: אחריו ישיב השר יואב גלנט.

ניצן הורוביץ: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, כשמדברים היום על המושג ציונות, אז בעצם המשמעות המעשית, אפשר להגיד אפילו היום-יומית, האישית, עבור הרבה מאוד אנשים בארץ, זה עניין העלייה.

ניצן הורוביץ: מדינה כבר יש ומוסדות יש – אומנם כנסת מתפקדת לגמרי עוד אין, כי עוד אין ממשלה כבר שנה, אבל אני מקווה שבקרוב תהיה – ויש התיישבות, ויש צבא, ויש לנו את הדגל והסמל, וכל הדברים קיימים ואנחנו חיים כאן.

ניצן הורוביץ: משמעות הציונות היום, בראש ובראשונה, היא הקשר עם התפוצות והעלייה של יהודים לארץ.

ניצן הורוביץ: אבל פה יש לנו בעיה שצריך לשים עליה את האצבע, במיוחד ביום העלייה, משום שהיא בעיה כאובה להמון עולים שמגיעים, ועוד יגיעו, אני מקווה.

ניצן הורוביץ: יש מאות אלפי עולים שעלו במסגרת חוק השבות אבל אינם מוכרים כיהודים על פי ההלכה או על פי חלק מהרבנים או עבור חלק מהפוסקים או עבור חלק מהדיינים וכו' וכו'.

ניצן הורוביץ: העניין הזה הוא עניין קשה, משום שהוא משפיע גם על מדיניות הקליטה וגם על מה שקורה עם העולים האלה בארץ, על היכולת שלהם להינשא – קודם כול, בכלל על היכולת שלהם להגיע הנה.

ניצן הורוביץ: כשהם באים, אחר כך יש מקרים כמו בדיקות דנ"א שנדרשות מעולים; למשל, בשנה שעברה יותר מ-20 זוגות חויבו לעבור את הבדיקות האלה, שזה תהליך ארוך, מסורבל ומשפיל, כולל בדיקות של אימא, ובת דודה בכל מיני מקרים, ועוד בני משפחה.

ניצן הורוביץ: גם בנושא הגיור, זאת אומרת, עולים שהם בפירוש לא יהודים, נאמר בני זוג או בנים לאב יהודי ולאם לא יהודייה – הם זכאי חוק השבות, הם באים ארצה, הם מתגיירים; בהרבה מאוד מקרים מבטלים באופן רטרואקטיבי את הגיור שלהם, ואז גם כן הם לא יכולים להתחתן והם נכנסים באותה בעיה.

ניצן הורוביץ: אני חושב שהיום, חבריי חברי הכנסת, נדרשים שני דברים בעניין הזה של יהדות ועלייה, או עלייה ויהדות.

ניצן הורוביץ: קודם כול, הזכאות לעלייה על פי חוק השבות – על פי יהדות לפי חוק השבות – צריכה בראש ובראשונה להיות לפי קביעות הקהילות המקומיות וערכיהן.

ניצן הורוביץ: ולמשל, אנחנו יודעים שבארצות הברית רוב הקהילה היהודית המפוארת הוא לא אורתודוקסי; הוא רפורמי, הוא קונסרבטיבי, ויש להם רבנים, ובתי כנסת וקהילות.

ניצן הורוביץ: הם יודעים – הם, קודם כול, יודעים על אנשים מקהילותיהם, אם הם יהודים או לא, והם אלה שצריכים להיות הקובעים במקרה הזה.

ניצן הורוביץ: וכשהעולים מגיעים לארץ – וחלקם אינם יהודים, וזה בסדר גמור; לפי חוק השבות חלק מהעולים, אנחנו יודעים, אינם יהודים – צריך לתת להם כאן אופציה לנישואים אזרחיים אם הם לא יכולים להתחתן ברבנות.

ניצן הורוביץ: הסיפור הנוכחי הוא שיש לנו מאות אלפי ישראלים: הם ישראלים לכל דבר, הם משלמים מיסים, הם הולכים לצבא, הם בבתי ספר, לגמרי אזרחים כמוני וכמוכם, והם לא יכולים להתחתן ברבנות, כי הם לא מוכרים כיהודים, אבל גם לא נותנים להם שום אופציה או מסלול חלופי.

ניצן הורוביץ: אומרים להם: סעו לחו"ל ותתחתנו בחו"ל על חשבונכם, ואז אם אתם באים לארץ ויש עניינים אחר כך, בגירושים, זה בעיה.

ניצן הורוביץ: בשביל מה?

ניצן הורוביץ: מדוע?

ניצן הורוביץ: לא רוצים אתכם ברבנות?

ניצן הורוביץ: הרבנות לא מכירה בכם כיהודים?

ניצן הורוביץ: בסדר, אז הרבנות לא מכירה.

ניצן הורוביץ: אז שאנחנו כמדינת ישראל – – –

מיכאל מלכיאלי: היא מכירה ביהודי כיהודי.

ניצן הורוביץ: מאה אחוז.

ניצן הורוביץ: אז מי שהרבנות לא מכירה בו כיהודי, והוא גם לא יהודי ולא מתיימר להיות יהודי, והוא אזרח ישראלי – הוא חי כאן, אזרח ישראלי – תן לו אופציה אחרת.

ניצן הורוביץ: תאפשר לו להירשם בנישואים אזרחיים אצל רשם אזרחי.

ניצן הורוביץ: אתה לא יכול להגיד: אני לא מכיר בו כיהודי אבל אני גם לא נותן לו אופציה; הוא אזרח כמוך.

ניצן הורוביץ: ולכן העניין הזה חייב לבוא לידי תיקון: לתת אופציה קודם כול למי שלא יכולים פשוט להתחתן לפי הדין הדתי.

ניצן הורוביץ: ואני רוצה להדגיש שגם בהליכים האלה שהרבנות מקיימת לבירור יהדות – כי כשמגיעים לפעמים זוגות הרבה מאוד פעמים, ביותר מ-90% מהמקרים הזוגות שמגיעים לבירור יהדות ברבנות כאן הם עולים או בנים או צאצאים לעולים ממדינות דוברות רוסית, מדינות חבר העמים, וזה דבר שמעיק עליהם מאוד.

ניצן הורוביץ: הוא דבר שהוא לא צודק, וצריך לסיים אותו ולפתור אותו.

ניצן הורוביץ: אנחנו מדינה מודרנית.

ניצן הורוביץ: אנחנו מדינה יהודית אבל גם דמוקרטית, ויש פה אנשים שהרבנות עצמה לא רוצה בהם ולא מכירה בהם.

ניצן הורוביץ: ולכן אנחנו צריכים לתת להם פתרון חלופי, עוד אופציה.

ניצן הורוביץ: ועוד מילה לסיום בעניין הזה של העלייה: אני מאוד בעד עלייה.

ניצן הורוביץ: אני ציוני, אני חושב שיהודי שרוצה לבוא לארץ, אנחנו מקבלים אותו בזרועות פתוחות.

ניצן הורוביץ: הוריי הגיעו הנה, לולא חוק השבות אני לא הייתי נמצא כאן.

ניצן הורוביץ: אני רוצה שיהודים יגיעו לארץ מבחירה.

ניצן הורוביץ: זאת אומרת, שלא יעלו מפחד.

ניצן הורוביץ: כמובן שאם הם נרדפים או מאוימים בארצותיהם, אז על אחת כמה וכמה השערים שלנו פתוחים, בואו.

ניצן הורוביץ: אבל אנחנו, במקרים של מדינות שבהן יש למשל עלייה בהתקפות האנטישמיות, למשל בארצות הברית, אנחנו לא צריכים לבוא ליהודים שם ולהגיד: יש פה אנטישמיות, יש עליכם איום, אז בואו לארץ.

ניצן הורוביץ: זאת לא צריכה להיות התשובה.

ניצן הורוביץ: קודם כול, התשובה צריכה להיות: להילחם באנטישמיות איפה שהיא נמצאת, בצרפת ובארצות הברית או ברוסיה או בכל מקום.

ניצן הורוביץ: היהודי צריך להיות בטוח בארצו.

ניצן הורוביץ: הוא אזרח אמריקני או הוא אזרח צרפתי – הוא זכאי לביטחון שם, ואנחנו צריכים להיות חלק מהעניין.

ניצן הורוביץ: אם הוא בוחר לבוא לארץ – לפי בחירתו, לא רק מתוך פחד או אילוץ או איום – נקבל אותו כאן בזרועות פתוחות.

ניצן הורוביץ: ואני מקווה שיהיו לנו הרבה עולים גם בשנים הקרובות, ותודה רבה לכם.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: חברת הכנסת מיכל שיר סגמן.

חמד עמאר: עד חמש דקות, בבקשה.

מיכל שיר סגמן: אדוני היושב-ראש, מכובדיי חברי וחברות הכנסת, אי-אפשר לעצור רעיון שהגיע זמנו.

מיכל שיר סגמן: אין כוח בעולם שיכול למנוע זאת, ואין דוגמה טובה יותר לכך מאשר העלייה לארץ ולמדינת ישראל.

מיכל שיר סגמן: צדק בנימין זאב הרצל כשכתב בספרו מדינת היהודים: "אין בעולם אדם חזק או עשיר שיוכל להסיע עם מארץ אל ארץ.

מיכל שיר סגמן: רק רעיון יחולל זאת.

מיכל שיר סגמן: אכן, לרעיון המדינה כוח כזה.

מיכל שיר סגמן: במשך כל ליל גלותם הארוך לא חדלו היהודים מלחלום את חלום מלוכתם: 'לשנה הבאה בירושלים'".

מיכל שיר סגמן: העלייה הינה אבן היסוד שעליה הוקמה מדינת ישראל וסביבה חוקק חוק השבות.

מיכל שיר סגמן: רעיון העלייה שזור כחוט השני בסיפור תקומתו של העם היהודי וחזרתו למולדתו ההיסטורית.

מיכל שיר סגמן: גם כיום, כשתמו נדודינו, כתושבים ואזרחים גאים במדינת לאום ישראלית, יהודית, משגשגת וחזקה, חובה עלינו להפנים כי ערכי העלייה והציונות חשובים היום יותר מתמיד, משום שיש את אלו המבקשים למחוק את הלאומיות, את הלאום היהודי-ישראלי ואת מדינת הלאום היהודי: מול אויבינו, מול שליחיהם ונציגיהם, בשלל ארגוני יפי תואר וכסות, כאלו המקדשים כל לאום והגדרה עצמית כל עוד לא מדובר בלאומיות יהודית; וכן, גם מול אלו מבית, אשר בחרו להתנתק מהלאום וההיסטוריה המשותפת שלנו לטובת אוטופיה אוניברסלית או מילקי זול בברלין.

מיכל שיר סגמן: מול כל אלו, ובמיוחד כיום, חובה עלינו להעמיד קיר ברזל ערכי ורעיוני, שבסיסו הוא העלייה והלאום היהודי והישראלי ללא בושה.

מיכל שיר סגמן: לכן אני נמלאת גאווה ביום זה, שבו אנו מספרים את סיפורן של קהילות אין-ספור ששבו לארץ אבותיהן כדי לקחת חלק בתחייתו המחודשת של עמן.

מיכל שיר סגמן: הן שבו מסוריה, כמו אימי גרציה, ומפולין, כמו אבי מיכאל, זכרם לברכה.

מיכל שיר סגמן: הם עלו ממרוקו ומבולגריה, מארצות הברית ומעיראק, מתימן, מצרפת, מברית המועצות ומאתיופיה.

מיכל שיר סגמן: הם עלו ברגל ובמעבורות, במטוסים, במרבדי קסמים ועל כנפי נשרים.

מיכל שיר סגמן: אין עוד עם שנלחם כך בכדי לחזור למולדתו, ואין עוד מדינה כזו, שהשקיעה משאבים בלתי נתפסים כדי להביא אליה תושבים חדשים.

מיכל שיר סגמן: הסיבה לכך הינה שבשעה שאל כל שאר מדינות תבל אנשים מהגרים, רק לישראל עולים.

מיכל שיר סגמן: הראו לי עוד מדינה אחת בעולם שהקימה מוסדות חשאיים שכל מטרתם הינה להבריח ולהעלות אנשים ממדינות דיקטטוריות אל גבולותיה, מעל מסכי ברזל ועל ימים ואוקיינוסים; הראו לי עוד מדינה אחת ששלחה כוחות צבא, מודיעין וחיל אוויר אלפי קילומטרים, אל ליבה של אפריקה, כדי לתת תקווה לאלפי פליטים ומשפחות ולהביאם לתחומה, כשמשימה זו עדיין לא הושלמה; הראו לי עוד מדינה אחת ששולחת שליחים למדינות אחרות שכל מטרתם הינה לעודד את תושבי אותן מדינות להגר אליה.

מיכל שיר סגמן: אין עוד מדינה כזו, משום שרק במדינת ישראל אין הגירה, אלא עלייה מתוך שותפות גורל, רעיון, לאום וערכים משותפים.

מיכל שיר סגמן: כיום קל יותר מתמיד לעלות לישראל, אבל במקביל אנחנו ממשיכים לראות את מפלצת הטרור והאנטישמיות מרימה את ראשה שוב ושוב, ולעתים פורחת, גם אצל חלק מידידותינו הטובות ביותר בעולם.

מיכל שיר סגמן: מול כל אלה אסור לנו להיות אדישים, ואל לנו להתבייש במטרות אשר בשמן הוקמה מדינתנו: עלייה, ציונות ובית לאומי – כן, לאומי, ולא להפסיק להתגאות בכך.

מיכל שיר סגמן: עלינו לחזק את הקשר אל אחינו ואחיותינו בתפוצות ועימם, אך במקביל להבהיר בקול חזק ובוטח שמשימתנו הלאומית והציונית היא לקרוא ולעודד את העלייה של כל יהוד׳ ויהודייה באשר הם – חילונים ודתיים, ימנים ושמאלנים, בני כל עדה וקהילה.

מיכל שיר סגמן: אחד החוקים הבודדים שזכו לקונסנזוס חוצה מפלגות בבית הזה הוא חוק יום העלייה.

מיכל שיר סגמן: אני גאה על כך שליוויתי את החוק זה עוד מימיו הראשונים, על ידי ידידי ובוגר המרכז להכשרה פוליטית שהקמתי לפני עשור, יונתן יאבור.

מיכל שיר סגמן: יונתן, עולה מאנגליה, שיושב איתנו כעת ביציע האורחים, חשב לראשונה על הרעיון לקבע בחוק את הדבר הזה שכל כך ייחודי לעם היהודי.

מיכל שיר סגמן: הוא ושותפו ג'יי שולץ לקחו את הרעיון הקדוש הזה, גיבשו את נוסח החוק הראשוני וקידמו בעבודה קשה את החוק, יחד עם חבר הכנסת אברהם נגוסה וידידי חבר הכנסת מיקי זוהר, שנענו למשימה והובילו את החוק הערכי והציוני הזה עד לחקיקתו ויישומו.

מיכל שיר סגמן: חבריי, כל הכבוד לכם, רבבות עולים ומדינה שלמה חבים לכם חוב גדול.

מיכל שיר סגמן: יום עלייה שמח לכל עם ישראל.

מיכל שיר סגמן: מי ייתן וכל יום יהיה יום עלייה גדול יותר מקודמו.

מיכל שיר סגמן: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: ישיב שר העלייה והקליטה חבר הכנסת יואב גלנט.

יואב גלנט: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, עולים, אורחים, היום אנחנו מציינים בפעם הרביעית את יום העלייה.

יואב גלנט: אני מודה לכל מי שיזם את האירוע החשוב הזה, אירוע שהפך למועד קבוע בלוח השנה שלנו.

יואב גלנט: 122 שנים חלפו מאז הקונגרס הציוני הראשון, 71 שנים מאז הקמת המדינה, והחזון של שיבת ציון.

יואב גלנט: חזון של בית אחד הוא נושא שמשותף ליהודים בכל רחבי העולם.

יואב גלנט: המילה "עלייה" היא מילה מיוחדת למדינת ישראל.

יואב גלנט: יש עוד מדינות מהגרים בעולם, רק בישראל מדברים על עלייה.

יואב גלנט: לא נוסעים לכאן, לא באים לכאן – עולים לארץ ציון וירושלים.

יואב גלנט: ראוי שנזכור את המספרים: לפני מלחמת העולם הראשונה, בתחילת המאה ה-20, היו כ-60,000 יהודים במדינת ישראל.

יואב גלנט: חלפו קצת יותר מ-30 שנה, וערב הקמת המדינה היו כאן 600,000 יהודים; היום יש למעלה מ-6 מיליון – למען האמת כמעט 7 מיליון יהודים – והעלייה נמצאת בראש סדר העדיפויות של מדינת ישראל.

יואב גלנט: גלי העלייה של הדורות האחרונים ביססו את הכוח המדיני, הביטחוני, הכלכלי, ביססו את מדינת ישראל, ואי-אפשר לדמיין את הצלחתה של מדינת ישראל בכל תחום שהוא ללא גלי העולים.

יואב גלנט: ועכשיו, בואו נזכור את המספרים: שלושה מיליון עולים הגיעו למדינת ישראל מאז הקמתה, ואם אנחנו מסתכלים על עצמנו, הרי כולנו או עולים או בניהם או נכדיהם של עולים.

יואב גלנט: כל היתר הם אלה שהיו פה בתחילת המאה ה-20.

יואב גלנט: בהיבט הזה אני חושב שמדינת ישראל היא מדינה ייחודית.

יואב גלנט: אין עוד מדינה בעולם שרוצה כמונו לקלוט עוד ועוד תושבים, עוד ועוד עולים, ולכל אחד ואחד מאיתנו יש סיפור אישי שקשור בנושא הזה.

יואב גלנט: הסיפור שלי, שדומה לסיפורים של רבים, הוא הסיפור של ההורים שלי.

יואב גלנט: באוגוסט 1947 יצאה טיסת עלייה אחת של טרם קום המדינה מאירופה, על אותו מטוס שהעלה את יהודי עיראק בחלקם וידוע בשל מבצעיו של שלמה הלל.

יואב גלנט: אבא שלי היה בין 50 העולים שהיו בגיוס חוץ לארץ אז והגיעו משדה תעופה ליד נפולי.

יואב גלנט: הוא בא ממחנה מעבר, מחנה עקורים בבארי והגיע לכאן, וזמן קצר לאחר מכן נפל אל קרבות הבלימה מול הצבא המצרי בגזרת הדרום במסגרת שועלי שמשון.

יואב גלנט: אימא שלי הגיעה לכאן גם היא ב-1947 אבל גורשה על סיפון האקסודוס בחזרה לאירופה ומצאה את עצמה בהמבורג בגרמניה, ובהמשך הגיעה במסגרת העלייה הלגאלית הראשונה.

יואב גלנט: הסיפור הזה הוא הסיפור של הדור שהקים את המדינה הזאת, ואני באופן אישי זכיתי גם אני להתחבר לדברים: בגיל 12 עמדתי ברחבת הכותל, בשנת 1970, עם אבי זיכרונו לברכה, וצעקתי "שלח את עמי", כי חלק ממשפחתו עוד היה מאחורי מסך הברזל, ואנחנו באנו עם הרבה אחרים להפגין.

יואב גלנט: בשנת 1981, דומה קצת לסיפור של עמר, הייתי סגן בשייטת, השתתפתי במבצעים הראשונים – אז קראו להם "נמל בית", עוד לא ידעו שיהיה מבצע משה זמן קצר אחריהם – השתתפתי במבצעים הראשונים להבאת יהודי אתיופיה בסירות גומי ולאחר מכן אל סיפון האונייה בת גלים ואל נמל אילת.

יואב גלנט: אבל זה לא סוגר את הסיפור שלי, כי אני נשוי לעולה חדשה שעלתה לפני הרבה שנים – לפני 56 שנה, בגיל שלוש, ממרוקו.

יואב גלנט: וכשאתה מסתכל על הסיפור הזה, הסיפור של ההורים שלנו, הסיפור שלנו – זה למעשה בוורסיות שונות הסיפור של כל אחד ואחת מאזרחי המדינה הזאת.

יואב גלנט: ראוי שנזכור שגלי העלייה, שכל אחד ואחד מהם היה מלווה בקשיים, וכל אחד ואחד מהם נתקל בחומות שהיה קשה לחדור אותן – וזה נכון מאז קום המדינה ועוד לפני כן – אבל כל אחד ואחד מהם העניק למדינה הזאת נופך חדש, עוצמה חדשה, הישגים מדעיים, צבאיים, כלכליים ואחרים.

יואב גלנט: השנה, רבותיי, עלו למעלה מ-29,000 אנשים עד מועד זה.

יואב גלנט: אם נעשה אקסטרפולציה, סביר להניח שנסיים את השנה הזאת במעל 32,000 או 33,000 עולים – זה הישג של השנים האחרונות – כ-18,000 מתוכם מרוסיה ואוקראינה ועוד קצת ממדינות חבר העמים האחרות; כ-2,000 מצרפת; 2,500 מארצות הברית וצפון אמריקה, בסך הכול אני חושב שיש פה הישגים מרשימים מאוד.

דסטה גדי יברקן: וכמה עלו מאתיופיה, אדוני השר?

יואב גלנט: כמה מאות, ויעלו עוד.

פנינה תמנו: השאלה היא האם אנחנו באמת פתוחים, אדוני השר.

יואב גלנט: לצד המספרים המרשימים, אנחנו זוכרים תמיד שהעלייה היא רק תחילת הדרך.

יואב גלנט: מוטלת עלינו האחריות לקליטתם של העולים, והמשימה הזאת היא משימה מורכבת, היא מקיפה את כלל תחומי החיים.

יואב גלנט: צריך לעזור בקליטה במרכזי העלייה, סיוע כלכלי, סיוע בחינוך כמובן, לכל אלה שעתידים להתגייס לצה"ל – ללוות אותם בדרך הזאת, ואני חושבת שממשלת ישראל מחויבת לנושא הזה.

יואב גלנט: ולשאלתם של חבריי לפני דקה אחת – כשר העלייה והקליטה אני עוסק בנושא, וקלטנו את מה שממשלת ישראל החליטה גם מקרב העלייה באתיופיה, אבל כשר הבינוי והשיכון, שניכם יודעים, ועוד רבים אחרים יודעים, כמה אני באופן אישי פעלתי למען הקליטה והשילוב של היהודים מאתיופיה, ובהיבט הזה, כמו שאמרתי, ההיכרות שלי עם העניין היא מלפני 38 שנים.

פנינה תמנו: דווקא בגלל הניסיון שלך אני חושבת – –

יואב גלנט: אני מחויב לנושא – –

פנינה תמנו: – – שתמצא דרך להביא את העולים שממתינים.

יואב גלנט: – – ואני חושב שאנחנו מחויבים, ואנחנו נמצא את הדרך – – –

דסטה גדי יברקן: העשייה שלך מבורכת, אדוני השר, ובאמת כל הכבוד על מה שעשית.

דסטה גדי יברקן: אני לא רוצה להפריע ליום החשוב הזה, אבל כמה מאות באתיופיה שם זה רק – – – 8,750 אם לא יותר, אז – – –

חמד עמאר: אתה יכול לתת הערה, אבל לא נאום.

פנינה תמנו: למה?

פנינה תמנו: אנחנו מנהלים שיח.

פנינה תמנו: גם ככה הכנסת מנומנמת.

פנינה תמנו: אנחנו מאמינים שלשר יש כוונות טובות, אבל הוא צריך להוביל את פריצת הדרך ולהעלות אותם, כי כרגע המצב הקשה ששורר באתיופיה ממש מוביל לכך שיש סכנת נפשות.

פנינה תמנו: צריך להעלות אותם ולסיים עם הדבר הזה, וממשלת ישראל לא יכולה להמשיך להתעלם ולהגיד שהיא אוהבת עלייה.

חמד עמאר: תודה רבה.

יואב גלנט: כשר העלייה והקליטה אני יכול להתחייב בפניכם שהממשלה תמשיך ותעשה כל מאמץ על מנת לעודד את העלייה מכל רחבי העולם.

יואב גלנט: אני הייתי בביקורים של יום אחד או יום וחצי בכמה מקומות ברחבי העולם.

יואב גלנט: לא הספקתי עוד בכל המקומות, באופן טבעי.

יואב גלנט: ראיתי מה קורה בהונגריה, מה קורה בצרפת, מה קורה באוקראינה, מה קורה באזרבייג'ן – בכל המקומות האלה יש קהילות יהודיות שרוצות להגיע למדינת ישראל.

יואב גלנט: אבל אם אני צריך לציין שני דברים שבהם צריך להשקיע מאמץ גדול במסגרת הפעולה שלנו, אני מכוון לשתי נקודות: הראשונה שבהן – אנחנו חייבים להגיע אל האנשים שנמצאים מתחת לגיל 18 וטרם קבעו מה נתיב חייהם.

יואב גלנט: כל השקעה בבחור צעיר במסגרת הפרויקטים שאנחנו עושים ובכל דרך אחרת יכולה להביא אותו לחשיפה לישראל, להזדהות עם השורשים המקוריים שלו, גם אם הוא זכאי חוק השבות ולא בהכרח יהודי על פי ההלכה, ובסופו של דבר להביא לכך שיגיע לארץ, ימצא בן או בת זוג ישראלים יהודים, יתחתן איתם, ובסופו של דבר יתווסף אל המחנה שלנו, שהוא המחנה הגדול, ואני מזכיר בהזדמנות הזאת – –

עודד פורר: איפה הוא יתחתן?

עודד פורר: איפה הוא יתחתן, אבל?

יואב גלנט: – – שבמדינת ישראל היו 600,000 יהודים לפני 70 שנה; בארצות הברית של אמריקה היו 6 מיליון יהודים לפני 70 שנה.

יואב גלנט: היום יש בארצות הברית של אמריקה 6 מיליון יהודים פחות או יותר, ובמדינת ישראל יש כמעט 7 מיליון.

יואב גלנט: כלומר, ב-70 שנה הדלי בצפון אמריקה התמלא והתרוקן, ובסופו של דבר הוא עומד על אותו מספר; הדלי בישראל עלה פי 11.

יואב גלנט: הדברים האלה מסבירים את הכול.

יואב גלנט: במדינת ישראל אתה יכול לקיים איזה אורח חיים שאתה רוצה כיהודי ולהישאר בן הלאום היהודי, מאמין במסורת היהודית ולהמשיך לחיות כאן.

יואב גלנט: בהקשר הזה, הסיכוי גדול יותר כאשר אתה עוסק באנשים צעירים.

יואב גלנט: מאוד קשה להביא משפחות עם ילדים, לפעמים גם עם נכדים.

יואב גלנט: זה דבר יותר מורכב.

יואב גלנט: כאשר מדובר על אנשים צעירים אנחנו יכולים לעשות הישגים מדהימים.

יואב גלנט: ולכן זוהי המשימה הראשונה בעיניי – לדבר עם הצעירים.

יואב גלנט: המשימה השנייה שבעיניי היא רבת-חשיבות היא למפות וליצור קשר בלתי אמצעי, בעידן של עולם דיגיטלי, עם היהודים באשר הם.

יואב גלנט: אני הגעתי, כמו שאמרתי, לקהילות אחדות.

יואב גלנט: הייתי גם במסגרת תפקידיי הקודמים בקהילות אחרות ושאלתי את אותן שאלות, גם בברזיל, גם בארצות הברית וגם במקומות אחרים.

יואב גלנט: אתה נכנס לעיר ואתה שואל: כמה יהודים יש פה?

יואב גלנט: אומרים לך, נניח, 10,000.

יואב גלנט: אתה אומר: האם אתם מצליחים לקיים קשר עם 1,000 מתוכם?

יואב גלנט: האם 1,000 מתוכם מגיעים לבית הכנסת ביום כיפור, שלא לדבר על יום חול או שבת?

יואב גלנט: האם 1,000 מתוכם מגיעים לטקסים שקשורים למדינת ישראל ביום הזיכרון או ביום העצמאות?

יואב גלנט: והתשובה היא שאי-אפשר להגיע ל-10% בשום מקום.

יואב גלנט: שאר האנשים, לצערי הרב, הם קצת תיאורטיים.

יואב גלנט: זאת אומרת, אומרים לך שיש 400,000 – ויש כאלה שאומרים 500,000 – יהודים בצרפת.

יואב גלנט: אני מצפה שתהיה לנו רשימה שנוכל ליצור קשר עם כל אחד ואחד מהם.

יואב גלנט: מדוע?

יואב גלנט: מפני שבדור הבא בצרפת, במזרח אירופה, באמריקה, בכל מקום – אם אנחנו בדור הבא נרצה ליצור איתם קשר זה יהיה מאוד קשה.

יואב גלנט: חלק מהם יאבדו את זכאות חוק השבות, וחלק מהם פשוט לא ידעו על שורשיהם כמו שצריך כי לא יהיה מי שיספר להם, אבל אם אנחנו נכיר את ההורים אנחנו נדע להגיע אל הילדים.

יואב גלנט: ואני אומר לכם שאחד המפעלים הכי חשובים שצריכים להיות עכשיו זה למפות את הרשימה וליצור קשר, כי יש היום שני מצבים: או שאתה עולה לישראל, או שהסיכוי שאחרי כן אתה תלך ותתבולל במקום אחר הוא מאוד מאוד גבוה – אלא אם כן אתה שומר על אורח חיים יהודי דתי, שאיננו משותף לכל היהודים בכל רחבי העולם.

יואב גלנט: המשמעות היא שאנחנו הולכים ומאבדים את יהדות העולם בקצב הולך וגובר.

יואב גלנט: הדברים נכונים לכל רחבי העולם – –

עמר בר-לב: זה גם בגלל המדיניות הישראלית – – –

יואב גלנט: – – ובמיוחד לאירופה.

יואב גלנט: זאת אומרת, המצב הוא שמה שהחזיק את היהודים כיהודים במשך 1,900-1,800 שנה בגלות היו שני דברים: תפילה שלוש פעמים ביום לירושלים ורדיפות חיצוניות.

יואב גלנט: מאחר שאין רדיפות חיצוניות ממוסדות באף מדינה בעולם, למעט שוליים מאוד מאוד דקים, אז מי שלא שומר על אורח חיים יהודי, הסטטיסטיקה מראה – ויש לנו סטטיסטיקה כבר של ארבע

יואב גלנט: ה-חמישה דורות – שבדור השני והשלישי נישואי התערובת, בעיקר במקומות מבוססים, מגיעים לכדי 80%, והתוצאה היא שלמעשה אנשים מאבדים את זהותם.

יואב גלנט: ולכן, האפשרויות הן קודם כול לעלות לישראל, אבל מי שלא עולה לישראל – צריך לשמר איתו קשר.

יואב גלנט: ואני חושב שאנחנו חייבים למפות את האנשים האלה על מנת להיות מסוגלים להגיע אליהם ואל צאצאיהם בעתיד, אחרת אנחנו עלולים לאבד אותם.

יואב גלנט: וראוי שנזכור את המספרים: לפני השואה היו פה 18 מיליון יהודים, על כדור הארץ.

יואב גלנט: הסתיימה השואה האכזרית והנוראית, נותרו 12 מיליון, ואנחנו עוברים במעט את ה-14 מיליון בתקופה הזאת.

יואב גלנט: כלומר, במשך 70 שנה גדל העם היהודי לפי סטטיסטיקה ב-2–2.5 מיליון אנשים.

יואב גלנט: זה מספר מאוד מאוד קטן ומאוד זעום, והוא בנוי כולו על מה שקורה בישראל.

יואב גלנט: אבל מתוך אותם 14.5 מיליון, רוב מכריע זה ה-7.7 מיליון שחיים כאן, בישראל, ואנחנו יודעים את תעודות הזהות שלהם.

יואב גלנט: לגבי היתר – הביטחון שלנו הוא הרבה יותר קטן.

יואב גלנט: אם אנחנו לא נמצא את הדרך על מנת לדעת מי הם, בעתיד לבוא – אם זה לא יקרה בשנה, שנתיים, עשר השנים הקרובות – יהיה לנו מאוד קשה להגיע אליהם או אל צאצאיהם ולהביא אותם, והתוצאה עלולה להיות שההתבוללות הזאת תביא לכך שאנחנו נאבד אותם.

יואב גלנט: אני, בהזדמנות הזאת, רוצה לברך את כל מי שעוסק במלאכה הזאת.

יואב גלנט: אני חדש באופן פורמלי בעיסוק בעלייה.

יואב גלנט: עשו עבודה טובה לפניי לאורך שנים במשרד העלייה והקליטה בממשלות ישראל.

יואב גלנט: אני מברך גם את משרד העלייה והקליטה, את הסוכנות היהודית, את נתיב, את נפש בנפש, את אופק ישראלי ואת כל הארגונים המתנדבים השונים: נעל"ה, תגלית, צבר, מסע, התוכניות והפרויקטים, יש עוד רבים.

יואב גלנט: אני חושב שכל אחד מהם בחלקו עושה את עבודתו.

יואב גלנט: אני חושב שיש לנו עוד מה לעשות.

יואב גלנט: חובתנו גם לאסוף את היהודים, גם להגיד ולהסביר לכל אחד שלא משנה למה הוא קורא בית בעת הזו, ביתו האמיתי הוא מדינת ישראל, ולאחר שהגיע – לקלוט אותו בדרך נאותה ולהפיק מלקחי העבר של 100 השנים האחרונות את הניסיון המצטבר על מנת שיהיה טוב יותר לאלה שמגיעים.

יואב גלנט: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: עמדה נוספת – חבר הכנסת עודד פורר.

חמד עמאר: בבקשה.

עודד פורר: תודה.

עודד פורר: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, אדוני השר, ראשית, ציינו את יוזמת החוק, אז חשוב לפחות לתת את הקרדיט איפה שמגיע.

עודד פורר: אז סיעת ישראל ביתנו קידמה את החוק הזה במשך שתי קדנציות, והשרה סופה לנדבר זכתה להעביר אותו כשרה.

עודד פורר: אומנם היא לא נמצאת פה היום, אבל בהחלט ראוי לפחות לתת לה גם את הקרדיט, בעיקר אחרי שנים ארוכות שהיא עסקה, ועדיין עוסקת, גם היום, בתחום העלייה והקליטה.

עודד פורר: תראו, חברים, כשחוקקנו את החוק יום העלייה והקליטה נקבע סמוך לפרשת לך לך מתוך אותו ציווי: "לך לך מארצך, ממולדתך, מבית אביך, אל הארץ אשר אראך".

עודד פורר: זה הציווי שציווה הקדוש ברוך הוא את אברהם אבינו, ומאז, אני חושב, הוא נטוע בלב כל מי שנשמה יהודית באפו.

עודד פורר: הוא גם היה נטוע לא רק בעלייה שאנחנו מכירים מימינו אנו – וצריך לזכור זאת כשמציינים את יום העלייה – אלא גם באותם עולי עלייה ראשונה שהגיעו לכאן בסוף המאה ה-19 לבנות את הארץ, ואני כן רוצה לציין – כולל המשפחה שלי והסבא של הסבא שלי, ששלח את הילדים שלו אל הלא-נודע כשהוא שלח אותם לארץ ישראל.

עודד פורר: מכאן כל ההתפתחות הזו, וזו כל העלייה.

עודד פורר: וחלקה של העלייה הזו, אגב, כחלקן של העליות האחרות, וחלקן כחלקה.

עודד פורר: אין אחד שעשה יותר או אחד שעשה פחות.

עודד פורר: וגם העולה שיעלה לארץ ישראל מחר יעשה כמוהם, כי גם הוא ייקח את אותו החלק בבניין הארץ.

עודד פורר: אבל כן אני רוצה לציין עוד פסוק, אדוני השר, שחשוב להכיר אותו.

עודד פורר: בנבואת שיבת ציון, כשישעיהו מנבא את נבואת שיבת ציון, הוא אומר: "מי אלה כעב תעופינה, וכיונים אל ארבתיהם".

עודד פורר: זאת אומרת, אומר ישעיהו: יהיו שני סוגים שחוזרים לארץ ישראל – חלק חוזרים כעב, כמו העננים, שהרוח צריכה לדחוף אותם, וחלק – כיונים אל ארובותיהן.

עודד פורר: זאת אומרת, היונה שיודעת לאן לחזור, היא לא צריכה אף אחד שיגיד לה לאן ללכת.

עודד פורר: אז יש עולים שבאים מהסיבות האלה ויש עולים שבאים מהסיבות האלה.

עודד פורר: ושמחתי לשמוע שהמשרד ממשיך לעסוק באותו עידוד עלייה, כי אני חושב שאחד התפקידים החשובים היום של משרד העלייה והקליטה הוא להיות אותה רוח שדוחפת את העולים לשוב לביתם.

עודד פורר: ובהקשר הזה אני רוצה לציין את אותם אלפים שמתפללים כל בוקר לעלות למדינת ישראל, ומדינת ישראל קובעת להם מכסות.

עודד פורר: אין דבר כזה מכסות בעלייה.

עודד פורר: אני חושב שצריך לקחת בפעם אחת, למפות ולהגיד: אלה עולים, אלה זכאי עלייה, את אלה אנחנו מעלים, ולהעלות את כולם.

עודד פורר: אין לעניין הזה תקציב.

עודד פורר: בראשית שנות החמישים, כשהייתה עלייה לארץ ישראל, שר האוצר פנה לדוד בן-גוריון ואמר לו: תעצור את הקצב, אי-אפשר, אין לנו תקציב; אמר לו בן-גוריון: זוז הצידה עם הסוגיות התקציביות, אין עניין של תקציב בעלייה.

עודד פורר: צריך להעלות את מי שאפשר להעלות.

עודד פורר: זה שווה הרבה מעבר לאיזשהו תקציב שאנחנו יכולים לדמיין, גם בתוצרת שזה נותן בסופו של דבר.

עודד פורר: אני כן רוצה להגיד בהקשר הזה: זה בסדר להגיד שאנחנו רוצים באמת בחורים מתחת לגיל 18, אבל גם מי שעולה לכאן בגיל 30, בגיל 40, בגיל 50, מדינת ישראל מרוויחה פרופסורים, דוקטורים ומהנדסים, שלעיתים כל ההשקעה בהם נעשתה על ידי מדינות אחרות ואנחנו אלה שקוצרים את הפירות, ובוודאי שלא צריך לזלזל בזה.

עודד פורר: ואני כן רוצה, חבר הכנסת ינון אזולאי, שהזכיר את יום פטירתה של רחל אימנו, לסיכום – ובמקרה, אני לא ידעתי שזה כל כך סמוך לפרשת לך לך: גם רחל אימנו, בנבואה אחרי שהיא עשתה מה שהיא עשתה, והיא בוכה כשהיא רואה את בני ישראל יוצאים לגלות, אז הקדוש ברוך הוא אומר לה: "מנעי קולך מבכי ועינַיִךְ מדמעה כי יש שכר לִפְעֻלָּתֵךְ, נְאֻם ה', ושבו מארץ אויב".

משה אבוטבול: – – –

עודד פורר: אז יצא שיום העלייה והקליטה – "שבו מארץ אויב" זה בירמיהו; "ושבו בנים לגבולם", "ושבו מארץ אויב", את זה אומר הנביא ירמיהו.

עודד פורר: זאת אומרת, בסופו של דבר יצא שיום העלייה, מאברהם אבינו ועד רחל אימנו, נקבע כנראה במועד הנכון.

עודד פורר: אז אני מאחל לנו שנראה הרבה מאוד עולים ביום העלייה הבא ונוכל לברך אותם, אולי עם אולם כנסת קצת יותר מלא.

עודד פורר: תודה.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: חבר הכנסת מיכאל ביטון.

מיכאל ביטון: כבוד היושב-ראש, בכדורגל אומרים שהטבלה לא משקרת.

מיכאל ביטון: הטבלה של נוכחות חברי הכנסת לציון יום העלייה לא אפשרה לנו מניין לתפילה, וזה אם אנחנו כוללים נשים בתוך המניין.

מיכאל ביטון: אז כנסת ישראל לא מאוד עמוסה, לא מאוד עסוקה ולא קורסת תחת הנטל.

מיכאל ביטון: שלושה חצאי ימי דיון, ולא מכבדים בנוכחותם יום חשוב כזה.

מיכאל ביטון: לעלייה בישראל אין באמת רייטינג.

מיכאל ביטון: אנחנו קראנו ליום הזה "יום העלייה", ואנחנו טובים בעלייה.

מיכאל ביטון: אנחנו אלופים.

מיכאל ביטון: אנחנו במבצעי עלייה מקבלים ציון 100: המוסד, סיירת מטכ"ל, מטוסים, צעדה בחושך, סודי – הבאנו מיליונים, אבל לא קראנו ליום הזה "יום העלייה והקליטה".

מיכאל ביטון: הציון שלנו בקליטה הוא לא גבוה, הוא שש, הוא עובר.

מיכאל ביטון: קלטנו הרבה, אבל השארנו אוכלוסיות רבות ללא קליטה ראויה, ללא שייכות, עם פצע ועם כאב.

מיכאל ביטון: די אם נזכיר את העובדה שאנחנו קולטים עולים לפי חוק השבות; באים הסוכנות היהודית ומשרד הקליטה ואומרים להם: אתם יהודים, בואו לארץ ישראל.

מיכאל ביטון: ועוברות 20 שנים, ויש 300,000 יהודים שהם לא יהודים, שהם לא יכולים להתגייר בקלות ולא יכולים להתחתן.

מיכאל ביטון: מיהם אותם יהודים?

מיכאל ביטון: הלוחמים בצה"ל.

מיכאל ביטון: בירוחם הייתה לוחמת בצה"ל, בנח"ל.

מיכאל ביטון: היא עשתה שנת שירות, התאהבה בלוחם יהודי, רצתה להתחתן – אמרו לה: את לא יהודייה, לא תתחתני.

מיכאל ביטון: היא התאבדה למען המדינה, לוחמת – היא לא יהודייה, אבל אנחנו שילמנו לה לבוא, קראנו לה לבוא.

מיכאל ביטון: עשינו מבצעי עלייה.

מיכאל ביטון: בעיה אחת מחפירה של הקליטה היא פתרון הפער לעולה שאנחנו מזמינים אותו לבוא לכאן ונותנים לו מעמד של יהודי לפי חוק השבות, והוא לא מוכר כיהודי ברבנות.

מיכאל ביטון: החרפה הזאת צריכה להיגמר, וחייבת להיות הלימה בבעיה הזאת.

מיכאל ביטון: בעיה שנייה – קליטת יהדות אתיופיה.

מיכאל ביטון: ראינו את המחאה, ראינו את הכאב.

מיכאל ביטון: אנחנו לא מסוגלים לשים ב-20 תחנות משטרה, שבהן יש את רוב התושבים של יהדות אתיופיה, מגשר קהילתי.

מיכאל ביטון: ידריך את השוטרים עובד סוציאלי קהילתי, שילמד אותם לתקשר עם ההנהגה.

פנינה תמנו: את השוטרים, נכון?

מיכאל ביטון: זה מה שאני מדבר, את השוטרים.

פנינה תמנו: – – – שיחנכו אותנו.

מיכאל ביטון: רגע, חברת הכנסת תמנו, אנחנו ביחד.

מיכאל ביטון: אנחנו עמוק ביחד.

חמד עמאר: עמדה נוספת – דקה.

חמד עמאר: אני נתתי לכם לדבר חופשי, אני מבקש – – –

מיכאל ביטון: זה על הפעם הקודמת שקטעת אותי, זה תוספת זמן פציעות.

מיכאל ביטון: אני אגיד לך לסיום: אנחנו חייבים להצטיין בקליטה, לא רק בעלייה, ויש לנו דרך ארוכה גם בפתרון בעיית הגיור והשילוב של יהדות רוסיה, שילוב מלא ושווה, גם בקליטת יהדות אתיופיה, וכל עולה שעוד לא מרגיש פה בבית – זאת חובתנו המוסרית.

מיכאל ביטון: כולנו פה עולים או בני עולים, כפי שהשר אמר.

מיכאל ביטון: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: תם סדר-היום – – –

פנינה תמנו: מה עם הצבעה?

פנינה תמנו: אנחנו רוצים את זה לוועדת הכספים.

חמד עמאר: לא, אתם מסתפקים בתשובת השר לפני שאני אסגור את היום.

פנינה תמנו: לא, לא.

פנינה תמנו: רוצים דיון בוועדת הכספים על העליות שתקועות.

קריאה: ועל המגשרים בתחנות משטרה.

חמד עמאר: מה שמקובל ביום מיוחד זה שמסתפקים בתשובת השר.

פנינה תמנו: אבל השאלה היא אם אפשר בכל זאת להעביר את זה, כי אנחנו – – –

חמד עמאר: את יכולה להביא הצעה לסדר-היום ואז נדון על זה.

פנינה תמנו: אפשר גם במליאה, כי מה שקורה זה שאין ועדות – – –

חמד עמאר: זה לא מקובל בדרך כלל ביום חגיגי כזה.

חמד עמאר: זה יום מיוחד.

פנינה תמנו: טוב, אקבל את עמדתה של המזכירה, מניסיונה הרב, אבל אנחנו באמת – – –

חמד עמאר: תודה רבה לך.

חמד עמאר: תודה.

חמד עמאר: תודה לכם.

חמד עמאר: תם סדר-היום.

חמד עמאר: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, ח' בחשוון התש"ף, 6 בנובמבר 2019, בשעה 11:00.

חמד עמאר: ישיבה זו נעולה.