ישיבת מליאה, כנסת 21, פרוטוקול מספר 14, 2019-06-03 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום כ"ט באייר תשע"ט, 3 ביוני 2019.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת, לאחר שכבר קיימנו ישיבת כנסת לבחירת מבקר המדינה החדש, ואנחנו שולחים לו את ברכותינו מכאן – ברכת הצלחה.

יולי יואל אדלשטיין: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הינני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לדיון מוקדם:

ירדנה מלר-הורוביץ: הצעת חוק הבחירות לכנסת העשרים-ושתיים (הוראות מיוחדות לעניין ועדת הבחירות), התשע"ט–2019, של חבר הכנסת דוד ביטן וקבוצת חברי הכנסת, שמספרה פ/554/21.

ירדנה מלר-הורוביץ: דוח ביקורת מיוחד בדבר פיתוחה וחיזוק מעמדה של ירושלים.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה למזכירת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נעבור לנאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אתם כבר מכירים את הפרוצדורה, אני מפעיל את ההצבעה על מנת שתוכלו להירשם.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, ההרשמה החלה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, חבר הכנסת צבי האוזר, פתח בבקשה, היום, את הנאומים, ואנחנו כרגע נעשה הרשמה מסודרת.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

צבי האוזר: אדוני היושב-ראש, באוקטובר 2018 הסכימה ישראל להחזרת כוח אונדו"ף לרמת הגולן, וקיבלה על עצמה מחדש, הלכה למעשה, את הסדר הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה משנת 1974; כל זאת, אגב, ללא דיון מעמיק או ללא דיון בכלל בקבינט, ולמרות שינוי פני המציאות בשל מלחמת האזרחים בסוריה בשבע השנים האחרונות.

צבי האוזר: בינואר האחרון נורתה רקטה מסוריה לעבר החרמון.

צבי האוזר: אתמול נורו שתי רקטות נוספות ונפלו גם הן באזור החרמון.

צבי האוזר: מדובר בהפרה בוטה של הסכם הפרדת הכוחות משנת 1974, שבמסגרתו יש לזכור פרט שנשכח: ישראל שילמה מחיר טריטוריאלי תמורת השבת השקט המוחלט בגולן.

צבי האוזר: לפני חודש עמדתי כאן והזהרתי ששחיקת ההרתעה בדרום תביא לשחיקת ההרתעה בצפון.

צבי האוזר: כבר לא מדובר באיום דו-חזיתי רק מעזה ולבנון, אלא בסנונית ראשונה של חזית שלישית מסוריה.

צבי האוזר: אני קורא, אדוני היושב-ראש, לממשלת ישראל לפנות דחוף למועצת הביטחון של האו"ם לנוכח הפרות הסכם הפרדת הכוחות, ולפעול בכל האמצעים הצבאיים הנדרשים להחזיר את ההרתעה בחזית זו, לפני שהטפטוף יהפוך למבול.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת האוזר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אלון שוסטר, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת עופר כסיף.

אלון שוסטר: כבוד היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, 60 שניות על ירושלים של מעלה וירושלים של מטה.

אלון שוסטר: אלפי נספים בני יהדות אתיופיה, אחינו ואחיותינו, שיצאו למסע מפרך, רב-תלאות וסכנות, כשהחלום שמלווה אותם בדרך הוא החלום על ירושלים, לא זכו לסיים אותו ולא נגעו בארץ המובטחת.

אלון שוסטר: הם נותרו עם החלום על ירושלים של מעלה, מלאת ההוד והקדושה, ולא זכו, אולי לשמחתם, לפגוש את ירושלים של מטה – זו שיש בה הדרה וגזענות, כבוד היושב-ראש, יש בה עוני ומצוקה, מערכת בריאות קורסת, עם רופאים מצוינים שעובדים בתנאים מחפירים.

אלון שוסטר: ירושלים של מטה לוקה בשיטור יתר כלפי עדת יוצאי אתיופיה, והיא מגישה כתבי אישום נגד בני הקהילה האתיופית בשיעור של פי ארבעה מאשר גודלם היחסי באוכלוסייה.

אלון שוסטר: בירושלים של מטה חיים למעלה מ-800,000 ילדים עניים, שסיכוייהם להצליח ולהשתלב בחברה הישראלית נמוכים בהרבה משל בני גילם שנולדו למשפחות מבוססות.

אלון שוסטר: וחמור מכך, בירושלים של מטה, אדוני היושב-ראש, ישנם נבחרי ציבור שמתנהגים כאילו שכחו את הציבור שאותו נשלחו לשרת.

אלון שוסטר: במקום לפעול במרץ כדי להפוך את מדינת ישראל למקום שטוב יותר לכולם לחיות בו, הם פועלים במרץ כדי להגן על עצמם מפני העמדה לדין וכדי להיאחז בכל מחיר בשלטון.

אלון שוסטר: לא לשם שיפור חיינו, אלא לשם התבצרות בכיסא.

אלון שוסטר: הלוואי שישראל שלאחר הבחירות, כלומר ירושלים של מטה, תהיה ראויה לחייהם ולמותם של אלפי אחינו יהודי אתיופיה בדרכם לירושלים של מעלה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת שוסטר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עופר כסיף, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת בועז טופורובסקי.

עופר כסיף: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, השבוע לפני 78 שנים נערכו הפרעות ביהודי בגדד, מה שנקרא פרהוד.

עופר כסיף: בפרעות נרצחו 179 יהודים ונפצעו מעל ל-2,000.

עופר כסיף: בשנת הטבח, 1941, תעמולה נאצית שרצה בעירק.

עופר כסיף: בכירים בממשל ובצבא תמכו בנאציזם בגלוי.

עופר כסיף: כנופיות פרו-נאציות לקחו על עצמן סמכויות שיטור וסימנו בתי יהודים עוד טרם הפוגרום.

עופר כסיף: ב-1 ביוני, לאחר שקרא מנהיג הנאצים המקומי ברדיו, החלו מעשי הטבח הנוראיים.

עופר כסיף: ההמון פרע ברחובות ומעשי הזוועה חרגו ממה שהדעת יכולה לשאת.

עופר כסיף: זה גם המקום לציין את הגיבורים – מוסלמים שלא רק סירבו לקחת חלק באלימות אלא סייעו לשכניהם היהודים והצילו חיים רבים.

עופר כסיף: מהם נלמד כי גם בעת הכי קשה, אדם יכול להיות אדם וחייב להיות אדם.

עופר כסיף: בישראל חיים כיום כמעט 600 ניצולי הפרהוד, אך למרבה הבושה הם אינם מוכרים בחוק נכי רדיפות הנאצים ולכן לא זוכים לכספי פיצויים מאוצר המדינה.

עופר כסיף: לאחר שהדבר נדון בבתי המשפט, נראה שהלקונה טמונה בחוק.

עופר כסיף: על כן, בכנסת הבאה בכוונתי להציע תיקון לחוק, כך שיכלול גם אותם – ומוטב מאוחר מאשר לעולם לא.

עופר כסיף: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת עופר כסיף.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת בועז טופורובסקי, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מיכאל ביטון.

בועז טופורובסקי: בהמשך למסורת, גם היום אמנה את תאונות הדרכים הקטלניות שהתרחשו בשבוע שחלף: ב-27 במאי מוחמד אברהים בן ה-20 נהרג בתאונת פגע וברח, לאחר שרכב פגע באופנוע שעליו רכב ברחוב יפת בעיר יפו.

בועז טופורובסקי: ב-29 במאי רוכב אופנוע בן 30 נהרג בתאונת דרכים בנתיבי איילון לאחר שנפגע על ידי רכב ללימוד נהיגה.

בועז טופורובסקי: ב-30 במאי צעיר בן 18 נהרג כתוצאה מתאונה בין קלנועית לרכב פרטי סמוך לקיבוץ שריד שבעמק יזרעאל.

בועז טופורובסקי: באותו יום, בכביש 70, סמוך לצומת יסעור, אירעה תאונת דרכים קשה בין שלושה כלי רכב; בתאונה זו נהרגה אישה בשנות השישים לחייה.

בועז טופורובסקי: ב-1 ביוני התרחשה תאונה בין רכב ישראלי למשאית פלסטינית סמוך לצומת בית חגי; בתאונה נהרג גבר בשנות ה-40 לחייו.

בועז טופורובסקי: אתמול, ב-2 ביוני, אישה בשנות העשרים לחייה נהרגה לאחר שמשאית מערבל בטון התהפכה על רכבה בכביש 60, סמוך לצומת אכסאל.

בועז טופורובסקי: עוד אתמול נהרג צעיר בשנות העשרים לחייו, בשל תאונה בין רכבו הפרטי לאוטובוס שהתרחשה בסמוך למחלף אייל שבכביש 6.

בועז טופורובסקי: תארו לכם כמה חיים היינו יכולים להציל אם את הכסף שנוציא על הבחירות היינו מוציאים על המאבק בתאונות הדרכים.

בועז טופורובסקי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת בועז טופורובסקי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מיכאל ביטון, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת מיקי חיימוביץ'.

מיכאל ביטון: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, ביממה האחרונה אנחנו שומעים ביקורת של הנשיא טראמפ על עם ישראל והחברה הישראלית, שהיא קצת לא נורמלית בעיניו – מדוע היא מפזרת את הכנסת והולכת לבחירות.

מיכאל ביטון: הנשיא טראמפ התבלבל: זה לא האזרחים, לא העם ולא המדינה – זה 74 חברי כנסת שהצביעו בעד חוק פיזור הכנסת ומעלו באמון הציבור ומעלו בבחירה בהם לשרת, אם באופוזיציה ואם בקואליציה.

מיכאל ביטון: 74 חברי כנסת שבחרו לבזבז כספי ציבור – כ-5 מיליארד שקל, עלות ישירה ועקיפה למשק הישראלי.

מיכאל ביטון: שמענו גם שהנשיא טראמפ אמר שהוא יסייע לראש הממשלה להיבחר, ואני מתפלא איך עושים חקירות בארצות הברית על התערבות ממשלת רוסיה בבחירות באמריקה ועוד לא חוקרים על התערבות הנשיא טראמפ בבחירות בישראל.

מיכאל ביטון: תמורת מה?

מיכאל ביטון: תמורת ההבטחה של ראש הממשלה שביום פקודה בבחירות של הנשיא טראמפ יקרא ראש הממשלה ליהודי ארצות הברית להצביע בעדו.

מיכאל ביטון: יש לנו חדשות לנשיא טראמפ: כ-70% מיהדות ארצות הברית מצביעים למפלגה הדמוקרטית.

מיכאל ביטון: ראש הממשלה לא היה חכם ונבון לקיים מדיניות דו-מפלגתית – כפי שכל ממשלות ישראל קיימו קשר ישיר עם הרפובליקנים והדמוקרטים – ובכך בגד ומעל באמון של 70% מיהדות ארצות-הברית.

מיכאל ביטון: לסיום אומר לנשיא טראמפ: הבחירות בישראל לא יוכרעו על ידי המעצמה האמריקנית, וגם לא על ידו, עם כל הכבוד לכבודו; הם יוכרעו על ידי אזרחי ישראל הפשוטים, שנאבקים על קיומם, ומסתכלים עלינו.

מיכאל ביטון: אנחנו מרכינים ראש בבושת פנים ביום הזה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת ביטון.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת מיקי חיימוביץ', בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת איתן גינזבורג.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': חבריי וחברותיי חברי הכנסת, אני רוצה להתייחס לדברים שאמר הבוקר חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ' בריאיון לרשת ב', ואני מצטטת: רצונותיי בטווח הארוך זה שישראל, "מדינתו של העם היהודי תחזור להתנהל כפי שהתנהלה בימי דוד המלך ושלמה המלך, על פי משפט התורה".

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אני יודעת שמאז סערו הרוחות וסמוטריץ' הותקף על כך שהוא רוצה הוא להחזיר אותנו לימים שבהם סקלו אנשים על ניאוף.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אני מבינה שלא לזה התכוון חבר הכנסת סמוטריץ'.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': הוא גם הסביר את זה יפה מאוד היום בפוסט שכתב.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': גם אני מאמינה שלתורה יש המון מה לתת גם לימינו אנו.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אבל אני רוצה לבקש ממך, חבר הכנסת סמוטריץ', כשאתה מזכיר את מלכות בית דוד ואת שלמה, את בית ראשון ושני, תזכור גם מה קרה לנו כעם אחריהם.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': תזכור שאנחנו בעשור השמיני לקיומנו בריבונות השלישית – ותודה לרינו צרור על שלימד אותנו להסתכל עליה כך.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': תזכור שמה שחיסל אותנו בעבר היה הקרע החברתי-כלכלי-מעמדי בינינו.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': בתוכנו.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': תזכור שחרבנו כשתאווה ובצע חלחלו לשלטון, ותשאל את עצמך: מה אתה עושה כדי שזה לא יקרה?

מיכל (מיקי) חיימוביץ': איפה אתה מחבר?

מיכל (מיקי) חיימוביץ': מה עם עקרונות של צדק, יושר ומשפט?

מיכל (מיקי) חיימוביץ': איפה המתינות?

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אני לא פוחדת מהשורשים שלנו, אני פוחדת ששוב יקרה לנו מה שקרה לאבותינו.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חברת הכנסת חיימוביץ'.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איתן גינזבורג, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת אבי גבאי.

יולי יואל אדלשטיין: רשימת הדוברים סגורה.

איתן גינזבורג: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

איתן גינזבורג: חבריי חברי הכנסת, השבוע נפתחו אירועי הגאווה בישראל, והשבועות הקרובים יוקדשו לקידום שוויון זכויות אזרחי, קבלת השונה וקידום המאבק של הקהילה הגאה.

איתן גינזבורג: כחלק מאירועי הגאווה, תכננו לציין גם כאן בכנסת את יום הגאווה והסובלנות בדיונים מיוחדים, בישיבת מליאה מיוחדת שמוקדשת לנושא ובאירועים נוספים, כפי שהיה בשנים קודמות.

איתן גינזבורג: אך לצערנו, בשל פיזור הכנסת כנראה זה לא יתקיים.

איתן גינזבורג: אבל היום, כפי שציינה פה חברת הכנסת חיימוביץ', קיבלנו תזכורת שוב כמה חשובים הם אירועי הגאווה מהסוג הזה.

איתן גינזבורג: היום שמענו את חזונו של מי שמתיימר להיות שר החינוך, או שר המשפטים או השר למשפט עברי, על הרצון שלו להחזיר את ישראל לתקופת דיני התורה, עם התאמות שונות ל-2019.

איתן גינזבורג: המשמעות היא שנחזור שנות אור אחורה, לימים שבהם לנשים אין זכויות בסיסיות, מחללי שבת ייכנסו לכלא, ואני לא רוצה אפילו לחשוב מה יהיה עם להט"בים שכמותי ועם משפחותיהם.

איתן גינזבורג: זה המסר שמעביר נבחר ציבור בישראל לעם.

איתן גינזבורג: הגיע הזמן שבימינו נבחרי הציבור יתאימו את עצמם למה שהחברה הבינה ומקבלת כבר מזמן.

איתן גינזבורג: זו ההתאמה שצריכה להיות, ולא התאמת החיים שלנו לדיני התורה.

איתן גינזבורג: אני מחזק את ארגוני הקהילה הגאה, ואני קורא לכולכם להצטרף ולהשתתף באירועי הגאווה והמצעדים השונים ברחבי הארץ, כדי להאיר באור גדול את הסובלנות והשוויון יותר מאי-פעם.

איתן גינזבורג: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת גינזבורג.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אבי גבאי, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת יואב קיש.

אבי גבאי: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני רוצה לברך את מתניהו אנגלמן, המבקר החדש, מבקר המדינה החדש שנבחר היום.

אבי גבאי: פגשתי אותו הבוקר, ושוחחנו והכרנו.

אבי גבאי: התרשמתי מאוד מהניסיון הציבורי הרחב שלו במוסדות ציבור גדולים, וזה מאוד חשוב.

אבי גבאי: אדם שהיה מנכ"ל, שהיה סמנכ"ל, ידע לבקר מוסדות ציבור.

אבי גבאי: לכולנו, ולאזרחי ישראל במיוחד, השירות הציבורי מאוד חשוב, הרבה יותר חשוב מנאומים כאלה או אחרים.

אבי גבאי: דיברתי איתו על שלושה דברים שמצופה ממבקר המדינה לעסוק בהם.

אבי גבאי: הראשון זה קודם כול לחקור ולא לחשוש.

אבי גבאי: פשוט לא לחשוש; לחקור את כל מי שצריך, בכל דרג שהוא.

אבי גבאי: אבל זה רק חלק קטן מהעניין.

אבי גבאי: הדבר השני, בשונה ממה שמקובל אצל מבקרים, זה להסיר מגבלות ולא להוסיף.

אבי גבאי: לא לסיים כל דוח בעוד מגבלות על גופים מסוימים אלא פשוט לדעת להסיר מגבלות, כי כמו שאנחנו יודעים, הגדרות שאנחנו מעלים והגדרות שהביורוקרטיה מעלה, ההגדרות האלה מפריעות תמיד רק לצדיקים.

אבי גבאי: הרשעים יודעים לעבור אותן.

אבי גבאי: הדבר השלישי זה ללמד ולעודד עבודה מהירה, ולא תהליכים שאין להם סוף.

אבי גבאי: בישראל, כמו בכל מקום אחר, כמו שאנחנו יודעים, יש כלל מאוד מאוד פשוט: הבעיה תמיד עוברת למקום אחר.

אבי גבאי: אז אם אתה לא מספיק לטפל בה בזמן, אתה כבר מטפל בבעיה לא רלוונטית.

אבי גבאי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת גבאי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יואב קיש, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי.

יואב קיש: תודה, כבוד היושב-ראש.

יואב קיש: ברשותך, כמובן, אני רוצה לברך גם את ראש עיריית ירושלים משה ליאון ידידנו, עם חברי מועצת העיר, שהגיעו לקראת יום ירושלים.

יואב קיש: אני מבקש להתייחס גם כן לאמירתו של חברי בצלאל סמוטריץ'.

יואב קיש: אני חושב שהוא הסביר את האמירה הזו מבחינתו: אין לו שום כוונה ללכת למדינת הלכה, וכל הספינים שמנסים לצבוע בעניין הזה מיותרים.

יואב קיש: אבל אני רוצה להגיד את זה בצורה הכי ברורה, ולפחות מה שאני אומר לכם זה שאני אעמוד על זה ואילחם על זה, והליכוד הוא שם: אנחנו נשמור על הסטטוס קוו.

יואב קיש: מי שחושש ממדינת הלכה, אל חשש.

יואב קיש: לא תהיה.

קריאות: – – –

יואב קיש: אל חשש.

יואב קיש: לא תהיה.

יואב קיש: לא נהוג להפריע כאשר מדברים מהצד, זה אני יכול להגיד לכם.

יואב קיש: אני אומר לכם בצורה היותר-ברורה: לא נאפשר לא כפייה דתית ולא כפייה חילונית.

קארין אלהרר: הצחקת אותי.

יואב קיש: יש לנו כבוד לדת.

יואב קיש: דרך אגב, מערכת המשפט לקחה הרבה מהמשפט העברי, כמו גם מסוגי משפט אחרים.

יואב קיש: אני חושב שכולנו גאים במשפט העברי.

יואב קיש: יש דברים שנאמץ, לא כל דבר, בוודאי ובוודאי.

יואב קיש: הסירו דאגה מליבכם: לא תהיה פה מדינת הלכה.

יואב קיש: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת קיש.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מאיר כהן.

מיכאל מלכיאלי: תודה, אדוני היושב-ראש.

מיכאל מלכיאלי: חלק מהפגעים בזה שיצאנו לבחירות הוא שאנחנו לא יכולים לקדם חקיקה.

מיכאל מלכיאלי: פנה אליי אורן הלמן, שהוא עצמו לוחם בעד בעלי מוגבלויות, לגבי תופעה מאוד גדולה שגילינו בבחירות האחרונות.

מיכאל מלכיאלי: החוק שנותן יום שבתון ביום הבחירות מעניק גם לעובדים שאינם אזרחי מדינת ישראל יום שבתון.

מיכאל מלכיאלי: הדבר הזה מוביל לכך שאנשים נכים ובעלי מוגבלויות לא יכולים לבוא לקלפי להצביע, בגלל שלעובדים הזרים יש יום שבתון.

מיכאל מלכיאלי: ואז נמצאנו לוקים כפליים: גם אותם אנשים שלא מצביעים מקבלים את ההטבה שלא מגיעה להם, ואותם נכים ובעלי מוגבלויות שרוצים להצביע לא יכולים לבוא לממש את זכותם.

מיכאל מלכיאלי: הגשתי הצעת חוק על דבר זה לכנסת העשרים-ואחת, שכנראה תצטרך להידחות לכנסת העשרים-ושתיים.

מיכאל מלכיאלי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת מלכיאלי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מאיר כהן, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – אחרונת הדוברים בנאומים בני דקה תהיה חברת יעל גרמן.

מאיר כהן: אדוני היושב-ראש, חברות וחברי כנסת נכבדים, יואב קיש, איזה סנגור יואב קיש, וואו, איך אתה תמיד נמצא במקום שבו צריך לסנגר על שטויות.

מאיר כהן: מי שנפגע הכי הרבה, אדוני היושב-ראש, מהבחירות האלה הן השכבות החלשות.

מאיר כהן: האובססיה של ביבי להוביל מדינה שלמה לבחירות רק כדי לבנות לעצמו מבצר משפטי פוגעת בכלל האזרחים שמשלמים על שיתוק המדינה ועל בזבוז מיליארדים.

מאיר כהן: את החשבון כולנו נקבל אחרי הבחירות.

מאיר כהן: מי שנפגע הכי קשה מההפקרות הן האוכלוסיות החלשות, וכדאי שידעו את זה.

מאיר כהן: בגלל שאין כנסת, מקבלי הפנסיה יקבלו בשנה הקרובה 1,000 שקלים פחות.

מאיר כהן: הנכים שממתינים לוועדות – זה יידחה בחצי שנה – לא יקבלו תוספת לקצבה שלהם.

מאיר כהן: התהליך בוועדה נתקע.

מאיר כהן: 50 מיליון שקלים שהובטחו לעניין אלימות במשפחה לא יועברו לפרויקט הזה, נשים ימשיכו להירצח.

מאיר כהן: ולצערי הגדול לאזרחים האלה אין קול, וביבי שוב – יואב, תקשיב – ביבי שוב משעבד את כל המדינה לטובתו האישית.

מאיר כהן: אגב, גם שר חינוך – קטי שטרית, המורה המהוללת, ואת באמת מהוללת – גם שר חינוך שיפתח את שנת הלימודים אין, כי פיטרו אותו.

מאיר כהן: זה ביבי.

קטי קטרין שטרית: – – –

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת מאיר כהן.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת יעל גרמן, בבקשה, גברתי.

יעל גרמן: אדוני היושב-ראש, חבריי וחברותיי, היום בצלאל סמוטריץ' לא רק דיבר על כך שהוא רוצה לחזור למדינת הלכה אלא הוא גם אמר שהוא מעדיף מדינת הלכה מאשר מדינת הלכה שמי שקובע בה את ההלכות הוא אהרן ברק ועוד קבוצה קטנטנה של שופטים שבכלל לא נבחרו.

יעל גרמן: אז אני רוצה להזכיר לבצלאל סמוטריץ', ובכלל לכל מי שכל כך שש ובא להשמיץ את בג"ץ, שלולא בג"ץ לא היה לנו שוויון בין המינים; לא היו לנו נשים טייסות; לא היו לנו בתי ספר ממוגנים בשדרות, שזה בג"ץ שקבע זאת; לא היה מי שידאג להשוואה בין המינים; לא היה מי שהיה דואג לזכויות הקהילה הגאה – והוא ימשיך לעשות זאת; לא היה מי שיגביל את שכר הבכירים.

יעל גרמן: וישנן עוד דוגמאות רבות ומגוונות, ותרשו לי לציין רק כמה מהן, ממש מעט מאוד: ביטול הסמכות לעצור חייל לארבעה ימים ללא צורך בהחלטה של שופט – זוהי החלטה של בג"ץ משנת 1999; המרכז האקדמי למשפט ועסקים נגד שר האוצר, תיקון לפקודת בתי הסוהר – הוא ביטל את ההחלטה להקים בתי סוהר פרטיים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, גברתי.

יעל גרמן: ההחלטה לבטל את האפשרות שמי שמקבל ביטוח לאומי רק כדי שיוכל להתפרנס, יהיה לו גם רכב – בג"ץ הוא זה שאפשר לבעלי הכנסה נמוכה להחזיק את הרכב.

יעל גרמן: בג"ץ הוא זה ששומר על החלשים בחברה.

יעל גרמן: וכמו שאמר אהרן ברק: אם אנחנו לא נשמור עליו, הוא לא יוכל לשמור עלינו.

מאי גולן: – – –

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חברת הכנסת יעל גרמן.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: הודעה ליושב-ראש הוועדה המסדרת, חבר הכנסת מכלוף מיקי זוהר.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

מאיר כהן: מיקי, יש לי דז'ה וו.

יולי יואל אדלשטיין: אני מקווה שהוא יודיע על הנחת חוק לביטול פיזור הכנסת.

מכלוף מיקי זוהר: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, אבקש להודיע, לפי סעיף 10 לתקנון הכנסת, כי הוועדה המסדרת/מפרקת אישרה – סתם, הסלאש-מפרקת זה בדיחה – אישרה ביום כ"ח באייר התשע"ט, 2 ביוני 2019, לפי סעיפים 59(2) ו-60 לחוק הכנסת, התשנ"ד–1994, את השינויים בהרכב הסיעתי של הכנסת כדלקמן:

מכלוף מיקי זוהר: סיעת הליכוד – הליכוד בהנהגת בנימין נתניהו לראשות הממשלה – התפלגה לשתי סיעות: סיעת הליכוד בהנהגת בנימין נתניהו לראשות הממשלה, אשר תמנה 34 חברי כנסת, שהם חברי הכנסת שנמנו עם הסיעה לפני ההתפלגות, למעט חבר הכנסת אלי בן-דהן; סיעת אח"י – ארץ, חברה, יהדות – אשר תמנה את חבר הכנסת אלי בן-דהן.

מכלוף מיקי זוהר: סיעת רע"ם-בל"ד – הרשימה הערבית המאוחדת ברית לאומית דמוקרטית – התפלגה לשתי סיעות: סיעת רע"ם – רשימת האיחוד הערבי – אשר תמנה שני חברי כנסת:

מכלוף מיקי זוהר: מנסור עבאס ועבד אל חכים חאג' יחיא; סיעת בל"ד – ברית לאומית דמוקרטית – אשר תמנה שני חברי כנסת: אנטאנס שחאדה והיבה יזבק.

מכלוף מיקי זוהר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: אין צורך בהצבעה, זאת רק הודעה למליאה.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו עוברים לציון יום ירושלים.

יולי יואל אדלשטיין: חבריי חברי הכנסת, אני מתכבד לפתוח את הישיבה המיוחדת לכבוד יום ירושלים.

יולי יואל אדלשטיין: השר להגנת הסביבה, ירושלים ומורשת, חבר הכנסת זאב אלקין; שרים וחברי כנסת בהווה ובעבר; ראש עיריית ירושלים משה ליאון, ורעייתו הגב' סתווית ליאון; ברוכים הבאים אתם, סגני ראש העיר וחברי מועצת העיר, כל פרנסי העיר שמצטרפים אלינו כאן; מזכירת הכנסת ירדנה מלר-הורוביץ; מנכ"ל הכנסת אלברט סחרוביץ; לוחמי ירושלים במלחמת ששת הימים; משפחות שכולות; סטודנטים, תלמידים, קהל נכבד, "לכל אחד יש עיר ושמה ירושלים", כתב המשורר נתן יונתן; לכל אחד, לפחות מבני הדור שלי, יש גם סיפור ושמו שחרור ירושלים.

יולי יואל אדלשטיין: כל אחד מאיתנו זוכר איפה הוא היה כשהוא שמע בפעם הראשונה "הר הבית בידינו".

יולי יואל אדלשטיין: אני הייתי רחוק מאוד מכאן.

יולי יואל אדלשטיין: בתור ילד בן תשע שגדל מאחורי מסך הברזל, ירושלים לא הייתה מבחינתי עיר ממשית – היא הייתה מילה גדולה וחלום רחוק.

יולי יואל אדלשטיין: ביוני 1967 אני זוכר שישבנו בסלון וההורים ניסו להבין מה מתרחש בעזרת הדיווחים של ערוץ הרדיו הסובייטי, שהיה, כמובן, היחידי שאפשר היה להאזין לו.

יולי יואל אדלשטיין: התמונה שקיבלנו הייתה קשה מאוד – הכתבים תיארו שרשרת תבוסות של צה"ל בכל החזיתות.

יולי יואל אדלשטיין: היינו בטוחים שהכול ייגמר בכי רע, ובעצם, כבר נגמר.

יולי יואל אדלשטיין: פתאום הגיע אחד החברים של ההורים, התפרץ אלינו הביתה ואמר: ישראל ניצחה, ישראל ניצחה.

יולי יואל אדלשטיין: מה?

יולי יואל אדלשטיין: אף אחד מאיתנו לא הבין על איזה ניצחון הוא מדבר.

יולי יואל אדלשטיין: הוא הקשיב יותר טוב מאיתנו לדיווחים, וכשהוא חיבר את כל המספרים, הוא הבין שכבר לפני כמה שעות כמות הטנקים השרופים, הנגמ"שים הפגועים והמטוסים המקורקעים מזמן עברה את כל מה שהיה ברשותו של צה"ל באותם הימים.

יולי יואל אדלשטיין: הדיווחים היו כל כך מוגזמים, שזה הביא אותו למסקנה המתבקשת – הכול שקר.

יולי יואל אדלשטיין: המסקנה שלו הייתה פשוטה: אם לשלטונות הסובייטיים היה כל כך חשוב לשקר בצורה כל כך בוטה ברדיו שלהם, כנראה שישראל מנצחת ניצחון מזהיר.

יולי יואל אדלשטיין: אפילו הוא לא ידע עד כמה הוא צדק.

יולי יואל אדלשטיין: גם אני ודאי לא ידעתי, עד שהגעתי לכאן, לירושלים, 20 שנה לאחר מכן.

יולי יואל אדלשטיין: אז העיר הזאת הפכה ממילה גדולה וחלום רחוק למציאות ממשית שיפה מכל חלום.

יולי יואל אדלשטיין: לא פעם ביום ירושלים יש כאלה שמכל דברי הנביאים מקפידים לקיים דווקא את הנבואה מן הפרק הראשון של ספר צפניה: "והיה בעת ההיא אחפש את ירושלם בנרות".

יולי יואל אדלשטיין: אז הם מחפשים בנרות כדי למצוא למה, למרות הכול, ירושלים היא עיר בנסיגה.

יולי יואל אדלשטיין: הם מציינים את ההגירה השלילית מן העיר ואומרים שכולם בורחים ממנה; הם מסכמים את נתוני העבודה של הירושלמים וטוענים שהיא ענייה ומובטלת; הם מסתכלים על מספרי הבנייה בעיר ומספרים שאין לה עתיד.

יולי יואל אדלשטיין: אבל בדיוק כמו בדיווחים שנשמעו ממקלט הרדיו, האמת הפוכה לגמרי.

יולי יואל אדלשטיין: הנתונים האחרונים שהתפרסמו מראים שמגמת ההגירה השלילית נבלמה; שהירושלמים מכל סוגי האוכלוסייה משתתפים בשוק העבודה יותר מתמיד, ושהעיר נמצאת בתנופת פיתוח ובנייה שלא הייתה כמוה.

יולי יואל אדלשטיין: בשביל העובדה האחרונה אפילו לא צריך מחקר סטטיסטי.

יולי יואל אדלשטיין: כל מי שהולך ברחובות ירושלים יודע: כשמסתכלים ימינה רואים אתר בנייה; שמאלה – עבודות תשתית לרכבת הקלה, ולמעלה – יותר מנופים משאפשר לספור.

יולי יואל אדלשטיין: 52 שנה אחרי הניצחון במלחמת ששת הימים, ירושלים היא עיר ססגונית ושמחה, שצועדת בבטחה אל העתיד עם תיק בן 3,000 שנים על הגב.

יולי יואל אדלשטיין: זו עיר שגדלים בה היום ילדים וילדות שהם כבר דור שני לניצחון ולירושלים של זהב; הם דור שני לפתקים בכותל ולתפילות בעיר העתיקה; הם דור שלא יודע מה זה עיר מחולקת והם לעולם לא ידעו.

יולי יואל אדלשטיין: הדור הזה לא יסבול יותר את המציאות שבה בהר הבית, דווקא בהר הבית, הפורעים עושים מה שהם רוצים, והיהודים, שבסך הכול מבקשים לבקר, חווים מציאות איומה.

יולי יואל אדלשטיין: זו מציאות לא הגיונית, לא מוסרית, לא דמוקרטית ולא יהודית.

יולי יואל אדלשטיין: המציאות הזאת חייבת להשתנות – ויפה יום ירושלים אחד קודם.

יולי יואל אדלשטיין: ביום ירושלים אני מעדיף להתמקד בפסוק אחר מספר צפניה: "רני בת ציון הריעו ישראל שמחי ועלזי בכל לב בת ירושלם".

יולי יואל אדלשטיין: יש עוד מה לשפר, יש עוד מה לעשות.

יולי יואל אדלשטיין: מי כמוכם, אדוני ראש העירייה וחברי מועצת העיר, שנמצאים איתנו כאן, יודעים.

יולי יואל אדלשטיין: אבל ביום הזה כולנו שמחים עם ירושלים ופשוט עליזים איתה מכל הלב.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את השר זאב אלקין, שר לירושלים ומורשת, לשאת דברים בשם ראש הממשלה.

זאב אלקין: אדוני היושב-ראש, חברי השר ישראל כץ, חבריי חברי הכנסת, אדוני ראש העירייה ורעייתו וחברי מועצת העיר, שמכבדים אותנו כאן ביציע הכבוד.

זאב אלקין: אנחנו חוגגים את יום ירושלים ואני מאוד מאוד שמח שבדיון הזה משתתף רוב מוחלט של סיעות הבית הזה.

זאב אלקין: אני חושב שמאוד מאוד חשוב שביום הזה, יום איחודה של ירושלים, יום הניצחון במלחמת ששת הימים – שהחזירה אותנו לכל חלקי בירתנו ולמעשה הביאה להגשמה מלאה של חלום של אלפיים שנה – השמחה על הניצחון הזה והחשיבות של היום הזה יהיו למעשה חוצי מחנות.

זאב אלקין: לכן אני מאוד מאוד מברך את סיעות הבית השונות שלוקחות חלק בדיון הזה.

זאב אלקין: כך היה גם ביום הניצחון עצמו.

זאב אלקין: מי שמסתכל בעיתונות הישראלית של אותם ימים רואה שבאופן חוצה מחנות, לא רק בעיתונות שהייתה מזוהה עם ימין ולא רק בעיתונות שהייתה מזוהה כעיתונות כללית אלא אפילו בעיתונות שהייתה מזוהה עם השמאל המובהק אז במדינת ישראל, דיברו על הניצחון המופלא ועל החשיבות והמשמעות של האירוע ההיסטורי של החזרה לעיר העתיקה, של החזרה לכותל, של החזרה להר הבית.

זאב אלקין: העם כולו היה מאוחד בחשיבות של האירוע הזה.

זאב אלקין: אני חושב שחשוב מאוד, חבריי חברי הכנסת, לנסות להחזיר לחגיגה של יום ירושלים את התחושה הזאת של השמחה של מדינת ישראל כולה.

זאב אלקין: אסור שהיא תהיה שמחה רק של מחנה מסוים.

זאב אלקין: ביום הזה, שהוא יום ירושלים, אנחנו צריכים לתת את דעתנו כמובן לא רק על עוצמת הניצחון.

זאב אלקין: חשוב לזכור את הניצחון הזה, חשוב לזכור את מורשת הקרב, חשוב להביא את הדור הצעיר ללמוד שוב ושוב את האירועים של מלחמת ששת הימים והקרב על ירושלים.

זאב אלקין: אני מאוד שמח, חבריי חברי הכנסת, שמדינת ישראל גם עשתה את הצעד הנכון בשנים האחרונות ולקחה על עצמה את האחריות על אתר גבעת התחמושת, שאולי מסמל יותר מכול את הניצחון הזה בקרב על ירושלים.

זאב אלקין: אני חושב שהחשש לסגירת האתר, שריחף באוויר במשך כמה שנים הוסר מאיתנו, והיום מדינת ישראל – עדיף מאוחר מאשר לעולם לא – עשתה את הצעד הנכון ואמרה: מורשת מלחמת ששת הימים, מורשת הקרב על ירושלים, היא מורשת לאומית, ולכן האתר הזה צריך להיות למעשה מרכז לאומי במימון של מדינת ישראל – כמובן, עם סיוע של הרבה תורמים והרבה גופים אחרים שהתגייסו.

זאב אלקין: כל מי שמבקר היום בגבעת התחמושת רואה איזה פריחה יש היום באתר, ובאים לשם אנשים מכל שכבות האוכלוסייה ומכל קצות הארץ.

זאב אלקין: אבל יום ירושלים זה לא רק זיכרון של המלחמה.

זאב אלקין: יום ירושלים הוא גם הזדמנות מצוינת, בכל הדיונים שמתקיימים סביב היום הזה בציבור, בבמות השונות, בממשלה וכאן בכנסת, לשאול את עצמנו מה אנחנו עושים כדי שירושלים תהיה על שפתינו לא רק כסיסמה ולא רק כסמל, מה אנחנו עושים כדי לפתח את ירושלים של היום, ומה אנחנו עושים כדי לדאוג לירושלים של מחר.

זאב אלקין: וגם כאן, כשאני מנסה להתבונן אחורה על השנים האחרונות, אני חושב שנעשו צעדים מאוד מאוד משמעותיים כדי להצעיד את ירושלים קדימה.

זאב אלקין: זו גם הזדמנות מצוינת, חבריי חברי הכנסת, להודות לאחד מחברינו כאן בספסלי הכנסת – כאן היום, אבל עד לאחרונה ראש עיריית ירושלים – חבר הכנסת ניר ברקת, על עשר שנים של תרומה עצומה לפיתוח של ירושלים ועל השינוי הדרמטי שהתרחש בעיר הזאת.

זאב אלקין: תודה רבה לך, ניר, אני בטוח שבשם כולנו.

זאב אלקין: גם כאן זה חוצה מחנות.

מיכאל ביטון: גם מהאופוזיציה.

זאב אלקין: אמרתי, זה חוצה מחנות.

זאב אלקין: אין לי ספק.

זאב אלקין: זו גם הזדמנות להודות על העבודה האינטנסיבית לכל ההנהגה הנוכחית של עיריית ירושלים: לראש העירייה שנמצא איתנו כאן, ראש העירייה משה ליאון, ולחברי מועצת העיר, על כך שהם עושים לילות כימים במאבק הזה ובעשייה למען ירושלים, כדי להצעיד אותה קדימה.

זאב אלקין: בשנים האחרונות קיבלה ממשלת ישראל כמה החלטות היסטוריות – אני לא מפחד מהמילה הזאת – גם בהיקפי ההשקעה וגם בתחומי העשייה, כדי לקדם את ירושלים.

זאב אלקין: ניסיתי, ככה, לסכם – אדוני היושב-ראש, התקופה הזאת טובה לסיכומים – את ארבע השנים של העשייה הממשלתית למען ירושלים, ואני אביא לכם רק כמה דוגמאות: קודם כול, ההחלטות המיוחדות שקיבלה ממשלת ישראל בארבע השנים האחרונות – בדרך כלל סביב יום ירושלים, אבל לא רק; לפעמים היו אלה גם החלטות בעיתות חירום, כמו למשל סיוע חירום לעסקים בירושלים בעת המתיחות הביטחונית בשנת 2015 או בנסיבות אחרות.

זאב אלקין: בסך הכול, מי שיעבור על הפרוטוקולים של החלטות הממשלה – יש השקעה של יותר מ-6 מיליארד שקל לנושאים השונים שקשורים לפיתוחה של ירושלים בארבע השנים האחרונות.

מאיר כהן: אדוני השר, בכל זאת חסרות – – –

זאב אלקין: תכף, אני אדבר גם על הבעיות.

זאב אלקין: אדוני סגן יושב-ראש הכנסת, אתה יכול להיות סמוך ובטוח שאני לא אדלג גם על הבעיות.

זאב אלקין: מי שמכיר אותי יודע שזה לא יהיה רק דיווח על ההישגים.

זאב אלקין: לא חסרים היום אתגרים בירושלים.

אלעזר שטרן: השר אלקין, בהזדמנות הזאת, גם איפה הממשלה הלאומית כשדנים על ירושלים?

אלעזר שטרן: איפה הממשלה הלאומית?

קריאה: – – –

אלעזר שטרן: אני באתי לצד הזה, שיהיו בו יותר מקומות קצת – – –

זאב אלקין: חבר הכנסת שטרן, אני לא רוצה להכניס שיח פוליטי ליום הזה של ירושלים, אבל אם כבר משכת אותי – – –

אלעזר שטרן: אתה צודק.

זאב אלקין: אם כבר משכת אותי בלשוני, הערה אחת ובזה אני אחזור לקו הממלכתי: בקלפי שהייתה פה רק לפני כשעה, נדמה לי שלצד הזה נמצאו הרבה יותר קולות מהכיסאות שנמצאים שם, אבל אני אעצור בהערה הזאת.

אלעזר שטרן: אלה שעכשיו אינם.

אלעזר שטרן: אלה שעכשיו אינם.

אלעזר שטרן: אף אחד מהסיעות הערביות לא כאן.

אלעזר שטרן: אל תתחיל.

אלעזר שטרן: אל תתחיל, אנחנו יודעים איך היו התוצאות האלה.

אלעזר שטרן: אל תתחיל, לא כדאי לך.

זאב אלקין: אתה טועה, חבר הכנסת שטרן, אבל לא משנה.

אלעזר שטרן: – – –

זאב אלקין: עכשיו אני אגיע לעיקר הדברים.

זאב אלקין: אני אגיע להמשך של הדברים ואני אנסה להמשיך אותם בקו ממלכתי ומאחד, כי אני חושב שזה מה שנדרש ביום הזה, ופחות עקיצות.

זאב אלקין: בבית הזה יהיה לנו מספיק זמן לעקיצות ולקרבות פרלמנטריים.

זאב אלקין: דיברתי על ההשקעה במסגרת החלטות ממשלה.

זאב אלקין: גם הסיוע הממשלתי לתקציב העירוני בשנים האחרונות הגיע למספרים חסרי תקדים.

זאב אלקין: זו שוב הזדמנות לברך גם את ראש העיר הקודם חבר הכנסת ניר ברקת על כך שהצליח להגדיל את הסיוע הממשלתי לתקציב העירייה למספרים שהם פי כמה וכמה ממה שהעיר ידעה קודם.

זאב אלקין: וזו גם הזדמנות לברך את ראש העיר החדש משה ליאון, שהביא בסיכום האחרון שלו עם משרד האוצר הישג חסר תקדים של כמעט מיליארד שקל השקעה ממשלתית ישירה בתקציב עיריית ירושלים.

זאב אלקין: כמובן שזה מתורגם אחר כך באופן ישיר לטובת התושבים.

זאב אלקין: לכן, אם תסכמו ביחד את השנים האלה זה עוד כמה מיליארדי שקלים שהושקעו על ידי הממשלה הזאת, הממשלה היוצאת למעשה, בתקציב השוטף של ירושלים.

זאב אלקין: גם במסגרת משרדי הממשלה נעשית עבודה עצומה כדי לקדם את ירושלים.

זאב אלקין: בלי שתיאמנו, נמצא איתנו כאן השר ישראל כץ, ואולי אפילו הוא לא יודע אבל אני עשיתי בדיקה – השר ישראל כץ, השר כץ, תרשה לי למשוך את תשומת ליבך לרגע, כי אני מדבר עליך – אמרתי:

זאב אלקין: אולי בלי שידעת, אבל לקראת הנאום ביום הזה עשיתי בדיקה בכמה משרדי ממשלה שידעתי שבהם נעשתה עבודה גדולה שקשורה לירושלים.

זאב אלקין: ואני נדה

זאב אלקין: מתי לגלות – והנושא של ירושלים לא זר לי, כמו שאתה יודע, בשנים האלה, ועקבתי אחרי הפרויקטים, אבל כשסיכמתי את הסך הכול, את מה שלמדתי, נדהמתי לגלות שמשרדך השקיע בפרויקטים תחבורתיים שונים בירושלים כ-15 מיליארד שקלים בארבע שנים האחרונות, לא כולל כביש ירושלים–תל אביב ולא כולל קו רכבת מהיר מירושלים וסלילת כניסה נוספת לירושלים.

זאב אלקין: אם אני מצרף גם את זה – כמובן, פרויקטים הכרחיים וחשובים לירושלים – אני מגיע להשקעות אדירות בתחום התחבורה בירושלים.

זאב אלקין: וזו בהחלט הזדמנות – – –

ישראל כץ: אנחנו חוזרים לימי דוד המלך בתחום העשייה.

זאב אלקין: זו בהחלט הזדמנות להודות לך על העשייה הזאת.

זאב אלקין: משרד האנרגיה והמים השקיע בקדנציה הזאת כ-3 מיליארד שקלים בעשייה בירושלים, בקו המים החמישי לקראת ירושלים, בבניית קו הגז הטבעי לירושלים ובעוד כמה פרויקטים.

זאב אלקין: משרד התיירות – השר יריב לוין לא נמצא כאן – השקיע כמעט מיליארד שקלים בקידום התיירות למען ירושלים.

זאב אלקין: והרשימה הזאת היא ארוכה – – –

יועז הנדל: מה עם משרד המדע – – –

אופיר אקוניס: השקענו, פתחנו שני מרכזי חדשנות השנה.

זאב אלקין: נכון.

זאב אלקין: נכון.

אופיר אקוניס: שני מרכזי חדשנות השנה.

זאב אלקין: בהחלט.

אופיר אקוניס: אגב, אחד בשכונה חרדית – חרדית – ואחד בגילה.

אופיר אקוניס: אלקין יודע.

מאיר כהן: השר אלקין, תאפשר לו – – –

אופיר אקוניס: לא, לא, הוא יודע – – –

זאב אלקין: בהחלט.

זאב אלקין: בהחלט.

זאב אלקין: אני חושב שהשר אקוניס – מי שלא שמע, אני אחזור.

זאב אלקין: משרד המדע פתח כאן מרכזי חדשנות חשובים מאוד בירושלים, שבהחלט נותנים נופך מאוד מאוד חשוב לעשייה הזאת.

זאב אלקין: משרד התרבות השקיע כחצי מיליארד שקל בשנים האחרונות בקידום התרבות בירושלים.

יולי יואל אדלשטיין: אתה רואה, חבר הכנסת שטרן, למה השרים לא נמצאים.

זאב אלקין: הם פשוט עובדים.

יולי יואל אדלשטיין: תאר לך, כל אחד היה נכנס לדבריו של השר אלקין ומספר מה משרדו עשה, לא היינו יוצאים מכאן גם עוד כמה שעות, אז דווקא – –

אלעזר שטרן: לזה אני כבר לא נכנס.

יולי יואל אדלשטיין: – – יש צד טוב בכל עניין.

זאב אלקין: בסוף, חבר הכנסת שטרן, אני מניח שאתה תסכים איתי שהשרים יימדדו בנאמנותם לירושלים לא רק בנוכחות בדיון הזה – – –

אלעזר שטרן: אבל גם.

אלעזר שטרן: אבל גם.

זאב אלקין: לא רק.

אלעזר שטרן: שאל את יושב-ראש הכנסת אם אין משמעות לנוכחות שרים בדיוני הכנסת.

זאב אלקין: אמרתי.

זאב אלקין: חבר הכנסת שטרן, אמרתי: לא רק.

זאב אלקין: אבל קודם כול ובראש ובראשונה – – –

אלעזר שטרן: ככה אנחנו נמדדים.

אלעזר שטרן: איך בני גנץ נמדד?

אלעזר שטרן: מה, הוא לא שר.

יולי יואל אדלשטיין: בסדר, אני מתנצל על זה שאני הפרעתי, זה לא אומר שכולם צריכים לקחת דוגמה רעה ממני.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני ימשיך.

זאב אלקין: שוב, אני חושב שירושלים הרבה שנים הייתה שבעה מדיבורים על ירושלים, ואני מעדיף את המצב שהיא תהיה רעבה לדיבורים ושבעה מהתקציבים ומהמעשים.

זאב אלקין: אז תיארתי, ולו במקצת, את היקפי ההשקעות בירושלים, אבל לא ניתן לסיים לדבר על ירושלים של מחר ועל ירושלים של היום בלי לדבר על האתגרים, כהערתו של סגן יושב-ראש הכנסת חבר הכנסת מאיר כהן.

זאב אלקין: אתגרים עצומים עומדים בפני ירושלים, וגם הם דורשים גיוס של כל הכוחות בעם וגיוס של כל הכוחות בזירה הציבורית; בקווים ששוברים את הקווים הרגילים של קואליציה ואופוזיציה או ימין ושמאל.

זאב אלקין: אתגר עצום של השכונות הערביות בירושלים – אני מעדיף את המינוח הזה מאשר המינוח השגור, מזרח העיר.

זאב אלקין: אומנם הממשלה קיבלה החלטה היסטורית בהיקף חסר תקדים של כ-2 מיליארד שקלים רק ביום ירושלים לפני שנה, וההחלטה הזאת היום מתחילה כבר להיות מתורגמת למעשים, בשיתוף פעולה מאוד מאוד פורה בין ממשלת ישראל לבין עיריית ירושלים.

זאב אלקין: וגם בסדרי העדיפויות בעיריית ירושלים היום יותר ויותר שמים לב לחשיבות של להביא שינוי ומהפך לשכונות הערביות.

זאב אלקין: מי שמדבר על ירושלים מאוחדת באמת חייב לשנות את תמונת המצב בשכונות הערביות בעיר, בכול – בחינוך, בתשתיות, בתעסוקה, בכלכלה.

זאב אלקין: אין עתיד אמיתי לירושלים מאוחדת בלי שינוי ומהפכה בשכונות הערביות בירושלים.

יועז הנדל: אבל מה עם קלנדיה, שועפאט, כפר עקב?

יועז הנדל: לא הזכרת, אולי בטעות.

זאב אלקין: למה?

זאב אלקין: קודם כול, בוא נעשה כבר סדר, חבר הכנסת הנדל – אם אתה כבר לוקח את כולן ביחד, שועפאט – – –

יועז הנדל: על – – –

זאב אלקין: אם אתה מדבר על שכונת שועפאט – –

יועז הנדל: לא, על – – –

זאב אלקין: – – היא שכונה מן המניין.

זאב אלקין: אגב, אחת מהשכונות המפותחות יחסית – –

יועז הנדל: לא, אני מדבר על – – – השר אלקין.

זאב אלקין: – – בירושלים הערבית, בחלק של השכונות הערביות בירושלים.

זאב אלקין: אם אתה מדבר על קלנדיה – היא בכלל לא חלק מירושלים – –

מיקי לוי: – – –

זאב אלקין: – – ואם אתה מדבר על כפר עקב ומ"פ שועפאט – אלה באמת שתי שכונות של ירושלים שנמצאות מחוץ לגדר ההפרדה; אתגר עצום לעירייה, אתגר עצום לממשלה; טעות היסטורית בקו הגדר שנמתחה בזמנו, שהביאה למציאות חריגה מאוד – –

יועז הנדל: אבל כבר 14 שנה.

זאב אלקין: – – מציאות חריגה מאוד ולא פשוטה, שגם בה צריך לטפל.

זאב אלקין: אבל אני חייב להגיד, חבר הכנסת הנדל, שהלוואי שאנחנו נדע להביא בשלב ראשון את המהפכה לשכונות הערביות שבתוך הגדר, ובשלב שני נדע גם לסדר נכון ולהביא את שיטת הניהול הנכונה גם לשכונות שמחוץ לגדר ההפרדה.

זאב אלקין: אם אנחנו כל הזמן רק נקשה על עצמנו ונסביר למה אי-אפשר לעשות שום דבר, אז שום דבר לא ישתנה.

יועז הנדל: תרשה לי – – –

זאב אלקין: ולכן, חבר הכנסת הנדל, אני חסיד גדול מאוד של השינוי ושל העשייה בכל אותם התחומים שמניתי – ואת חלקם גם לא הזכרתי, כי אני לא רוצה להאריך בדברים, אבל זה אתגר עצום.

זאב אלקין: ושוב, לדעתי, ימין ושמאל צריכים להתאחד כאן.

זאב אלקין: זו משימה שלנו, זו חובה מוסרית שלנו, גם של מי שרואה את התפיסה הימנית של איך שייראו הגבולות של מדינת ישראל, וגם של מי שחושב שונה מאיתנו.

זאב אלקין: הגיע הזמן לעשות מהפכה בשכונות הערביות של ירושלים – כולן, כולל שכונות שמחוץ לגדר.

זאב אלקין: בשכונות שמחוץ לגדר זה יהיה פי כמה וכמה יותר קשה, בגלל אותה טעות היסטורית של מתיחת קו הגדר.

זאב אלקין: אבל זאת לא הבעיה היחידה של ירושלים וזה לא האתגר היחידי של ירושלים.

זאב אלקין: אני רוצה לברך את ראש העיר החדש על חתימה של הסכם גג עם משרד האוצר, כי קידום הבנייה בירושלים הוא צו השעה.

זאב אלקין: אם אנחנו רוצים לשמר משפחות צעירות בירושלים, אנחנו חייבים לספק להן דיור במחיר סביר – והוא לא יהיה בלי בנייה מסיבית בירושלים.

זאב אלקין: ואני מאוד מאוד מקווה שהסכם הגג הזה ימומש כמה שיותר מהר ושאנחנו נראה הגברה משמעותית של קצב הבנייה בירושלים, בכל חלקי העיר, בכל חלקי העיר – בתוך הקו הירוק, מעבר לקו הירוק.

זאב אלקין: ירושלים צריכה הרבה דירות לכל סוגי האוכלוסייה שבתוכה.

זאב אלקין: הפיתוח הכלכלי של העיר – אומנם כבר היום אפשר לראות תוצאות של השינויים שהובילו הממשלה והעירייה בשנים הקודמות.

זאב אלקין: ירושלים היום בעשירייה הפותחת של הערים בעולם בתחום הביו-טק, וזה ירושלים של מחר – לא ירושלים של אתמול בתדמיות הרגילות שהתרגלנו אליהן.

זאב אלקין: ירושלים של היום היא גם באזור של 20–30 הערים המובילות בעולם בתחום הסטרטאפ.

זאב אלקין: וזה גם ירושלים של היום, ושל מחר, שאולי לא מתאימה לתפיסות הרגילות שלנו על ירושלים.

זאב אלקין: אבל אלה רק ניצני השינוי, אלה רק התחלות השינוי.

זאב אלקין: אנחנו חייבים להביא מקומות תעסוקה חדשים לירושלים, צריכים לפתח שם ענפי כלכלה חדשים לכל סוגי האוכלוסייה של העיר.

זאב אלקין: בלי פיתוח כלכלה חרדית ובלי פיתוח כלכלה ערבית לא יהיה פיתוח אמיתי של הכלכלה של ירושלים – וזה אתגר עצום, שדורש גם הוא שיתוף פעולה בין העירייה לממשלה.

זאב אלקין: העירייה לא תוכל לבדה להרים את האתגר הזה.

זאב אלקין: יש אתגר נוסף בירושלים, ובזה אני רוצה לסיים, אדוני היושב-ראש, אתגר של יכולת לחיות ביחד.

זאב אלקין: ולכן, לא במקרה אני פתחתי את דבריי בכך שאני מאוד מאוד חולם ורוצה לחזור למציאות של יום ירושלים כחג כלל לאומי ולא רק כחג של מגזר מסוים.

זאב אלקין: ירושלים, באופן היסטורי, נבחרה אפילו להיות בירתה של מלכות דוד החדשה דווקא בגלל העובדה שהיא לא הייתה שייכת לאף שבט, או כמאמר חז"ל: "ירושלים לא נתחלקה לשבטים".

זאב אלקין: כעיר שהייתה על הגבול בין השבטים השונים, שייצגו גם ענפים שונים במשפחה – דווקא ככזאת היא יכלה לחבר את השבטים השונים, ביחד.

זאב אלקין: זאת ירושלים של פעם וזאת ירושלים של היום.

זאב אלקין: ירושלים של היום כוללת בתוכה את כל סוגי האוכלוסייה של החברה הישראלית.

זאב אלקין: היא לא רק כוללת אותם בתוכה, היא גם מנבאת את העתיד של מדינת ישראל.

זאב אלקין: ירושלים של היום היא לא רק אתגר למדינת ישראל – שלא תמיד המדינה יודעת להתמודד איתו – אלא היא גם תחזית לאן מדינת ישראל הולכת.

זאב אלקין: מי שיסתכל על החלוקה הדמוגרפית של כיתות א' במדינת ישראל יראה שזה כמעט אחד לאחד המצב הדמוגרפי של ירושלים של היום.

זאב אלקין: לכן, ירושלים, חבריי חברי הכנסת וחבריי השרים, היא לא רק בעיה והיא לא רק אתגר, ירושלים היא הזדמנות עצומה למדינת ישראל; מעין מעבדה – אם תרצו – לבנות את העתיד של מדינת ישראל בהתמודדות עם הבעיות והאתגרים של ירושלים של היום.

זאב אלקין: סביב המשימה הזאת אנחנו חייבים לאחד כוחות: אנחנו חייבים לאחד כוחות בין הממשלה והקואליציה והאופוזיציה.

זאב אלקין: לא משנה באיזו כנסת נהיה ואיך תיראה הממשלה ואיך ייראו הקואליציה והאופוזיציה.

זאב אלקין: אנחנו חייבים לאחד כוחות בין כל חלקי העם הזה, כי אם לא נמצא את הפתרונות, את המודלים להתמודדות עם הדמוגרפיה הייחודית של ירושלים, עם הבעיות הכלכליות, עם בעיות הביטחון, עם הבעיות של איך בונים תרבות בעיר הזאת, איך עושים ספורט בעיר הזאת ואיך חיים יחד בעיר הזאת; אם לא נמצא את הפתרונות האלה, לא נמצא אותם בעוד 20 שנה בהיקף של מדינת ישראל כולה.

זאב אלקין: לכן, כשאנחנו יושבים כאן וכשאני עומד כאן בפניכם בדיון הזה לכבוד יום ירושלים, אני מרגיש אחריות כבדה מאוד על שושלת הדורות.

זאב אלקין: בישיבת הממשלה שהתקיימה אתמול, חבריי חברי הכנסת, הראיתי לראש הממשלה עותק מבולה, חותמת מלפני 2,700 שנה.

זאב אלקין: אם לא הייתי מכיר את תקנון הכנסת הייתי מראה אותה כאן מעל הדוכן, אבל אני יודע שאסור, אז אני רק אתאר לכם.

זאב אלקין: בבולה הזאת, שנמצאה לפני כמה שנים ליד הכותל, יש חתימה בכתב עברי קדום.

זאב אלקין: חתומה שם למטה הכתובת: שר העיר.

זאב אלקין: התפקיד הזה, שר ירושלים, היה קיים לפני 2,700 שנה בימי בית המקדש הראשון אצל אחד ממלכי יהודה.

זאב אלקין: הוא לא המצאה מודרנית.

בנימין (בני) גנץ: בכנסת תיקנו את החוק להגדלת הכנסת.

זאב אלקין: בהחלט.

זאב אלקין: הוא לא המצאה מודרנית של ממשלת ישראל, ואפילו לא המצאה של שמיר – כשבפעם הראשונה בזמן המודרני מונה אז, ולא לשר אלא לסגן שר לענייני ירושלים, ורדיגר, אחרי התרגיל המסריח המפורסם; שם התחיל את דרכו משרד ירושלים – אלא זו המצאה מלפני 2,700 שנה.

זאב אלקין: אנחנו חלק בשרשרת של אלפי שנה, וזו אחריות עצומה על כל אחד ואחת מאיתנו בבית הזה לעשות את חלקנו ולתרום את תרומתנו בשרשרת הזאת, כדי שהעיר הזאת, שאבות אבותינו חלמו והתפללו עליה, בהחלט תהיה לא רק ירושלים של אתמול, של היסטוריה מפוארת, ולא רק ירושלים של היום, בירתנו המאוחדת, אלא גם ירושלים של מחר, של המחר של מדינת ישראל.

זאב אלקין: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודה מאוד לשר לענייני ירושלים ומורשת חבר הכנסת זאב אלקין.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו עוברים לדיון סיעתי, חברי הכנסת, לפי סדר הסיעות.

יולי יואל אדלשטיין: כל דובר, כל דוברת – עד חמש דקות.

יולי יואל אדלשטיין: ראשונת הדוברים היא חברת הכנסת מירב כהן, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת ניר ברקת.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה.

מירב כהן: יושב-ראש הכנסת, שרים נכבדים, חברי הכנסת, ראש עירית ירושלים משה ליאון, חברי ושותפי לדרך, ורעייתו, חברי המועצה היקרים, שאת חלקכם אני מכירה אישית, ראש עיריית ירושלים היוצא ניר ברקת, חבר ושותף לדרך, וגם ראש סיעתי, חבר הכנסת בני גנץ, שמקפיד להגיע לכל הנאומים של כל חברי סיעתו, תודה.

מירב כהן: יום ירושלים נחגג כבר 51 שנים בסימן: ירושלים – הסמל.

מירב כהן: ירושלים בירת ישראל, ירושלים העתיקה, הכותל, המורשת.

מירב כהן: העיר הזו שבה אנו יושבים כאן, בכנסת ישראל, היא סמל לאומי והיסטורי עבור יהודים רבים כל כך ברחבי העולם, אבל מתחת לכל הסמליות הזו וההצהרות הגדולות שנשמעות מפי ראשי המדינה אני רוצה להזכיר לכל יושבי הבית הזה: ישנה גם עיר.

מירב כהן: עיר שהיא בית של למעלה מ-900,000 אנשים, ובהם גם אני ומשפחתי.

מירב כהן: וכמו כל עיר, גם לירושלים יש את היום-יום שלה; את האנרגיות הייחודיות שלה וכמובן גם את הקשיים.

מירב כהן: בזמן שרבים מאזרחי ישראל, וגם שרים וחברי כנסת, מתרגשים מהעברת השגרירות האמריקנית לשכונת ארמון הנציב בדרום מזרח העיר, אנחנו, תושבי העיר, עסוקים בדברים הפשוטים יותר, כמו לשים את האוטו במוסך בשכונת תלפיות, חצי קילומטר משם.

מירב כהן: אנחנו חיים בעיר הזאת: קופצים לאכול חומוס בשכונת רחביה, במסעדת בין עזה לברלין, נדחסים לרכבת הקלה בדרכנו לקניות בשוק, הולכים לגן החיות התנ"כי המופלא בשבת בבוקר, וגם לומדים, עובדים ומתפרנסים כאן.

מירב כהן: לצערי, ירושלים הזו, של החיים עצמם, נשכחת פעם אחר פעם.

מירב כהן: לפני כעשור הקמנו, קבוצת חברים, תנועה חברתית שהפכה לתנועה פוליטית ירושלמית בשם התעוררות בירושלים.

מירב כהן: המטרה שלנו הייתה לחזק את העיר שבה גדלנו ואותה אנחנו אוהבים, להשאיר עוד צעירים בעיר, על מנת שזו תפרח.

מירב כהן: נלחמנו ברחובות ובמועצת העיר על מנת שיהיה לצעירי העיר איפה לגור במחיר סביר, איפה ללמוד ואיך ליהנות מכל מה שעיר איכותית יכולה וצריכה להציע.

מירב כהן: היו לנו הישגים וגם אכזבות.

מירב כהן: אני מסתכלת על האנשים שפעלו איתי, על החברים שרכשתי בתנועה וגם באוניברסיטה העברית, ואני רואה שרובם עזבו את העיר.

מירב כהן: הרוב הגדול עבר לתל אביב, למרכז, ובינתיים זה פגע מאוד בירושלים, צריך להגיד את האמת.

מירב כהן: אתם יודעים מה הסיבה שהם עוזבים?

מירב כהן: לא, זה לא החרדים; לא, זה לא הקור המקפיא בחורף; אפילו העובדה שהעיר רובה סגורה בשבת זו לא הסיבה.

מירב כהן: הם עוזבים כי אין להם עבודה בעיר.

מירב כהן: מה שמדהים זה שאחד ממנועי הצמיחה הברורים ביותר של התעסוקה בעיר הבירה של ישראל, כמו ערי בירה של מדינות ברחבי העולם, הוא דבר שלחלוטין נמצא בידיים שלנו, בידיים של מי שיושב כאן.

מירב כהן: אני מדברת כמובן על השירות הציבורי, על הממשלה.

מירב כהן: בשנת 1980 חוקק הבית הזה את חוק-יסוד: ירושלים בירת ישראל, וקבע, בין היתר, כי על כל משרדי הממשלה ועל כל היחידות הממשלתיות לשבת כאן, בבירת ישראל.

מירב כהן: מאז התקבלו החלטות ממשלה רבות, האחרונה שבהן בשנת 2014, אבל בפועל התוצאה היא כישלון מוחלט.

מירב כהן: גם את זה צריך להגיד.

מירב כהן: כ-100 משרדים ויחידות ממשלתיות יושבים כיום בתל אביב ובמרכז הארץ, תחת כל מיני תירוצים וטיעונים למה הם לא יכולים לעבור לבירת ישראל.

מירב כהן: חלקם מגדילים ועושים ומבקשים פטור – רק לא לעבור לירושלים הרחוקה והקרה.

מירב כהן: איך נמצא שם עובדים איכותיים?

מירב כהן: הם שואלים, כאילו שהשכל נעצר בשער הגיא.

מירב כהן: במקום לגלות נחישות ואחריות כלפי בירת ישראל ובעצם כלפי כל יתר חלקי הארץ שמחוץ למדינת תל אביב ולהעתיק את המשרדים לירושלים, שרי הממשלה שאחראים על אותם משרדים מסתתרים מאחורי שלל תירוצים.

מירב כהן: אני פונה כאן אליכם ושואלת: למה?

מירב כהן: למה אתם כל כך נחרצים ומלאי תשוקה לבירתנו הנצחית ביום האחד הזה בשנה ובשאר הימים לא פועלים למענה?

מירב כהן: אני רוצה לפנות מעל הבמה המכובדת הזו לשרת התרבות והספורט, חברת הכנסת מירי רגב: למה משרד התרבות, למשל, יושב עדיין ברחוב המסגר 14 בתל אביב?

מירב כהן: הרי לפני ארבע שנים, כשנכנסת לתפקיד שלך, אמרת שתעתיקי אותו לירושלים.

מירב כהן: האם ארבע שנים זה מעט מדי זמן?

מירב כהן: שר המדע והטכנולוגיה, חבר הכנסת אופיר אקוניס, מה כל כך קוסם בבניין סונול ברחוב מנחם בגין בתל אביב?

מירב כהן: האם יש לו יותר קסם מבירת ישראל?

מירב כהן: סוכנות החלל הישראלית שתחת האחריות שלך מסוגלת להטיס חללית עד לירח, אבל לעבור 60 קילומטרים מזרחה ולהתמקם בירושלים זו משימה בלתי אפשרית?

אופיר אקוניס: אבל איפה המשרד הראשי, גברתי?

מירב כהן: עדיין, כשיחידה עם הרבה מאוד משימות חשובות – אבל אולי אנחנו צריכים לבקש את העזרה של מוריס קאהן, שיעזור לנו במשימה האסטרטגית הזאת.

אופיר אקוניס: בקריית הממשלה במזרח ירושלים.

מירב כהן: הינה עוד דוגמה מצוינת: השר לפיתוח הנגב, הגליל והפריפריה אריה דרעי, איזו פריפריה בדיוק נמצאת ליד משרדך ברחוב שאול המלך 8 בתל אביב?

מיכאל מלכיאלי: זה כבר לא שם, זה כבר עבר – – –

קריאות: – – –

מירב כהן: למה שלא תשבו – – –

קריאות: – – –

מירב כהן: הייתי שם בשבוע שעבר, התהליך שבו הם עוברים לירושלים נמשך שנים.

מירב כהן: מחקרים שבוצעו בנושא מראים כי העתקת המשרדים והיחידות לירושלים יכולה להוסיף לבירת ישראל כ-10,000 מקומות עבודה ולהגדיל את הכנסות העירייה בכמעט 400 מיליון שקלים.

מירב כהן: כל שנה 400 מיליון שקלים.

מירב כהן: זה מהלך אסטרטגי שיכול לשנות את פני העיר הרבה יותר משגרירויות זרות, חשובות ככל שיהיו.

מירב כהן: אני פונה אליכם בשם תושבי העיר, בשם הפעילים הרבים מכל גוני הקשת הפוליטית בעיר.

מירב כהן: אני מבטיחה לכם שמפעילי התעוררות, לצד אגודת ישראל, הבית היהודי ועד מרצ – כולם יסכימו איתי שהמהלך הזה מתבקש ואף קריטי לעתיד העיר.

מירב כהן: במקום כל ההצהרות החגיגיות שאנחנו שומעים במהלך יום ירושלים תפעלו מחר בבוקר במשרדים שלכם, בתחומים שתחת האחריות הישירה שלכם, על מנת לשנות את המציאות של העיר הזו – ויפה שעה אחת קודם.

מירב כהן: יום ירושלים זה חשוב, אבל מה עם תושבי ירושלים?

מירב כהן: ועוד מילה אחת על העיר ירושלים, כמי שגדלה כאן ומגדלת כאן את בנותיה: יש בה מכרה זהב בלתי ממומש לחלוטין והוא החברה החרדית החיה בה – כ-300,000 אנשים שיכולים וצריכים להיות אחד ממנועי הצמיחה של העיר.

מירב כהן: אני מציעה שנפעל יחד, כל יושבי הבית הזה, לקידום ופיתוח כלכלי של החברה החרדית.

מירב כהן: אני מציעה שנחשוב יחד איך אפשר לסייע לה לממש את הפוטנציאל היצרני, היזמי, הכלכלי העצום הטמון בה.

מירב כהן: ההצלחה של ירושלים תלויה בחרדים.

מירב כהן: הצלחתם – הצלחתנו.

מירב כהן: והצלחת ירושלים היא הצלחת מדינת ישראל כולה.

מירב כהן: תודה.

מירב כהן: יום ירושלים שמח.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת מירב כהן.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את נציג סיעת הליכוד חבר הכנסת ניר ברקת – יש להוסיף: ראש עיריית ירושלים לשעבר.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

ניר ברקת: תודה רבה.

ניר ברקת: אדוני היושב-ראש יולי אדלשטיין, מכובדיי השרים אופיר אקוניס, זאב אלקין, ישראל כץ, מכובדיי חברי הכנסת היקרים, ראש העיר ירושלים משה ליאון ורעייתו, שותפיי חברי מועצת העיר ירושלים – אני רואה בכם שותפים עד היום – מכובדיי כולם, לפני 17 שנה, כשהחלטתי לעזוב את כל עסקיי, האמנתי בכל ליבי שאפשר לשנות את המגמות בירושלים.

ניר ברקת: אחרי עשור כראש עיר, היום, ישבנו כאן בכנסת ישראל ושמענו יחד עם ראש העיר משה ליאון ומכון ירושלים על השינוי במגמות הגדולות שחלו בעיר.

ניר ברקת: מגמות בתיירות – היום ירושלים מספר אחת בעולם בצמיחה בתיירות; היא מספר אחת בעולם בצמיחה בהייטק; הגברים החרדים מצטרפים – כבר 49%, היינו נמוכים ב-40% לפני כמה שנים; נשים ערביות מועסקות בירושלים – כבר 27%, היינו 18%, ולצד זה התעסוקה, התרבות והרבה דברים אחרים.

ניר ברקת: היום הייתי גאה לראות את הקצב של ההתקדמות של העיר, אבל לא על זה אני רוצה לדבר היום.

ניר ברקת: אני רוצה לנצל את הבמה ולשתף אתכם באחד הדברים המרתקים שירושלמים חיים אותו יום-יום, ולצערי הרב אני לא בטוח שכל המדינה חיה אותו, וזה איך חיים ביחד בעיר שהיא כל כך מורכבת, שלא שייכת לשבט אחד בלבד, עיר ששייכת לכלל השבטים, עיר שלא חולקה לשבטים, שעושה "כל ישראל חברים".

ניר ברקת: אני רוצה להזכיר שכ-1,000 שנה ירושלים שלנו חיה והייתה המרכז, ה-hub של כל העולם היהודי, פלוס.

ניר ברקת: לפני 3,000 שנה לא היו נוצרים, לא היו מוסלמים – היו יהודים.

ניר ברקת: וכל העולם, בוודאי העולם היהודי, נהר לירושלים, לבית המקדש.

ניר ברקת: וכשאנשים היו נכנסים לשערי העיר הם הרגישו תחושה מאוד מיוחדת – זו העיר ששייכת לכולם, זה המקום שבו אתה רואה את כולם.

ניר ברקת: השונות הזאת, בהגדרה – יש לנו מגזר חרדי, חילוני, מסורתי, דתי, יהודי, נוצרי, מוסלמי, וכמעט כל המגוונים שאפשר לחשוב עליהם, כלל השבטים; העובדה שכולם חיים בכפיפה אחת, בעיר אחת, בהגדרה מייצרת קונפליקטים לכאורה בלתי אפשריים.

ניר ברקת: תנסו, נראה אתכם, לשכנע את החברים החרדים בעיר שלנו שיש מסעדות פתוחות בשבת ופנאי פתוח בשבת, וזה בסדר – אין לכם שום סיכוי.

ניר ברקת: חבל, אל תנסו.

ניר ברקת: באותה אנלוגיה בדיוק תנסו לשכנע חילונים למה אין מסחר בשבת או תחבורה ציבורית בשבת.

ניר ברקת: אל תנסו – זו משימה בלתי אפשרית.

ניר ברקת: ובכן, העיר הזאת מלאה קונפליקטים.

ניר ברקת: זה לא באג, זה פיצ'ר, זה by design.

ניר ברקת: ככה העיר שלנו צריכה להיות בנויה.

ניר ברקת: ואם חסר לה, ואם אחד מהשבטים מרגיש לא טוב בירושלים, העיר לא יכולה לממש את תפקידה.

ניר ברקת: זאת תפיסת עולם שממנה נגזר מושג ירושלמי מאוד מאוד עמוק ושורשי, שקוראים לו סטטוס קוו.

ניר ברקת: מה הפרשנות שלי, כמי שהוביל את העיר עשור, לסטטוס קוו?

ניר ברקת: סטטוס קוו זה פשרות חברתיות בין השבטים במקום שהאידיאולוגיות לעולם לא יתחברו.

ניר ברקת: אין סיכוי לשכנע אחד את השני מדוע האחד צודק והאחד טועה.

ניר ברקת: הסטטוס קוו זה אותו גשר שאומר: חברים, הבנו, אף שבט לא יצא עם כל תאוותו בידו, אבל בשביל לחיות ביחד צריך לעשות כמה פשרות חברתיות.

ניר ברקת: אנחנו לא מסכימים, אבל מסכימים לחיות ביחד עם אי-הסכמה.

ניר ברקת: זה המושג סטטוס קוו.

ניר ברקת: ויחד איתו, כשמקפידים על הסטטוס קוו וחיים בתוך הסטטוס קוו, האנרגיות של העיר הולכות לפיתוח ולצמיחה, במקום למלחמות מיותרות.

ניר ברקת: יש תפיסה שבאה ואומרת לקצוות – מאוד קל בירושלים להגן על עמדה קיצונית; קיצונים מימין, קיצונים משמאל.

ניר ברקת: יש לנו במועצת העיר אנשי מרצ מצד אחד, והאיחוד הלאומי ומעבר לכך מצד שני, וחרדים וחילונים, כל העסק הזה נמצא ביחד.

ניר ברקת: להגן על עמדה קיצונית, קל הדבר.

ניר ברקת: אבל איך חיים ביחד ואיך עושים את הפשרות המתאימות – שם צריך מנהיגות.

ניר ברקת: וכשיודעים להתמודד עם האתגרים הללו, ולעשות את הפשרות הקלות האלה, ולעיתים אפילו לא קלות, בשביל לחיות ביחד – ראינו היום, ביום ירושלים, איך העיר יכולה להמריא.

ניר ברקת: החלטתי לשתף אתכם באמירה הזאת, כי השבוע שעבר, חברות וחברים, היה שבוע עצוב לכולנו.

ניר ברקת: עם ישראל, כנסת ישראל – לא הצלחנו להתחבר בתפיסת העולם הירושלמית.

ניר ברקת: וכשעם ישראל מסתכל, הוא אומר: רק שנייה אחת, אין פה אחד שלא יצא מאוכזב.

ניר ברקת: אם נצליח לאמץ טיפה מהתפיסה של ירושלים עושה "כל ישראל חברים", עם אהבת חינם, קצת להוריד את החומות המפרידות בינינו, קצת לחפש יותר את המכנה המשותף בינינו, שלא חלילה נצטרך להגיע לסבב שלישי – אנחנו עושים מועד ב', אסור שיהיה מועד ג'; אנחנו נצטרך למצוא את הדרך.

ניר ברקת: ביום חגה של ירושלים, בתפיסה שמחפשת את החיבורים הבלתי-אפשריים לכאורה – וחברות וחברים, אנחנו, פה בכנסת, המכנה המשותף שלנו, של רובנו הוא כל כך הרבה יותר גדול מהמפריד, מניסיון ירושלים.

ניר ברקת: אז ביום ירושלים הזה, שבו ירושלים שלנו פורחת ומתפתחת, אנחנו כולנו, בכל הבית הזה, יכולים להיות מאוד מאוד גאים בירושלים שלנו.

ניר ברקת: אם נלמד את הפרק הקטן הזה של חיים משותפים, וקצת יותר לכבד את הסטטוס קוו, ולא תמיד לצאת צודק אלא קצת יותר חכם – דיינו.

ניר ברקת: חג ירושלים שמח לכולם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת ניר ברקת.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת אורי מקלב.

מיכאל מלכיאלי: תודה, אדוני היושב-ראש.

מיכאל מלכיאלי: אדוני השר, כבוד האיש שהתברכה בו ירושלים ראש העיר מר משה ליאון ורעייתו, סגני ראש העיר, חברי מועצת העיר, חבריי הטובים, חברי הכנסת, היום הכנסת מציינת את יום ירושלים.

מיכאל מלכיאלי: לא כל עיר זוכה, כמו ירושלים, ליום מיוחד שקבוע בחוק ושהכנסת מציינת אותו.

מיכאל מלכיאלי: כבר אלפיים שנה אבותינו, שלוש פעמים ביום, "ותחזינה עינינו בשובך לציון ברחמים".

מיכאל מלכיאלי: תחת כל משטר, תחת עול של כל משעבד, חלמו היהודים להגיע לירושלים.

מיכאל מלכיאלי: ירושלים לא הייתה רק עיר, כמו שהזכיר היושב-ראש, אלא היא הייתה מושג, הייתה חלום להגיע למקום שרק טוב נמצא בו.

מיכאל מלכיאלי: ירושלים היא לא רק המגן הגשמי של עם ישראל, היא המגן הרוחני של עם ישראל.

מיכאל מלכיאלי: אמר דוד המלך בתהילים: עומדות היו רגלינו בשערי ירושלים – עומדות היו רגלינו במלחמה, ומנצחים את שערי האויב בזכות תלמידי חכמים שבירושלים שהיו יושבים ושוקדים בהלכה.

מיכאל מלכיאלי: ההלכה זה לא סתם לימוד תורה.

מיכאל מלכיאלי: ההלכה זה משהו שהוא ברור, הלכה, שאנחנו יודעים שיש מותר ויש אסור.

מיכאל מלכיאלי: כשאותם תלמידי חכמים בני הישיבות ישבו בירושלים ולמדו תורה, הם נתנו את הכוח להילחם בירושלים בשביל ירושלים.

מיכאל מלכיאלי: רבותיי, ירושלים היא עיר שצריכה תשומת לב מיוחדת מממשלת ישראל.

מיכאל מלכיאלי: הקמתי בכנסת העשרים-ואחת – ולצערנו היא לא כונסה אפילו פעם אחת – את השדולה למען ירושלים.

מיכאל מלכיאלי: אדוני היושב-ראש, לא אישרת לנו להתכנס אפילו פעם אחת.

מיכאל מלכיאלי: מטרת השדולה הייתה ללוות את חיזוקה של העיר ירושלים בכלל המישורים תוך מתן דגש לעיר בחקיקה ובתקנות השונות.

מיכאל מלכיאלי: רבותיי, ירושלים מופלית לרעה בחקיקה.

מיכאל מלכיאלי: ירושלים, שמקבלת מענקי איזון, לצערי אינה בכלל בקטגוריה של עיר איתנה.

מיכאל מלכיאלי: כולם מדברים בשבח חיזוקה של ירושלים, על לתת לה עצמאות מיוחדת, לתת את הסיוע המיוחד, אבל אנחנו לצערנו חוסמים את ירושלים – בגלל אותם מענקי איזון – מלהיכנס לקטגוריה של עיר איתנה.

מיכאל מלכיאלי: הגשתי הצעת חוק, שגם היא תצטרך להמתין לכנסת הבאה, לאפשר לירושלים את המעמד המיוחד של עיר איתנה על אף מענקי איזון שהיא מקבלת.

מיכאל מלכיאלי: לירושלים אתגרים רבים בתחום החינוך, בתחום הבנייה, בתחום הסטטוס קוו המורכב, שדיבר עליו ראש העירייה לשעבר מר ניר ברקת.

מיכאל מלכיאלי: כמו רבים, קראתי את דוח מבקר המדינה.

מיכאל מלכיאלי: קראתי על עיר מטונפת, מלוכלכת.

מיכאל מלכיאלי: כירושלמי שנולד בירושלים לא מטונפת ולא מלוכלכת – עיר נקייה, עיר יפה, עיר שכיף לגור בה, עיר שבעזרת השם אגדל בה גם את ילדיי וארצה שימשיכו לגור בה.

מיכאל מלכיאלי: ירושלים מתפתחת מיום ליום: שכונות, בתי כנסת, מתנ"סים – דברים שלא היו בשנים שעברו.

מיכאל מלכיאלי: בזמן שהרבה משרי הממשלה מדברים על חיזוקה של ירושלים, מדברים על שצריך לקפוץ למים ולתת לירושלים את החוזק הטוב והאמיתי שלה.

מיכאל מלכיאלי: קפץ שר הפנים הרב אריה דרעי בקדנציה הקודמת – יחד עם ראש העיר ניר ברקת – ונתן לירושלים את ההלוואה הגדולה, של מיליארד שקל.

מיכאל מלכיאלי: בניי, הילדים שלי, לומדים במוסדות – הייתי בזמנו בסיור עם ראש העירייה בקרוונים, שאני לא מאחל לאף אחד שהילדים שלו יגורו שם.

מיכאל מלכיאלי: ראש העירייה מר משה ליאון קיבל ירושה בת עשרות שנים, עם מחסור של מעל 2,000 כיתות במגזר החרדי, הערבים וגם הממלכתי.

ניר ברקת: 4,000.

מיכאל מלכיאלי: כמה?

מיכאל מלכיאלי: 4,000.

מיכאל מלכיאלי: ראש העירייה לשעבר מתקן: 4,000 כיתות.

מיכאל מלכיאלי: ראש העירייה משה ליאון, אנחנו באמת סומכים עליך; יש על הכתפיים שלך את העול הגדול ביותר: לדאוג להמשך ביסוסה – בעיקר בחינוך – של ירושלים.

מיכאל מלכיאלי: להמשיך לבנות בדיוק כמו שאתה יודע לעשות.

מיכאל מלכיאלי: אנחנו כאן, בכנסת ישראל – הממשלה וכנסת ישראל יעמדו לימינך ולימין מועצת העיר.

מיכאל מלכיאלי: ובעזרת השם נקווה שיהיה לנו חג ירושלים שמח, שירושלים תמשיך להתבסס ולהיבנות, תמשיך לאזן את הפערים הגדולים.

מיכאל מלכיאלי: אני מאחל לעצמי לחוקק חוק של עיר איתנה לירושלים בכנסת הבאה, כי אין סיבה בעולם שירושלים תהיה מופלית לרעה.

מיכאל מלכיאלי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אורי מקלב, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת אבי גבאי.

אורי מקלב: מכובדי יושב-ראש הכנסת, מכובדי יושב-ראש האופוזיציה, השר לענייני ירושלים, ראש העירייה לשעבר חבר כנסת ניר ברקת, חבריי חברי הכנסת, ראש העירייה הנבחר ורעייתו, סגני ראש העירייה, חברי המועצה מסיעתי – הייתי מונה את כולם אבל ברוך השם רבים הם ואני אמנע את זה מכם – כל אחד בתפקידו ובאחריותו.

אורי מקלב: ראשית, אני חושב – אני מצר על כך, ורבים מאיתנו מצירים.

אורי מקלב: אולי כולם מצירים – שהיום, ביום ירושלים, ציינו את יום ירושלים בכנסת בצורה מאוד מאוד מצומצמת, בשונה משנים עברו, שבהן יום ירושלים היה יום שבוועדות הכנסת – הכנסת הייתה פעילה, והייתה אפשרות לראש העירייה גם להציג את ההישגים שלה וגם, מצד שני, את הצרכים של ירושלים, כפי שעשה את זה ראש העירייה לשעבר, וגם קיבל ביקורת לפעמים – זה היה חלק מבניית ירושלים, וקיבלו את זה בשמחה.

אורי מקלב: זה היה חלק, משנה לשנה.

אורי מקלב: השנה אנחנו לא עשינו את זה.

אורי מקלב: לא יכולנו.

אורי מקלב: אנחנו אולי פגענו עכשיו בעניין הזה, מכיוון שזה נתן מנוף לצרכיה של ירושלים, גם ההכנה לדיונים האלה וגם לאחר הדיונים האלה.

אורי מקלב: אדוני ראש העירייה, נראה לי שהיית יכול להשפיע, ומי שצריך להתנצל זה בן אדם קרוב אליך, בעיניי ככה, בכל אופן.

אורי מקלב: יכול להיות שאם היית אומר את הסיבה הזאת, יכול להיות שהשיקולים היו אחרים, אבל נעבור לגופם של דברים.

אורי מקלב: אין ספק שירושלים היא לא רק עיר הבירה של מדינת ישראל.

אורי מקלב: ירושלים היא עיר שיש בלב של כל אחד ואחד.

אורי מקלב: עיר שמחברת.

אורי מקלב: עיר שחוברה לה יחדיו.

אורי מקלב: מחברים את כולם לירושלים.

אורי מקלב: ירושלים היא עיר שעורגים לה, מתפללים עבורה, אנחנו מחכים לבניית ירושלים.

אורי מקלב: אבל עד בניית ירושלים, תיבנה ותכונן, אנחנו יודעים שיש לנו גם תפקידים לעשות.

אורי מקלב: הדבר הראשון שאנחנו צריכים לעשות זה ודאי לחזק את ירושלים כירושלים התורנית, כירושלים הרוחנית, ויחד עם זאת גם ירושלים הגשמית.

אורי מקלב: כשאנחנו מדברים על ירושלים הגשמית, האתגרים שעומדים בפני עיריית ירושלים, בפני ירושלים, הם רבים.

אורי מקלב: עיני רבים מכל העולם נשואות לירושלים, ורבים מבקרים בה.

אורי מקלב: אנחנו גם חושבים שתושבי ירושלים צריכים לקבל את השירותים ההכרחיים להם ביום-יום, ואנחנו יודעים שנעשו הרבה הרבה דברים.

אורי מקלב: ירושלים שלפני 52 שנה זו לא ירושלים של עכשיו, ודאי בהתרחבות שלה, ודאי בהתיישבות שבה, בכל השירותים, ובאחדות הפנימית שיותר ויותר נעשית, וזה דבר מאוד מאוד חשוב.

אורי מקלב: יחד עם זאת, צריך לשמור על ביטחונה של ירושלים, של מה שהיה לא לפני הרבה שנים, והיום כבר לא קיים.

אורי מקלב: כאחד שעבר את כל התהפוכות האלה, אנחנו יודעים שבנושא הזה אנחנו נשדר אחדות; ככל שניתן תשתיות לכולם; ככל שלא נפלה אף ציבור, ככה ירושלים צריכה להתחזק.

אורי מקלב: אם אנחנו מדברים על בנייה בירושלים, אחד האתגרים, אדוני ראש העירייה, גם לאחר הסכם הגג, שאגב, שהוא חשוב מאוד – לפי ההכרזות שלך ושל יושב-ראש הוועדה לתכנון ובנייה, ושל כל חברי הוועדה ושל כל חברי המועצה, אתם רואים בעיניכם כי זה האתגר החשוב ביותר בסופו של דבר.

אורי מקלב: אנחנו רואים את הנתונים שאנשי ירושלים – אני ונכדיי דור עשירי בירושלים לא רק מצד אחד, מכמה צדדים, ואני לא רואה בעיני רוחי איך ימשיכו לגור בירושלים.

אורי מקלב: לא נחשוב על זה היום.

אורי מקלב: כמשפחות שגרות דורי-דורות בירושלים – שהייתה עיר, שהייתה מקום יישוב קשה מאוד – שחירפו נפשן וסבלו בירושלים חרפת רעב וקשיים אחרים אבל נמשכו ודבקו ונקשרו לירושלים, צריכים להמשיך.

אורי מקלב: את זה צריך לעשות היום, וזה אחד האתגרים החשובים.

אורי מקלב: מעבר לכך, אנחנו יודעים שניקיונה של ירושלים, יופייה של ירושלים, לא פחות חשוב.

אורי מקלב: נעשים דברים אחרים וצריך הרבה הרבה להשקיע.

אורי מקלב: אין ספק שיש פער גדול מאוד בין ירושלים כעיר הבירה, כעיר הקדושה – וזה הדבר הכי חשוב, ירושלים עיר הקודש; זה תואר שאין להרבה וזה מייחד אותה.

אורי מקלב: אנחנו יודעים שאף אחד לא רוצה, גם בציבור הכללי – מי שגר בירושלים או כל מי שרואה את ירושלים בעיני רוחו לא חושב שירושלים צריכה להתחרות עם תל אביב.

אורי מקלב: ירושלים לא צריכה להיות כמו תל אביב.

אורי מקלב: היא צריכה להיות אחרת מתל אביב.

אורי מקלב: היא צריכה להיות מיוחדת בייחוד שלה ולשמור על הייחוד שלה.

אורי מקלב: לכן התושבים, שגם מחזקים אותה ונמצאים פה, אין שום סיבה שאנחנו נגרום להם לעזוב.

אורי מקלב: צריך רק להביא יותר ויותר; שהגירה חיובית תהיה הרבה יותר חזקה, בזה שאנחנו נצליח לתת לעיר שיהיה טוב לגור בה גם מבחינה גשמית.

אורי מקלב: מבחינה גשמית – זה נושא החינוך, שהוא עדיין נושא בירושלים.

אורי מקלב: אלפים, אלפי ילדים, ילדים וילדות, בגילאים הכי קטנים, לומדים בקרוונים שמצב התחזוקה שלהם, המצב הפיזי שלהם, גרוע ביותר.

אורי מקלב: היום פתרונות הדיור נעשים דרך קרוונים – אלה לא דברים ישנים, זה דבר שאי-אפשר לשמוע, אי אפשר להבין, אי-אפשר להכיל.

אורי מקלב: אנחנו יודעים גם על הביקורת ואת המחלוקת שהייתה לנו בעיר הזו; בירושלים משנעים מאות ילדים וילדות בגיל חמש ושש משכונה לשכונה בגלל סיבות פוליטיות כאלה ואחרות.

אורי מקלב: ירושלים לא צריכה להיות פוליטית.

אורי מקלב: ירושלים, אסור לה שתהיה פוליטית.

אורי מקלב: ירושלים צריכה להיות ירושלים שמקובלת על כולם, שמאחדת את כולם, שכולם מקבלים בה את השירותים הנכונים והמתאימים.

אורי מקלב: לפי נתון של עיריית ירושלים, מתברר, בכל אופן ש-35% זה ציבור חרדי, 31% – ציבור דתי לאומי, 34% – ציבור כללי ומסורתי.

אורי מקלב: הציבור החרדי הוא ציבור הרוב.

אורי מקלב: ואני מכריז פה, כפי שאתם גם אומרים את זה: אין מחשבה ואין כוונה ואין רצון לדחוק מישהו מהציבורים האחרים בירושלים.

אורי מקלב: כולם רוצים לראות את ירושלים, את דרכי ירושלים בטוחות, פחות פקוקות, כשהתחבורה הציבורית משתפרת.

אורי מקלב: גם התעסוקה.

אורי מקלב: מדוע אנחנו שומעים על אנשים ועל נשים שיום-יום, בוקר-בוקר, נוסעים לרעננה כדי להתפרנס, כדי למצוא פרנסה, מעבר לפערים בשכר?

אורי מקלב: אבל אני כן יכול להגיד לך, אדוני יושב-ראש הכנסת: מה שכן, הממשלה עשתה הרבה בכיוון הזה.

אורי מקלב: הממשלה היא אחד המקומות שמייצר עבודה לירושלמים, גם בהייטק, גם במחשוב, ואנחנו צריכים לחזק ולהודות לממשלה.

אורי מקלב: והיום ירושלים נמצאת במצב שלא הייתה כבר הרבה שנים מבחינה כלכלית.

אורי מקלב: היום משרדי הממשלה, הממשלה כולה, הכנסת כולה, כולם רוצים לחזק את ירושלים.

אורי מקלב: זה הזמן שנמשיך ככה ונחזק אותה, ושאנחנו נזכה גם שביום ירושלים הבא נוכל להגיד שהדברים השתפרו לאין ערוך.

אורי מקלב: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אורי מקלב.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אבי גבאי, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת עודד פורר.

אבי גבאי: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, ההורים שלי, משה ושרה, עלו לירושלים.

אבי גבאי: גם אני נולדתי בעיר הזו וחייתי בה את מרבית חיי.

אבי גבאי: ההורים שלי לא נולדו בישראל וגם לא עלו לישראל, ובכל זאת הם חיים בה.

אבי גבאי: איך זה יכול להיות?

אבי גבאי: הם עלו לירושלים.

אבי גבאי: אבא שלי עלה לירושלים, הוא לא עלה לישראל.

אבי גבאי: הם לא דיברו בכלל על ישראל, הם דיברו רק על ירושלים.

אבי גבאי: הם עלו למקום הפיזי וגם המטפיזי והסמלי הזה שנקרא ירושלים.

אבי גבאי: ועבור אבא שלי יום ירושלים היה היום הכי חשוב בשנה, היום שכל המשפחה מתכנסת בו, היום שחוגגים ביחד, יותר מיום העצמאות ויותר מכל יום אחר.

אבי גבאי: הוא כל כך אהב את ירושלים, שאתמול ביום ירושלים אחי עלה לקברו להשמיע לו את שירי ירושלים.

אבי גבאי: מאותה סיבה גם היושב-ראש הקודם, הנשיא ריבלין, היה האיש הכי נערץ על אבא שלי, עד היום שנפטר, רק בגלל שהוא אמר: שלום לכם מירושלים, והיה מזוהה עם ירושלים.

אבי גבאי: ירושלים משלבת חרדים וחילונים, ערבים ויהודים, פקידי מדינה ואנשי הייטק והרבה מאוד קדושה ויופי.

אבי גבאי: מספיק להגיע לשערי צדק או להדסה ולאיכילוב כדי לראות את ההבדל בין שתי הערים.

אבי גבאי: בראשונה כולם חיים ביחד, ובשנייה קצת פחות.

אבי גבאי: ירושלים היא עיר שממלאת אותי אופטימיות על היכולת לחיות ביחד.

אבי גבאי: עמים ומגזרים שונים שחיים ביום-יום ביחד.

אבי גבאי: הם לא חיים את הסיסמאות, הם פשוט חיים יחד בכל מקום.

אבי גבאי: אבל זאת גם עיר שמעוררת חשש גדול – חשש גדול, אדוני ראש העירייה – בגלל המצב הכלכלי של העיר ביחס לערים אחרות בישראל, ובגוש דן בפרט.

אבי גבאי: דווקא אתה, שבא מהעולם הכלכלי, אתה ההזדמנות הגדולה של העיר.

אבי גבאי: התפקיד שלנו הוא לקחת את הטוב משני המקומות – גם חיים ביחד, וגם חיים ברמה כלכלית טובה מזאת של ירושלים היום.

אבי גבאי: זה תפקידה של המדינה, זה תפקידה של הרשות המקומית, והסיפור הוא תעסוקה איכותית שמשלמת שכר טוב בירושלים.

אבי גבאי: זה הסיפור הכלכלי שצריך לחזק בעיר הזאת.

אבי גבאי: יש בה הרבה תיירות; יש בה הרבה משרדי ממשלה.

אבי גבאי: רבו כאן על עוד משרד כזה או משרד אחר שיבוא לירושלים, וזה בסדר גמור, אבל אלה עבודות שמספקות שכר נמוך, בסופו של דבר.

אבי גבאי: ירושלים צריכה אנשים עם שכר גבוה, וזה הסיפור.

אבי גבאי: אין פה אף אחד – אני לפחות לא מכיר ענף כלכלי מסחרי שירושלים מובילה בו.

אבי גבאי: לא מכיר.

אבי גבאי: אני לא מכיר.

אבי גבאי: אני לא מכיר איזה מנוע צמיחה ייחודי מסחרי לירושלים, ומשרדי ממשלה, עם כל הכבוד, זה לא מנוע צמיחה.

אבי גבאי: רבותיי, כשמדברים על ירושלים מדברים בעיקר על ירושלים מאוחדת או לא מאוחדת.

אבי גבאי: עבורי ירושלים לא יכולה שלא להיות מאוחדת, אבל ירושלים המאוחדת היא ירושלים החדשה וירושלים העתיקה.

אבי גבאי: ירושלים המאוחדת היא לא כפרים והיא לא מחנה פליטים, היא לא כפר עקב ולא שועפאט.

אבי גבאי: את זה גם ראש הממשלה נתניהו יודע, ואת זה וגם השר אלקין, שיושב כאן, יודע.

אבי גבאי: אגב, הם מבינים והם מסכימים ששועפאט וכפר עקב הם לא ירושלים.

אבי גבאי: אפשר לשאול גם את חברת הכנסת לשעבר ענת ברקו, שהייתה לה תוכנית מצוינת מה לעשות בעניין.

אבי גבאי: אז קחו אחריות, תקבלו החלטות ותשמרו על ירושלים.

אבי גבאי: זאת הדרך לשמור על ירושלים.

אבי גבאי: אל תהמרו.

אבי גבאי: אל תהמרו, אדוני השר, על אחדות ירושלים, אל תחכו שמישהו אחר יקבע עבורנו מה זאת ירושלים.

אבי גבאי: ירושלים בשבילי, ובטח בשביל אבא שלי, לא הייתה עניין של אופוזיציה וקואליציה, היא הייתה הסמל ונותרה הסמל של העם היהודי, ואבא שלי לא ידע לחשוב בעניינים האלה במונחי קואליציה ואופוזיציה.

אבי גבאי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אבי גבאי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עודד פורר, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מרדכי יוגב.

עודד פורר: תודה, אדוני היושב-ראש.

עודד פורר: חברי הכנסת, אדוני ראש העירייה, גם אדוני ראש העירייה לשעבר, אני כרגיל שמח לציין גם כן פה את יום ירושלים, שנחגג בעצם לציון איחודה של ירושלים מחדש במלחמת ששת הימים; לזכור את לוחמי חטיבת הראל, חטיבת ירושלים, חטיבת הצנחנים והארטילריה, 182 חיילים שנהרגו בקרב על איחוד ירושלים ולמעלה מ-1,000 פצועים.

עודד פורר: אנחנו מציינים כאן את זה, אבל אולי זאת ההזדמנות להיזכר בעוד כמה קרבות של העם היהודי על ירושלים.

עודד פורר: עוד בשנת 164 לפני הספירה, בראש מרד החשמונאים, הוביל את המורדים במחוז יהודה יהודה המכבי.

עודד פורר: הוא הקים צבא וזכה להישגים צבאיים שסללו את הדרך להקמת המדינה החשמונאית.

עודד פורר: ומי היו החיילים אז?

עודד פורר: מי התגייסו?

עודד פורר: כולם התגייסו.

עודד פורר: באו להילחם.

עודד פורר: באו להילחם.

עודד פורר: אני מכיר גם את האמירה – יש כאלה שאומרים שבכלל יהודה המכבי למד וככה הקרב הזה נוצח, אבל ברור לחלוטין שהיו פה – –

ינון אזולאי: – – –

עודד פורר: – – קרבות, שהיה צריך להוביל אותם, כפי שהובילו לוחמים יהודים לאורך הדורות.

עודד פורר: ויהודה המכבי גם הוא הצליח לשחרר את ירושלים.

עודד פורר: וכשאנחנו מבינים מה קורה פה בדורות האחרונים, אתם יודעים, בסוף אפשר לחזור גם למה שאמר ראש הממשלה הראשון דוד בן-גוריון בטקס ההשבעה של צה"ל, שאז הוא הכריז לחיילי צה"ל: "בשבועה שנשבעתם עכשיו נצטרפתם לשלשלת המצביאים העברים מימי יהושע בן-נון, השופטים והלוחמים והמשחררים, מלכי יהודה וישראל, נחמיה בן-חכליה, החשמונאים, גיבורי מלחמת הרומאים בימי בית שני ולאחריו.

עודד פורר: השלשלת שנותקה בימי שמעון בר-כוכבא ועקיבא בן-יוסף חושלה בימינו מחדש, וצבא ישראל בארצו דרוך שוב לקרב, להילחם על חירות האומה והמולדת, על קיבוץ גלויות, על בניין נשמות ארצנו, על משטר של שוויון, צדק ושלום לאור חזונם של נביאי ישראל".

עודד פורר: ירושלים לא רק שוחררה או אוחדה מחדש במלחמת ששת הימים; גם הקרב על ירושלים במלחמת השחרור הוא אולי קרב ששווה להזכיר כאן היום.

עודד פורר: אי-אפשר להזכיר את הקרבות במלחמת ששת הימים ולדבר על איחוד ירושלים מחדש בלי לדבר על שחרורה במלחמת השחרור, כי אני חושב שדווקא אז הדברים שאמר בן-גוריון הרבה יותר משמעותיים על איך אנחנו צריכים לתפוס את ירושלים, כשהוא אמר שנשמתה של ארץ ישראל היא ירושלים, ושבלעדיה "לא נהיה ראויים לשם עם ישראל".

עודד פורר: אני תמיד מנסה לציין גם משהו מהבית, אז הסבא של הסבא שלי קבור בהר הזיתים.

עודד פורר: הוא נקבר ב-1921, עוד לפני שחשבו על מלחמת השחרור.

עודד פורר: שנים ארוכות לא היה אפשר לעלות לקבר, כמובן.

עודד פורר: ובמלחמת העצמאות ב-1948, העיר רחובות בעצם הייתה היישוב העירוני הגדול, היחיד, בדרך, שאמור היה לחסום את הצבא המצרי, שכבר היה בפאתי אשדוד לכיוון תל אביב.

עודד פורר: ואז – וזה סיפור ששמעתי מהמקור הראשון, מהסבא שלי זיכרונו לברכה – גם היו הפגזות של חיל האוויר המצרי.

עודד פורר: הם ישבו בזמן ההפגזות בבתי האריזה – כי הם יצאו מאזור הבית – אבל את הנשק אספו, לקחו את הנשק.

עודד פורר: לטובת מה?

עודד פורר: לטובת השיירות לירושלים, נתיב השיירות לירושלים הנצורה, אחד הנתיבים, יצא מרחובות.

עודד פורר: שאלתי אותו, אמרתי לו: סבא, תגיד, אתם נמצאים פה, המעוז האחרון אולי שחוסם את המצרים שצריכים להגיע, היישוב עצמו ממש בסכנה – אתם מוסרים את הנשק שלכם?

עודד פורר: אז הוא אמר: תשמע, רחובות חשובה, אבל בלי ירושלים אין ארץ ישראל.

עודד פורר: ואת זה אני חושב שאולי כדאי לזכור גם היום, עד כמה היו מוכנים להקריב, גם ביישוב היהודי אז – עד כדי סכנת היישוב עצמו – כדי לשמור על ירושלים.

עודד פורר: וככה נשמור עליה כולנו.

עודד פורר: תודה.

עודד פורר: יום ירושלים שמח.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עודד פורר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מרדכי יוגב, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת מיכל רוזין.

מרדכי יוגב: אדוני היושב-ראש, שרים, ראש עיריית ירושלים מר משה לאון ורעייתו, חברי מועצת העיר, ראש העיר – אמר לי שזה לא לשעבר, שזה תואר שאי-אפשר לקחת ממנו – ניר ברקת, חבריי חברי הכנסת, לפני שנתיים קיימנו כאן, בוועדת החוץ והביטחון, ישיבה חגיגית לכבוד 50 שנה לשחרורה של ירושלים.

מרדכי יוגב: שני דברים אני זוכר שריגשו אותי אז ומרגשים אותי גם היום.

מרדכי יוגב: קיימנו ארבעה מושבים: המושב הראשון היה ביטחוני, משום שאירחנו בו את האלוף ישעיהו גביש, והוא סיפר את הזיכרון האישי שלו מרגע היוודע לו "הר הבית בידינו"; מושב שני עסק בענייני מדיניות – גיורא איילנד היה איתנו; מושב שלישי, בענייני קדושה – הרב רבינוביץ', מקומות קדושים; מושב רביעי, או שלישי, היה בענייני תפוצות.

מרדכי יוגב: אציין את זיכרונו של האלוף ישעיהו גביש.

מרדכי יוגב: יומיים קודם, בסביבות השעה 10:00, הוא משחרר את מח"ט הצנחנים מוטה גור מפרדסי תל נוף לעלות לירושלים, כי הוא אומנם היה בקרבות קשים ברפיח, אבל אצלו שלוש אוגדות – לפיקוד המרכז חסר.

מרדכי יוגב: יומיים לאחר מכן, בסביבות השעה 11:00, הוא על זחל"ד הפיקוד באבו עגילה, והוא מקבל בקשר ממוטה גור – מתואר בספרו, לא זוכר כרגע את הקודים – והוא אומר לו: המפקד, הר הבית בידינו.

מרדכי יוגב: קשר ישיר בין מוטה גור לאלוף פיקוד דרום על זחל"ד הפיקוד באבו עגילה.

מרדכי יוגב: מספר אלוף ישעיהו גביש שהוא רצה – שלא היה לו נוח שכל המטה שלו בזחל"ד יחוש את ההתרגשות שלו, אז הוא ביקש לעצור רגע, כביכול הולך לשירותים, והתיישב על סלע במרחק של איזה 10–20 מטר מהזחל"ד.

מרדכי יוגב: וכשהגיעו אליו קצין הקשר שלו והקמב"ץ שלו, הוא הוריד את הקסדה וניגב את מצחו מהזיעה, ומהדמעות, ואמר: איך גנב לנו את ההצגה.

מרדכי יוגב: כל קרבות סיני של שלוש אוגדות והר הבית בידינו.

מרדכי יוגב: וכך הוא הסתיר את ההתרגשות ואת הדמעות של ההתרגשות האישית שלו.

מרדכי יוגב: אבל במושב על התפוצות סיפרת אתה, אדוני היושב-ראש, שבשעה שהבשורה הגיעה אליכם הביתה – אני יכול לספר גם את הסיפור שלי, וכל אחד זוכר, הייתי אז בכיתה ה' – אביך בכה, ומתוך זה התעוררה ההתעוררות הגדולה של יהדות ברית המועצות, שבעצם משכה את גלי העלייה הגדולים של מעל 1.5 מיליון יהודים מברית המועצות.

מרדכי יוגב: קם שם חבר הכנסת לשעבר חיים ילין, וקפץ והפריע לך, ואמר: אצלנו בדרום אמריקה היה אותו דבר.

מרדכי יוגב: היה אותו דבר.

מרדכי יוגב: בדיוק אותו תיאור.

מרדכי יוגב: אבא פתח את הרדיו הגדול, קרא לדוד, קרא לאחים, קרא לכולם, בכה ואמר – ואנחנו כילדים לא בדיוק הבנו, אבל הבנו שקרה פה דבר גדול.

מרדכי יוגב: וזה גם דחף אותנו, את יהדות דרום אמריקה, לעלות לישראל.

מרדכי יוגב: וכך בכל תפוצות העולם – וזמני כבר לא בידי.

מרדכי יוגב: נמצא פה חבר הכנסת גדי, והעדה האתיופית, גם היא מציינת ביום הזה את עלייתה.

מרדכי יוגב: השיר המרגש של חיים אידיסיס, נדמה לי, ושלמה גרוניך – אין לי את הזמן, אני אצטט ממנו רק את הפזמון: "עוד מעט, עוד קצת, יתגשם החלום", מאמץ אחרון, להרים העיניים, מאמץ אחרון לפני ג'רוזלים, לפני ירושלים.

מרדכי יוגב: כמיהה של אלפי שנים של כל העולם היהודי.

מרדכי יוגב: ביטאה אותה נעמי שמר: "כי שמך צורב את השפתיים".

מרדכי יוגב: ומה עושה את ירושלים לכזאת שכך חשות אליה, למען האמת, אולי כל אומות העולם?

מרדכי יוגב: וראינו, באופן מרגש, גם את ראשי האומות שמגיעים הנה.

מרדכי יוגב: מהי הנקודה הזאת?

מרדכי יוגב: אם אני מנסה לומר אותה, יש בה, בירושלים, משהו שמחבר, לא רק את כל ישראל כחברים אלא משהו שמחבר בין העולם הפיזי למטאפיזי; מקום שמחבר את כל המציאות למגמה אולי יותר גבוהה – אני קורא לה: של קודש, ושיקראו לה אחרים: של רוחניות, או כל דבר אחר.

מרדכי יוגב: היטיב לבטא את זה בן-גוריון, ואמר את זה פה לפניי חבר הכנסת עודד פורר.

מרדכי יוגב: הוא שאמר: אם יש לארץ נשמה, הרי ירושלים היא נשמתה של ארץ ישראל.

מרדכי יוגב: ולכן הטיל למערכה במלחמת העצמאות את כל חמש החטיבות, ובמידה מסוימת חשו בנגב ובגליל שהם משלמים את המחיר, כשם שלא מחלקים את הנשמה לא בירושלים ולא בארץ ישראל.

מרדכי יוגב: אם ננסה לחזק את התודעה, אז סיפור שאמר אותו פעם אהוד ברק: כשישו הקטן והסתובב פה בירושלים הוא לא ראה פה שום כנסייה, כי הראשונה קמה 150 שנה אחריו, והוא לא ראה פה שום מסגד, כי הראשון קם 550 שנה אחריו, אלא הוא רק ראה פה את הימים האחרונים של בית המקדש השני של היהודים.

מרדכי יוגב: מכיוון שזמני כבר תם – גם את המופלאה הזאת שבמלחמות, מלחמת ששת הימים, השגנו גם עם אחדות, ממשלת אחדות שקמה ארבעה ימים לפני פתיחת המלחמה.

מרדכי יוגב: אחדות היא תמיד תלויה – איך אימא שלנו, כשהיינו רבים, הייתה אומרת?

מרדכי יוגב: ריב תלוי בשניים – אחדות תלויה בשניים.

מרדכי יוגב: ישים, לא ישים, אדוני היושב-ראש, אין בכוחי כרגע לומר, רק לכוון לכך שאין לי ספק שכשם שהגענו לשחרורה של כל ארץ ישראל – אם הנצח מסמל את ירושלים, אז באחדות כזו ואחרת, בתודעה כזו או אחרת – כך אני מייחל, כך אני מאמין שנשמה של כל יהודי מייחלת – נגיע גם לבניין שלם של בית המקדש, שייבנה במהרה בימינו בליבה של ירושלים, וינהרו אליו כל העמים; מקום של שלום לישראל ולכל העולם כולו.

מרדכי יוגב: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מרדכי יוגב.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת מיכל רוזין.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת רועי פולקמן.

מיכל רוזין: כבוד יושב-ראש הכנסת, חברי וחברות כנסת, יהודה עמיחי, המשורר הירושלמי האגדי, כתב פעם – זה היה עידן אחר, עם נורמות קצת אחרות, היום אני לא בטוחה שהוא היה מתבטא כך, אבל הוא כתב כי ירושלים לא צריכה ראש עיר, אלא היא צריכה מנהל קרקס עם שוט ביד.

מיכל רוזין: היום נראה לי כבר שעם הפוליטיקלי קורקט היה יותר קשה לדבר על אדם עם שוט ביד, אבל אני חושבת שהוא בהחלט התכוון למה שאנחנו חווים בירושלים גם בימינו אלו.

מיכל רוזין: ירושלים היא מיקרוקוסמוס של החברה הישראלית, וככזו היא מכילה בתוכה גם את נפלאותיה וגם את כל שיגעונותיה.

מיכל רוזין: באופן מפתיע אנחנו נחשפים לשני הצדדים האלה בשבוע אחד – השבוע הזה.

מיכל רוזין: את השבוע התחלנו עם השיגעון השנתי של מצעד הדגלים – אירוע שבינו ובין ציון יום חגה של בירתנו אין דבר וחצי דבר; מצעד הדגלים הוא ריקוד מסוכן בין לאומיות גזענית, ואין לו מקום ביום חג שכזה.

מיכל רוזין: והוא מבטא יותר מכול את הכיבוש המשחית אותנו מבפנים, שמאיים על המשך קיומה של המדינה כדמוקרטית.

מיכל רוזין: הוא ניסיון להכניס אצבע בעיניהם של התושבים במזרח ירושלים, תושביה הפלסטינים של מזרח ירושלים, שנשארים עצורים בשכונותיהם ומאוימים באופן ישיר על ידי ההמון הצועד דרך שער שכם.

מיכל רוזין: אבל בעוד שלושה ימים, לעומת זאת, יתקיים האירוע שמראה את נפלאותיה של העיר ושל החברה הישראלית כולה: מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים, שיתקיים ביום חמישי הקרוב, וצפוי להיות גדול מתמיד.

מיכל רוזין: עשרות אלפים ינהרו לגן הפעמון מכל רחבי הארץ בזכות האמונה הבסיסית שכל אהבה היא אהבה.

מיכל רוזין: ברגעים אלה, שבהם אנחנו הולכים למערכת בחירות, ששוב נראה שיסוי ופילוג בין חרדים לחילונים, בין יהודים לערבים, המצעד הזה מסמל בעיניי – הוא מתקיים השנה, דרך אגב, בסימן קהילה אחת, פנים רבות –את היכולת להוכיח שאפשר גם אחרת.

מיכל רוזין: ואחרי שהרב הראשי לירושלים ניסה ללחוץ על ראש העיר משה ליאון לא להניף את דגלי הגאווה לקראת המצעד, ואחרי מכתבי ההסתה מצד הרבנים בעיר, האחריות שלנו כנבחרי ציבור היא להתייצב לצד הקהילה הגאה, במיוחד בירושלים, בקריאה שאסור להחליט מהי אהבה אסורה ומהי אהבה מותרת.

מיכל רוזין: אז ירושלים שלי היא לא ירושלים של מצעד הדגלים, כמו שאמרתי, והיא לא ירושלים כוחנית ואלימה.

מיכל רוזין: ירושלים שלי היא מקום של נאורות וסובלנות, מרכז מאחד של כל הדתות.

מיכל רוזין: ירושלים של קבלה שקטה, של חיים משותפים.

מיכל רוזין: עיר של קודש וחול, של שכול ותקומה, ובעיקר של גאווה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חברת הכנסת מיכל רוזין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת רועי פולקמן הוא אחרון הדוברים בדיון הזה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

רועי פולקמן: אדוני היושב-ראש, גיליתי, האמת, עוד אחת מהחולשות המסוימות של להיות סיעה קטנה.

רועי פולקמן: אתה מחכה תמיד לסוף הדיון.

רועי פולקמן: תמיד הייתי רגיל קצת קודם.

יולי יואל אדלשטיין: אבל אתה מקשיב להרבה דברי טעם.

רועי פולקמן: זה נכון, יש פה הרבה דברי טעם.

רועי פולקמן: זה תמיד נכון.

רועי פולקמן: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, אדוני ראש העיר, חברי מועצת העיר, טוב לראות אתכם פה, ראש העיר לשעבר ברקת – כמו שאמרנו, לא משתחררים מזה – אני רוצה להגיד כמה מילים, והיום דיברנו קצת בכנס של ירושלים על זה שירושלים – תמיד אמרנו את זה – היא סוג של האופק של מדינת ישראל, ודיברנו על זה היום במספרים.

רועי פולקמן: החלוקה הדמוגרפית בירושלים, אנחנו יודעים את זה, זה די מעניין שהיא פחות או יותר מחולקת על השלישים: שליש אוכלוסייה ערבית, השאר יהודים, ובתוך הקבוצה היהודית שליש חרדים, שליש חילונים, שליש דתיים, פחות או יותר.

רועי פולקמן: כמובן, מי שחי ופעל בזירה הציבורית בירושלים יודע שגם דתיות בירושלים זה רצף, זה לא דיכוטומי כמו שחושבים בתל אביב.

רועי פולקמן: אני חסיד גדול של ההבנה והאמונה הזאת.

רועי פולקמן: אני חי היום ביישוב שעוסק בדיון הזה של רצף, שאפשר להיות גם חילוני וגם דתי וגם מסורתי, וההפרדה היא לא כזאת, אבל בכל זאת.

רועי פולקמן: ולכן, ישראל של העתיד היא במידה רבה ירושלים של היום – ולכן העיסוק בה הוא חשוב מאי פעם.

רועי פולקמן: ואני אגיד בעדינות, מורי ורבי ניר ברקת, שבסופו של דבר הרבה מהעבודה על ירושלים למדתי ממך – דיברת על זה רבות, על האופק של ירושלים, גם בימים של רוח חדשה ואחרים.

רועי פולקמן: דיברנו על זה שמה שעובד בירושלים – אתה תמיד אמרת – זה המעבדה, ומה שעובד פה יעבוד בכל הארץ, ואתה גם הוספת: בכל העולם.

רועי פולקמן: אז כי זה יום חג, אני אגיד: זה עובד.

רועי פולקמן: העיר הזאת מתפתחת, צומחת, גדלה.

רועי פולקמן: יש בה תיירות שהולכת וצומחת, יש בה אנשים שרוצים לגור כאן, והעיר בלי ספק במגמת צמיחה כבר לא מעט שנים.

רועי פולקמן: אבל בכל זאת, כיוון שאנחנו בכנסת, ואנחנו פה גם בשביל לתקן ולעבוד, אני אגיד: זה עובד, אבל לא מספיק טוב.

רועי פולקמן: ובזה אני כמובן גם פונה עכשיו למועצת העיר, וכמובן גם אלינו, הכנסת.

רועי פולקמן: זה עובד, אבל לא מספיק טוב.

רועי פולקמן: וגם זה כבר נאמר היום באחד הכנסים: ירושלים ואתגריה גדולים על העירייה.

רועי פולקמן: ציטטו היום את רענן דינור, שאמר: ירושלים גם גדולה על מדינת ישראל בהרבה מובנים.

רועי פולקמן: עיר שגדולה, באמת – האתגרים שלה וגם ההזדמנויות שבה גדולים אפילו על מדינת ישראל, אבל כמובן עלינו להתמודד עם זה.

רועי פולקמן: בעבודה האחרונה שאני עשיתי עבור ראש העיר ירושלים הקודם, בנושא פיתוח כלכלי, היה שם משפט אחד שהיה מבחינתי מאוד חשוב, והוא בעיניי ליבת האתגר הירושלמי.

רועי פולקמן: היה כתוב שם זה שירושלים צריכה מעמד ביניים.

רועי פולקמן: אולי האתגר הכי גדול של ירושלים זה שיהיה פה מעמד ביניים חזק.

רועי פולקמן: ומעמד ביניים חזק בירושלים אומר מעמד ביניים חרדי ומעמד ביניים ערבי ומעמד ביניים חילוני-דתי, אבל מעמד ביניים.

רועי פולקמן: כדי שזה יקרה זה דורש צעדים שונים לכל אחת מהקבוצות האלה – ואמרתי את זה היום באחד הדיונים: זה נכון, ירושלים עיר אחת, וצריכה לעבוד כעיר אחת, אבל האתגרים שלה הם נפרדים.

רועי פולקמן: לא דין פיתוח מזרחה של העיר כדין חיזוק האוכלוסייה החרדית.

רועי פולקמן: למשל, בדיון נאמר:

רועי פולקמן: עוד לפני הדיון על הגדלת כושר התעסוקה, איך גורמים שהפרנסה של עובד חרדי תהיה גבוהה יותר מהפרנסה היום.

רועי פולקמן: לא שכר מינימום, וגם לא 6,000 שקל בחודש, וגם לא 7,000, אלא שכר משמעותי וגבוה.

רועי פולקמן: וכמובן – זה לא דין – איך גורמים שמעמד ביניים חילוני ודתי יישאר בעיר ירושלים; זה עובר דרך פנאי, תרבות, חינוך.

רועי פולקמן: זה האתגר הראשון במעלה – בניית מעמד הביניים, חיזוק.

רועי פולקמן: והמשימה היא לצאת מסוציו 2, להתחזק ולראות מעמד ביניים חזק, גם חרדי, גם ערבי וגם כללי.

רועי פולקמן: אמרתי, זה עובר דרך תעסוקה בערך מוסף גבוה, וזה עובר גם דרך דיור.

רועי פולקמן: אחד האתגרים של העיר הזאת זה לבנות פה דיור לכל האוכלוסיות האלה.

רועי פולקמן: ולאורך שנים, שנים, שנים, תמיד זה בא אחד על חשבון השני.

רועי פולקמן: סיפור אחרון, ואני מסיים.

רועי פולקמן: כשאני הגעתי לירושלים, הלכתי לאיזה כנס חרדי.

רועי פולקמן: לדעתי פגשתי שם אז את משי זהב, משהו של זק"א, ואני אמרתי: אני באתי לירושלים כי אני רוצה להיפגש, כי אני לא מאמין בגרסה הירושלמית של חיה ותן לחיות.

רועי פולקמן: כי חיה ותן לחיות – זה בדיוק המצב של מדינת ישראל: יישובים נפרדים, ערים נפרדות, כל אחד לעצמו בגזרות שלו.

רועי פולקמן: זה לא יעבוד לאורך זמן.

רועי פולקמן: אז הוא אמר לי: נחמד, רועי, שזה מה שאתה רוצה; אנחנו לא בהכרח רוצים להיפגש איתך.

רועי פולקמן: אז אנחנו פה כי אנחנו רוצים להיפגש, כי אנחנו רוצים לעבוד ביחד, כי אי-אפשר להיפרד אחד מהשני.

רועי פולקמן: העיר הזאת צריכה לאפשר לכולם לחיות ולצמוח, ונעשה ונצליח ונבנה את ירושלים ביחד, עם חזון משותף לשנים הקרובות.

רועי פולקמן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לחבר הכנסת רועי פולקמן.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן ישיבה מיוחדת לציון יום ירושלים.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודה בשמכם לראש העיר ורעייתו, לכל סגני ראש העיר, חברי מועצת העיר, כל הנכבדים שכיבדו אותנו בנוכחותם כאן.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לכם, ונתראה, בעזרת השם, בכנסת העשרים ושתיים, בוועדות השונות ובעבודה למען ירושלים, בוודאי.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו עוברים כעת לדיון שאינו אלא המשך ישיר לישיבה המיוחדת שהסתיימה זה עתה: ציון יום לזכרם של יוצאי אתיופיה שנספו בדרכם לארץ ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: קשר עמוק מחבר בין היום הזה ליום ירושלים – קשר של געגוע, קשר של תעוזה, קשר של מסירות נפש.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נזכרים היום בכל האנשים והנשים שבלי עמוד אש ובלי עמוד ענן הוציאו את עצמם מאתיופיה, ובראשם הייתה רק מחשבה אחת: ירושלים.

יולי יואל אדלשטיין: עם שק אוכל דל, עם ילדים רכים שקשורים על הגב, מול שודדים וחיות רעות הם הלכו במדבר ושרו מילים שוודאי היו דומות לאלו של להקת שבא: "עוד מעט, עוד קצת, בקרוב ניגאל, / לא נפסיק ללכת לארץ ישראל".

יולי יואל אדלשטיין: חלק מאחינו בני העדה האתיופית לא סיים את המסע.

יולי יואל אדלשטיין: הצער הזה הוא לא רק חלק מן המורשת של קהילת יוצאי אתיופיה; כל אזרחי ישראל שותפים לו.

יולי יואל אדלשטיין: כל אזרחי ישראל שואבים מן מהמעפילים הללו השראה ותעצומות נפש להמשך המסע המשותף לכולנו.

יולי יואל אדלשטיין: ביום הזה לא נסתפק רק בהעמדת גלעד למתים, אלא גם נזכור את החיים, את אלו שכן צלחו את המסע וזכו לעמוד בשערי ירושלים.

יולי יואל אדלשטיין: המשימה לקבל את יוצאי אתיופיה בשמחה ולהפוך אותם לחלק מלא ושווה במשפחה הגדולה שלנו עדיין מוטלת לפתחנו.

יולי יואל אדלשטיין: זה נכון שבשנים האחרונות יש התקדמות מרשימה בנושא הזה.

יולי יואל אדלשטיין: אני זוכר באופן אישי איך בימים שבהם כיהנתי כשר הקליטה, לפני 20 שנה, כל הישג קטן היה נראה לנו עצום.

יולי יואל אדלשטיין: כשעולה מאתיופיה הצליח לסיים תואר ראשון, זה היה "וואו"; כשעולה הצליחה להשתלב בעבודה משמעותית, ממש התרגשנו.

יולי יואל אדלשטיין: ברוך השם, המצב מאז השתנה מאוד לטובה.

יולי יואל אדלשטיין: אבל יש עוד הרבה מה לעשות.

יולי יואל אדלשטיין: ביום הזיכרון הזה נתחייב להמשיך ולהשקיע במשימה החשובה הזו, לזכרם של יוצאי אתיופיה שלא סיימו את המסע; לטובת אלה שכן סיימו אותו והיום הם חלק בלתי נפרד מאיתנו; והאמת היא: למען כולנו.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נעבור לדיון סיעתי.

יולי יואל אדלשטיין: ראשון הדוברים הוא חבר הכנסת גדי יברקן.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: ואחריו – חבר הכנסת – – –

אופיר אקוניס: – – –

יולי יואל אדלשטיין: סליחה, סליחה, טעות שלי.

יולי יואל אדלשטיין: קודם כול, בשם ראש הממשלה ידבר השר אופיר אקוניס, ולאחר מכן דיון סיעתי.

יולי יואל אדלשטיין: טעות שלי.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, "הביאו לי את יהודי אתיופיה".

אופיר אקוניס: זו הייתה הוראתו העוצמתית של מנחם בגין, זכרו לברכה, לראש המוסד, שניתנה זמן קצר אחרי בחירתו לתפקיד ראש הממשלה.

אופיר אקוניס: בכך החל מסעם המופלא, העוצמתי והמרגש של יהודי אתיופיה בחזרה לארץ ישראל – לירוסלם.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש, סיפורה של יהדות אתיופיה הוא סיפורו של העם היהודי מן העת העתיקה ועד ימינו.

אופיר אקוניס: כמעט 2,500 שנה מאז – כך נהוג לחשב – תחילת ההתיישבות בחבש, זמן קצר אחרי המפגש בירושלים – זה מדהים, זה פשוט פנטסטי – בין שלמה המלך למלכת שבא, אולי על אחת הגבעות כאן מסביב, אולי על הגבעה הזאת ממש; דרך הקול הקורא החשוב של הראשון לציון הרב עובדיה יוסף, זכרו לברכה, שהכריז על יהודי אתיופיה כצאצאי שבט דן; ועד ההחלטות האמיצות של ממשלות ישראל ב-40 השנים האחרונות, שהורו על עלייתם של ביתא ישראל בחזרה לארץ שאליה נשאו תפילות אלפי שנים – אל ארץ ישראל.

אופיר אקוניס: חברות וחברי הכנסת, אתמול בהר הרצל בירושלים – אני רואה כאן את חבר הכנסת יברקן, את חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה, שהיו שם עם ראש הממשלה, עם נשיא המדינה, איתי ועם אחרים – ציינו את יום הזיכרון הממלכתי, אדוני היושב-ראש, ליהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל.

אופיר אקוניס: זכות גדולה נפלה בחלקי כסגן שר במשרד ראש הממשלה לעמוד בראש הוועדה הממשלתית להנצחת יהודי אתיופיה שנספו בסודאן בדרכם ארצה.

אופיר אקוניס: העבודה הייתה סיזיפית, רצופה, יום-יומית, והתבססה על החלטת ממשלתו השנייה של בנימין נתניהו בנובמבר 2011.

אופיר אקוניס: ברגישות גדולה מאוד, תוך האזנה לעדויות מסמרות שיער, מצמררות, עם רצון אדיר של רבים, של משפחות רבות, להנציח את קרוביהן, נבחרו 1,379 אנשים ששמותיהם נחרתו על האנדרטה שנמצאת בהר הרצל, סמוך מאוד למקום שבו התקיים אתמול הטקס, על פי המלצת המוסד.

אופיר אקוניס: גם אתמול בטקס נחשפנו שוב לעדויות אישיות קורעות לב של בני המשפחות.

אופיר אקוניס: אובדן של תינוקות רבים, ילדים רכים, מבוגרים שלא שרדו את התנאים הקשים בדרך, את הרעב, המחלות, את שודדי הדרכים.

אופיר אקוניס: את המסע הזה היטיבו לתאר המשורר חיים אידיסיס, המלחין המוכשר שלמה גרוניך ומקהלת שבא, שכוכביה ילדים עולי אתיופיה.

אופיר אקוניס: אתה ציטטת את השורה האחרונה מתוך בית שהייתי רוצה לצטט כאן מהשיר המופלא, "המסע לארץ ישראל".

אופיר אקוניס: וכך כותב המשורר וכך שרים הילדים: "אור ירח החזק מעמד, / שק האוכל שלנו אבד.

אופיר אקוניס: / המדבר לא נגמר, יללות של תנים / ואימי מרגיעה את אחיי הקטנים: / עוד מעט, עוד קצת, בקרוב ניגאל, / לא נפסיק ללכת לארץ ישראל".

אופיר אקוניס: והם לא הפסיקו, הם כאן.

אופיר אקוניס: עולי מבצע משה ועולי מבצע שלמה, ופעולות מדהימות בתעוזתן שקדמו להם.

אופיר אקוניס: הם כאן, אחרי שנים לא פשוטות, אדוני היושב-ראש, של קליטה במרכזי קליטה ובאתרי קרוואנים בכל רחבי הארץ.

אופיר אקוניס: אני מניח שגם אתם, כמוני, לא שוכחים את התמונות ממבצע שלמה.

אופיר אקוניס: אחת מהן חקוקה ממש בזיכרון הלאומי, חברת הכנסת תמנו-שטה: מטוס בואינג 747, הבואינג הגדול ביותר של חברת אל על, נטול כיסאות.

אופיר אקוניס: הוא ממריא במאי 1991 כשעל סיפונו 1,086 נוסעים מאתיופיה ונוחת בישראל עם 1,088 נוסעים, אדוני היושב-ראש, משום ששני תינוקות נולדו במהלך הטיסה.

אופיר אקוניס: זו תמונה שיכולים לראות רק בסיפורים על עליית יהודים מארצות שונות בעולם לארצם, לארץ ישראל.

אופיר אקוניס: את המבצע הזה, אדוני היושב-ראש, שעליו החליט – אדוני יו"ר האופוזיציה – ראש הממשלה יצחק שמיר, זכרו לברכה, הוא מתאר בספרו האוטוביוגרפי "סיכומו של דבר".

אופיר אקוניס: הוא אומר שם: "ידעתי שהם יעמדו במבחן הזה ויעלו את תרומתם הייחודית למדינה.

אופיר אקוניס: אין לי ספק שבתחילת המאה החדשה" – כלומר, לפני 19 שנה, 20 שנה עוד מעט – "הם יימנו עם הוותיקים שהתערו בכל ההיבטים של חיינו".

אופיר אקוניס: ואכן, היום יש כבר קצינים בכירים בצה"ל, נווט בחיל האוויר, שופטות ושופטים, מדענים ומדעניות.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש, עם כניסתי לתפקיד שר המדע והטכנולוגיה הוריתי על הקמת קרן מלגות חדשה – מלגות מנחם בגין, מן הסתם – לסטודנטים וסטודנטיות יוצאי אתיופיה שלומדים לתואר ראשון, שני, שלישי ופוסט-דוקטורט במוסדות להשכלה גבוהה במדעים מדויקים.

אופיר אקוניס: המלגות הראשונות חולקו ב-2017; לאחרונה, בינואר, חולק הגל השני, הסבב השני; וסבב המלגות הבאות כבר בדרך.

אופיר אקוניס: אבל יש חלק שאני גאה בו – אולי אפילו אהיה גאה בו כל חיי, יותר אפילו מן המלגות הללו – והוא אחד החוקים הראשונים שהעברתי בכנסת השמונה-עשרה כחבר כנסת צעיר, עם שניים מחבריי, שאינם מכהנים עוד בכנסת – ציון פיניאן מסיעת הליכוד לשעבר, ויעקב אדרי מסיעת קדימה.

אופיר אקוניס: זהו חוק העדפה מתקנת לעולי אתיופיה בשירות הציבורי.

אופיר אקוניס: אנחנו גילינו, לדאבון הלב, לצד ההישגים הגדולים – הנווט, המדענים, המדעניות, השופטים – שלעולי אתיופיה הייתה קיימת, לא ייאמן, תקרת זכוכית דווקא בשירות הציבורי: במשרדי הממשלה, בכנסת, בסוכנות היהודית.

אופיר אקוניס: החוק הזה מחייב קליטה של עובדות ועובדים עולי אתיופיה בשירות הציבורי.

אופיר אקוניס: הוא גם מחייב – אני לא רואה כאן את חבר הכנסת רזבוזוב, שהיה יושב-ראש ועדת העלייה והקליטה, ואחרים שהיו בתפקיד הזה – אדוני היושב-ראש, הוא מחייב דיווח דו-שנתי של נציבות שירות המדינה לוועדת העלייה והקליטה של הכנסת.

אופיר אקוניס: ואני מקווה – כנראה שהכנסת העשרים-ואחת כבר לא תספיק; אגב, אולי כן?

אופיר אקוניס: אין ועדת קליטה בעצם, אבל הכנסת העשרים-ושתיים בוודאי תספיק לקבל, על פי חוק את הדיווח השנתי הזה.

אופיר אקוניס: יש עלייה מתמדת, אך עדיין לא מספקת.

אופיר אקוניס: ואם מישהו צריך, אדוני היושב-ראש, לשמש דוגמה ומופת לקליטתם של עולי אתיופיה בשירות הציבורי, זה בראש ובראשונה אנחנו.

אופיר אקוניס: חברי הכנסת, אשרינו שיהודי אתיופיה כאן, לצידם של העולים מצרפת, העולים מכל מדינות ברית המועצות, מחבר המדינות לשעבר, מצפון אמריקה ומדרומה, מהמזרח הרחוק ומכל ארצות העולם.

אופיר אקוניס: הסיפור הזה של יהודי אתיופיה מביא לידי ביטוי משפט אחד, שאני מרבה להשתמש בו גם בביקוריי בחו"ל וגם מול אורחים מחו"ל שמגיעים לכאן:

אופיר אקוניס: אנחנו עם עתיק עם עתיד גדול מאוד.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לשר אופיר אקוניס.

יולי יואל אדלשטיין: ועכשיו אני כן עובר לדיון סיעתי ומזמין את חבר הכנסת גדי יברקן לפתוח את הדיון.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת משה ארבל.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

דסטה גדי יברקן: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, כבוד השר, דברים יפים דרשת, ועל חלקם אשמח להביע גם דעה אישית.

דסטה גדי יברקן: כשמדברים על יהודי אתיופיה, הסיפור שלנו מסופר על ידי גורם שלישי.

דסטה גדי יברקן: הרשו לנו לספר את הסיפור שלנו, ותבינו אותו טוב יותר.

דסטה גדי יברקן: אם אדם לא יודע שפה – לצורך העניין, אם אני לא יודע לדבר צרפתית, אני לא יודע לדבר צרפתית, אבל זה לא אומר שאין שפה צרפתית.

דסטה גדי יברקן: אם החברה הישראלית לא מכירה את ההיסטוריה של יהודי אתיופיה, זה לא אומר שלא הייתה היסטוריה.

דסטה גדי יברקן: ההיסטוריה של יהודי אתיופיה, לציבור הישראלי, למי שקצת יודע, נדמה שהיא מתחילה בסודאן בשנות השבעים.

דסטה גדי יברקן: המסע, קשיי הקליטה, גזענות, הפגנה.

דסטה גדי יברקן: זה הסיפור של יהודי אתיופיה.

דסטה גדי יברקן: אז הרשו לי לקחת אתכם קצת אחורה.

דסטה גדי יברקן: האמת היא שאני כתבתי נאום כל הלילה, שקדתי עליו, עבדתי עליו קשה.

דסטה גדי יברקן: אמרתי: זה הסיפור שלי, למה אני צריך לבוא עם דף ולהקריא אותו?

דסטה גדי יברקן: באתי עם דף ריק.

דסטה גדי יברקן: רק עם נקודות.

דסטה גדי יברקן: בנאום הבכורה שלי דיברתי על כך, על ההיסטוריה שלי, בהתרגשות: אפילו המסע הראשון לארץ ישראל של קבוצה של יהודים מהגלות נעשה על ידי יהודי אתיופיה.

דסטה גדי יברקן: זה מופיע בספרים, מופיע בהיסטוריה, אולי נתחיל ללמוד אותה?

דסטה גדי יברקן: אבל ההיסטוריה שלנו, של העלייה, מדוברת מ-1881–1882; העלייה הראשונה, נכון, גם זו הייתה, אבל הייתה עוד עלייה.

דסטה גדי יברקן: ב-1862, כשאבא מהרי הוביל מסע לבוא ולהקים את מדינת ישראל, בנימין זאב הרצל, היה בן שנתיים, אפילו לא דיבר ובטח לא יכול היה להגות את מדינת ישראל.

דסטה גדי יברקן: המסע שהתחיל בשנות השמונים, השבעים, זה לא המסע, זה לא ההיסטוריה של יהודי אתיופיה ואפילו לא פסיק.

דסטה גדי יברקן: אם הולכים אחורה, אתיופיה, שקיימת כ-3,500 שנה, עצמאית, היא המדינה היחידה בעולם שלא נכבשה על ידי צבא זר.

דסטה גדי יברקן: היום אתיופיה היא סמל לכל אפריקה וכל מדינה באפריקה – המדינות השחורות, הדגל שלהן מושתת על דגל אתיופיה; מי שהביא את אתיופיה למה שהיא אלה אבותינו, ביתא ישראל באתיופיה.

דסטה גדי יברקן: אומנם אנחנו עכשיו מדברים על הנספים מסודאן; ההיסטוריה שלהם היא שלא רק מציינים את יום ירושלים, אלא חלמנו להגיע לירושלים.

דסטה גדי יברקן: ירושלים עבור כל ילד באתיופיה היא בין המילים הראשונות שאומרים אותה לתינוק.

דסטה גדי יברקן: אם תינוק בוכה, אומרים לו: אתה כנראה לא תגיע לירושלים – והוא מפסיק לבכות, מפסיק.

דסטה גדי יברקן: תאמצו את זה בבית.

דסטה גדי יברקן: אנחנו, בתור ילדים, הבנים, היינו משחקים משחקי גבורה, משחקי גבורה של אש: מי יהיה הילד בן השבע או שמונה שמצליח לעמוד בפני אש וכוויות.

דסטה גדי יברקן: להורים לא היה מושג איך עוצרים את התעלול המטופש הזה, שהילדים שלהם – כולם כוויות, אני הייתי חוזר הביתה עם כוויות.

דסטה גדי יברקן: הלכו לקייס, ואני זוכר, זכרו לברכה, קייס ביאדגלין, אסף את כל המשפחות: תגידו להם, הבה נהגה רעיון; תגידו לכל ילד שמי שיהיו לו כוויות על הגוף לעולם לא יזכה לדרוך בירושלים.

דסטה גדי יברקן: הופסק המשחק.

דסטה גדי יברקן: אין משחק.

דסטה גדי יברקן: אז ירושלים בשביל יהודי אתיופיה היא מעבר לכל היגיון.

דסטה גדי יברקן: האויב של תקווה זה ההיגיון, כי בתקווה ההורים שלנו ידעו, והעבירו את זה מדור לדור, שנגיע לירושלים.

דסטה גדי יברקן: אבל ההיגיון אומר: איך נגיע?

דסטה גדי יברקן: איך נעשה מסע כזה?

דסטה גדי יברקן: אף אחד לא שאל שאלה הגיונית כשהתחלנו.

דסטה גדי יברקן: אדוני היושב-ראש, היחס של מדינת ישראל ליוצאי אתיופיה מתבטא במליאה עכשיו בדיוק.

דסטה גדי יברקן: ראה את הכיסאות הריקים של חברי הליכוד שיש שם.

דסטה גדי יברקן: אני מכבד ברמה האישית את אלה שהגיעו – כנראה שהמתים לא יבחרו ליכוד, אבל המשפחות שלהם ממשיכות להצביע ליכוד.

שלי יחימוביץ': גם ראש הממשלה – – –

דסטה גדי יברקן: ביום הזה – ראש הממשלה, ייאמר לזכותו, נאם נאום מרגש מאוד בירושלים אתמול, אינני רוצה להפוך את זה לדיון פוליטי.

דסטה גדי יברקן: אבל גדלתי, חינכו אותי – – –

דוד אמסלם: – – –

דסטה גדי יברקן: נכון.

דסטה גדי יברקן: כשחינכו אותי, חינכו אותי לא להתחצף, לא להיות יהיר, לא לשקר.

דסטה גדי יברקן: אבל מה לעשות, כנראה שלושת הדברים האלה הם כלי עבודה בארגז הכלים של כל פוליטיקאי.

דסטה גדי יברקן: אז היום – אם אני לא אעשה את זה עכשיו – אומר את האמת – אמעל בשליחותי הציבורית.

דסטה גדי יברקן: זאת אומרת, היום אני ציפיתי לראות לפחות חצי מחברי הכנסת, בטח מהשרים.

דסטה גדי יברקן: זה בדיוק היחס שאנחנו מדברים עליו במדינה.

דסטה גדי יברקן: עכשיו, אני רוצה להגיד את הדבר הבא: כשמדברים על אתיופי שהצליח – הטייס הראשון, הרופא הראשון – זה כל כך מרגש.

דסטה גדי יברקן: אני רוצה להגיד לכם שטייסים היו עוד לפני שמדינת ישראל קמה, היו טייסים אתיופים.

דסטה גדי יברקן: רופאים אתיופים היו באתיופיה עוד לפני שמדינת ישראל קמה.

דסטה גדי יברקן: זה לא אמור לרגש אף אחד.

דסטה גדי יברקן: לא צריך חוק העדפה מתקנת, רק אל תפריעו לנו להתקדם.

דסטה גדי יברקן: אל תפריעו לנו להתקדם ולא צריך חוקים.

דסטה גדי יברקן: החברים שלי, בני גילי, צריכים לסיים את האוניברסיטה בהצטיינות כדי שיוכלו להתמודד עם בינוניים מהם בתפקידים בעבודה.

דסטה גדי יברקן: כל צעיר אתיופי חייב להגיע לממוצע 90 כדי להתקבל לכל משרה, כשהחבר שלו מסתפק ב-60, כי יש לו דוד שיכול לסדר לו את אותה משרה.

דסטה גדי יברקן: אני רוצה להגיד לכם את הדבר הבא: כשאבותינו היו באתיופיה הם היו בני מלכים אמיתיים, אבל על אמת.

דסטה גדי יברקן: אני מציע לכם, חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש, שר החינוך העתידי וראש הממשלה הבא בני גנץ, או מי שיהיה ראש הממשלה, נתניהו – והבטחתי שזה לא פוליטי: ההיסטוריה של העם היהודי תלויה בנו, ולצערי הרב – סליחה, חברי הכנסת – לפעמים יש תחושה שעם של גאונים מונהג על ידי 120 בינוניים.

דסטה גדי יברקן: זאת האמת.

דסטה גדי יברקן: עם של זוכי פרס נובל, אנשים אדירים, ואנו מתקוטטים בינינו במקום להנהיג ולומר.

דסטה גדי יברקן: הרוח שאני רוצה להביא איתי מביתא ישראל, מהתפקיד הציבורי שלי, מהבית שלי, מההיסטוריה של כולנו, זה שקודם כול הערבות ההדדית שלנו היא מעל הכול.

דסטה גדי יברקן: הערבות ההדדית, לא מחוקקים אותה בכנסת ישראל בחוקים.

דסטה גדי יברקן: הערבות ההדדית היא אוויר לנשימה של כל ישראלי.

דסטה גדי יברקן: אני אתן לכם דוגמה: באתיופיה, אחרי שלקחו את כל האדמות מהיהודים לא היה מה לאכול, מה לשתות; וכשעניים היו צריכים להוציא מישהו ללוויה, או כשמגיעים אורחים, לא היה איך לכבד אותם.

דסטה גדי יברקן: אחד הקייסים אמר: עכשיו חובה להוציא מכל אחד חצי שקל, וכל אורח שמגיע מוציא חצי שקל כדי שהנטל הכלכלי על המשפחה לא יהיה כבד.

דסטה גדי יברקן: אז לאורחים שמגיעים יש שתייה, יש להם משהו לשתות, משהו לאכול, וככה מתקבלת ההחלטה והאורחים הולכים.

דסטה גדי יברקן: היום הקהילה האתיופית – אולי מבחינת ביטוח לאומי היא במדד העוני הנמוך ביותר; הקהילה האתיופית היא הקהילה הכי עשירה במדינת ישראל, בגלל הקהילתיות, בגלל האחדות.

דסטה גדי יברקן: כשאדם מת, אין אדם אנונימי.

דסטה גדי יברקן: בתרבות שלנו, מת אדם – הולכים איתו 400, 300, אפילו 1,000 איש ללוויה.

דסטה גדי יברקן: כאשר כל אלה עושים את המצווה הזאת ומגיעים לבית של המשפחה באוטובוסים, ברכבות, כל אחד מוציא 20 שקלים לאותו נציג משפחה, שמסתובב עם מחברת ועושה את זה.

דסטה גדי יברקן: לכן, מה אני רוצה להגיד לכם?

דסטה גדי יברקן: אנחנו צריכים להיות במדינת ישראל בערבות הדדית.

דסטה גדי יברקן: ביתא ישראל שהגיעו לכאן – אנחנו בני המקום בדיוק כמו כולם, באנו לבנות את מדינת ישראל.

דסטה גדי יברקן: עם ישראל מורכב מ-12 שבטים שונים עכשוויים.

דסטה גדי יברקן: תחי מדינת ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת היא גדי יברקן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת משה ארבל, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת שלי יחימוביץ'.

משה ארבל: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, "הלך וקראת באזני ירושלם לאמר כה אמר ה': זכרתי לך חסד נעוריך, אהבת כלולתיך, לכתך אחרי במדבר בארץ לא זרועה" – מילים אלו של הנביא ירמיה מכילות בתוכן את תמצית ההוויה שלנו כעם היוצא מבית עבדים וזוכה לניסים גלויים.

משה ארבל: יחד עם זאת, למרות שחסד הוא בדרך כלל מעשה שעושה הצד החזק ובעל היכולת למען החלש, כאן לומדים שהליכת החלש היוצא מבית עבדים במדבר בארץ לא זרועה, באמונה פשוטה, אף היא נחשבת חסד, חסד נעורים.

משה ארבל: המשמעות הזאת לטעמי היא תמצית ההוויה של יום הזיכרון ליהודי אתיופיה שנספו בדרכם לארץ ישראל.

משה ארבל: יכולנו לכאורה להתפעל מעוצמת המעצמות במהלך מבצע משה לפני כ-35 שנים; יכולנו להתפעם ממעורבות ה-CIA, מסיוע של הנשיא ג'ורג' בוש האב; יכולנו אף להתפעל מעוצמתו הרוחנית והערכית של מרן הרב עובדיה יוסף, זכר צדיק לברכה, שתבונתו וגדלותו היא שהביאה לעליית יהודי אתיופיה לארץ ישראל ולירושלים הנכספת.

משה ארבל: כפי שהיטיבה לתאר זאת חברתי חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה בריאיון לאתר ynet באוקטובר 2013, תכף אחר פטירתו של מרן הרב עובדיה, שאמרה: הפסיקה שלו הייתה פורצת הדרך, תרתי משמע; תרומתו ליהודי אתיופיה היא ענקית; רק כשאדם הולך מאיתנו אנו מבינים אילו פיסות היסטוריה הוא לוקח איתו.

משה ארבל: ועוד הוסיפה לתאר כי הייתה לקראת התארגנות לעוד יום פוליטי, ופתאום, כששמעה על פטירת מרן הרב עובדיה התחילה לבכות, בשל הכרת התודה על מה שעשה.

משה ארבל: ההתייחסות הכל-כך אנושית, העובדה שהוא כרב ראשי קרא לרשויות המדינה לפעול באומץ לב להציל את יהודי אתיופיה ולהעלותם לארץ ישראל – זה רק מלמד על אהבת הזולת הכל-כך גדולה שלו.

משה ארבל: אהבת התורה ואהבת החכמים הזו של חברת הכנסת תמנו-שטה איננה חדשה לי.

משה ארבל: כבר לפני שנים רבות, כרב קהילה בפתח תקווה, זכיתי, יחד עם אחיה רבי ישעיהו תמנו, לחגוג לעשרות בני הנוער מהעדה הנחת תפילין ובר-מצווה בכותל המערבי.

משה ארבל: את דמעות השמחה באותו מעמד לא אסיר לעולם מליבי.

משה ארבל: אבל, רבותיי, דווקא היום אני מבקש שלא להתפעל מכל זה אלא להאיר את הזרקור דווקא על הסיפור עצמו; לדבר על החסד שיהדות אתיופיה גמלה והעניקה היא לנו, אזרחי ישראל הוותיקים מכל קצוות תבל: הזכות והיכולת לספר לילדינו סיפורי מופת וגבורה ואהבת הארץ על אנשים שחיים כאן בקרבנו, חלקם קשי יום – סיפורי גבורה שבלעדיכם הם היו נחלת ספרי ההיסטוריה, כדוגמת מסירות הנפש של תלמידי הבעל שם-טוב בעלייתם לארץ לפני מאות שנים.

משה ארבל: אין כמעט בנמצא בדורות האחרונים אנשים שחיים בתוכנו וממש מסרו את נפשם למען אהבת הארץ והגשמת החלום להגיע לירושלים.

משה ארבל: כשישבתי אמש לספר לבתי הבכורה נעמה סיפורים נבחרים, כאלו שהיא יכולה להכיל בהתאם לגילה, מתוך ספרו של אברהם אדגה, "המסע אל החלום", היא הייתה נפעמת מעוצמת האמונה היוקדת והדבקות במטרה חרף כל הקשיים והאסונות שבדרך.

משה ארבל: כפי שכתב: "ההמון שכיסה את השבילים הרבים הלך בלי להתלונן, ילדים בגיל שש ושבע הלכו ברגל מאות קילומטרים בלי להוציא הגה – – – אנשים הלכו דמומים וקיוו שבסוף הדרך ימצאו את ירושלים".

משה ארבל: להנהגה הזו התכוון הנביא ירמיה כשאמר: "זכרתי לך חסד נעוריך, אהבת כלולתיך, לכתך אחרי במדבר, בארץ לא זרועה".

משה ארבל: עלינו כמדינה לעשות הכול כדי להיות ראויים לאמון ולאמונה המוחלטת עד כדי מסירות נפש שנתנו העולים מאתיופיה בעלייתם ארצה.

משה ארבל: בחודש יולי 2013 בית המשפט העליון, בהרכב של שלושה שופטים – הנשיא דאז גרוניס והשופטים דנציגר וזילברטל – דחה על הסף עתירה המבקשת לקבוע כי שארי הנספים יוכרו כמי שנפלו בדרכם לארץ ישראל, על כל הזכויות המגיעות מכך.

משה ארבל: ואני מבקש לסיים את דבריי בשאלה: האם ההחלטה הייתה זהה ומתקבלת פה אחד – לדחות את העתירה על הסף – גם אם אחד משופטי ההרכב בעליון היה ממוצא אתיופי או ממוצא מזרחי?

משה ארבל: עלינו לעשות הכול כדי שכל אחד משבטי העם יכיר את הסיפור, יחנך את ילדיו לאורו, ואך ורק כך נוכל להיות לחברת מופת.

משה ארבל: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: תודה לך.

מאיר כהן: חברת הכנסת שלי יחימוביץ', גברתי, ואחריה – חבר הכנסת אלי אבידר, והיות שאין תשובת ממשלה, אנחנו ניתן דעה אחרת לתמנו-שטה.

מאיר כהן: גברתי, חמש דקות.

שלי יחימוביץ': אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, מבצע אחים היה מהמבצעים ההירואיים של צה"ל, של המוסד, של הסוכנות היהודית, להעלאתם של יהודי אתיופיה לישראל.

שלי יחימוביץ': אבל אנחנו יודעים שהסיפור ההירואי האמיתי הוא סיפורם של מי שעשו את הדרך הנוראה הזאת כדי לממש את הכמיהה שלהם לשוב לארצם.

שלי יחימוביץ': ורבים רבים מתו ברעב, בצמא, מתשישות, מחולי, באותה יציאת מצרים.

שלי יחימוביץ': כל הזוועות – נטרפו על ידי חיות, נרצחו בידי שודדים או בידי חיילים סודאנים, היו קורבן לנוכלים שניצלו את התמימות שלהם ואת הכיסופים שלהם לעלות לישראל, נשים נאנסו.

שלי יחימוביץ': 4,000 ילדים, נשים וגברים, קיפחו את חייהם במסע הקשה הזה, ולזכרם ולזכר הגבורה ותעצומות הנפש אנחנו נמצאים כאן היום.

שלי יחימוביץ': למרבה הצער, המסע של יהודי אתיופיה לישראל לא הסתיים, הוא רק התחיל.

שלי יחימוביץ': קרוב ל-8,000 משארית יהודי אתיופיה עודם נמקים באדיס ובגונדר, ואת המשאבים ואת האחריות הלאומית ואת הסולידריות חוצת היבשות החליפו כאן גזענות ואטימות וביורוקרטיה דווקנית.

שלי יחימוביץ': אני רוצה אולי קצת לשתף את חבריי חברי הכנסת החדשים במעט שעברנו כאן

שלי יחימוביץ': בכנסת הקודמת במאבק שלנו להעלאת שארית יהודי אתיופיה.

שלי יחימוביץ': בנובמבר 2015 התקבלה החלטת ממשלה, החלטה 716, החלטה יפה, שלפיה יעלו כל שארית יהודי אתיופיה.

שלי יחימוביץ': ואז – לא היה כלום.

שלי יחימוביץ': הם המשיכו להימק באדיס ובגונדר.

שלי יחימוביץ': ואז באו שני חברי כנסת שהיה אכפת להם – חבר הכנסת דודי אמסלם, שנמצא כאן, וחבר הכנסת אברהם נגוסה – ואיימו לא להצביע עם הקואליציה; שוו בנפשכם, אתם מכירים את הסיפור, אבל הפעם על מטרה שאין צודקת ממנה.

שלי יחימוביץ': איימו באמת, ודודי אמסלם הוביל את המאבק הזה.

שלי יחימוביץ': אחר כך הצטרפנו אליו – היינו ארבעה ראשי ועדות שהצטרפנו אליו, גם אלי אלאלוף, שהיה יו"ר ועדת העבודה והרווחה, וגם אנוכי, שהייתי יו"ר ועדת הביקורת – אבל אז הם העמידו אולטימטום.

שלי יחימוביץ': ומתקבלת החלטת ממשלה אחרת, באוגוסט 2016, להעלות 1,300 יהודים מאתיופיה.

שלי יחימוביץ': למה פתאום 1,300 ולא את כולם?

שלי יחימוביץ': למה פתאום יש מנות והקצבות – מממשלת ישראל, לא המנדט הבריטי שמחלק סרטיפיקטים?

שלי יחימוביץ': מה קרה?

שלי יחימוביץ': כי הם לא חוסים תחת כנפיו של חוק השבות אלא תחת חוק הכניסה לישראל, חוק מיוחד לעלייה מיוחדת; לא תחת החוק שמלכד את כל היהודים שמפוזרים בעולם, מכנס, מחבק, קורא לכל יהודי התפוצות לבוא לישראל; לא תחת חוק היסטורי-ציוני, אלא לפי חוק הכניסה לישראל, עם הטיעון הנואל שיש חשש ליהדות שלהם, כי דורות אחורה בני משפחתם התנצרו.

שלי יחימוביץ': זה תירוץ כל כך עלוב, הרי הם מקיימים באתיופיה אורח חיים יהודי לגמרי, ושום עלייה יהודית אחרת לא נבדקה בציציות כמו העלייה הזאת.

שלי יחימוביץ': נחשו למה?

שלי יחימוביץ': וכשאנחנו בעולם המושגים של הכניסה לישראל, אז יש חוק הנומרטור, שנחקק באורח מקרה מאוד קרוב להחלטה להעלות את כל יהודי אתיופיה, וזה אומר שקצב העלייה יהיה על פי חישוב תקציבי מדוקדק, אדוני היושב-ראש, חישוב תקציבי מדוקדק; ורק שוו בנפשכם, 3 מיליארד שקלים נזרקים עכשיו לרוח בגלל הבחירות המיותרות האלה.

שלי יחימוביץ': שום עלייה מעולם לא הותנתה במסגרת תקציבית.

צבי האוזר: 5 מיליארד.

שלי יחימוביץ': כן, יש כל מיני הערכות.

שלי יחימוביץ': הלכתי לקולא בעניין הזה.

שלי יחימוביץ': קולא דקולא – 5 מיליארד.

שלי יחימוביץ': מזל שכשאבא שלי עלה ב-48' ואימא שלי ב-56' לא היה חוק הנומרטור.

שלי יחימוביץ': מזל שכשהיו העליות הגדולות ממרוקו ומחבר המדינות לא היה חוק הנומרטור, שמתנה עלייה באיזשהו תקנון תקציבי.

שלי יחימוביץ': מזל שלא היה חוק הנומרטור כשהקימו את מדינת ישראל, אבל זה כבר סיפור אחר.

שלי יחימוביץ': ושוב אנחנו אומרים, חבריי ואנוכי: אנחנו לא מוותרים על תביעה שלנו להעלות את כל שארית יהודי אתיופיה עד האחרון שבהם, אבל לפחות נעשה את זה.

שלי יחימוביץ': וזה קרה.

שלי יחימוביץ': ואחר כך הייתה עוד החלטה, עוד דיבורים על להעלות עוד 1,000, ושוב גיהינום ביורוקרטי שאין כמוהו.

שלי יחימוביץ': אין לי זמן, לצערי, לתאר את כמות הכינוסים והישיבות שעשינו והלחץ שלחצנו והמכתבים ששלחנו כדי שסוף-סוף משרד הפנים יודיע למשרד ראש הממשלה כמה לדעתו אפשר להעלות במסגרת התקציב – הורים לילדים; הורים, שנמקים באדיס ובגונדר, לילדים שחיים בישראל, הרבה מהם משרתים ביחידות קרביות, תורמים את חלקם למדינה, אזרחים ככל אזרח אבל בני המשפחות שלהם נמקים שם באדיס ובגונדר – וחליפת מכתבים אין-סופית.

שלי יחימוביץ': אני יודעת שאין לי זמן, אדוני היושב-ראש, אבל זה הולך לפי תאריכים.

שלי יחימוביץ': אנחנו מכנסים עוד ועדה ואנחנו קוראים את הממשלה לסדר, ולא קורה כלום.

שלי יחימוביץ': אלה לא שולחים לאלה את המכתב, וזה לא שלח אל ההוא, וההוא לא קיבל, וההוא מבקש שוב.

שלי יחימוביץ': ואז מגיעה ישיבה על התקציב.

שלי יחימוביץ': צריך לתקצב הרי את העלאתם של הפקאקטע אלף – זה מה שהם מוכנים לתקצב.

שלי יחימוביץ': 1,000 עולים הם מוכנים לתקצב, כשעוד אלפים נמקים שם, וזה אפילו לא על סדר-היום של ישיבת התקציב.

שלי יחימוביץ': ההוא לא העביר מכתב אל ההוא, השני לא יודע איזה משרד צריך לבקש, פלוני עוד לא העביר מספרים לאלמוני.

שלי יחימוביץ': ואז אני, אני מתקשרת אישית למשרד רוה"מ ומבקשת שיכניסו את תקציב העלאת ה-1,000, כמו שהובטח, לדיוני התקציב.

שלי יחימוביץ': ובמשרד רוה"מ אומרים לי שלא קיבלו מכתב ממשרד הפנים, ולכן אי-אפשר לדון בזה בישיבה הלילית על התקציב.

שלי יחימוביץ': ואני מתקשרת למשרד הפנים ומתחננת לשלוח מכתב, והמכתב ממנכ"ל משרד הפנים – לא, סליחה, ממנכ"ל רשות האוכלוסין – נשלח בסוף בלילה; חושבים שזה עזר?

שלי יחימוביץ': אין שקל בתקציב, אין עלייה, וכן הלאה.

שלי יחימוביץ': ואנחנו ממשיכים לקיים דיונים ודודי אמסלם נלחם בכל כוחותיו, ואברהם נגוסה ואלי אלאלוף ואנוכי ועוד חברי כנסת וכן הלאה וכן הלאה וכן הלאה.

שלי יחימוביץ': הם מצהירים שתוך ארבעה שבועות יהיה מכתב ואחר כך תהיה החלטת ממשלה, ואז יש החלטת ממשלה.

שלי יחימוביץ': ושוב – אתם מכירים את הדבר הזה שכולם אומרים לכם: כן כן, אנחנו מטפלים בזה, אבל אתם יודעים שיש קיר אטום ויש משהו מאחורי זה, שהוא הרבה הרבה הרבה יותר מסתם ביורוקרטיה.

שלי יחימוביץ': תרשו לי להניח הנחה: אם הם היו לבני עור, כל הבעיות האלה היו נפתרות באותו רגע.

שלי יחימוביץ': אבל רגע, לא חייבים להיות לבני עור, אפשר גם שניקלע לפתע למצב שבו יש ראש ממשלה שמוכן למכור הכול כדי לא להיכנס לכלא ואז הוא קורא לחברת הכנסת פנינה תמנו-שטה ומציע לה שהכול ייפתר.

פנינה תמנו: לא הוא ישירות.

שלי יחימוביץ': לא, הוא לא פנה לאף אחד מאיתנו ישירות, אבל באמצעות שליחיו.

שלי יחימוביץ': נדייק.

אופיר כץ: כמה שליחים היו במשא ומתן הזה?

אופיר כץ: יותר מהח"כים, נראה לי.

אופיר כץ: כל אחד מכם ממציא חמישה שליחים.

שלי יחימוביץ': אתם בכלל אל תפתחו את הפה, אתם עם כל השמצות השמאל שלכם הייתם מוכנים לשבת איתי בממשלה, עם סתיו שפיר בממשלה ועם כולם.

שלי יחימוביץ': אז תעשו לי טובה, כולכם הייתם מצביעים בעד שלי יחימוביץ' בממשלה – –

אופיר כץ: תשמרי את ההשמצות אצלכם בבית, זה יותר מעניין.

שלי יחימוביץ': – – סתיו שפיר בממשלה, איציק שמולי בממשלה.

שלי יחימוביץ': כולכם הייתם מצביעים בעד, אז תעשו לי טובה.

אופיר כץ: השמצות אצלכם בבית.

מאיר כהן: בואו נישאר ביום המכובד הזה של יהודי אתיופיה, אנא מכם.

שלי יחימוביץ': כן, זה אבסורד, באמת.

מאיר כהן: בבקשה, בבקשה.

אופיר כץ: זה קשור ליהודי אתיופיה, מה שאמרת עכשיו?

שלי יחימוביץ': מתברר שחברת הכנסת פנינה תמנו-שטה מקבלת הצעה שאם היא תצטרף – –

מאיר כהן: בלי להאשים אף אחד.

שלי יחימוביץ': – – שאם היא תצטרף ותצביע נגד פיזור הכנסת ותציל את עורו של ראש הממשלה, אז פתאום הפלא ופלא, יש פתרון לכל הסוגיה הביורוקרטית המפרכת, האין-סופית הזאת, שלכאורה לא מוצאים כספים כדי להעלות יהודים למדינת ישראל – כי הם לא מספיק לבנים, כי הם חוסים תחת חוק מיוחד שנחקק במיוחד בשבילם, כי עם יהודים לבני עור היד הרבה יותר קלה.

שלי יחימוביץ': להורים שלי לא עשו מבחני יהדות כשהם באו לישראל, ולא היה להם חוק נומרטור.

שלי יחימוביץ': מתברר שבעת הצורך יש פתרון.

שלי יחימוביץ': והדבר הזה הוא כל כך כל כך עצוב וכל כך כל כך מתסכל, ולא נותר לנו אלא להבטיח להמשיך ולהילחם למען העלאת שארית יהודי אתיופיה, וגם להמשיך להילחם בגזענות, שהם עודם מתמודדים איתה יום-יום ושעה-שעה.

שלי יחימוביץ': תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: חבר הכנסת אלי אבידר, אדוני.

מאיר כהן: אני רק רוצה להוסיף לדברייך, שהגענו לגונדר והסתבר שאנשי הסוכנות לא עבדו ארבעה שבועות.

מאיר כהן: הם היו צריכים בכל יום לפגוש 20 משפחות.

מאיר כהן: לשאלתנו למה, הם אמרו שהמזגן עדיין לא הגיע מאדיס אבבה.

מאיר כהן: זאת לא בדיחה.

מאיר כהן: אנחנו נדהמנו, ובאנו וכינסנו את הוועדה לחפש את המזגן שבגללו חודש שלם אנשי הסוכנות לא עבדו.

שלי יחימוביץ': זה סיפור נוראי, ועוד לא סיפרנו את סיפורם של כל – –

מאיר כהן: זה סופר בוועדה.

שלי יחימוביץ': – – כל הצעירים המקסימים שהגיעו לוועדות עם המדים וסיפרו שההורים שלהם נמצאים באדיס ובגונדר.

שלי יחימוביץ': אבל באמת, חבר הכנסת דודי אמסלם, אם לא שיבחתי אותך מספיק, אני אוסיף עוד, אני מקווה שזה לא מזיק לך.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: חבר הכנסת אבידר, אדוני, חמש דקות.

אלי אבידר: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, התכנסנו כאן היום לכבד את זכרם של 4,000 יהודי ביתא ישראל שנספו במהלך המסע וההמתנה לעלייה במחנות הפליטים בסודאן בזמן מבצע אחים.

אלי אבידר: אין דבר יפה מזה.

אלי אבידר: קהילה שחיה בניתוק מוחלט מהעולם היהודי שמרה על הקשר, טיפחה את כיסופיה לארץ ישראל ולבירתה ירושלים.

אלי אבידר: שלא יהיה ספק לאף אחד, יהודי אתיופיה הם הגיבורים האמיתיים.

אלי אבידר: אלה שהלכו במדבריות סודאן והיו קורבנות לתנאים קשים, שודדים, אנסים, רוצחים.

אלי אבידר: את מי שלא הפילו הנבלים האלה, הפילו המחלות הקשות.

אלי אבידר: לא הייתה משפחה אחת שהגיעה ללא נפגעים בגוף או בנפש, ורק עוצמת האמונה והכמיהה לציון הובילו וחיזקו אותם בדרכם.

אלי אבידר: אף שמתקיים טקס זיכרון ממלכתי בהר הרצל, רוב אזרחי ישראל, לצערי הרב, אינם מודעים לנושא, ויום הזיכרון הזה הפך ליום זיכרון ששייך רק ליהדות אתיופיה.

אלי אבידר: ואם זה מוכיח משהו, זה מעל לכל ספק שלחברה הישראלית יש עוד דרך ארוכה ללכת יחד עם יהדות אתיופיה.

אלי אבידר: ואם מישהו חושב שהמסע הזה של יהדות אתיופיה הסתיים, הרי שהוא טועה.

אלי אבידר: האחים שלנו נמצאים שנים כפליטים באתיופיה, בתיגראי, באדיס אבבה ובגונדר, והם מסתכלים עלינו ולא מבינים מדוע הם עדיין שם כשבני ובנות המשפחה שלהם נמצאים כאן.

אלי אבידר: והיו החלטות הממשלה – ודודי, אני מעריך אותך; אתה לא הבעיה, אתה הפתרון – היו החלטות ממשלה של ממשלת נתניהו שלא מקוימות פעם אחר פעם:

אלי אבידר: ב-2015 – להעלות 9,000 יהודים; ב-2017 – להעלות 1,300 יהודים; ב-2018 – להעלות 1,000 יהודים.

אלי אבידר: ולמה שינה ראש הממשלה את דעתו, כמו בשאר המקרים?

אלי אבידר: פשוט כי הוא יכול.

אלי אבידר: על פי הערכות, מספרם של יהודי אתיופיה עומד על בין 18,000 עד 26,000 יהודים.

אלי אבידר: הם לא נמצאים רק בגונדר, הם נמצאים גם בכפרי הצפון מתוך בחירה, כי הם בחרו לא להיות פליטים באתיופיה.

אלי אבידר: בכל פעם שהנושא מתקדם צעד אחד, הוא נסוג שניים לאחור.

אלי אבידר: ואולי אם מישהו חושב – – –

מאיר כהן: אלי, מה הנתון שציינת?

מאיר כהן: תחזור עליו.

אלי אבידר: הנתון הוא בין 18,000 ל-26,000 יהודים בכל רחבי אתיופיה.

אלי אבידר: בכל פעם שהנושא מתקדם צעד אחד, הוא נסוג שניים לאחור.

אלי אבידר: ואם מישהו חושב שריקוד הטנגו הזה הוא הכרחי, אז בואו נאמר את האמת, והאמת כואבת:

אלי אבידר: הבעיה המרכזית שעומדת בלב המחדל הזה היא שהממסד הדתי מתקשה לראות בהם יהודים.

אלי אבידר: זה אפילו לא מספיק שמרן הרב עובדיה יוסף, זכר צדיק לברכה, פסק ב-1973 והכיר ביהדות העדה, בהסתמך על הפסיקה של החכם דוד בן זמרה, שקבע שמוצאם של יהודי אתיופיה משבט דן.

אלי אבידר: עד היום מקשים ומקשים על אחינו לעלות לישראל ולהתאחד עם קרוביהם.

אלי אבידר: זוהי הקהילה היחידה שמדינת ישראל מקציבה לה מכסה לעלייה.

אלי אבידר: ומי שמנסה להבין את הסיבה, מקבל תירוצים על גבי תירוצים.

אלי אבידר: יש מחלוקת בקרב העדה, כך הם אומרים לנו, לא כולם חושבים שצריך להעלות את כולם, ומציינים את המחלוקת בתוך העדה.

אלי אבידר: תגידו, זאת פעם ראשונה שיהודים מאותה עדה לא מסכימים על אותו דבר?

אלי אבידר: זו הסיבה שבחרנו כדי לא להעלות אותם?

אלי אבידר: אבל הבעיה האמתית, אולי, היא שהם הופכים בישראל לחובשי כיפות סרוגות, או רחמנא ליצלן לחילונים; בגלל שאולי הם מתגייסים לצה"ל; בגלל שהם לוחמים ביחידות מובחרות; בגלל שהם לוחמים בשייטת 13; בגלל שהם טייסים בחיל האוויר; אולי בגלל שהם עורכות ועורכי דין מוצלחים; ואולי בגלל שהם נשות ואנשי אקדמיה מוצלחים.

אלי אבידר: תגידו, מה הבעיה?

אלי אבידר: אולי בגלל שהם לא הופכים להיות חרדים.

אלי אבידר: ולמה דווקא אותם לא מכריחים לעבור בדיקות דנ"א?

אלי אבידר: הרי אם יעשו להם בדיקות דנ"א וישוו את זה ליהודים "אמיתיים", יגלו דברים מדהימים: שהם-הם היהודים האמיתיים.

אלי אבידר: אתם תתפלאו איך כל עולם המושגים משתנה בן רגע.

אלי אבידר: היום, אדוני היושב-ראש, אנחנו לא רק צריכים לזכור את הנספים אלא גם לבקש סליחה מכל יהדות אתיופיה: לבקש סליחה על קבלת הפנים המתנשאת שהם זכו לה כשבאו לישראל; לבקש מהם סליחה על כך שהממסד רץ להפריד את צעירי העדה מההורים, כפי שעשה לעולים מתימן ומצפון אפריקה ומאזורים אחרים בקום המדינה; לבקש סליחה על היחס השלילי ועל האלימות שקרוביהם זוכים להם מהממסד.

אלי אבידר: ואנחנו, חברות וחברי הכנסת, לא חשים את זה, אך מתחת לרגלינו, מתחת לאדמה, יש גחלים לוחשות.

אלי אבידר: בכל פעם מצליחה הממשלה לכבות אותן דרך הבטחות ומילות נועם, אך הגחלים ממשיכות ללחוש.

אלי אבידר: הגחלים האלה הן אותם צעירות וצעירי העדה האתיופית, אלה שהלכו לצבא ותרמו את תרומתם למדינה; אלה שהשתלבו בשוק העבודה והפכו לחלק אינטגרלי מהחברה הישראלית.

אלי אבידר: הם לא מוכנים להסכים לגזענות שהם חווים, כי למרות מה שאחרים אומרים עליהם הם לא רואים את עצמם כעדה מוחלשת.

אלי אבידר: היטיבה לתאר את המצב הזה חיילת מדהימה ממוצא אתיופי, בשם זמנץ בלילין, שמשרתת כלוחמת במג"ב.

אלי אבידר: היא אמרה: כשאני לובשת מדים, אני מרגישה שייכת, אבל פתאום כשאני על אזרחי תוהים מי אני.

אלי אבידר: הצבע שלי שונה.

אלי אבידר: כך היא אמרה, והלב נקרע לשמע הדברים האלה.

אלי אבידר: את הגחלים הלוחשות, חברותיי וחבריי הכנסת, שאתם לא שומעים – שהמנהיגות שלנו לא שומעת – כל צעירה וצעיר אתיופי במדינה הזאת שומעים.

אלי אבידר: אם רק הייתם מאזינים לשירי מחאה של צעירי העדה, מוזיקאים מוכשרים, הייתם מבינים שאנחנו על סף פיצוץ.

אלי אבידר: החלטתי, אדוני היושב-ראש, לקרוא שיר אחד של ראפר מוכשר מהעיר לוד בשם טדי נגוסה, שכתב את השיר לאחר המקרה המזוויע של אלימות שוטר נגד חייל במדים בשם דמאס פיקדה.

אלי אבידר: רק צילום אקראי חשף את האמת ומנע את הטיוח.

אלי אבידר: והשיר אומר כך: "הם רוצים אותי כנוע, עם אזיקים על הידיים.

אלי אבידר: / שמים עליי עשר אלף עיניים.

אלי אבידר: / רואים בי כולה צבע, אז דוחפים אותי לשוליים.

אלי אבידר: / הם הסיבה שאני לא שם – – –" – ואני לא אגיד את המילה.

אלי אבידר: הגיע הזמן, חברות וחברי הכנסת, שכולנו נאמר:

אלי אבידר: די לגזענות; די להמשך גרירת הרגליים בהעלאת יהודי אתיופיה הנותרים.

אלי אבידר: הגיע הזמן להכריז על מבצע לאומי ולהעלות את כולם בבת אחת לישראל, ולא כניסיון לפתות את חברתי פנינה תמנו-שטה או את חברי גדי יברקן, אלא להעלות אותם כי זו החובה המוסרית שלנו.

אלי אבידר: את בירור זכאותם נבצע כאן, בישראל, ולא באתיופיה.

מאיר כהן: אדוני, אני – – –

אלי אבידר: סיפר לי עמיתנו חבר הכנסת לשעבר שמעון סולומון, אשר שירת כעובד עלייה באתיופיה, כיצד התהליך מתנהל בעצלתיים, וכיצד מבצעים בדיקה אחת או שתיים ביום, חלילה לא יותר.

אלי אבידר: ואני אומר כאן לסיום: די לגרירת הרגליים, די לזלזול, די לגזענות, זו לא אופוזיציה או קואליציה.

אלי אבידר: כל מי שרוצה קרדיט שייקח אותו, רק בואו נעלה אותם.

אלי אבידר: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה לך, אדוני.

מאיר כהן: אם כן, סדר הדוברים תם, אבל אנחנו נאפשר, לפנים משורת הדין, מה שנקרא דעה נוספת, היות שאין תשובה של הממשלה.

מאיר כהן: אנחנו על פי התקנון נעשה את זה מהצד.

מאיר כהן: הדוברים בדעה נוספת לא יוכלו לעלות לדוכן, אני מצטער, זה תקנון הכנסת.

מאיר כהן: בדקנו במזכירות, זאת ההוראה שקיבלנו.

מאיר כהן: אז תמנו-שטה, גברתי.

מאיר כהן: אחריה – חבר הכנסת בני גנץ, ואחריו יסכם עודד פורר.

מאיר כהן: סליחה, גברתי, בדרך כלל, דעה נוספת היא דקה, אנחנו נאפשר קצת יותר.

מאיר כהן: בבקשה.

פנינה תמנו: אדוני היושב-ראש, חברי וחברות כנסת יקרים, ביקשנו לציין את היום המיוחד הזה כדי שנזכור את יהודי אתיופיה – אחיי ואחיותיי, ילדים וטף, צעירים ומבוגרים וזקנים, שקיפחו חייהם בדרך לארץ ישראל במסע דרך סודאן.

פנינה תמנו: אלפים שנותרו באדמת נכר כחולמים, שמקום קבורתם אינו נודע.

פנינה תמנו: לא שבעה, לא קבורה ראויה, כשחלום ירושלים בליבם, הם לא הספיקו להגיע לאימא אדמה.

פנינה תמנו: השתיקה הרועמת והכאב העצור, הטרגדיה הבלתי-ניתנת לעיכול, לבשה לה שקט בעשורים הראשונים לאחר העלייה בשנות השמונים.

פנינה תמנו: לא מדברים, לא מספרים – לא בגלל השפה, אלא בגלל שזה היה ועודנו קשה מדי לעיכול.

פנינה תמנו: ומי ידע ומי שאל על אותה סבתא המגדלת לבדה את נכדיה כאן בארץ?

פנינה תמנו: היא, שנאלצה לקבור את בתה במחנה הפליטים שבסודאן.

פנינה תמנו: נכדיה היו כה קטנים, וספק אם זוכרים את דמות אימם, למרות שהם היו שם באוהל המאולתר כשאנשי הצלב האדום אמרו נואש.

פנינה תמנו: השקט ליווה את המוות, ילדים לא בכו, כתוצאה מרעב, תשישות ואפיסת כוחות.

פנינה תמנו: בישראל, היתומים גדלו כמעט בקושי, אבל עשו כברת דרך למרות השכול והכאב, האובדן וההקרבה.

פנינה תמנו: הם גדלו ולבשו את מדי הזית בגאווה.

פנינה תמנו: הלכו לאוניברסיטה, ומדי שנה הם מגיעים להר הרצל להתייחד עם אימם שלא זכתה להגשים את החלום איתם.

פנינה תמנו: ולזכרן של שתי הילדות הכה-יפות, אחיות שטרם מלאו להן חמש, שהגיעו לסודאן על כתפיים, תחת שמש קופחת ומדבר שלא נגמר; יללות של תנים, חיות בר ואויבים בדמות אדם.

פנינה תמנו: במחנות הפליטים הן כבר לא שרדו את המחלות, ומתו זו אחר זו לעיני אימן.

פנינה תמנו: בשורת איוב שזעקתה נשמעה בשקט, בין אלפי גויים עם זהות יהודית מוסתרת לא היה מי שיאמר קדיש, לא היה ניתן לבכות ולהתאבל כמו שצריך.

פנינה תמנו: בשבילך, חברי היקר, אני זוכרת שנאלצת לגדול כאן מגיל שש לבדך.

פנינה תמנו: יתום במדינה חדשה.

פנינה תמנו: ואתה שלא אחת הרגשת כאן זר, הקרבת את הקורבן הגדול מכול.

פנינה תמנו: לו רק אימא שלך מסתכלת משמיים, היא יכולה להיות גאה במי שאתה, אחד הצעירים המבריקים שמאיישים משרה טובה בשירות המדינה.

פנינה תמנו: פעם בשנה אתה עולה להר שאין בו קבר, אך שם אימך חקוק על אבן בהר הרצל.

פנינה תמנו: היו כאן עשורים אבודים של שתיקה, עשורים בלי שאלות ובלי תשובות.

פנינה תמנו: לפני חמש שנים, באיחור של 30 שנה – אך מוטב עכשיו מאשר בכלל לא – נחנך על הר הרצל גלעד.

פנינה תמנו: והוא עומד איתן – עדות בדמות אבן – ועליו חרוטים שמות, שמות, מאות ואלפים.

פנינה תמנו: בשביל רבים זו הייתה הפעם הראשונה שיש מקום מוחשי שניתן להתייחד בו עם הנספים, להרכין ראש ולהזיל דמעה, ולא רק בלב פנימה.

פנינה תמנו: בשביל אלפי צעירים וצעירות שנולדו כאן בארץ ולא עברו את המסע השמות החרוטים מאפשרים להם לשאול שאלות ולשמוע את הסיפור.

פנינה תמנו: הסיפור של הגיבורים האלה חייב להיות מסופר בדברי הימים של עם ישראל.

פנינה תמנו: כמה מנהיגות נדרשה, כמה תעצומות נפש ואמונה, בשביל שקהילה תקום כאדם ופשוט תתחיל ללכת.

פנינה תמנו: למדינת ישראל החובה לזכור ולהזכיר את הנספים.

פנינה תמנו: וכפי שאמר אתמול בהר הרצל נציג המשפחות מר גטהון: מדינת ישראל והממשלה צריכים להכיר במשפחות השכולות שנותרו בחיים; לסייע להן וליתומים שלא יחיו בדוחק; לסייע בטיפולים שייתנו מעט מרגוע לנפשם.

פנינה תמנו: ולצד זה, יש לסייע למשפחות שיקיריהן נעלמו בדרך, ילדים, צעירים, נשים וגברים שעדיין מחפשים אחריהם.

פנינה תמנו: מדינת ישראל מספיק חזקה כדי לבצע את החיפוש של הנעדרים.

פנינה תמנו: לסיום אומר שסיפור כל יהודי, באשר מוצאו, הוא הסיפור שלי.

פנינה תמנו: סיפור יהודי אתיופיה הוא הסיפור של כל עם ישראל.

פנינה תמנו: נזכור את אוהבי ירוסלם ולעולם לא נשכח.

פנינה תמנו: יהי זכרם ברוך.

מאיר כהן: אמן.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: חבר הכנסת בני גנץ, יו"ר כחול לבן, בבקשה.

מאיר כהן: שנייה, אדוני.

מאיר כהן: חברים, חברים, לשבת.

בנימין (בני) גנץ: כבוד היושב-ראש, תודה רבה על הזכות לדבר.

בנימין (בני) גנץ: אני גאה לדבר מכאן על הנושא הזה, ובמיוחד גאה לעשות את זה אחרי חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה.

בנימין (בני) גנץ: תרשו לי לרגע להחזיר אתכם לסביבות 1985-1984, אני בתוך מטוס קרנף, כמו חברים אחרים שנמצאים פה באולם, נוחת במדבריות סודן.

בנימין (בני) גנץ: חושך מצרים, כמו שאנחנו אומרים.

בנימין (בני) גנץ: ענן אבק ענק עולה לאוויר.

בנימין (בני) גנץ: נוחתות שלוש ציפורים גדולות, שהאנשים אולי לא ראו אותן מעולם.

בנימין (בני) גנץ: נפתחות הדלתות, אנחנו יורדים למטה, 20, 25 לוחמים.

בנימין (בני) גנץ: מעלים קבוצה של אנשים פיזית בידיים, שכל מה שיש להם באותו רגע זה חלום גדול מאחוריהם ושמיכה קטנה שעוטפת אותם.

בנימין (בני) גנץ: וזהו.

בנימין (בני) גנץ: אין להם כלום.

בנימין (בני) גנץ: מאחור הם משאירים היסטוריה מעשית של אלפי שנים, והם בדרכם לכיוון אחר.

בנימין (בני) גנץ: מסקנה ראשונה שלי – הזיכרון הוא זיכרון ראוי של כל מי שנשאר שם.

בנימין (בני) גנץ: ואז המטוס הזה מתחיל לרוץ.

בנימין (בני) גנץ: והם פעם ראשונה בתוך מטוס, והם נורא מצטופפים.

בנימין (בני) גנץ: מתחברים אחד לשני, רעש נוראי, חושך מצרים.

בנימין (בני) גנץ: המטוס הזה מתרומם, ולאט-לאט נפתחים האורות במטוס.

בנימין (בני) גנץ: ובפעם הראשונה הם רואים את הגיבורים שמביאים אותם, ואנחנו רואים את הגיבורים האמיתיים – העולים עצמם.

בנימין (בני) גנץ: זו המסקנה השנייה שלי, שאפשר שתהיה התרגשות, שראוי שתהיה התרגשות במדינת ישראל לסיפורים שכאלה.

בנימין (בני) גנץ: אבל זה לא מספיק.

בנימין (בני) גנץ: הזיכרון הוא קריטי וההתרגשות היא במקום, אבל זה לא מספיק.

בנימין (בני) גנץ: שאלתי את עצמי בשנים ההן אם זה טוב להגשים חלום.

בנימין (בני) גנץ: שאלתי את זה במבצע שלמה אחר כך, עם אמנון ליפקין-שחק, זיכרונו לברכה.

בנימין (בני) גנץ: אז הוא אומר: בני, למה אתה מתכוון?

בנימין (בני) גנץ: אני אומר: תראה, הזקנים חלמו על ירושלים, והם ימותו בירושלים.

בנימין (בני) גנץ: הם הגשימו חלום.

בנימין (בני) גנץ: דור הביניים מקריב את עצמו בשביל שלקטנים האלה – פנינה של אז, גדי של אז, ארבעה במבצע שלמה שנולדים בדרך ורבים נוספים – יהיה עתיד.

בנימין (בני) גנץ: בשביל זה הם מוכנים להקריב את עצמם.

בנימין (בני) גנץ: הטענה שלי היא שהמשימה לא הושלמה.

בנימין (בני) גנץ: ומה שפגשנו בשנים האחרונות, שפוגש מרכיבי גזענות – כי ישראל איננה מדינה גזענית, אבל יש גזענות בישראל – מה שפגשנו בשנים האחרונות זה את אובדן התקווה.

בנימין (בני) גנץ: התקווה והחלום לא מומשו בעיני המתוסכלים בקצה.

בנימין (בני) גנץ: ולכן, הזיכרון ראוי, ההתרגשות במקום, אך מאחר שהם אינם מספיקים, נדרשים שני דברים: לדרוש מהממשלה תוכנית עבודה מתמשכת להעלאת היהודים, ובעיקר, ולא פחות חשוב, לתהליכי הקליטה המתמשכים.

בנימין (בני) גנץ: אין להם סוף.

בנימין (בני) גנץ: ומכם, חבריי הישראלים יוצאי אתיופיה, אני רוצה לבקש דבר אחד: אתם, אל תאבדו את התקווה.

בנימין (בני) גנץ: כי ביום שתאבדו את התקווה יישאר אך ורק מקום לייאוש, אך ורק מקום לתסכול, ואז אי אנה אנחנו באים.

בנימין (בני) גנץ: אסור לתת לתקווה להיעלם, למרות שיהיה קשה.

בנימין (בני) גנץ: תודה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: מרגש.

מאיר כהן: חבר הכנסת עודד פורר, כבודו, ולפנים משורת הדין, אני אתן גם לחבר הכנסת טל, ובזה אנחנו ננעל, שלא יפזרו לי את הכנסת.

מאיר כהן: שנייה, אדוני, שנייה, אדוני.

מאיר כהן: חשוב שישמעו את הדברים שלך, אז יש כאן התרגשות.

מאיר כהן: נסיים, תודה רבה לכולם.

מאיר כהן: בבקשה.

עודד פורר: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, הרי לא סתם אנחנו מציינים את היום המיוחד הזה ביום ירושלים, בגלל החיבור המיוחד הזה.

עודד פורר: לצערי, הציבורי הישראלי לא מכיר מספיק את הסיפור של עליית יהודי אתיופיה.

עודד פורר: אבל אני חייב לומר, דווקא בהתייחס לדברים שלך, חבר הכנסת גנץ: אף אחד לא איבד את התקווה.

עודד פורר: ואני יכול להגיד לך שגם אני פגשתי עולים מכל הגילים וגם כאלה שנולדו בארץ – אף אחד מהם לא מאבד ולא איבד וגם לא יאבד את התקווה.

עודד פורר: הם לוחמים, הם נלחמים על הכול.

עודד פורר: אגב, כתף אל כתף יחד איתנו.

מאיר כהן: עודד, אתה היית מנכ"ל משרד הקליטה?

עודד פורר: נכון.

מאיר כהן: אז חשוב להזכיר את זה.

עודד פורר: אני כן רוצה לומר בהקשר הזה ולציין דווקא את חבר הכנסת דודי אמסלם.

עודד פורר: דווקא את חבר הכנסת דודי אמסלם, שנלחם – אגב, בזכות זה שהייתה ממשלה של 61 בקדנציה הקודמת, הוא, ביחד עם חבר הכנסת נגוסה, הצליח לאלץ את הממשלה לקבל את ההחלטה להעלות את אלה שנותרו באתיופיה.

עודד פורר: אני כן חייב לומר בהקשר הזה משהו, ואת זה תזכרו – אני אומר את זה גם לכל חברי הכנסת שנמצאים כאן:

עודד פורר: בסוף זה התפקיד שלנו כנבחרי ציבור.

עודד פורר: כי לפעמים למטה, בדרגים המקצועיים, כל כך שבויים בנוסחאות המקצועיות, ששוכחים את התפקיד הלאומי שלנו, את הלמעלה; שאת זה אנחנו צריכים לספק, ולפעמים לכפות עליהם דברים.

עודד פורר: אני יכול להגיד לכם שמה שעשה אז חבר הכנסת אמסלם היה בניגוד לעמדות רוב הדרגים המקצועיים, בואו נגיד ככה.

עודד פורר: אבל אז עשו טעות, ואני אצטרף פה בהמשך לדברי חבר הכנסת אבידר.

עודד פורר: אז הצליחו לשכנע את דודי לחלק את זה – נדמה לי – לארבע פעימות, נכון?

עודד פורר: את העלייה.

עודד פורר: וזו הטעות.

עודד פורר: זה לב הטעות.

עודד פורר: ופה אני רוצה להגיד, בהמשך לדבריו של חבר הכנסת אבידר: יש קבוצה של אנשים, יהודים, שרוצים לעלות לארץ ישראל, שרואים את עצמם כיהודים, שיש להם משפחות פה, ומשאירים אותם שם.

עודד פורר: ואני אומר לכם: זה לא מאף סיבה אחרת חוץ מגזענות, אף סיבה אחרת חוץ מגזענות.

עודד פורר: וצריך לקחת, לא במנות ולא בפעימות.

עודד פורר: יהודים לא עולים לארץ במנות.

עודד פורר: פשוט עולים.

משה ארבל: הסיבה זה הנומרטור.

עודד פורר: אני מהמר.

עודד פורר: אז פה אנחנו נכנסים לתמונה.

עודד פורר: ואני אומר לכם, אגב, כפי שיש יהודים נוספים ברחבי העולם שמסרבים להעלות אותם לארץ – לא רק מאתיופיה, מכל מיני סיבות כאלה ואחרות.

עודד פורר: המספרים הם לא דרמטיים, מדובר באלפים בודדים.

עודד פורר: צריך להעלות את כולם לפה.

עודד פורר: מי שצריך פה בירור יהדות, יעשו לו בירור יהדות פה.

עודד פורר: מי שצריך לעבור גיור לחומרה, יעבור גיור לחומרה פה.

עודד פורר: ותאמינו לי, בא לציון גואל.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: חבר הכנסת טל רוסו, אחרון הדוברים.

טל רוסו: יכול להיות שזה הנאום האחרון שלי.

טל רוסו: אני מבטיח שאני אנסה לעמוד בדקה.

מאיר כהן: תסביר לנו למה זה הנאום האחרון שלך.

טל רוסו: לא יודע, זה נראה לי כזה.

טל רוסו: מריח לי.

מאיר כהן: בבקשה, כבודו.

טל רוסו: אז קודם כול, באמת זה יום הזיכרון לכל מי שבאמת שילם את המחיר במסע לארץ ישראל מיוצאי אתיופיה.

טל רוסו: אני מתחבר מאוד למה שבני גנץ – הוא התחיל את הסיפור, ובאמת הייתי שם גם כן בכמה אירועים כאלה, שזה באמת היה מאוד מרגש.

טל רוסו: אבל מה שנכנס לי ללב עוד יותר – העדה הזאת – היה אחרי אסון המסוקים.

טל רוסו: שלושה חודשים אחרי אסון המסוקים אני מקבל את חטיבת הנח"ל, 30 חללים, ואני מתחיל לעבור אצל המשפחות, להכיר את המשפחות של אסון המסוקים.

טל רוסו: ואז אני מגיע ללוד, למשפחת מולטו, גדעון מולטו נהרג באסון המסוקים.

טל רוסו: ואני שומע את הסיפור של המשפחה הזאת, והלב נקרע.

טל רוסו: המשפחה איבדה תשעה ילדים במסע לארץ ישראל – נשארה עם שני ילדים.

טל רוסו: האבא עיוור, שני ההורים לא יודעים מילה בעברית.

טל רוסו: גדעון מולטו היה הקשר שלהם עם כל העולם החיצון.

טל רוסו: והוא נהרג באסון המסוקים.

טל רוסו: בשבילי זה נכנס לתוך הלב, ומאז כמה עשרות שנים, בכל מקום שניתן לשים, למקם, באמת בטופ של הטופ את יוצאי אתיופיה – אני שם.

טל רוסו: אז זה סיפור קטן ממה שלי יש לספר בנושא.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: אם כן, למרות מיעוט המשתתפים, דיון מכובד.

מאיר כהן: תודה רבה לכולם.

מאיר כהן: תם סדר-היום, הישיבה הבאה תתקיים מחר, אם ירצה השם, ביום שלישי, א' בסיוון תשע"ט, 4 ביוני 2019, בשעה 16:00.

מאיר כהן: ישיבה זו נעולה.