ישיבת מליאה, כנסת 21, פרוטוקול מספר 6, 2019-05-15 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום י' באייר התשע"ט, 15 במאי 2019.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו נפתח בישיבה מיוחדת לזכרו של בנימין זאב הרצל.

יולי יואל אדלשטיין: נציג הממשלה בדיון, השר למדע וטכנולוגיה חבר הכנסת אופיר אקוניס, שרים וחברי הכנסת, ישב-ראש הנהלת ההסתדרות הציונית העולמית אברהם דובדבני, סגן וממלא מקום יושב-ראש ההסתדרות הציונית העולמית יעקב חגואל, סגן יושב-ראש הנהלת הסוכנות היהודית ד"ר דוד ברייקסטון, מזכירת הכנסת ירדנה מלר-הורוביץ, חברי המועצה להנצחת הרצל, נציגי הארכיון הציוני, נציגי משרד החינוך, משפחת הרצל, קהל נכבד, אני מתכבד לפתוח את הישיבה המיוחדת לכבוד יום הרצל, שאנו מקיימים מדי שנה מכוח חוק מיוחד שחוקקה הכנסת השש-עשרה שמטרתו היא להנחיל לדורות את חזונו, מורשתו ופועלו של בנימין זאב הרצל.

יולי יואל אדלשטיין: אומנם היום הזה מתקיים כאן פעם בשנה, אבל הרצל נוכח במליאה במשך כל השנה – אפשר לראות את זה – למען האמת, יש לפעמים רושם שהרבה יותר מכמה מחברי הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: רוחו שורה כאן, חזונו פועם כאן, ומכוח הרוח הזו והחזון הזה אנחנו ממשיכים להצעיד קדימה את ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: חברים יקרים, יותר מכל דבר אחר, הרצל היה הראשון.

יולי יואל אדלשטיין: הוא היה הראשון שכינס את העם היהודי סביב הרעיון הציוני.

יולי יואל אדלשטיין: הוא היה הראשון שהבין את החשיבות של התמיכה הבין-לאומית.

יולי יואל אדלשטיין: הוא היה הראשון שהקים בנק שמצהיר על מטרות של התיישבות בארץ ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: אבל הכול התחיל הרבה קודם, כשהרצל היה ראשון בתחום שונה לחלוטין.

יולי יואל אדלשטיין: הרצל היה היהודי הראשון שנעלב.

יולי יואל אדלשטיין: אני לא מתכוון שהוא נפגע באופן אישי כי מישהו צחק עליו; הוא היה הראשון שנעלב באופן לאומי.

יולי יואל אדלשטיין: זה קרה כאשר הוא סיקר כעיתונאי את משפט דרייפוס.

יולי יואל אדלשטיין: הוא ראה איך שוברים לקצין יהודי את החרב בגלל עלילה שקרית ושמע איך כל הקהל צוחק בבוז.

יולי יואל אדלשטיין: המשפט הזה לא היה האירוע האנטישמי החמור ביותר בהיסטוריה שלנו; לא נחרבו בו קהילות; לא גורשו בו משפחות ממקום למקום; לא הושמדו בו יהודים.

יולי יואל אדלשטיין: אבל התמונה הזו של היהודי עם הראש השמוט לא נתנה להרצל מנוח.

יולי יואל אדלשטיין: היא נגעה בו בעצב חשוף, עצב הכבוד הלאומי.

יולי יואל אדלשטיין: מה שהיה חדש בהרצל, מה שהיה ראשוני בדמות שלו, מה שהפך אותו למנהיג אגדי, זו העובדה שהוא נעלב מתוצאות המשפט באמת ובתמים, עד עמקי נשמתו, לא כי עשו משהו לבנימין זאב העיתונאי הפרטי; הוא נעלב בשם עמו.

יולי יואל אדלשטיין: הוא לא היה מוכן לוותר על כבודו הלאומי של עם ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: הרצל היה הראשון שאמר בקול צלול: היהודים הם עם ככל העמים; יש להם זכויות לאומיות, יש להם שאיפות לאומיות, יש להם רגשות לאומיים ויש להם כבוד לאומי.

יולי יואל אדלשטיין: עם התובנה הזו יצא הרצל אל מסעו.

יולי יואל אדלשטיין: בשם הכבוד הלאומי הוא לא התחנן שתוקם מדינה ליהודים, הוא לא ביקש טובות, הוא לא ביקש חסדים.

יולי יואל אדלשטיין: הרצל תבע את מה שמגיע ליהודים אם הם רק יחזרו להאמין בעצמם.

יולי יואל אדלשטיין: וכאן נעוץ השינוי הדרמטי שהרצל חולל.

יולי יואל אדלשטיין: מעבר לקונגרס, מעבר לבנק, מעבר להשגת התמיכה הבין-לאומית, הרצל ביצע מהפכה בתודעה העצמית של העם היהודי.

יולי יואל אדלשטיין: כי אחרי אלפיים שנים של רדיפות, של האשמות ושל פוגרומים, היו יהודים שהתחילו לחשוב שאולי מה שכולם אומרים עליהם באמת נכון; אולי הם בעצם אומה שפלה שכל מה שמעוללים לה מגיע לה.

יולי יואל אדלשטיין: וכך הוא כתב בספרו "מדינת היהודים": אין עם שנפוצו עליו משפטים מעוקלים הרבה כל כך כעם היהודים.

יולי יואל אדלשטיין: ואנחנו, כה דוכאנו ונפלה רוחנו מחמת ייסורינו במשך הדורות, עד שאנו עצמנו חוזרים וממלמלים אותם המשפטים המשובשים ועונים אמן אחריהם.

יולי יואל אדלשטיין: במילים אחרות, העם היהודי שכח איך להיעלב.

יולי יואל אדלשטיין: שריר הכבוד הלאומי שלו התנוון והפסיק לפעול.

יולי יואל אדלשטיין: זו התכונה הראשונה שהרצל שינה.

יולי יואל אדלשטיין: זה השיעור הראשון שהרצל לימד.

יולי יואל אדלשטיין: כי רק עם שמכיר בערך עצמו יכול לשנות את גורלו.

יולי יואל אדלשטיין: רק עם שמאמין בדרכו ושומר על כבודו יכול להפוך כל אגדה למציאות; והשאר – היסטוריה.

יולי יואל אדלשטיין: יהי זכרו הברוך של בנימין זאב הרצל חקוק לנצח בזיכרון ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, בשם ראש הממשלה ידבר, כאמור, שר המדע והטכנולוגיה חבר הכנסת אופיר אקוניס.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו, מטעם סיעת כחול לבן – חבר הכנסת יאיר לפיד.

אופיר אקוניס: תודה, אדוני היושב-ראש.

אופיר אקוניס: חברות וחברי הכנסת, יושב-ראש ההסתדרות הציונית העולמית אברהם דובדבני, ממלא מקום יושב-ראש ההסתדרות העולמית יעקב חגואל, סגן יושב-ראש הסוכנות היהודית ד"ר דוד ברייקסטון, בני משפחת הרצל ומוקירי זכרו.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש, הרצל לא היה הציוני הראשון.

אופיר אקוניס: היו לפניו הביל"ויים, הרב יהודה אלקלעי, העולים הראשונים מתימן, וכמותם, אדוני היושב-ראש, מתיישבי העלייה הראשונה.

אופיר אקוניס: הם היו אנשי הציונות המעשית, פורצי הדרך.

אופיר אקוניס: ובכן, הרצל לא היה הציוני הראשון, אבל הוא בהחלט היה המנהיג הציוני הראשון.

אופיר אקוניס: זה האיש שהעלה את הציונות והקמת המדינה לאידיאל בפני עצמו.

אופיר אקוניס: "אנחנו מאמינים שאידיאל נושא עימו יתרונות גדולים ומועילים ביותר לקהילה של בני אדם, ואף נאמר בגלוי שחברה לא יכולה להתקיים בלעדיו – – – הציונות שלנו, שהביאה אותנו לכאן ועתידה להעלות אותנו לפסגות תרבות חדשות ולא מוכרות, היא אידיאל אין-סופי", כותב הרצל בספרו "אלטנוילנד".

אופיר אקוניס: היום, 71 שנה לאחר הכרזת המדינה ובמלאת 115 שנים לפטירתו של הרצל, אפשר לומר בוודאות: אידיאל הציונות ניצח.

אופיר אקוניס: הוא פועם בליבנו במלוא העוצמה.

אופיר אקוניס: והוא ניצב מול אתגרים זהים לאתגרים שעמדו לנגד עיניו הנדהמות של בנימין זאב הרצל: האנטישמיות הגואה באירופה ובעולם כולו, וכן, אדוני היושב-ראש, גורמים פוסט-ציוניים מתוך העם היהודי עצמו.

אופיר אקוניס: קראתי הבוקר שגרמניה מפרסמת שהשנה נשברו שיאי אנטישמיות בגרמניה עצמה.

אופיר אקוניס: פרסום של משרד הפנים הגרמני, אם אינני טועה.

אופיר אקוניס: פשוט דבר מדהים.

אופיר אקוניס: כמנהיג אמיתי הרצל לא טשטש את בעיית האנטישמיות ושנאת היהודים באירופה בשלהי המאה ה-19.

אופיר אקוניס: הוא לא אמר: יהיה בסדר; הוא לא אמר: סמוך.

אופיר אקוניס: הפוך לגמרי, הרצל העלה את הבעיה על סדר-היום הבין-לאומי באומץ, בחדות, באמצעים שעמדו לרשותו אז, כמובן, מול התנגדות פנימית של חלקים ניכרים מהמנהיגות היהודית באירופה.

אופיר אקוניס: מנהיגותו לא באה לידי ביטוי בזיהוי רק הבעיה אלא גם בדרכים לפתרונה.

אופיר אקוניס: בארגונו ובהובלתו, תוך יצירת דעת קהל – בקהילות היהודיות, הוא סחף את כל צירי הקונגרס הציוני הראשון, שאותו ארגן.

אופיר אקוניס: הקונגרס הראשון, אדוני היושב-ראש, היה אירוע חסר תקדים, פורץ דרך ועוצמתי, שבעקבותיו כתב ביומנו את המשפט האלמותי "בבזל ייסדתי את מדינת היהודים".

אופיר אקוניס: במידה רבה מאוד, אדוני, ניתן לומר שהוא היסוד – הקונגרס הציוני הראשון הוא היסוד לכל מוסדות המדינה שבדרך, ובהם כנסת ישראל, ולא בכדי.

אופיר אקוניס: תמונה אחת בלבד, אחת – אין כאן תמונות של יושבי-ראש לשעבר, אין תמונות של ראשי ממשלה, אין תמונות של מנהיגים ציוניים אחרים, והיו רבים כאלה – יש כאן תמונה אחת בלבד, וזו התמונה של בנימין זאב הרצל.

אופיר אקוניס: חברי הכנסת, הרצל היה עיתונאי, מחזאי ונואם מוכשר.

אופיר אקוניס: אבל הייתה לו עוד תכונה – תכונה בולטת, הייתי אומר: יכולת ניבוי מדהימה.

אופיר אקוניס: בהתייחסו לרעיון המדינה היהודית כתב ביומנו: "לו אמרתי" – על המדינה היהודית – "לו אמרתי זאת היום בפומבי, הייתה התשובה צחוק מכל עבר.

אופיר אקוניס: אולי בעוד חמש שנים, לכל היותר בעוד חמישים שנה, יכירו בה הכול".

אופיר אקוניס: ואומנם, חברות וחברי הכנסת, כמעט 51 שנה לאחר מכן, שנה אחת בלבד יותר מהתחזית של הרצל, הוקמה מדינת ישראל כמדינת הלאום של העם היהודי, בדיוק כפי שחזה בנימין זאב הרצל.

אופיר אקוניס: המדינה עצמה מוכרזת בה' באייר תש"ח, בעיר ששמה העברי הוא – לא ייאמן, כל כך ישראלי – תרגום ספרו "אלטנוילנד", ובלשונו של נחום סוקולוב – תל אביב; במרחק, אדוני היושב-ראש, של 100 מטר מהתיכון העברי הגדול שנקרא על שמו, הגימנסיה הרצליה, שאני אחד מבוגריה, ונדמה לי שחבר הכנסת לפיד וחבר הכנסת אשכנזי גם כן עשו כמה ימים בגימנסיה הרצליה.

אופיר אקוניס: כבוד גדול.

אופיר אקוניס: והיה שם גם ראש ממשלה – בוגרה משה שרת, זכרו לברכה.

אופיר אקוניס: חברות וחברי הכנסת, קריאה מדוקדקת בכתביו של הרצל מלמדת אותנו עד כמה מדויקת הייתה תחזיתו של חוזה המדינה על אופייה של המדינה והשפעתה על כל אומות העולם.

אופיר אקוניס: "אילולא פחדתי פחד גדול כל כך להיקרא אוטופיסטן – – – הייתי מצייר לפניכם את סידוריה העתידיים של ארצנו", כך הוא כותב, "עם מסילות ברזל, קווי טלגרף, טלפונים, מכוניות ועוד דברים אגדיים שכאלה, שאדם עוד לא ראה מימיו – – – אולי נגלה בהזדמנות זו אפשרות של שיפורים חברתיים וגם נגשים אותם, שתצמח מהם תועלת גם לחלכאים ולקשי היום של אומות אחרות, ואז רק נהיה ישראליים במלוא מובן המילה".

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש, אני משיב בשם הממשלה, אבל אני כאן גם כשר המדע והטכנולוגיה.

אופיר אקוניס: אני יכול להגיד להרצל: צדקת במאה אחוזים גם בנבואה הזאת.

אופיר אקוניס: Waze, דיסק-און-קי, מובילאיי, טכנולוגיות הסייבר המבוקשות בעולם, תרופת הקופקסון, מערכת כיפת ברזל, טפטפות – אלה דוגמאות מעטות להישגים הכבירים של מדינת ישראל שתרמו ותורמות לאנושות כולה.

אופיר אקוניס: ואנחנו קרובים מאוד ליום שבו נראה עוד הישגים מרשימים בתחום הרפואה המותאמת אישית והדפסת איברים חיים במדפסות תלת-ממד – זה, אגב, מחקר של פרופסור צעיר מן האוניברסיטה בתל אביב.

אופיר אקוניס: בדיוק כפי שהגדיר וכפי שחזה בנימין זאב הרצל: דברים אגדיים שכאלה אדם עוד לא ראה מימיו.

אופיר אקוניס: אין לי ספק, אדוני היושב-ראש, שהעיתונאי והפרשן בנימין זאב הרצל – אני לא יודע אם הוא היה ניו-ג'ורנליסט, בוודאי היה ג'ורנליסט – היה כותב היום שישראל היא מעצמה בין-לאומית של מדע, טכנולוגיה וחדשנות.

אופיר אקוניס: מדהים לראות איך למרות פער השנים, למעלה מ-120 שנה לא השתנו הוויכוחים גם בתוך עמנו בשאלת היסוד של זהותנו.

אופיר אקוניס: אפילו בימים אלה ניטש ויכוח על אופיים הרצוי של אורחות החיים הנהוגים במדינתנו.

אופיר אקוניס: הרצל, שזיהה כבר את בעיית עמי אירופה כלפי היהדות והיהודים, לא ברח גם מן השאלה הפנים-יהודית, אף שהיה חילוני מוחלט באורח חייו.

אופיר אקוניס: כראוי למנהיג הראשון של התנועה הציונית הוא התייחס לא רק לעניין היהודי אלא גם לעניין היהדות.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש, אני מבקש מכל חברי הכנסת לשמוע את המשפט הזה, שלא רבים מכירים, מפיו של בנימין זאב הרצל.

אופיר אקוניס: זה משפט פשוט מדהים שהוא אומר בנאום הראשון שלו בקונגרס – שלא היה מאוד ארוך, אגב, אבל נאום שבהחלט הותיר רושם רב על כל יהודי העולם: "הציונות" – חבר הכנסת לפיד – "היא שיבה אל היהדות עוד לפני שהיא שיבה אל ארץ היהודים".

קריאה: – – –

אופיר אקוניס: זה הרבה יותר מחינני, זה פשוט משפט עוצמתי.

אופיר אקוניס: "חינני" זו מילה ישראלית כזאת, ניו-ג'ורנליסטית כזאת, אבל הוא לא היה ניו-ג'ורנליסט.

אופיר אקוניס: הוא היה מנהיג אמיתי, והוא אומר את זה בצורה מפורשת בנאומו הראשון בקונגרס.

אופיר אקוניס: ואז הוא מוסיף דבר שאפשר לכתוב אותו, אפשר לומר אותו, אדוני היושב-ראש, ממש על הימים האלה: "כבר הצליחה הציונות להגשים דבר מופלא, שנחשב לפני כן כבלתי אפשרי; הקשר ההדוק בין היסודות המודרניים ביותר של היהדות עם השמרניים ביותר.

אופיר אקוניס: הואיל והדבר הזה אירע, בלא שיצטרך אחד משני הצדדים לעשות ויתורים שלא לכבודו ולהקריב קורבנות נפשיים, הרי זו ראיה נוספת לכך – – – שהיהודים הם עם".

אופיר אקוניס: כלומר, נבואתו של הרצל לא הסתיימה רק בחזון הקמת המדינה ליהודים, אלא גם בניסיון לסרטט קווי יסוד לחיים של דרך משותפת תוך כדי מחלוקות לגיטימיות בהווייתה של המדינה שבדרך, ואנחנו רואים, אדוני היושב-ראש, שהמחלוקות האלה נכונות – הרב פרץ, חבר הכנסת פרץ – ליום זה ממש.

אופיר אקוניס: לכן אני אומר, על בסיס הדברים האלה של הרצל, גם בימים סוערים של הרכבת ממשלה, ולאחר מערכת בחירות אמוציונלית – אני שומע זעקות שבר אפוקליפטיות על סופה של הדמוקרטיה, או סופה של המדינה, אמירות חסרות שחר, מיותרות ומסוכנות.

אופיר אקוניס: מותר להתווכח, צריך להתווכח במדינה דמוקרטית, אבל לא להוציא דברים מפרופורציות – לזכור תמיד שהציבור אמר את דברו, וכולנו כאן, ללא יוצא מן הכלל – בראש ובראשונה יושב-ראש הבית, ואחריו שאר 119 החברות והחברים – בפתק הבוחר.

אופיר אקוניס: אף אחד לא השתלט על הבית הזה.

אופיר אקוניס: אף אחד לא בא לפה ותפס כיסא.

אופיר אקוניס: בפתק הבוחר, אם יותר לצטט כאן את דבריו של מנחם בגין, את המשפט הזה.

אופיר אקוניס: מנחם בגין כך אמר: בפתק הבוחר.

איציק שמולי: בגין גם אמר שהצדק יהיה השליט העליון.

אופיר אקוניס: ואני אומר – אני מסכים, הצדק באמת צריך להיות השליט העליון.

איציק שמולי: – – –

אופיר אקוניס: אני אומר לך, חבר הכנסת שמולי – – –

איציק שמולי: – – –

אופיר אקוניס: חבר הכנסת שמולי, אני אומר לך מה שאני אומר לשאר החברים באופוזיציה וגם בקואליציה – – –

אברהם (אבי) ניסנקורן: – – –

אופיר אקוניס: וגם בקואליציה: אין שום סכנה לדמוקרטיה הישראלית; אין שום סכנה לקיום המדינה.

אופיר אקוניס: אנחנו עומדים, חבר הכנסת ניסנקורן, על עקרון הפרדת הרשויות.

אופיר אקוניס: זה עקרון יסוד בכל הדמוקרטיות המודרניות – – –

קריאה: – – –

אופיר אקוניס: אנחנו מכבדים את הרשות השופטת, ואנחנו מצפים שהרשות השופטת תכבד אותנו.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש, אני אומר היום לכל חברי הכנסת, מן האופוזיציה ומן הקואליציה: עמדו על כבודו של הבית הזה.

אופיר אקוניס: עמדו על כבודה של הרשות המחוקקת, לא של הרשות המבצעת – זה בסדר, תפקידכם יהיה, ככל הנראה, להיות באופוזיציה, זה בסדר – על כבודכם שלכם, חבר הכנסת רוסו, על כבודה של הרשות הזאת, הרשות המחוקקת, שלדאבון הלב ב-30 השנים האחרונות – לדאבון הלב ב-30 השנים האחרונות רבים מן החוקים שיצאו מן הבית הזה נפסלו על לא עוול בכפם על ידי הרשות השופטת, כולל חוק-יסוד: הכנסת – לא החוק עצמו אלא סעיף בו – שפסל חברת כנסת שלשמחתנו הרבה איננה כאן.

אופיר אקוניס: ועוד דבר אחד, ברשותכם, שאיננו כתוב כאן.

אופיר אקוניס: בדרך לכאן שמעתי אדם שהיה חבר במקום הזה, פה, חבר כנסת מאחת מן הסיעות הערביות.

אופיר אקוניס: שאלו אותו על יום הנכבה והוא אמר שאחת הסיבות ליום הנכבה היא התנועה הציונית.

אופיר אקוניס: הוא אומר את זה ביום הרצל, החצוף הזה, שהיה פה כמעט 20 שנה חבר כנסת – שם, בספסלים האלה.

אופיר אקוניס: הסיבה לנכבה היא העיוורון של ההנהגה של ערביי ארץ ישראל.

אופיר אקוניס: זאת הסיבה לנכבה.

אופיר אקוניס: לא הציונות היא הסיבה לנכבה.

אופיר אקוניס: אדוני היושב-ראש, בנימין זאב הרצל ייזכר תמיד כאחד המנהיגים הגדולים ביותר של העם היהודי בכל הדורות.

אופיר אקוניס: הוא לא רק היה ממניחי אבני היסוד של התנועה המופלאה, שאין שנייה לה – בתולדות העמים אין שנייה לתנועה הציונית, והוא אבן היסוד שלה.

אופיר אקוניס: אשרינו שזכינו להגשים בימי חיינו את חזונו.

אופיר אקוניס: חובתנו לבצר את קיום החזון ולהבטיחו לנצח.

אופיר אקוניס: יהי זכרו של בנימין זאב הרצל ברוך.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לשר המדע והטכנולוגיה חבר הכנסת אופיר אקוניס.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת יאיר לפיד, בשם סיעת כחול לבן, ואחריו – חברת הכנסת שרן השכל, בשם סיעת הליכוד.

יאיר לפיד: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, לפני הרבה שנים כתבתי יחד עם דבורה עומר, זכרה לברכה, מחזמר על הרצל בתיאטרון הבימה.

יאיר לפיד: הוא נקרא "מלך היהודים".

יאיר לפיד: ובמחזה בדרך כלל יש איזה גרעין של אמת שלא מגיע לבמה, לא אומרים אותו בקול רם, אבל הכותבים יודעים שהוא המנוע של המחזה.

יאיר לפיד: והמנוע האמיתי של "מלך היהודים", של המחזה שכתבנו על הרצל, היה העובדה שבעצם כל מי שהוא פגש חשב שהוא משוגע.

יאיר לפיד: כל אדם שדיבר איתו אמר: האיש הזה משוגע, הוא מדבר על משהו שלא יקרה לעולם, אבל אני אקשיב לו בנימוס, יש לו זקן, הוא איש יפה, נקשיב לו.

יאיר לפיד: לא קלטו אז, כפי שלא קלטו הרבה שנים אחר כך, שבמובן מסוים זהו הגרעין הפועם של מהי מנהיגות: היכולת להכיל בתוכך גם את הכישלון האפשרי, גם את הפגיעות, שמתחייבת מזה שאתה נאבק על משהו שאתה לא יודע אם הוא יצליח; אתה לא יודע אם הוא יעבוד.

יאיר לפיד: המדינה הזאת שהוא מתאר ב"מדינת היהודים", הוא לא באמת יודע אם היא תקרה ובכל זאת הוא נלחם עליה, כי בזה הוא מאמין; כי הוא לא מוכן להיות חלק משום עדר אלא הוא מתעקש על האמת כפי שהוא מבין אותה.

יאיר לפיד: זה יפה, הציטוט של השר אקוניס פה על הרצל והיהדות, אבל הרצל היה חילוני גמור.

יאיר לפיד: התנועה שהוא הוביל, התנועה הציונית, הייתה תנועה חילונית, ובכל זאת – ובזה אני כן מסכים איתך, השר – היה איזה גרעין יהודי עמוק בכל הרעיון.

יאיר לפיד: במובן מסוים הפרק הרביעי ב"מדינת היהודים", שבו נמצא התיאור הנפלא על המדינה הזאת שהוא רוצה לבנות, הוא התכתבות לא מודעת – אני לא בטוח שהוא הכיר את זה – עם הפרק הרביעי בשמונה פרקים של הרמב"ם, שמדבר על דרך האמצע, שמדבר על המתינות כבסיס החיים.

יאיר לפיד: המשולש הזה שהרצל הציב נגד המגזריות, נגד הקיצוניות, בעד הליברליות, הוא גם המשולש שהרמב"ם הציב נגד המגזריות, נגד הקיצוניות, בעד ליברליות.

יאיר לפיד: הסיבה שהיה כל כך חשוב להרצל להציג מודל כזה של תפיסת מרכז היא שהייתה לנגד עיניו לא רק המחשבה על מהו המודל הטוב אלא הייתה לו גם מחשבה על מה המודל הרע.

יאיר לפיד: היה מולו מודל רע שהוא תפקד מולו כאיש פוליטי, והמודל הרע שהרצל ראה לנגד עיניו היה הסולטן הטורקי.

יאיר לפיד: הוא הבין והכיר מקרוב איך נראים החיים תחת הסולטן הטורקי, כי מולו הוא עבד; הוא ידע איך נראית חצר מושחתת של שליט מושחת; הוא ידע מה קורה למדינה שבה יש חוקים מסוג אחד לשליט ולמקורביו וחוקים מסוג אחר לכל שאר האזרחים; הוא ראה איך נראית הסתאבות של שלטון שמרגיש חזק מדי; הוא ידע מהו המודל הרע למדינה, ולפיכך הוא ישב לכתוב איך נראה המודל הטוב.

יאיר לפיד: יש לי חבר טורקי שהיה בזמנו חבר פרלמנט.

יאיר לפיד: הוא היה דווקא ממפלגתו של ארדואן, הוא היה אופוזיציה פנימית.

יאיר לפיד: הוא חי היום בשבדיה עם משפחתו, ואם ינסה לחזור לאיסטנבול יזרקו אותו לתא הכי עמוק בבית הכלא.

יאיר לפיד: ישבנו ודיברנו על זה פעם, והוא אמר לי משפט שרודף אותי מאז.

יאיר לפיד: הוא אמר: אני לא יודע מתי הפסקנו להיות דמוקרטיה.

יאיר לפיד: אמרתי לו: למה אתה מתכוון?

יאיר לפיד: הוא אמר: אני לא יודע, יום אחד הסתכלתי אחורה והבנתי שאנחנו כבר לא דמוקרטיה, אבל אני לא יודע להגיד לך מתי זה קרה, זה היה בשלבים.

יאיר לפיד: בוקר אחד כבר לא היינו דמוקרטיה, ובבוקר למוחרת הייתי צריך לברוח מטורקיה ואני לא יכול לחיות שם יותר.

יאיר לפיד: בטורקיה היו מעט מדי נורות אזהרה בתהליך שבו היא הפסיקה להיות דמוקרטיה.

יאיר לפיד: בישראל יש אולי יותר מדי.

יאיר לפיד: שנים על שנים, בעיקר מהשמאל הרדיקלי, זעקו פה "סוף הדמוקרטיה" על כל אירוע שולי, אז הפסקנו להקשיב.

יאיר לפיד: כשזה מגיע, אנחנו אומרים לעצמנו: לא יכול להיות.

יאיר לפיד: אבל עכשיו זה מגיע: אם חוקי החסינות יעברו, יהיה לנו סולטן משלנו.

יאיר לפיד: המודל הרע שהרצל הזהיר אותנו מפניו יהפוך להיות המודל הישראלי.

יאיר לפיד: ובבניין הזה הבעיה, בעיניי, היא לא המושחתים; הבעיה בעיניי היא האנשים ההגונים שנותנים לזה יד מפני שהם פספסו את הרגע.

יאיר לפיד: השמות כתובים באדום, פה על המסכים הקטנים.

יאיר לפיד: גלעד ארדן, בשביל זה הלכת לחיים פוליטיים?

יאיר לפיד: בשביל לתת לזה יד?

יאיר לפיד: יולי, אני מעריך, אני אוהב אותך, אני הצבעתי בעדך ליושב-ראש הכנסת.

יאיר לפיד: כולנו יודעים שיש סיכוי טוב שתהיה נשיא מדינת ישראל – בשביל זה הלכת?

יאיר לפיד: אלה הערכים שאתה רוצה להביא לבית הנשיא?

יאיר לפיד: את זה שיהיו פה חוקים של חסינות?

יאיר לפיד: את זה שאתה תהיה חתום על זה שישראל מפסיקה להיות דמוקרטיה?

יאיר לפיד: פולקמן, בשביל זה הלכת לחיים פוליטיים?

יאיר לפיד: לחתום על זה?

יאיר לפיד: להגיד: כן, אני חותם על זה?

יאיר לפיד: אני נותן לדבר הזה לדרוס אותי, למרות שאתה ואני יודעים שאתה לא מאמין בזה וזו לא דרכך.

יאיר לפיד: איציק כהן ומקלב וצחי, חסרים אנשים הגונים שיודעים שמשהו רע קורה פה?

יאיר לפיד: הרב רפי, התלמידים מסתכלים עליך; התלמידים שלך שואלים את עצמם: האם הוא עומד לתת לזה יד?

יאיר לפיד: האם הוא יחתום על חוקי החסינות שייצרו לנו סולטן משלנו?

יאיר לפיד: יש מורשת אחת להרצל, והמורשת הזאת היא שהוא יהיה מלך היהודים האחרון.

יאיר לפיד: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יאיר לפיד.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת שרן השכל, בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה, בשם סיעת העבודה – חבר הכנסת איציק שמולי.

שרן השכל: אני אתייחס אולי במילה אחת, לפני הנאום שלי: יאיר, היצירתיות בתוך הנאום שלך היא כבר עולה על גדותיה.

אופיר אקוניס: היא אוטופית.

שרן השכל: אני חייבת להגיד, אומנם בהתחלה חשבתי, אתה יודע, המשוגע שהולך ומזהיר את העולם – באמת, ראש הממשלה נתניהו, שהזהיר אל מול איראן ושכולם צחקו עד שזה התממש לכדי איום – –

יאיר לפיד: הייתי בעדו.

שרן השכל: – – אבל כשהגעת לעניין חוק החסינות – עזוב את העמדה שלי, שהיא עמדה אחרת; אבל אתה כתבת טור שנקרא "חקירוקרטיה", ותעשו על זה גוגל, שבו הסברת למה חשוב להעביר חוק חסינות במדינת ישראל, והיום אתה בא בתגובה הפוכה לחלוטין.

פנינה תמנו: כתוב שם, בזמן שראש הממשלה – – –

שרן השכל: זו יצירתיות שטרם שמעתי עליה, אבל בסדר.

פנינה תמנו: תדייקי.

פנינה תמנו: תדייקי.

שרן השכל: אני אשמח עכשיו לעבור לנאום שלי.

פנינה תמנו: תדייקי.

פנינה תמנו: לשקר כנראה זה הפך להיות תורה.

שרן השכל: אני אשמח שתעשי גוגל, חברת הכנסת – –

פנינה תמנו: עשיתי גוגל וקראתי את המאמר.

פנינה תמנו: כנראה לא סיימת אותו.

שרן השכל: – – ותראי איך הוא מדבר בצורה נחרצת.

שרן השכל: הוא ביקש חוק חסינות במדינת ישראל.

פנינה תמנו: כנראה לא סיימת אותו.

פנינה תמנו: לשקר זה תורה.

שרן השכל: אבל בואו נדבר על הרצל, כי בשבילו התכנסנו פה היום: "בסוף המאה הקודמת ובראשית המאה הזאת נהייתה ישיבת היהודים במקומות מגוריהם ללא נשוא.

שרן השכל: הרדיפות נשאו אופי חברתי וכלכלי: חרם בחיי המסחר, נידוי המקצועות החופשיים, שלא לדבר על הסבל הדק יותר, המוסרי, שהיה מנת חלקם של יהודים אניני הרגש בהתחלף המאה.

שרן השכל: שנאת היהודים הפעילה את האמצעים החדשים ביותר, אך גם את הישנים ביותר.

שרן השכל: עלילת הדם הועלתה מחדש, אולם בו-בזמן גם טענו שהיהודים מרעילים את העיתונות כמו שהרעילו לפנים, בימי הביניים, את הבארות".

שרן השכל: את המילים האלה ממש היה אפשר לחשוב שכתבו על רקע גל האנטישמיות שעולה היום ומציף מחדש את העולם, שבו סובלים היהודים מסכנות ומחוסר ביטחון גובר על רקע התגברות האנטישמיות מימין ומשמאל.

שרן השכל: אולם דברים אלו נכתבו בשנת 1902 על ידי בנימין זאב הרצל, ברומן המפורסם שלו "אלטנוילנד".

שרן השכל: המציאות היא שהצורה שבה הרצל תיאר את האנטישמיות לפני למעלה מ-100 שנה הייתה כמעט נבואית, בוודאי רלוונטית להרבה יותר זמן מכפי שרבים מבני התקופה חשבו.

שרן השכל: למרבה הצער, נראה שגם היום תוקף באגרסיביות אותו שילוב של שנאת היהודים, שבמסגרתו היהודים הם איום גם על השמאל הקיצוני וגם על הימין הקיצוני, אלא שהיום מנסים להסוות את האנטישמיות תחת כסות של אנטי-ציונות ואנטי-ישראליות.

שרן השכל: הדפוסים הם אותם דפוסים והשנאה היא אותה שנאה.

שרן השכל: מבחינת האנטישמים, הציונות אשמה בכול: גם בקומוניזם וגם בקפיטליזם, בקולוניאליזם, באימפריאליזם וגם בליברליזם ובאיום על הגזע הלבן.

שרן השכל: כלומר, כל אנטישמי יכול לראות בציונות את הדעה הקדומה שהוא מנסה להדביק ליהודים.

שרן השכל: במובן הזה, הרצל ניתח את האנטישמיות בצורה חדשנית, שרלוונטית גם לימינו: הוא ראה בה תופעה שונה משנאת ישראל המסורתית, שאינה קשורה בפחד מפני הזר והשונה.

יולי יואל אדלשטיין: שנייה, גברתי, שנייה.

יולי יואל אדלשטיין: חברים, בואו נפזר התקהלויות.

יולי יואל אדלשטיין: שבו, חברים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

שרן השכל: האנטישמיות בת זמננו, קבע הרצל, אינה נובעת מהיעדר שוויון זכויות ליהודים, אלא להפך.

שרן השכל: היא תולדה של האמנציפציה ושל השתלבות היהודים בעולם.

שרן השכל: רבים ציפו שהיהודים יוותרו על זהותם הקולקטיבית וייטמעו באומות בתמורה לשוויון שניתן להם כפרטים, אבל הם, ברובם הגדול, לא עשו זאת.

שרן השכל: מכיוון שכך, המשיכו העמים לראות בהם אומה בתוך אומה.

שרן השכל: על כן, הסביר הרצל, עלינו להבין שבעיית השנאה האנטישמית חורגת מתחום המאבקים הכלכליים או המתחים החברתיים הפנימיים של החברה האירופית.

שרן השכל: "אינני חושב את שאלת היהודים לא לסוציאלית ולא לדתית", הוא כתב, "גם אם היא לובשת גוון זה או אחר.

שרן השכל: זוהי שאלה לאומית, וכדי לפתור אותה, עלינו להופכה תחילה לשאלה עולמית-מדינית הטעונה הסדר במועצת עמי התרבות", ככה הוא אמר.

שרן השכל: האנטישמיות היא בעיה בעלת מאפיינים לאומיים מובהקים, ולכן גם התרופה לאנטישמיות צריכה להתבסס על לאומיות.

שרן השכל: בניגוד לתקוותו של הרצל, הקמת מדינת הלאום של העם היהודי לא העלימה את האנטישמיות.

שרן השכל: אבל הוא בהחלט צדק בהגדרתו את האנטישמיות המודרנית כתופעה לאומית שיש להתמודד איתה בכלים לאומיים.

שרן השכל: האנטי-ציונות בבסיסה היא שלילת זכותו של העם היהודי להגדרה עצמית בצורה שמפלה אותו אל מול כל עם אחר.

שרן השכל: התנגדות למדינת ישראל פירושה התנגדות לכל גילוי של לאומיות יהודית.

שרן השכל: כאן ניכרים השורשים האנטישמיים של אויבי ישראל.

שרן השכל: בכל דור הם לובשים מסכה אחרת: פעם דתית, פעם תרבותית, פעם כלכלית והיום – טריטוריאלית ישראלית.

שרן השכל: ואולם, 71 שנות ריבונות לאומית שינו לבלי הכר את זהותו של העם היהודי.

שרן השכל: המדינה והלאום הפכו למקור של עוצמה וגאווה בעבור יהודי העולם.

שרן השכל: ההזדהות עימם הייתה לכלי בעל חשיבות מכרעת במאבק באנטישמיות, והחיבור לישראל הפך לחלק מכריע בזהות היהודית בכלל.

שרן השכל: בתנאים הללו אין שום ספק שמדינת ישראל כבית לאומי של העם היהודי נותרה המענה לאנטישמיות המרימה ראשה.

שרן השכל: חיבור יהודי העולם למדינת ישראל יחזק את תחושת השותפות והשיתוף של העם היהודי.

שרן השכל: גאווה לאומית ישראלית תהווה משענת חזקה להתמודדות עם טענות האנטישמים.

שרן השכל: העלייה והמשך הפיתוח של הארץ יציבו בסיס איתן לקיומו של העם היהודי בארצו, בדומה לכל אומה גאה אחרת.

שרן השכל: בנימין זאב הרצל כתב: "קראתי פעם לציונות אידיאל אין-סופי, ואני מאמין באמת כי גם לאחר השגת ארצנו, ארץ ישראל לא תחדל מלהיות אידיאל".

שרן השכל: האידיאל הלאומי של הציונות, כפי שהוא בא לידי ביטוי במדינת ישראל, נותר רלוונטי בימינו ולעתידנו.

שרן השכל: יהיו זכרו, דבריו, כתביו ודרכו כאור לדרכנו וכאזהרה למה שעלול לבוא בעתיד.

שרן השכל: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת שרן השכל.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איציק שמולי, סיעת העבודה; אחריו – חבר הכנסת יצחק פינדרוס, יהדות התורה.

איציק שמולי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

איציק שמולי: כנסת נכבדה, בישיבה מיוחדת זו של הכנסת אנו לא רק מציינים את הולדתו של הרצל אלא מחובתנו לדון גם במורשתו, ובמיוחד לשאול עצמנו היכן אנו עומדים ביחס לחזונו.

איציק שמולי: הרצל הבין שאין עוד תוחלת לעם היהודי בגולה והפך את הציונות מחלום רחוק ליעד פוליטי שתכליתו ברורה: הקמת בית לאומי ומופתי לעם היהודי.

איציק שמולי: החולמים עד אז הפכו לשליחים ולפועלים למען אותה התכלית.

איציק שמולי: חזונו ומעשיו הצילו יהודים רבים בתקופה של שמד ואפלה בהיסטוריה האנושית, תקופה שלצערנו, עוד חזרה בהמשך.

איציק שמולי: אופקו הרוחני ומרצו הבלתי-נדלה הפכו משאלת לב שקיננה בלבבות רבים למציאות פוליטית נועזת ותכליתית שהניעה את בניין האומה וגם את שגשוגה.

איציק שמולי: הציונות היא הפרויקט הלאומי המוצלח ביותר של המאה העשרים; עם שקיווה, ובאמת התחיל ללכת.

איציק שמולי: מקץ 71 שנה של עצמאות מדינית ניתן גם לומר שחזונו הפך את ישראל מארץ חרבה למקלט בטוח, מישימון למדינה שהיא נס ופלא; מדינה שקמה מתוך החורבן והרקיעה להישגים אדירים גם מול קשיים ומשברים, בפרויקט משותף של הנהגה מפוכחת ועם שעמד על סף התהום, ושרד.

איציק שמולי: אבל השאלה שהולכת ומתחדדת היום, כשישראל היא עובדה קיימת, היא לאן הולכים מכאן.

איציק שמולי: במשנתו של הרצל שני נדבכים עיקריים, שהאחד אינו מותר ללא השני:

איציק שמולי: הקמת בית לאומי בטוח ליהודים, ובתוכו פנימה – חברת מופת מפעמת בעלת מוסר, סולידריות וצדק.

איציק שמולי: כך אמר הרצל: "לזאת קראתי פעם בשם אידיאל שאין לו סוף.

איציק שמולי: ובאמת חושב אני כי הציונות לא תחדל מהיות אידיאל גם לאחר שנשיג את ארצנו, ארץ ישראל.

איציק שמולי: כי בציונות, כפי שאני מבין אותה, יש לא רק השאיפה לרכוש כברת ארץ בטוחה במשפט בעד עמנו האומלל, כי אם גם השאיפה להשתלמות מוסרית ורוחנית".

איציק שמולי: הציונות היא גם ייעודה של אותה מדינה שתיכון כאן, כמימושו של אותו החלום גם להמשך.

איציק שמולי: אותו החזון הוא שניצב גם היום ועומד לפניי ולפני בני דורי שיובילו את ישראל קדימה בעתיד.

איציק שמולי: אתגריו הם שלושה: הבטחת עליונותה וחוזקה של ישראל כבית לאומי לעם היהודי, הבטחת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ובניית חברת מופת מפעמת בתוכה.

איציק שמולי: לצערי, בימים האלה, אדוני היושב-ראש, עלינו לבחון ולראות לא עד כמה אנו מממשים את אותו אידיאל שאין לו סוף שטבע הרצל אלא עד כמה אנחנו מתרחקים ממנו, בחסות רוח רעה שמנשבת גם בתוך הבית הזה וגם מחוצה לו.

איציק שמולי: ישנם כוחות בבית הזה שמובילים מהפכה אנטי-ציונית במהותה, שחותרת תחת תפיסות היסוד של הציונות עצמה ומבקשת לשנות את ישראל כפועל יוצא של אותו פרויקט מופלא.

איציק שמולי: השילוב בין שעתה של תוכנית סיפוח של אוכלוסייה עוינת במישור המדיני, במחיר אובדן ריבונותנו ועצמאותנו, ובין שלטון המשתיק מתנגדים פוליטיים מבית, לצד פגיעה בזכויות מיעוטים והכשרת כפייה דתית ולצד חברה מפורקת ליחידים עם פערים חברתיים הולכים ומאמירים – כל אלו כולם משמעותם קטלנית ועלולה להוביל לחורבן, חלילה, של המפעל הציוני שאותו אנחנו כל כך מוקירים.

איציק שמולי: ביום שבו חלילה יהודים יפסיקו להיות רוב בארצם וניאלץ להכריע בין מדינת אפרטהייד מצורעת, שסופה לקרוס, או מדינה דו-לאומית, שבבוא היום חלילה תהיה גם מוסלמית, תחול תפנית קטלנית בנדבך הראשון של הפרויקט הציוני, הנדבך של הגדרה לאומית ומימוש הבית הלאומי.

איציק שמולי: ביום שבו תיזנח סופית, חלילה, השאיפה לכינונה של חברה צודקת, ויאומץ הקפיטליזם במתכונת החזירית ביותר שלו – מתכונת שרואה בכלל בסולידריות הפנימית עושק של רעיון החירות; ביום שבו גם במישור האזרחי תתקבע כאן סופית התפיסה שלשלטון שכאן הכול מותר, ביום הזה יקיץ הקץ גם על הנדבך השני של הרצל, ועל חזונו על היותה של חברת מופת.

איציק שמולי: "כאן מותר" הוא שחיקת הבלמים ואובדן הבושה והמחשבה הכוזבת של הנהגה נטולת עכבות ושיכורת כוח, שהיא-היא התמצית של המדינה הזאת, ושניצחונה בבחירות, אדוני השר אקוניס, מאפשר לה לעשות ככל העולה על רוחה.

איציק שמולי: "כאן מותר" הוא ההתכחשות להבנה שדמוקרטיה היא מסכת שלמה של ערכים שנועדו לבצר את זכויות האדם, והשרשת תפיסה טכנית וצרה במקומה, המקדישה את עקרון הרוב כערך בלעדי שבשמו רשאי השלטון לעשות ככל העולה על רוחו.

איציק שמולי: "כאן מותר" הוא סימון אזרחים על ידי השלטון כאויבים וכבוגדים בשל עמדתם או בשל זהותם, והסתערות אמוק על שומרי הסף והמוסדות הדמוקרטיים המבצעים את מלאכתם.

איציק שמולי: "כאן מותר" הוא שלטון שעבורו העמדת קיר הברזל בפני אויבים מבחוץ אינה רק תכלית העומדת בפני עצמה אלא גם כלי לפירוק שיטתי, לבנה אחרי לבנה, של החברה הישראלית מבפנים.

איציק שמולי: "כאן מותר" זו גם המחשבה שמנהיג נבחר יוכל להיות ניזון מהשנאה שהוא זורע ולהחריג עצמו ממגבלות החוק בחסות סיסמאות לאומניות ורוב פרלמנטרי כנוע, שלא מעז לעמוד מולו.

איציק שמולי: לסיום, אדוני היושב-ראש, בשנה ה-71 למדינה המדהימה שנבנתה כאן, עלולה להתהוות כאן, חלילה, מדינה אחרת.

איציק שמולי: אם לא נתעורר, יומט עליה חורבן ודאי, חלילה, במציאות שלא ניתן יהיה עוד לתקנה.

איציק שמולי: אני תקווה שבבית הזה, ביום הציון למורשתו של הרצל בשנה ה-100, עדיין נחשוב על היום הזה במושגים של אידיאל שיש לשאוף אליו, ולא נוסטלגיה שלא תשוב עוד.

איציק שמולי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת איציק שמולי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יצחק פינדרוס, בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת עודד פורר, מטעם סיעת ישראל ביתנו.

יצחק פינדרוס: אדוני היושב-ראש, התלבטתי אם לעלות לנאום.

יצחק פינדרוס: האמת, לא תכננתי לעלות.

יצחק פינדרוס: מצאתי את עצמי לבד מהסיעה באיזה דיון סיעתי כאן, אבל הדוברים הקודמים שכנעו אותי כן לעלות ואולי להגיב.

יצחק פינדרוס: אנחנו מזכירים – והזכיר את זה השר אקוניס: העלייה לארץ התחילה שנים לפני הרצל.

יצחק פינדרוס: הייתה תנועת "חזון ציון" של תלמידי הגר"א.

יצחק פינדרוס: היו תלמידי הבעל שם טוב, שעלו ב-1777; הייתה תנועת "חזון ציון", שהעלייה המסיבית שלה החלה ב-1808; היו מגפות; הייתה רעידת האדמה המפורסמת בצפת – מתו הרבה מהם.

יצחק פינדרוס: כשהתנועה הציונית התכנסה בבאזל היו פה מעל 60,000 יהודים.

יצחק פינדרוס: אבל הוויכוח שהתנהל כאן קודם, חלקו לפחות – אני עוד מעט אתייחס גם לדברים על הסולטן הטורקי, למחזה שהיה כאן קודם – אם זכותנו על הארץ היא זכות לאומית או זכות דתית, מתנהל כבר 100 שנה: מהי הזכות שלנו?

יצחק פינדרוס: האם הזכות היא הזכות של התנ"ך?

יצחק פינדרוס: הוא מתנהל כבר 100 שנה.

יצחק פינדרוס: תמיד אנחנו חוזרים על זה, שאין לנו זכות מוסרית מול ערביי ארץ ישראל, מול העמים האחרים שהסתובבו כאן, ללא זכותנו היסודית, האלוקית, שהובטחה לנו כזכות דתית ולא כזכות לאומית.

יצחק פינדרוס: כי זכות לאומית יכולה להיות גם לבדואים שהיו כאן קודם, ואין שום סיבה שאנחנו נבוא ונטען לזכותנו.

יצחק פינדרוס: אבל בואו נאמר את האמת ונסתכל על עצמנו במראה: אחרי 100 שנות ויכוח, בסופו של דבר שתי התנועות הצליחו.

יצחק פינדרוס: קמה לה מדינת ישראל, קם לה צבא, מערכת טכנולוגית, כפי ששר המדע אמר, מערכת יפהפייה, מצליחה.

יצחק פינדרוס: גם עולם התורה, העולם הדתי, העולם הערכי, קם ועומד ונמצא כאן אחד מול השני.

יצחק פינדרוס: עכשיו יש שתי אופציות: להמשיך לנהל את הוויכוח הזה עוד 100 שנה, או להבין שאנחנו שנינו כאן ואנחנו נמצאים כאן ואנחנו חיים כאן, ולא לנסות להמשיך את אותו ויכוח שהתחיל אז, לפני 100 שנה, ונמשך 100 שנה.

יצחק פינדרוס: חובתנו, אנחנו – סביי, הסבים הרגישו אותו דבר כשקמה התנועה הציונית מול אותו "חזון ציון", אותה תנועה שניהלה את העלייה, שגנבו להם את המדינה.

יצחק פינדרוס: אז אפשר להמשיך לנהל את הוויכוח הזה.

יצחק פינדרוס: הם הרגישו אותו דבר: אחרי תוצאות בחירות גנבו להם את המדינה.

יצחק פינדרוס: אפשר לצאת מהשיח הזה, ולהבין שאף אחד לא גנב לאף אחד.

יצחק פינדרוס: שנינו, אחרי 100 שנה, יכולים להצליח ולהיות כאן, ולא קרה כלום.

יצחק פינדרוס: אבל אני גם מבין מהנואם, שהרצל היה בעד אקטיביזם שיפוטי.

יצחק פינדרוס: כנראה.

יצחק פינדרוס: הייתה לו עמדה מאוד ברורה בעניין הזה.

יצחק פינדרוס: הוא חשב שמי שצריך להיות הסולטן הטורקי זה נשיא בית המשפט העליון ולא הכנסת.

יצחק פינדרוס: הריבון צריך להיות בית המשפט העליון ולא הכנסת – כך אני מבין מהדברים – אז כנראה שיש עוד ויכוח בינינו להרצל.

יצחק פינדרוס: בסופו של דבר, אין סולטן טורקי.

יצחק פינדרוס: וכמו שבית המשפט העליון יכול במשך 20 שנה ליטול לעצמו סמכויות, מה לעשות?

יצחק פינדרוס: גם כאן 120 חברי הכנסת יכולים לקום בבוקר ולהחליט שיש עוד כמה סמכויות שהם רוצים לקחת לעצמם בחזרה אחרי 20 שנה.

יצחק פינדרוס: וכפי שהתחלתי, אחרי 100 שנה שנינו הצלחנו: שתי התנועות הצליחו וכולנו כעם אחד נמצאים כאן.

יצחק פינדרוס: זו אחריות משותפת של כולנו, להישאר כאן, להצליח ולהמשיך לשגשג על אף הוויכוחים בינינו.

יצחק פינדרוס: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יצחק פינדרוס.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עודד פורר, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מרדכי יוגב.

עודד פורר: תודה, אדוני.

עודד פורר: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, אני אולי אנצל את הכמה דקות שיש לי לסיפור שגם נוגע קצת במשהו אישי.

עודד פורר: אני רוצה לצטט מתוך היומן של הרצל, שבו הוא מתאר את הביקור שלו בארץ, לפני שהוא נכנס למושבה רחובות: "המשכנו בנסיעה, קבוצת פרשים באה לעברנו בסערה מן המושבה רחובות.

עודד פורר: כעשרים בחורים שערכו לפנינו מעין פנטזיה.

עודד פורר: הקיפו את העגלה שלנו בצהלות של שירים עבריים – – – עינינו מלאו דמעות בראותנו את הרוכבים הזריזים והאמיצים האלה, שלכמותם עשויים להתגלגל הצעירים שלנו, מוכרי המכנסיים" – זה היה ביטוי אנטישמי בגרמניה של אותם ימים.

עודד פורר: הידד, קראו הרוכבים בקול, "ויצאו בדהרה סוערת על פני השדה, רכובים על סוסיהם – – –".

עודד פורר: כך מתאר הרצל את קבלת הפנים שלו במושבה רחובות.

עודד פורר: אני חושב שהעובדה שאני עומד כאן כנין של שניים מן הרוכבים – זאת אומרת גם הסבא של אבא שלי, יעקב פורר, זיכרונו לברכה, היה אחד הרוכבים, וגם סבא של אימא שלי, יוסף קפלן הכהן, זיכרונו לברכה, היה אחד הרוכבים, שקיבלו, באמת, את הרצל למושבה רחובות, שהייתה מושבה שקמה עוד לפני שהוא כתב את ספרו המפורסם.

עודד פורר: ההתרגשות שאחזה אז, הייתה גדולה.

עודד פורר: יעקב פורר, סבא של אבא שלי, עלה בשליחות אביו, יהושע פורר, זיכרונו לברכה, שקבור בהר הזיתים, כדי להקים את המושבה רחובות ולהיות חלוץ למשפחה שתגיע אחריו – משפחה שעלתה מבריסק של אותם ימים.

עודד פורר: אגב, שם התחיל חלק מהתנועה הציונית.

עודד פורר: גם יעקב פורר וגם יוסף קפלן לא נתבקשו לעשות בדיקות דנ"א כשהם עלו למדינת ישראל, וגם לא אחרי כן, ולא כעבור כמה שנים.

עודד פורר: אף אחד לא פקפק לא בזהותם היהודית ולא ביהדותם.

עודד פורר: הם באו לכאן כדי להקים מושבה שיודעים לחיות בה ביחד דתיים וחילונים, מסורתיים וחרדים.

עודד פורר: המושבה רחובות, אני חושב, היא מופת בדיוק לעניין הזה ולמשפט: חיה ותן לחיות.

עודד פורר: חיה ותן לחיות, מכל הכיוונים.

עודד פורר: הם עלו והקימו, מצד אחד, את בית הכנסת הגדול על ראש הגבעה, שיהיה נישא מכל ההרים, דווקא במושבה; ומהצד השני, גם ידעו לעבוד ולשרת ולהילחם, וגם לנהל את הוויכוח.

עודד פורר: באותם ימים עוד היו ויכוחים אפילו על מה עושים פתאום בארץ ישראל עם החקלאות כשמגיעה שנת שמיטה – אגב, ויכוח שהרב קוק, זכר צדיק לברכה, ידע לפתור ולצאת מן הפלונטר הזה – וגם שם היו כאלה ששמרו יותר והיו כאלה ששמרו פחות, והיו כאלה שכן מכרו את הסחורה שלהם והיו כאלה שלא, אבל לא נלחמו אלה באלה, וקיבלו גם את אלה שלא שמרו את שנת השמיטה – והיה קשה לשמור שמיטה באותם ימים, תאמינו לי, הרבה יותר קשה מהיום.

עודד פורר: כי הם אמרו דבר מאוד מאוד פשוט, וזה גם מה שאמר הרצל: הם אמרו כן למדינה יהודית בארץ ישראל, אבל הם אמרו לא למדינת הלכה.

עודד פורר: לא היה להם חזון של להקים כאן בארץ ישראל מדינת הלכה.

עודד פורר: רצו להקים כאן מדינה יהודית ודמוקרטית לפי החזון הציוני גם של הרצל וגם של ז'בוטינסקי, שבא אחריו, ובמסגרת החזון הזה גם אנחנו רוצים להמשיך ולקיים כאן.

עודד פורר: ואני אומר את זה גם לחבריי: דווקא בימים האלה, שמתנהל מן ויכוח כזה וכאילו כל אחד מושך, וזה שונא את זה וזה שונא את זה – לא שונאים אף אחד, וכל אחד צריך לחיות באמונתו ויכול לקיים את אמונתו.

עודד פורר: ואני לא מחפש לשנות את אמונתו של איש, אבל שגם לא יחפשו לשנות את אמונתי ויאפשרו לעם היהודי להמשיך לחיות בארץ ישראל וליצור כפי שיצרו כאן לפני שהייתה מדינה ולפני שהייתה רבנות ראשית ולפני שהיו ועדים כאלה וועדים אחרים, ידעו להסתדר.

עודד פורר: אז גם בעניין הזה: חיה ותן לחיות – אני חושב שזאת הסיסמה.

עודד פורר: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת פורר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מרדכי יוגב, בבקשה, אדוני, בשם הבית היהודי והאיחוד הלאומי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת תמר זנדברג, מרצ.

מרדכי יוגב: אדוני היושב-ראש, שרים, חברי כנסת, יושב-ראש ההסתדרות הציונית העולמית אברהם דובדבני וצוותו, בני משפחת הרצל, אורחים, מכובדיי כולם, סבי מצד אימי, רבי אריה בן צבי, היה המורה הראשון בבית ספר נצח ישראל בחיפה עוד משנות מלחמת העולם הראשונה, ואת תלמידיו הוא נהג לקחת – הוא נהג לטייל איתם ברחבי הארץ, ונהג לקחת אותם לשני קברי צדיקים, לקבר האר"י בצפת, ולימים – לקבר הרצל בירושלים.

מרדכי יוגב: יתרה מזו, בשבת לפני יום הזיכרון של הרצל, כ' בתמוז, נהג לעשות אזכרה בבית הכנסת רמב"ם בנווה שאנן בחיפה לעילוי נשמתו של בנימין זאב הרצל.

מרדכי יוגב: הרב אברהם יצחק הכהן קוק, זכר צדיק לברכה, הרב הראשי הראשון לישראל, שהוזכר פה אתמול – ולא אזכיר באילו נסיבות – היה זה שספד להרצל, עם פטירתו בהתרס"ד, 1904, תוך שהוא מכנה אותו משיח בן יוסף.

מרדכי יוגב: משיח בן יוסף הוא זה שבאמונה היהודית תפקידו להכשיר את כל הכלים לגאולה השלמה, למשיח בן דוד.

מרדכי יוגב: כך ראה הרב קוק את הרצל בפעילותו בחזון ובמעש את כוחו, כמשיח בן יוסף.

מרדכי יוגב: פעילותו של הרצל באה לעורר ולהעיר את כל העם הזה בכל התפוצות, והוא פעל רבות להשפיע גם על אישים בין-לאומיים כמו האפיפיור ומנהיגים באירופה לסייע למאבק של העם היהודי לשוב לארצו ולהקים בה ישות לאומית, את מדינת היהודים.

מרדכי יוגב: לאורך כל הדורות, והזכירו את זה פה כבר לפניי, מחורבן בית ראשון ושני, נביאים ותנאים ואמוראים וגאונים הדגישו את חשיבות השיבה לארץ ישראל והרצון לעלות אליה; כך היה גם בימי הביניים לפני כ-1,000 שנים – רבי יהודה הלוי וכמיהתו לציון, הרמב"ם, הרמב"ן ואחרים קראו לעלות לציון ולבנות אותה, אבל קולותיהם לא הצליחו – גם אם הם עלו אישית – לקומם מציאות לאומית משמעותית של יהודים.

מרדכי יוגב: לפני כ-500 שנה, אחר גירוש ספרד ועם הכיבוש הטורקי, שוב היו גלי עלייה של יהודים, בעיקר לגליל, לערים צפת וטבריה; קהילות קמו, אבל ישות לאומית עוד לא צלחה.

מרדכי יוגב: אור החיים הקדוש, לפני קרוב ל-300 שנה, עלה עם כל משפחתו ותלמידיו ממרוקו.

מרדכי יוגב: כך גם הגאון מווילנה לפני כ-200 שנה, והזכירו פה אחרים, כחלוץ לפני מחנה.

מרדכי יוגב: תלמידיו הגשימו ועלו לכאן והקימו את היישוב הישן.

מרדכי יוגב: ולפני כ-160 שנה החלו התעוררות ודחף של רבנים, של עיתונאים, של אישים נוספים, שביטאו בהגותם, בקריאותיהם וגם בפעילותם את בשורת חיבת ציון.

מרדכי יוגב: כל הקולות שקראו לשוב לציון, כל אלו שפעלו, לא זכו להתעוררות הלאומית הרחבה של יהודים מכל הזרמים, מכל קצוות תבל, לשוב לציון.

מרדכי יוגב: וזו באמת זכותו של בנימין זאב הרצל, שהיה איש שלפני כ-120 שנה הפך בחזונו ובפעילותו את כל התודעה ואת התנועה לציון לתנועה לאומית מדינית, זו שבסופה תרמה להקמתה של מדינתנו מדינת היהודים, היא מדינת ישראל.

מרדכי יוגב: מאות פגישות, כשהוא מתרוצץ ברחבי העולם עם כישלונות ועם הצלחות – בכך הוא תרם את התרומה המכרעת שלו להתעוררות לאומית של עם ישראל בקהילות העולם; בעשרות פגישות עם מנהיגים מרחבי העולם תרם את התרומה המדינית החיונית והייחודית להכשרת הדעות ברחבי העולם.

מרדכי יוגב: בקונגרס הציוני הראשון, וכבר הזכירו פה, במעין מחלוקת, כשהמילים מדברות בעד עצמן, אמר הרצל בבאזל: "עם יכול להיוושע" – אני אקרא – "רק בידי עצמו".

מרדכי יוגב: זה דבר ראשון, מוסכמה ראשונה.

מרדכי יוגב: הציונות היא התשובה ליהדות לפני השיבה אל ארץ היהודים – זו ציטטה; ללכד את כל היהודים על בסיס לאומי, לציון.

מרדכי יוגב: ואכן הוא השתדל בכך, במימוש חזון השיבה של עם ישראל לציון, ועל כך כינה אותו הרב קוק בהספדו משיח בן יוסף, מכין הגאולה השלמה.

מרדכי יוגב: ואולי חלק מהצלחתו היא כי הוא חיפש את האחדות, הוא חיפש לאחד את כל הזרמים, להביא את כל הזרמים סביב הציונות, ואולי זו הייתה הסיבה שבגללה הוא זכה.

מרדכי יוגב: היטיבו לבטא את פועלו בשני שירים שני משוררים: יורם טהרלב ויענקל'ה רוטבליט, ואני אומר רק ציטטות מועטות: "הרצל וכל האדונים הנכבדים" – כולנו מכירים – "בבאזל ייסדו את מדינת היהודים", כי הוא באמת רץ ודחף "מן המזכיר אל השר, מן המיניסטר אל הגראף", ובאמת "האמין כתינוק בכל מה שהוא בדה, ואמר 'אם תרצו אז אין זו אגדה'".

מרדכי יוגב: ויענקל'ה רוטבליט: "תשטוף את העפר מן העיניים, בנימין זאב", "שים יד על הלב", "ככה ראית?

מרדכי יוגב: " ואני אומר באופטימיות גדולה: הוא לא היה מסוגל לתאר, ככה ראית.

מרדכי יוגב: "ככה חזית?

מרדכי יוגב: " אז כן, "תשתה איתי כוסית אחת לחיים", כי ברוך השם – דרך אגב, כדאי שנדע כולנו שאם תרצו אין זו אגדה – באמת קמה ונהייתה מדינת ישראל, קרוב למחצית מיהודי העולם כבר כאן, והיא קולטת עלייה ומתפתחת, גדלה ועולה.

מרדכי יוגב: וכמי שנולדנו אנחנו כולנו לתוך המדינה, אז אנחנו מביטים – אני מביט בך, חוזה המדינה, "יהודי יקר כזה, עם זקן עד החזה", ובשם עם ישראל מודה שהקדוש ברוך הוא בחר דווקא בו ונתן לו את "הכוח להיות חוזה", ובשם עם ישראל לדורותיו אני אומר כאן, מכנסת ישראל, בשנת ה-71 למדינה, פשוט תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מרדכי יוגב.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת תמר זנדברג, בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת רועי פולקמן מסיעת כולנו.

תמר זנדברג: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

תמר זנדברג: בשנת 1902 התפרסם הספר "אלטנוילנד" של הרצל.

תמר זנדברג: השם שלו תורגם על ידי סוקולוב ל"תל אביב".

תמר זנדברג: השם הזה הוצע אחר כך על ידי שינקין לאיזו שכונה, שאחר כך הפכה לעיר מצפון ליפו, איזו עיר חוף שהיום מארחת איזה אירוע שירה שצופים בו 100 מיליון איש בכל רחבי אירופה והעולם.

תמר זנדברג: "אלטנוילנד" זה הספר השני של הרצל, והוא ספר שמתאר את החזון שלו למדינת ישראל לא כספר עיון אלא כרומן.

תמר זנדברג: זה סיפור, סיפור עלילתי על מסע ברחבי ארץ ישראל, ובמהלכו מתנהל קמפיין בחירות, קמפיין בחירות מדומיין בין מועמד בשם דוד ליטבק, מועמד שמציג חזון דמוקרטי ושוויוני.

תמר זנדברג: ואני אתן לכם ספוילר: הוא מנצח בבחירות את ד"ר גאייר, מועמד גזען שמנסה להגביל ולשלול זכויות מערבים, שמתחרה בו באותן בחירות.

תמר זנדברג: "תן לי לומר לך שחבריי ואני לא מבדילים בין בני האדם.

תמר זנדברג: אנחנו לא שואלים את האדם לאיזה גזע או דת הוא שייך.

תמר זנדברג: הוא צריך להיות בן אדם.

תמר זנדברג: זה הכול מבחינתנו", אומר הגיבור, המועמד של הרצל, בעצרת בחירות.

תמר זנדברג: וזה החזון של הרצל למדינת ישראל – מדינת העם היהודי וכל אזרחיה.

תמר זנדברג: מדינה שהיא בית לעם היהודי ומקלט מפני אנטישמיות, ודווקא לכן, כלקח מהאנטישמיות באירופה, שעיצבה כל כך את תפיסת עולמו של הרצל, היא מקיימת שוויון מלא לכל אזרחיה.

תמר זנדברג: כי הסובלנות, השוויון, התפיסה הליברלית והדמוקרטית הן עבור הרצל התרסה נגד הגזענות האירופית.

תמר זנדברג: החוויה של הרצל היא שאירופה דוחה את היהודים, ולכן הלקח הוא שמדינת ישראל מקבלת כל אדם, ללא הבדל דת, גזע ומין.

תמר זנדברג: בימים אלה, אנטישמיות, גזענות ושנאת זרים – שכולם נובעים מאותו רעיון – מתפשטים בעוצמה מדאיגה בכל רחבי העולם, וכן, גם בישראל.

תמר זנדברג: לנו יש אחריות להמשיך את החזון הזה, לפעול לשוויון כאן בבית וגם לפרק את הבריתות שמתהוות עם מנהיגים אנטישמיים שמלבים שנאה ברחבי העולם.

תמר זנדברג: הם לא עושים את ההבחנה שאנחנו עושים בין אנטישמיות נגד יהודים ובין גזענות ושנאת זרים נגד זרים אחרים.

תמר זנדברג: אנחנו צריכים להיות בית לכל היהודים, לא רק האורתודוקסים, אבל גם לכל האזרחים, לא רק היהודים.

תמר זנדברג: החזון של הרצל על הציונות, חברות וחברים, הוא זה שהביא את המשפחה שלי לכאן, לישראל.

תמר זנדברג: סבא וסבתא שלי הצטרפו לתנועה הציונית בגיל צעיר ועלו לארץ.

תמר זנדברג: הם דיברו עברית, התיישבו במושב בשרון ורצו לעבוד בחקלאות.

תמר זנדברג: את השמות של בני המשפחה שלהם שלא עשו כמוהם הקראתי רק לפני שבועיים בטקס "לכל איש יש שם", כאן, בכנסת.

תמר זנדברג: דווקא לכן יש לנו מחויבות עמוקה להילחם על החזון הדמוקרטי והשוויוני ולא לתת לו לקרוס, כמו שהקואליציה המתגבשת בימים אלה עושה – בצונאמי חקיקה בזוי ומושחת, שמתרקם בימים אלה.

תמר זנדברג: ישראל היא מדינה צעירה, אבל יש בה מסורת דמוקרטית מבוססת, שעכשיו אנחנו רואים שאפשר אולי יחסית בקלות, ואתם אחראים לזה, לפרום, להרוס ולרמוס.

תמר זנדברג: כל אלה שנושאים היום – אחד היתרונות בלהיות מפלגה קטנה זה לעמוד כאן לקראת הסוף ולשמוע את כל הנואמים שלפניי; הרבה מאלה שנשאו כאן את שמו של הרצל לוקחים היום חלק בתהליך שיטתי – לא מיידי, אבל מהיר במושגים היסטוריים – של החרבתה של הדמוקרטיה הישראלית, והתמונה שתלויה כאן מהווה לנו ציווי בדיוק לא לעשות את זה.

תמר זנדברג: אנטישמים גדולים, כמו מנהיגים בפולין ובהונגריה, שממנה הרצל ברח, עשו כבר את מה שאתם מנסים לעשות כאן היום, למשל להכפיף את בית המשפט לפוליטיקאים ולמפלגות.

תמר זנדברג: תתביישו לכם – זה מה שהרצל היה עושה.

תמר זנדברג: הוא היה מתבייש, אני בטוחה.

תמר זנדברג: הרצל חלם על עוד כמה דברים.

תמר זנדברג: הוא חלם על הפרדה מלאה בין דת למדינה, על מדינה חילונית שבה לא הדת ולא הרבנים מכתיבים את חוקיה; שהרבנים כמובן זוכים לכבוד ונמצאים בבתי הכנסת, אבל הם לא כאלה שיושבים במכינת עלי, מקבלים משכורת מהמדינה ומפיצים שנאה.

תמר זנדברג: ציטוט: לא ניתן כלל לדחפים תיאוקרטיים של אנשי הדת שלנו להתערב בענייני המדינה.

תמר זנדברג: לא להתערב באיזו אישה תורד מאיזו במה, לא באיזה מקום היא תשב באוטובוס, ולא לכתבים שמסיתים במפורש או במרומז להצית כנסיות ומסגדים.

תמר זנדברג: הרצל זכה לתואר שלו, חוזה המדינה, ולכבוד שכרוך בכך, דווקא משום שהוא חלם והגשים בתקופה שבה זה היה קשה במיוחד.

תמר זנדברג: דמיינו את אירופה במעבר המאה ובעשורים הראשונים שלה, ואת העם היהודי בתוכה – מפוזר ונרדף, מוכה באנטישמיות, וצעדיו הוצרו לא רק כעם אלא כבני אדם וכבני חורין במהירות מבהילה בתוך עשורים ספורים.

תמר זנדברג: מהמקום הזה העם היהודי ומנהיגיו הפעילו חזון, יוזמה, התמדה, כוח רצון, יצירתיות ועבודה בלתי פוסקת כדי להשיג את החזון שהם רצו לראות לנגד עיניהם.

תמר זנדברג: הם הפכו כל אבן, הלכו לכל מקום, לכל מנהיג, מעיר לעיר, ממדינה למדינה ובתוך עשורים ספורים הקימו מדינה, שרק לפני שבוע חגגנו לה 71 שנה.

תמר זנדברג: זה היה ממקום חלש ונרדף בהרבה, אבל הם לא לקחו "לא" כתשובה ולא האשימו אף אחד.

תמר זנדברג: הם עשו.

תמר זנדברג: אז מי יכול להסביר לי איך היום, 71 שנים לאחר מכן, במדינה עם צבא חזק, שחברה באו"ם, ב-OECD, באחד הרגעים העוצמתיים בתולדותיה, יש לנו כל כך הרבה תירוצים למה לא להושיט יד לשלום – כי זה אשם, וההוא לא רוצה ואלה אשמים.

תמר זנדברג: איך זה שהיוזמה המדינית לשלום, להסדר, לחלוקת הארץ, שנחוצה כל כך כדי להגשים את החזון הזה, איך זה שדווקא היא – בימים אלה אנחנו עושים כל כך מעט כדי להשיג, ליזום ולרדוף אותה?

תמר זנדברג: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת תמר זנדברג.

יולי יואל אדלשטיין: אחרון הדוברים בישיבה לכבודו של יום הרצל הוא חבר הכנסת רועי פולקמן מסיעת כולנו.

רועי פולקמן: תודה, אדוני היושב-ראש.

רועי פולקמן: חבריי חברי הכנסת, איך הכול כאן זה עניין של השקפה.

רועי פולקמן: תמר חושבת שזה יתרון להיות בסוף – אני דווקא חשבתי שזה גם חיסרון להיות בסוף.

רועי פולקמן: הכול עניין של השקפה, כמו כל דבר פה בבניין הזה.

רועי פולקמן: הדבר השני: הרבה פעמים כשאני עומד כאן על הפודיום אני מנסה, למרות שזה קשה כפוליטיקאי – אנחנו הרבה פעמים מטיפים אחד לשני כאן, בבניין הזה – אני משתדל בדרך כלל להסתכל על עצמי מהצד השני, לראות איך הייתי רואה את זה.

רועי פולקמן: ספציפית על הרצל – פעם הייתי כאן

רועי פולקמן: גם ח"כ צעיר וגם אחד הצעירים, אבל השנה אני כבר אהיה בן 44, לא בעוד הרבה זמן, והרצל נפטר כשהוא היה בן 44 בלבד.

רועי פולקמן: ודי בעובדה הזאת כשלעצמה לחשוב – אתה מסתכל עליו ואני קצת חושב עלינו – וגם להתפעל מההישגים שהוא הספיק בחיים הקצרים שלו.

רועי פולקמן: מקריאה בכתביו נדמה כאילו הרצל הרגיש שהוא חי על זמן שאול.

רועי פולקמן: משהו דחק בו למהר ולרוץ קדימה כדי להגשים את חזונו.

רועי פולקמן: הרצל לא היה הראשון שפילל לשיבת עם ישראל לארצו.

רועי פולקמן: המסרים והחזון שלו לא היו מקוריים ולא חידשו שום דבר דרמטי על יתר ההוגים בתנועה הציונית באותה תקופה.

רועי פולקמן: גם הס ולילינבלום ופינסקר דיברו על זה.

רועי פולקמן: הדבר שהבחין, בעיניי, יותר מכל דבר בין הרצל לבין מקביליו היה החתירה לביצוע והשאיפה לתוצאות קונקרטיות.

רועי פולקמן: בספרו מדינת היהודים, מסמך משפטי דווקני ודקדקני, פירט את המודלים המוסדיים והמשפטיים של ההתארגנות לעליית היהודים ויישובם בארץ ישראל.

רועי פולקמן: בקיצור, תכל'ס.

רועי פולקמן: את החשש מהאנטישמיות הגואה לנגד עיניו המיר הרצל להקמת בנק אוצר התיישבות היהודים למימון יציאת היהודים מאירופה ופעולות התנועה הציונית, כדי שלא נהיה תלויים בחסדיהם של נדבנים.

רועי פולקמן: ואת החלום הציוני, שעליו התפללו דורות של יהודים, שכלל הרצל לסדרת פגישות עם מנהיגי אומות העולם בניסיונות בלתי פוסקים להשיג צ'רטר – הכרה בין-לאומית משפטית וחוקית בזכותנו על ארץ ישראל.

רועי פולקמן: אנחנו מציינים היום את יום הולדתו של הרצל בפרלמנט של מדינת היהודים, ולכן אך מתבקש לנתח טיפה את המנהיגות שלו במטרות, בהגשמה של החזון – ייסוד הקונגרס הציוני ובראשם הקונגרס הציוני הראשון.

רועי פולקמן: ביומן הוא כתב בתום קונגרס באזל, כמובן, את הציטוט המפורסם: "אם אמצה" את הקונגרס "בדיבור אחד, שאיזהר לא להגותו ברבים, הריהו זה: בבאזל ייסדתי את מדינת היהודים.

רועי פולקמן: אם אומר זאת בקול היום, יענה לי צחוק כללי".

רועי פולקמן: אולי בעוד חמש שנים, ואולי בעוד חמישים שנה, יודו בכך כולם.

רועי פולקמן: הפער בין מה שהבין הרצל בתוך תוכו לבין הפקפוק של הסביבה הוא כמעט בלתי נתפס.

רועי פולקמן: פער כזה יכול לרפות את ידיהם של מנהיגי ציבור, אך לא ריפה במקרה הזה את ידיו של חוזה המדינה.

רועי פולקמן: רק תודעה פנימית ברורה וחותכת כפי שמתוארת בכתביו של הרצל מסוגלת לסייע בידו של מנהיג להגשים באופן זה את יעדיו.

רועי פולקמן: מחלוקות פנימיות היו גם מנת חלקם של חברי התנועה הציונית, אבל אותה אמונה פנימית הובילה את הרצל לסמן כיעד יצירת קואליציה רחבה ככל הניתן – שזה אחד האתגרים הגדולים ביותר של פוליטיקאי – שתכיל את כל שדרות העם: עניים, עשירים, צעירים, זקנים, חילונים וחרדים.

רועי פולקמן: לדידו של הרצל, זו הייתה משמעותו ההיסטורית של כינוס הקונגרס הציוני הראשון.

רועי פולקמן: סערת הרגשות והקיטוב במחנות שליוו את ראשית התנועה הציונית הגיעו לשיא בקונגרס השישי, קונגרס אוגנדה המפורסם, שכונה גם "קונגרס הדמעות" – אותו קונגרס שבו עלתה ההצעה לבחון ברצינות את אוגנדה כחלופה זמנית להקמת המדינה היהודית בעקבות פרעות קישינב והתמהמהות בהשגת הצ'רטר המיוחל להתיישבות בארץ ישראל.

רועי פולקמן: מצב זה העמיד למבחן את כושר המנהיגות של הרצל ואת היכולת להביא דברים להכרעה גם בשעת מחלוקת.

רועי פולקמן: אף שהסוגיה הוכרעה בהצבעה לטובת הצעת פשרה לשליחת משלחת לאוגנדה שלא מכספי הבנק הציוני, לאור התגובה של מחנה המיעוט, שב הרצל והצהיר מעל בימת הקונגרס: "אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני", ובכך הביע את מחויבותו לכלל חלקי המחנה.

רועי פולקמן: הוא רתם את כלל הציבור, ויחד עם זאת לא נמנע מקבלת החלטה, כשמה שעמד לנגד עיניו – למצוא פתרון.

רועי פולקמן: אז הינה, ניצב לפנינו אדם שקם בבוקר והרגיש כי הוא עם, והתחיל ללכת.

רועי פולקמן: והינה השיעור שלנו לימינו אנו:

רועי פולקמן: קיימת נטייה במערכת הפוליטית להימנע מהכרעה בסוגיות ליבה, לגלגלן משנה לשנה, מכנסת לכנסת ולהטיל על גורמים חוץ-פרלמנטריים לעסוק בלית ברירה בסוגיות שמהן הפוליטיקאים מתרחקים.

רועי פולקמן: מה שפינדרוס, שיצא – ואנחנו מכירים הרבה שנים – שוכח, שהרבה מאוד מאותן התקפות שלו על בית המשפט נובעות מזה שהכנסת מפחדת לקבל החלטות, וטוב לה לשלוח אותן – פעם זה לבג"ץ, פעם זה לחברה האזרחית ופעם זה לגורמים אחרים.

רועי פולקמן: גם בכנסת הזאת יעמדו לפנינו סוגיות ליבה מהותיות, למשל גיל הפרישה, עבודה מאורגנת – יצא מכאן ידידי ניסנקורן אבל יש שאלה גדולה על העבודה המאורגנת והשוק החופשי, שאלות שנצטרך להכריע בהן – והשלמת הפרקים החסרים בחוקה.

רועי פולקמן: גם אני התעסקתי בהן בכנסת הקודמת, וגלגלנו אותן קדימה, וביניהן חוק-יסוד: זכויות חברתיות, וכמובן הסדרת היחסים בין הרשות השופטת, המחוקקת והמבצעת, סוגיית הגבלת החקיקה – דברים שכבר התחלנו להתעסק בהם – צמצום החקיקה.

רועי פולקמן: מול נושאים אלה נוכל לבחור בדרך של המשך ההתחמקות או בדרך של התמודדות עם הסוגיות האלה, תוך בניית שותפות רחבה ומציאת פתרונות.

רועי פולקמן: זו דרכו של הרצל.

רועי פולקמן: אני מסיים.

רועי פולקמן: אנחנו נמצאים בימיה הראשונים של הכנסת העשרים-ואחת, ואני מפנה את זה בעיקר לחבריי, 49 הח"כים החדשים במשכן הכנסת:

רועי פולקמן: אני רוצה לברך אתכם ביום המיוחד הזה ברכה שהיא גם תקווה אישית: תהיו הרצלים.

רועי פולקמן: תהיו הרצלים.

רועי פולקמן: בשבילי להיות הרצל זה אומר לא להסתפק בדיבורים; תחתרו תמיד להגשים את חזונכם במציאות.

רועי פולקמן: הספינים יגיעו, הפייק ניוז ינסו להסיט אתכם ממסלולכם – אל תאפשרו להם.

רועי פולקמן: תזכרו מה הביא אתכם לכאן ותיצמדו לזה.

רועי פולקמן: דווקא בתקופה הזאת, של ירידה גלובלית בערך המניה של עובדות, של תוצאות, שבה כל אמירה סתמית של מאן דהוא הופכת לפולמוס ציבורי שמעסיק את החברה והתקשורת בישראל במשך זמן רב, ורוב הזמן עסוקים בדיבורים ולא במעשים; דווקא בעידן שעשייה לא תמיד מתורגמת לתמיכה ציבורית, חשוב להזכיר שהיכולת להנהיג ולהוביל מהלכים ארוכי טווח שפירות בצידם כרוכה ביכולת לתרגם חזון לתוכנית עבודה ולהוציא אותה אל הפועל.

רועי פולקמן: זו מורשת הרצל בשבילי.

רועי פולקמן: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת רועי פולקמן.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן הישיבה המיוחדת לציון יום הרצל.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מודים מאוד לאורחינו ביציע, שכיבדו אותנו בנוכחותם כאן.

יולי יואל אדלשטיין: נמשיך עם סדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: בהמשך סדר-היום יש לנו כמה נאומי בכורה.

יולי יואל אדלשטיין: ראשון הדוברים יהיה חבר הכנסת צבי האוזר.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: עד עשר דקות לרשותך.

צבי האוזר: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, כפי ששמענו, מדינת ישראל מציינת היום את יום הולדתו ה-159 של חוזה מדינת היהודים בנימין זאב הרצל.

צבי האוזר: האמת היא שפה בכיסא ממול היה ראוי שישב ראש הממשלה בשם ממשלת ישראל, לחלוק כבוד היסטורי לחוזה המדינה.

צבי האוזר: הכיסא הריק הזה מהדהד כאן באולם.

צבי האוזר: נאמר חבל.

צבי האוזר: אני מכיר אותו, את ראש הממשלה, אישית.

צבי האוזר: הכיסא הריק הזה כואב.

צבי האוזר: עלייתו של הרצל על בימת ההיסטוריה יצרה מציאות שאין לה אח.

צבי האוזר: היא הביאה לאחת התפניות הגדולות ביותר בתולדות העם היהודי.

צבי האוזר: בגיל 36 פרסם העיתונאי הרצל את חזונו בספרון קצר אך ענק, שנקרא "מדינת היהודים".

צבי האוזר: מאז, במהלך סך הכול שמונה שנות חייו האחרונות, ביסס את התשתית הרעיונית, המעשית והארגונית לעשיית הבלתי-אפשרי בעיניהם של קצרי הראות, והוא ביסוסה מחדש של הריבונות היהודית בארץ ישראל.

צבי האוזר: באישיותו מסמל הרצל את התנועה הציונית, תנועה שחרתה על דגלה את סיום ההמתנה לניסים, ולקחה את גורל עמה בידה.

צבי האוזר: תנועה שפיעמה בה חדוות ריבונות ושנשאה עיניה לקוממיות של הבית הזה.

צבי האוזר: המסע שהחל בקונגרס הציוני הראשון של הרצל הושלם עם כינונה של כנסת ישראל.

צבי האוזר: והינה, עומד אני כאן היום למרגלות תמונתו של חוזה מדינת היהודים, ואני חש חלק מחוליה בשרשרת ארוכה, ואני מלא ענווה, כבוד – ולהגיד לכם את האמת, התרגשות.

צבי האוזר: מאז התכנסה הכנסת הראשונה ועד היום הושבעו 995 חברי כנסת בלבד.

צבי האוזר: אנחנו, חבריי חברי הכנסת העשרים-ואחת, סוגרים את רשימת 1,000 המחוקקים הראשונים של מדינת ישראל.

צבי האוזר: אדוני היושב-ראש, דור מייסדים אנחנו, וככאלה, רב ועצום כובד האחריות שעל כתפינו.

צבי האוזר: בעוד 200 או 500 שנים יביטו אזרחי ישראל לאחור, אלינו, נבחריו הראשונים של העם היהודי ששב לארצו.

צבי האוזר: הם יבחנו את מעשינו, ואנו נרכין ראש.

צבי האוזר: אנו חבים להם חבות היסטורית, חובתם של דור מייסדים.

צבי האוזר: על סיפו של הרבע האחרון של המאה הראשונה לעצמאות מדינתנו בעת החדשה – זמן קצר היסטורית – ניצבים לפתחה של ישראל שלל אתגרים.

צבי האוזר: לחמישה מתוכם אני מציע לייחד היום בנאומי זה תשומת לב מיוחדת.

צבי האוזר: הראשון, אדוני היושב-ראש, הוא שינוי גבולות במזרח התיכון.

צבי האוזר: המזרח התיכון משתנה לנגד עינינו.

צבי האוזר: האביב הערבי האיץ תהליך של ערעור הגבולות, גבולות סייקס-פיקו, שסורטטו בידי המעצמות הכובשות לפני כ-100 שנים.

צבי האוזר: גבולות אשר סורטטו ללא התחשבות בפסיפס העמים, השבטים והקבוצות האתניות החיים כאן.

צבי האוזר: שינוי גבולות המזרח התיכון הוא תהליך היסטורי הכרחי, גם אם הוא רק בראשיתו.

צבי האוזר: המשך התעקשותה של הקהילה הבין-לאומית על קידוש גבולותיו הישנים של האזור – ואני אומר כאן דבר קשה – הביא עד כה לאובדן חיי אדם בהיקפים בלתי נתפסים, לפגיעה אנושה בערכי הליבה של הציביליזציה הליברלית-הומניסטית ולגל פליטים שנפוץ לכל עבר ומשנה סדרי בראשית במדינות הקולטות.

צבי האוזר: רבותיי, ההפנמה שהמציאות החדשה במזרח התיכון חצתה נקודת אל-חזור התרחשה עם הכרת ארצות הברית בריבונות ישראל ברמת הגולן.

צבי האוזר: זהו צעד ראשון של הכרה בגבולות חדשים המשקפים את המציאות בשטח.

צבי האוזר: זהו צעד גדול לישראל, אבל הוא צעד ענק למזרח התיכון, ועלינו להתכונן לצעדים שיבואו אחריו.

צבי האוזר: האתגר השני, חברים, הוא אי-השלמה עם הניסיון של האויב להעתקת שדה המערכה משטחו – שטחו של האויב – אל ריכוזי האוכלוסייה הישראלית.

צבי האוזר: מיום קיומה ידעה ישראל מלחמות ועימותים צבאיים.

צבי האוזר: יושבים פה אנשים שנשאו על כתפיהם את הנטל הזה.

צבי האוזר: בכל אותן מלחמות הוטל על צה"ל לעצור את מתקפת האויב בשטחו, לפני שאש התותחים תפגוש את גני הילדים ובתי האבות שבשטחינו.

צבי האוזר: חברים, אנחנו ניצבים כיום מול אויב אשר נחוש להעביר את שדה הקרב אל לב ריכוזי האוכלוסייה הגדולים שלנו.

צבי האוזר: לצד הניסיון האיראני להשיג יכולות לא קונבנציונליות, מובילה איראן את שינוי תפיסת הלוחמה הקונבנציונלית נגד ישראל באזור.

צבי האוזר: לא עוד טורי שריון ששועטים קדימה לעבר גבולה של ישראל כי אם מטחי רקטות וטילים שמשוגרים מלב אוכלוסייה אזרחית ישירות אל ליבן של ערי ישראל.

צבי האוזר: זה יהיה המוקד במלחמות הבאות.

צבי האוזר: רבותיי, ישראל איננה יכולה להשלים עם כך.

צבי האוזר: עלינו להבין כי ירי הרקטות מעזה הוא מקרה מבחן לכושר ההרתעה הישראלי במזרח התיכון.

צבי האוזר: על ישראל להציב קו אדום ולפעול בנחישות לפירוז עזה מרקטות, כתנאי מקדים לשיקומה.

צבי האוזר: כן, אני חוזר: פירוז עזה.

צבי האוזר: אובדן ההרתעה בדרום ישליך באופן ישיר על שחיקת ההרתעה בחזית הצפון מול איראן והחיזבאללה.

צבי האוזר: אי-אפשר להתעלם מכך.

צבי האוזר: האתגר השלישי, חברים, הוא ההכרה כי העברת אוכלוסייה כחלק מהסכם שלום חלפה מן העולם.

צבי האוזר: המאה העשרים-ואחת איננה יכולה להכיל הסכמי שלום הכוללים העברת אוכלוסייה.

צבי האוזר: בעידן החדש, אדוני היושב-ראש, לבני אדם זכויות יסוד לכבוד ולקניין.

צבי האוזר: חבריי חברי הכנסת מימין ומשמאל, אין לראות בהחזרת העם היהודי למולדתו, אל הטריטוריה המכוננת של תרבותו, דתו והווייתו כמעשה עוול.

צבי האוזר: ההגינות מחייבת כי גם מי שאינו מקבל אמת היסטורית זו לכל הפחות יאמץ את העיקרון המוסרי-אוניברסלי כי אין מתקנים עוול בעשיית עוול נוסף.

צבי האוזר: לא ניתן עוד לעוול ולעקור אנשים מביתם ומנוף מולדתם כאילו הם חפץ שניתן להזזה, בין בהסכם ובין באופן חד-צדדי.

צבי האוזר: ועל כן, חברים, במנותק מהשאלה היכן ראוי או אפשרי שיעבור קו הגבול, אתגר השלום הישראלי מקפל בתוכו גם את האתגר להשיל ממנו כל אפשרות של העתקת אנשים מביתם, יהודים או ערבים.

צבי האוזר: האתגר הרביעי הוא מימוש ערבותה של ישראל לקהילות יהדות התפוצות.

צבי האוזר: ישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי – זו איננה רק כותרת של חוק-יסוד חשוב אלא בראש ובראשונה אחריות וחובה היסטוריות לאומיות.

צבי האוזר: על מדינת ישראל לממש ברית אחים, ברית עולם עם יהדות התפוצות, ולדאוג שבכל זמן נתון תהא ישראל פתוחה וערוכה לקלוט כל יהודי החפץ בכך.

צבי האוזר: גלי האנטישמיות הגואים בעולם מחזקים את המסקנה כי ישראל היא ביתם הבטוח של היהודים עלי אדמות, אך גם ללא קשר לשנאת יהודים ישראל צריכה לשמש מקור משיכה, שכל יהודי בעולם ירצה להיות חלק מסיפור ההצלחה שלה.

צבי האוזר: לצד זאת, ישראל, שבה שוכנת לבטח הקהילה היהודית הגדולה בעולם, צריכה לקחת אחריות עליונה, מוסרית וגם מעשית – כן, מעשית גדולה – לחיזוק הזהות היהודית והקיום היהודי בעולם כולו, לא רק בישראל.

צבי האוזר: אך מכל האתגרים הללו צף ועולה האתגר המשמעותי מכול, שעיקרו הבנה, הבנה עמוקה, שלכידות חברתית היא-היא מרכיב הליבה בחוסן הישראלי אל מול כל אתגרי העתיד.

צבי האוזר: חברים, עם ישראל מתקרא לאורך כל הדורות "עם קשה עורף".

צבי האוזר: קשה עורף במובן העמוק של המילה: עם שאיננו מקבל דברים כמובנים מאליהם, שואל שאלות, מתריס ושש אלי פולמוס.

צבי האוזר: תרבות הוויכוח והספקנות פיתחה את הגותנו לאורך הדורות, והיא גם זו שעזרה לנו למצוא את האמת ואת הנכון לנו.

צבי האוזר: חברים, ריב ומדון אינם זרים לנו, לא בעת העתיקה, ולצערי הרב, אני אגיד, גם לא בעת החדשה.

צבי האוזר: אבל, ואבל גדול, מעולם בתולדות עם ישראל ריב ומדון לא היו מטרה בפני עצמה; מעולם לא הועלו לדרגת אינטרס לאומי ממש, מעולם לא הפכו כלי מרכזי להבטחת שלטון.

צבי האוזר: חברים, פעם אמר – אני לא בטוח אם זה היה מעל דוכן זה – ידידי הטוב בנימין זאב בגין את המשפט שחרות לי היטב: לא טוב, חברים, לא טוב.

צבי האוזר: יש מי שזוכר את זה.

צבי האוזר: חברים אנחנו חייבים לשאול את עצמנו כיצד הגענו לימים שבהם הולכים ומיטשטשים הגבולות בין אמת לשקר; ימים שבהם שוליים הופכים מרכז ומרכז הופך שוליים; ימים שבהם נבחרי הציבור קוראים תיגר על מנגנוני בירור האמת; ימים שבהם אינטרס אישי להיחלץ מדין פלילי הופך לאינטרס לאומי; ימים שבהם במשכן הכנסת, כאן, הולכות ונבנות – ולא על ידי נגרי הכנסת – קרנות מזבח החסינות, כדי שניתן יהיה להיאחז בהן בשעת האמת; ימים שבהם נושאים ונותנים על הצבת צלם בהיכל, וקול דממה דקה משתרר כאן באולם, כאן, מימין לדגל הלאום.

צבי האוזר: כאילו שכחו הם ששקט הוא רפש.

צבי האוזר: שום אויב מבחוץ לא מסוכן כמו פילוג החברה הישראלית למחנות, בגדר הפרד ומשול.

צבי האוזר: בל נטעה, לא נוכל לשום אתגר – לא לאיום הרקטות מעזה, לא לאיום הטילים מלבנון, לא לטרור הפלסטיני ולא לאיום האיראני – כאשר מי שתתייצב מול אתגרים אלה היא חברה חצויה, שסועה, מעומתת, מתכתשת ומרוסקת.

צבי האוזר: שלמות העם, חבריי חברי הכנסת, ואחדות ישראל הן מרכיב הליבה בחוסן הישראלי, והן קודמות לכול.

צבי האוזר: ההתלכדות סביב רעיון מאחד של קיומה של ישראל כחברת מופת, אור לגויים, היא האתגר הגדול ביותר שניצב בפנינו.

צבי האוזר: היא, אגב, מחויבותו העליונה של זה הנוטל על עצמו להנהיג את העם היהודי במדינתו הריבונית.

צבי האוזר: אינני מחדש כאן דבר, זו התשתית הרעיונית לקיומנו כאן 71 שנה, כפי שטבע אותו עוד בימי בראשית ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שאמר – וחשוב לצטט ולחזור: "ביטחון וכלכלה הם רק אמצעים – ולא מטרה.

צבי האוזר: אנו בונים מדינת ישראל מתוך חזון נבואי וכיסופים משיחיים – להיות גם למופת ולמורה דרך לאנושות".

צבי האוזר: כן, כן, דוד בן-גוריון.

צבי האוזר: חבריי, אם הייתי צריך לסכם במשפט אחד את החינוך שקיבלתי בבית הוריי, הייתי מנסח זאת כך: להיות אדם טוב ולהיות איש של אמת.

צבי האוזר: אני מאמין שבָאמת יש כוח, ואיתה אני מגיע לכנסת.

צבי האוזר: אם נחזור לבנימין זאב הרצל, הרצל אמר פעם למבקריו כך: "קמתי יום אחד ונחלצתי מכל מעגל חיי, מכל מכריי וכל ידידיי, כאדם בודד יצאתי להיאבק למען מה שחשבתי לנכון.

צבי האוזר: אין לי צורך ברוב.

צבי האוזר: אני זקוק רק להרמוניה עם הכרתי הפנימית, אז אני מרוצה – – –".

צבי האוזר: חברים, לא קל לצאת ממתחם הנוחות, אלא כאשר יש בך את ההכרה הפנימית העמוקה שהאמת לצידך.

צבי האוזר: עיקרון זה ליווה אותי בכל תפקידיי הציבוריים עד היום, והוא ימשיך ללוות אותי גם כאן בשליחות הזאת.

צבי האוזר: מכובדיי, המקל עובר אלינו, דור חדש של ישראלים שיעצב את פני המדינה לאתגרים הקשים המצפים לה.

צבי האוזר: זו המשמרת שלנו, חבריי – בפרט חברי הכנסת החדשים – עלינו לשמור על הנס, שאין שני לו.

צבי האוזר: עננים על ראשינו, אך, אדוני היושב-ראש, הרוח איתן.

צבי האוזר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת צבי האוזר.

יולי יואל אדלשטיין: כרגיל, נשאיר זמן לחיבוקים וברכות, ולאחר מכן חבר הכנסת יועז הנדל יברך, כמקובל, את חבר הכנסת האוזר.

ישראל אייכלר: חבר הכנסת יועז הנדל מכובד לברך את חבר הכנסת צבי האוזר.

ישראל אייכלר: בבקשה.

יועז הנדל: תודה, אדוני.

יועז הנדל: ניתן לחיבוקים – – –

ישראל אייכלר: תתחיל.

יועז הנדל: אדוני היושב-ראש, חבריי, את החברים הכי רציניים, כמו שאתם יודעים, בישראל, אתה רוכש בשדה הקרב מול אש.

יועז הנדל: את היכולת של צביקה, את עמוד השדרה האידיאולוגי והערכי שלו, הכרתי תחת אש מסוג אחר, בנקודה בזמן ובמקום שבו קשה להזדקף ולומר מה נכון ומה ראוי אל מי שמחזיק בכוח ובשררה.

יועז הנדל: צביקה, שותפי לדרך, אני שמח על ההזדמנות לברך אותך, כוותיק שנאם פה לפני יומיים.

יועז הנדל: תחילת דרכך הפוליטית הייתה בנוער התחייה.

יועז הנדל: כשאני הצטרפתי לנוער צומת, כבר היית עם משקל סגולי פוליטי – השתתפות במאבק נגד פינוי ימית, ומאז אין-ספור מאבקים ועמדות מפתח בציבוריות הישראלית, בשקט ובצנעה.

יועז הנדל: קו ברור ונחרץ לגבי שלמות ארץ ישראל, מדינת ישראל ועם ישראל; קו שלא זז ולא משתנה, גם אם אחרים מתבלבלים, גם במשכן הזה.

יועז הנדל: ומעל הכול, ברצינות תהומית, יחס ענייני ועמוק לתפקידנו בשרשרת הדורות, חוליה בשרשרת של העם היהודי.

יועז הנדל: זכיתי ללמוד ממך, בעבודה המשותפת במשרד ראש הממשלה, על תהליכים, יסודיות ועל הטוב שבמערכת הציבורית שלנו, כי יש גם בעיות.

יועז הנדל: ואני זוכר איך ביום הראשון שלי כעובד ציבור הגעתי אליך, מזכיר הממשלה, עם שאלות על הפער שלא הצלחתי להבין בין החלטות ממשלה לבין היישום שלהן – זה מה שקורה לאדם ביום הראשון במערכת הציבורית – ואתה אמרת לי: קח קפה, תירגע, תלמד את המגבלות, אתה בלונה פארק על גלגל ענק.

יועז הנדל: תסתכל, תשב וגם תיהנה מהתהליך.

יועז הנדל: אז הנאה היא עניין סובייקטיבי, אבל בהחלט למדתי ממך איך איש של אמת, עקרונות ועם עמוד שדרה – קצת ארוך במקרה שלך – לא מתכופף לעולם.

יועז הנדל: למדתי ממך איך פועלים כשהמדינה חשובה ולא הקידום האישי.

יועז הנדל: כמזכיר הממשלה קידמת פרויקטים לאומיים שאת התוצאות שלהם אנחנו רואים עד היום, החל מהמעורבות במתווה הכותל ועד פרויקט שאולי פחות עוסקים בו בשיח הציבורי אבל בעיניי הוא מופלא – המורשת שלנו, איך מחזקים את המורשת שלנו, אתרי המורשת; וזה פרוס בכל מקום בארץ, ואני חושב שמעט ישראלים יודעים שאתה האבא והאימא של הפרויקט הזה.

יועז הנדל: אבל אני רוצה לספר לכם דווקא על פרויקט אחד שאת התוצאות שלנו ראינו לאחרונה.

יועז הנדל: לפני כמה שנים דיברנו, צביקה ואני, על קידום ההכרה ברמת הגולן.

יועז הנדל: אני קטן אמונה, אמרתי לך: עזוב, זה לא מעניין אף אחד – לא את נתניהו, לא את הבוחרים ובטח לא את האמריקנים.

יועז הנדל: בזמן קצר, מחוץ למערכת הפוליטית, הצלחת להקים לובי אמריקני, לשכנע את הקואליציה הקודמת שזה האינטרס שלה, ובסופו של דבר לבחוש את התבשיל הזה עד שהפך לעובדה מוגמרת.

יועז הנדל: הכול באותה רצינות תהומית ויסודיות שמאפיינות אותך.

יועז הנדל: מדינת ישראל התברכה בכניסתך לפוליטיקה, אני התברכתי בשותף לדרך או בהחזרת השותף לדרך מימים עברו, אנחנו בכחול לבן התברכנו, ואני משוכנע שהכנסת כולה.

יועז הנדל: שיהיה רק בהצלחה לך ולכולנו.

ישראל אייכלר: תודה רבה לחבר הכנסת יועז הנדל.

ישראל אייכלר: עכשיו יעלה לנאום בכורה חבר הכנסת מיכאל מרדכי ביטון.

ישראל אייכלר: בכבוד.

מיכאל ביטון: כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, חבריי בכחול לבן ויושב-ראש התנועה והמפלגה שלנו, הרמטכ"ל בני גנץ.

מיכאל ביטון: "בענווה אני נרכן אל מול הדר קמטי פניכם / חולמי ירושלים", כך כתב המשורר ארז ביטון.

מיכאל ביטון: מיהם חולמי ירושלים?

מיכאל ביטון: כלל העולים והאוהבים את ציון, אבל הוא כיוון לעולים ממרוקו, להורים שלי שחלמו את ירושלים בהרי האטלס, בוורזאזאת טמשינט.

מיכאל ביטון: ההורים שלי, מסעודה ואליהו ביטון, לא זכו להיות כאן, אז הבאתי אותם, שתראו את קמטי פניהם – מסעודה ואליהו ביטון – אלה ההורים שלי, ואני שמח שהם פה איתי.

מיכאל ביטון: אבל הם לא היחידים.

מיכאל ביטון: ביציע, נצר אחרון למשפחתי, אחיה של אימי, ועולים ותיקים ממרוקו, חולמי ירושלים.

מיכאל ביטון: לא הכול היה דבש בעלייה.

מיכאל ביטון: יש מי שמכנים את זה החלום ושברו.

מיכאל ביטון: היה חלום ציוני והיה שבר.

מיכאל ביטון: הייתה מעברה ומשבר במעמד המשפחתי, וחינוך גרוע בירוחם, ואין עבודה ואין כבוד לתרבות.

מיכאל ביטון: אבל חלפו ימים, מתחיל תיקון.

מיכאל ביטון: המשורר ארז ביטון אמר לפייטן, גדול פייטני מרוקו, רבי דוד בוזגלו: "בוא מן הפינה אל במת הבמות".

מיכאל ביטון: ככה, שמו אותו בפינה, בקריית ים.

מיכאל ביטון: ואנחנו באים היום מן הפינה אל בית הבמות של המדינה, כנסת ישראל.

מיכאל ביטון: זאת בימת הבמות.

מיכאל ביטון: העולים ממרוקו, המיליונים שיישבו את שלומי וקריית שמונה וחצור וירוחם ודימונה ואופקים ושדרות ומצפה רמון, זאת המסה הקריטית של יישוב הנגב והגליל, הם באים מן הפינה אל בימת הבמות, זאת כנסת ישראל.

מיכאל ביטון: אנחנו, דור שני ושלישי לעלייה, באים להנהיג את המדינה, אל בימת הבמות, פה בכנסת.

מיכאל ביטון: גם במסע האישי שלי היה חלום ושברו.

מיכאל ביטון: עזבתי ארבעה תיכונים, עשיתי ברדק, לא רצו לגייס אותי לגולני.

מיכאל ביטון: בגיל 17 התגייסתי, בכיתה י"א.

מיכאל ביטון: המח"ט שלי פה, גבי אשכנזי, אמר להם: תוציאו אותו לקורס מ"כים, סמלים, לפחות לוחם טוב – לא משכיל גדול אבל לוחם.

מיכאל ביטון: יצאתי למ"כים, מוניתי לסמל, ותוך שלושה חודשים מוניתי לקצין, ומייד הוציאו אותי לקורס קצינים ופיקדתי על קצינים בבה"ד 1.

מיכאל ביטון: חוויית ההנהגה בבה"ד 1 החזירה אותי הביתה; אספתי ילדים מהרחוב, הכנתי אותם לקצינים, השלמתי בגרות ותואר ראשון ותואר שני ותעודת הוראה ואת כל ההשכלה שצריך.

מיכאל ביטון: 20 שנה פעלתי בירוחם כמתנדב, כיזם חברתי; הקמתי עמותות לילדים ונוער בסיכון, להתיישבות צעירה; הדחתי ראש עיר מושחת, שירתי את הקהילה.

מיכאל ביטון: אבל גולת הכותרת של העשייה שלי זה להיות ראש העיר של ירוחם.

מיכאל ביטון: קיבלתי עיר בפשיטת רגל כלכלית – גירעונות, הלוואות, תדמית גרועה, הגירה שלילית; 30 בתים נבנו שם ב-20 שנה – בית וחצי בשנה – לא הייתה שם הרבה עבודה בבינוי.

מיכאל ביטון: בנינו אסטרטגיה, עשינו חינוך.

מיכאל ביטון: עשינו חינוך עם קרן רש"י, עם גבי אשכנזי, עם הרמטכ"ל בני גנץ והמיליונים שגייסת לירוחם מאנשים טובים, עם האחים פינטו, עם מנדל, עם מיאמי, עם דורון לבנת.

מיכאל ביטון: אני מספר לכם על פילנתרופיה, בתוך זה יש בושה – החינוך של ילדי ירוחם יהיה תלוי בפילנתרופים?

מיכאל ביטון: אבל עושים, לא מחכים.

מיכאל ביטון: ועשינו חינוך, והבאנו את ירוחם מ-60% בגרות ל-90% בגרות, מאפס ילדים בשנת שירות ומכינה קדם-צבאית ל-40% ילדים, יחד עם חילי טרופר.

מיכאל ביטון: עשינו מהפכה בגיל הרך, אנחנו עיר מובילה בחינוך.

מיכאל ביטון: אבל לא מספיק.

מיכאל ביטון: השקענו בסטודנטים, כדי שיחזרו להתיישב: מ-40 סטודנטים – 400 סטודנטים באו לירוחם.

מיכאל ביטון: הקמנו תוכניות עם ספיר בירוחם.

מיכאל ביטון: עשינו הרבה בירוחם.

מיכאל ביטון: ומה שלמדנו בירוחם מלמד אותנו שאפשר לתקן את החברה הישראלית.

מיכאל ביטון: ולכן אנחנו כאן.

מיכאל ביטון: אפשר לנצח את הסוציו-אקונומי; אפשר לבצע אסטרטגיה שתצמצם פערים בחברה ותיתן הזדמנות שווה לכל אדם.

מיכאל ביטון: את זה אני בא לעשות כאן.

מיכאל ביטון: קורות חיי והניסיון שלי ימקדו אותי בתחומים הבאים: חינוך חינם ושוויון הזדמנויות בחינוך – יש בלוף גדול בישראל: חינוך חינם.

מיכאל ביטון: ילדים עניים בירוחם עדיין צריכים לשלם על אוכל, ספרים, טיול – והם לא באים לטיול, הם אומרים: אני לא אוהב לטייל; הם לא אוכלים, אומרים: אני לא אוהב את האוכל.

מיכאל ביטון: אבל הם בעצם צריכים לשלם.

מיכאל ביטון: ואין הזדמנות שווה בחינוך.

מיכאל ביטון: אנחנו עשינו בג"ץ על תקצוב דיפרנציאלי ואנחנו נממש אותו.

מיכאל ביטון: אנחנו רצים למרחקים ארוכים, ונצמצם פערים בחינוך ונעשה תקצוב דיפרנציאלי ונגרום לחינוך חינם בישראל להיות חינם, ונאסור גביית כסף מהורים במערכות ממלכתיות של המדינה.

מיכאל ביטון: הדבר השני שאתמקד בו – הנגב והגליל.

מיכאל ביטון: בנגב ובגליל גרים אנשי מופת, שאוהבים את הנגב ואת הגליל.

מיכאל ביטון: ונעשו דברים בנגב ובגליל, ויש קהילות ויש תקווה.

מיכאל ביטון: אבל יש גם מחדלים של ממשלה; ממשלה שלא בונה בית חולים בנגב – בית חולים אחד.

מיכאל ביטון: 70% מהמרפאות בנגב זה כללית, ובית חולים של כללית – מונופול של רפואה שלא יוצר תחרות.

מיכאל ביטון: הממשלה לא בונה בית חולים ומהססת – ואני גאה בבני גנץ, שבנאום הראשון שלך אמרת: נבנה בית חולים בנגב.

מיכאל ביטון: פתאום זה נהיה פופולרי, בית חולים בנגב.

מיכאל ביטון: הממשלה הזאת וקודמותיה חששו מלהסדיר את ההתיישבות הבדואית.

מיכאל ביטון: זה לא עניין של ימין ושמאל, זה הפקרות.

מיכאל ביטון: מי שלא מסדיר 100,000 מתיישבים עם מים, חשמל, ביוב, חינוך, עושה ג'ונגל והפקרות בנגב.

מיכאל ביטון: חייבים להסדיר את ההתיישבות בנגב.

מיכאל ביטון: אלה המשימות בנגב.

מיכאל ביטון: הצפון נשכח.

מיכאל ביטון: לגליל ולצפון אין ייצוג בכנסת בכלל כמעט, אין עוצמה פוליטית.

מיכאל ביטון: הממשלה הזאת הבטיחה לגליל תוכנית כללית ולא ביצעה.

מיכאל ביטון: אנחנו נהיה פה ולשון לנגב ולגליל ולפריפריה החברתית.

מיכאל ביטון: אני מניסיוני – שירתי בעם היהודי, בסוכנות היהודית, מגבית קנדה, ואני לא ארחיב, כי צבי האוזר דיבר על מחויבותנו לעם היהודי.

מיכאל ביטון: אני חייל של העם היהודי.

מיכאל ביטון: שישה מיליון יהודים פה, שישה מיליון יהודים באמריקה, עוד שני מיליון יהודים בודדים.

מיכאל ביטון: יש לנו אחריות משותפת.

מיכאל ביטון: ועוד מיליון ישראלים מסתובבים בעולם.

מיכאל ביטון: והמחויבות הרביעית שלי – לצעירים אידיאליסטים בישראל.

מיכאל ביטון: גם הם נמצאים כאן.

מיכאל ביטון: מנכ"לי עמותות שהובילו קהילות צעירות של יזמות חברתית; אלפי אלפי צעירים מהנוער העובד, ממחנות עולים, מהשומר הצעיר, בני המקום, תנועת תרבות ורבים אחרים.

מיכאל ביטון: אלפי אידיאליסטים יוצרים שינוי.

מיכאל ביטון: אני חייל של הקהילות הצעירות, אני אפעל למענן בכנסת ואסייע להן בכל האתגרים שהן פוגשות בקהילה.

מיכאל ביטון: כנסת ישראל נדרשת לשאוב השראה משני מוקדים.

מיכאל ביטון: מוקד אחד – מגילת העצמאות: מדינת ישראל "תהא מושתתת על יסודות החירות, הצדק והשלום, לאור חזונם של נביאי ישראל".

מיכאל ביטון: יש לנו עבודה.

מיכאל ביטון: מגילת העצמאות לא מתממשת לנגד עינינו ולעיתים יש נסיגות.

מיכאל ביטון: אבל מהו חזונם של נביאי ישראל?

מיכאל ביטון: הנביא ישעיה: "הלוא פָרֹס לרעב לחמך ועניים מרודים תביא בית כי תראה עָרֹם וְכִסִּיתוֹ ומבשרך לא תתעלם".

מיכאל ביטון: מי זכה להכניס עני אל ביתו, לפרוס לרעב לחם?

מיכאל ביטון: אנחנו זכינו בירוחם לפרוס לחם ולהכניס עני לביתו בדיור ציבורי.

מיכאל ביטון: אבל מה המשמעות העדכנית של לפרוס לחם לעני בישראל?

מיכאל ביטון: שלא יהיו יותר חבילות מזון; שלכל רשות מקומית יהיה מיליון שקל לאוכל למי שצריך – זה גרושים, 50 מיליון שקל ואין סיפור של רעב בישראל – אבל לרשות מקומית, בלי קופסאות, בלי השפלה של עניים.

מיכאל ביטון: "עניים מרודים תביא בית" – זה דיור ציבורי שחסר, זה דיור בר-השגה – זה "עניים מרודים תביא בית" בעידן המודרני.

מיכאל ביטון: הפסוק הזה הוא תוכנית העבודה שלי, הוא תוכנית העבודה של כולנו.

מיכאל ביטון: אבל גם ברגע כזה אני לא שוכח את המחיר ששילמנו למען ביטחונה של ישראל.

מיכאל ביטון: גם חברים שלי שנפלו בגולני: רונן ג'ורנו בלבנון והראל כברה, וגם במשפחה שלי: אח שלי אבי שנהרג בצבא, ועוד שלושה בני דודים – אייל ביטון, מיכאל ביטון מחצור וגבי ביטון, בפיגוע בכפר דרום; ודוד נסים ועקנין, אח של אימא.

מיכאל ביטון: סבא וסבתא שלי איבדו חמישה נופלים, זאת לא הקרבה?

מיכאל ביטון: הסיפור שלהם לא כתוב בנרטיב הציוני – לא של העולים ממרוקו – עדיין אין מוזיאון עליות.

מיכאל ביטון: לשני מיליון עולים ממרוקו ותוניסיה ואלג'יריה ורומניה אין מוזיאון לעולים; לעשרה לוחמי ניל"י במחתרת יש מוזיאון.

מיכאל ביטון: הסיפור הזה של הנופלים הללו הוא לא נוצץ, הוא לא כתוב בהיסטוריה, אבל הם עטרת ראשנו; ובהשאלה, הם מגש של זהב שעליו קמה תקומת ישראל בפריפריה.

מיכאל ביטון: ובקטנה, אמרו ליועז הנדל ולצביקה: איך אתם הולכים עם השמאלני הזה?

מיכאל ביטון: ואני אומר להם: תגידו, מה אני צריך לעשות?

מיכאל ביטון: להיות קצין בגולני, לעשות 20 שנה צבא, לגור בירוחם, לעשות מהפכה – אל תתבלבלו.

מיכאל ביטון: אני יהודי, ישראלי, ציוני, מסורתי, מרוקאי, ממלכתי, ירוחמי, מזרחי.

מיכאל ביטון: כל זה ביחד.

גבי אשכנזי: גולנצ'יק.

מיכאל ביטון: מה אתה אומר?

אורנה ברביבאי: גולנצ'יק היה חסר לו.

מיכאל ביטון: גולנצ'יק, תוסיפו.

מיכאל ביטון: כל הזהויות האלה, וזו תשתית החברה בישראל, זה מרכז החברה.

מיכאל ביטון: יש לגיטימציה לעבוד כאן עם כולם למען המדינה.

מיכאל ביטון: לכנסת בישראל יש אחריות לדרך שהיא תבצע את הדברים, לא רק לתוכן ולחוקים.

מיכאל ביטון: אני מתחייב לפעול באתיקה של חברות ושותפות וכבוד לכל אדם מכל סיעה – ערבי וחרדי ושמאלני וימני ומרכזי – כולם שותפים שלי לעשייה.

מיכאל ביטון: אני רוצה להגיד משהו למשפחה שלי, לאילנה אשתי, שנמצאת, לאביה, לרוני, לנבו, לסתיו ואורי: להיות איש ציבור זה מחיר, אבל אני קיבלתי את המשפחה הכי טובה בעולם, גב גדול לתפקיד כראש עיר וגב גדול לעשייה שאני הולך לעשות.

מיכאל ביטון: אני גאה לפעול תחת ההנהגה של הרמטכ"ל בני גנץ בכחול לבן, ומחכה לעשייה שלנו.

מיכאל ביטון: דיברו על הרצל, לא סיפרו שהייתה לו תכונה – עקשן.

מיכאל ביטון: הרצל הלך לרוטשילד ולברון הירש וביקש כמה מיליונים לכנס בבאזל, ואמרו לו – כמו שחבר הכנסת פולקמן אמר: אתה משוגע.

מיכאל ביטון: אז הוא הלך ברכבות ואסף כסף בקופה קטנה.

מיכאל ביטון: כשהירש ורוטשילד ראו את כל המאות בכנס הם כבר באו להיות הנשיאים.

מיכאל ביטון: כחול לבן, אנחנו צריכים להיות עקשנים, נחושים ומתמידים.

מיכאל ביטון: העולם שייך למחליטים, למתמידים ולעושים – אנחנו נהיה שם, נתמיד, ניאבק.

מיכאל ביטון: ולסיום של תקווה ואהבת אדם, אני רוצה להקריא את שירו של טשרניחובסקי: "שחקי שחקי על החלומות / זו אני החולם שח / שחקי כי באדם אאמין / כי עודני מאמין בך".

מיכאל ביטון: תודה רבה.

ישראל אייכלר: תודה רבה לחבר הכנסת מיכאל מרדכי ביטון.

ישראל אייכלר: המזכירה מזכירה שבכנסת אין מחיאות כפיים.

ישראל אייכלר: תברך חברת הכנסת סתיו שפיר, בבקשה.

ישראל אייכלר: רבותיי, אנחנו ננצל את הדקה הזאת בשביל להקריא לחברי הכנסת החדשים, יש פה, בלי עין הרע, קרוב ל-50 חברי כנסת.

ישראל אייכלר: מאוד התרגשנו לראות את התמונות שהציג חבר הכנסת מיכאל ביטון ולכן לא הערתי, אבל תקנון הכנסת אומר:

ישראל אייכלר: חבר הכנסת לא יציג במליאת הכנסת חפץ כלשהו, ולא יעשה שימוש בחפץ או בכיתוב לצורך הבעת עמדתו.

ישראל אייכלר: וכמו שאמרתי קודם, גם אין מחיאות כפיים בכנסת.

ישראל אייכלר: חברת הכנסת סתיו שפיר תכבד את מיכאל ביטון בדברי ברכה, בבקשה.

סתיו שפיר: כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, אילנה, אביה, רוני, נבו, סתיו, אורי – המשפחה המקסימה, אני גאה ונרגשת במיוחד לברך מנהיג אמיתי, ציוני אמיתי, איש חזון וחלומות ואומץ; פעיל חברתי, ראש עיר, וגם חבר אמת – ומעכשיו: חבר הכנסת מיכאל ביטון.

סתיו שפיר: האמת שזו לא הפעם הראשונה שאני מברכת אותך מעל הדוכן הזה.

סתיו שפיר: בנאום הבכורה שלי, לפני שש ומשהו שנים, הזכרתי את ראש העיר הצעיר שהגיע לישיבת הסיעה שלנו, מיכאל ביטון, שהיה אז בקדנציה הראשונה שלו, ביחד עם ראש עיריית באר שבע רוביק דנילוביץ, כדי להיאבק נגד העברה של מפעלי ענק בפריפריה לידיים זרות – אותה התנועה שאנחנו מכירים של הפרטה וגלגול של משאבי הטבע לחברות פרטיות, שמשם מגלגלות אותן הלאה לחברות זרות.

סתיו שפיר: גורלם ותעסוקתם של אלפי עובדים היו מונחים שם על הכף, ומיכאל הגיע להיאבק נגד כוחות ואינטרסים חזקים מאוד, ללא מורא, באומץ – כמו תמיד.

סתיו שפיר: את היום הראשון של הפגרה במושב הראשון שלי, שהגיע משום מה יותר מדי מהר, העברתי איתך בירוחם.

סתיו שפיר: הקמנו ביחד את השדולה לצדק חברתי, ויכולתי שם לבוא וללמוד מצפייה באחד המנהיגים הכי מעוררי השראה שפגשתי בחיים: אדם שמצליח לשזור את החזון שלו, את החלומות שלו, חזון מהפכני ממש, בכל דבר שהוא עושה ביום-יום.

סתיו שפיר: אם היה אפשר לחשוב על דרך אידיאלית שבה צומחים מנהיגים, מיכאל ביטון עושה את זה בדיוק לפי הספר.

סתיו שפיר: יליד לעובדי אדמה ממרוקו, יליד ירוחם, שלא הסתדר עם מסגרות בילדות אז תמיד היה לו חשוב להמציא אותן מחדש; שהפך לפעיל חברתי, למדריך, לאיש סביבה, לאיש חינוך, למארגן קהילות, תמיד עם יכולת נדירה למצוא את המשותף, לחבר, להצליח לעבוד ביחד ולחפש איך כולנו יכולים להתחבר לסיפור אחד – חילונים ודתיים וחרדים, יהודים וערבים – שכולנו יכולים להיות חלק ממנו; לטפס למעלה עד לתפקיד של ראש העיר ולמלא אותו בכל רגע, בשעות הערות ובשעות השינה המעטות.

סתיו שפיר: וכך הכרנו – במחאה החברתית מיכאל היה ראש העיר הראשון שאימץ את המחאה לליבו והביא אותה לירוחם, ובשנה הראשונה לתפקיד שלו כבר הוביל מחאה: צעדה מירוחם ועד לבית ראש הממשלה כדי למחות וכדי לצעוק את זעקתו של הנגב.

סתיו שפיר: אני, יש לי עוד – – –

ישראל אייכלר: אני מוסיף לך דקה לכבודו של חבר הכנסת ביטון.

סתיו שפיר: יש לי עוד הרבה מה להגיד עליו, אדוני.

סתיו שפיר: אני – – –

ישראל אייכלר: אל תפסיקי להגיד.

סתיו שפיר: אני אשתדל למהר.

ישראל אייכלר: כן.

סתיו שפיר: אני הגעתי אליו אחרי גל ההפגנות הראשון, כחלק ממסע שערכתי לאורכה ולרוחבה של הארץ, ורציתי ללמוד ממנו.

סתיו שפיר: והמשפט הראשון שהוא אמר לי היה: פוליטיקה.

סתיו שפיר: על כל איש שטח ופעיל חברתי להתגייס למקום שבו מתקבלות ההחלטות – הפוליטיקה.

סתיו שפיר: והיום, ברגעים האלה, האמירה הזאת אפילו יותר חשובה מאשר אז.

סתיו שפיר: בתקופה הזו, שבה הדמוקרטיה עצמה מונחת כאן על הכף, ההתגייסות לפוליטיקה – ההפיכה לפוליטיים היא ממש קריטית לעתיד המדינה.

סתיו שפיר: מנהיג אמיתי לא בוחר בדרך הקלה; מנהיג אמיתי לא הולך ונגרר אחרי הסקרים – הוא מחפש איך לשכנע את הציבור, איך לחבר את הציבור לחזון שלו, איך לגייס אותו, איך ליצור בו בתוכו את האומץ ואת ההשראה, ואת היכולת להמשיך קדימה גם כשזה קשה.

סתיו שפיר: מיכאל הוא בדיוק אדם כזה, ואני מרגישה כל כך הרבה יותר בטוחה כאן, לפני הקדנציה הקרובה והמאתגרת שהולכת להיות לנו, ולדעת שאתה תהיה פה איתנו, בלי פחד, עם היכולת לחבר בין המאבקים לצדק חברתי ושוויון לבין המאבק העיקש של הדמוקרטיה, לבין המאבק החשוב כל כך על השלום.

סתיו שפיר: התקופה הזו דורשת את האומץ ואת העוצמות שלך, מיכאל.

סתיו שפיר: היכולת להיאבק על האמת גם היכן שמעטים מעיזים.

סתיו שפיר: היכולת לחבר ציבורים שונים מכל רחבי הארץ בלי לפחד, והיכולת לראות את האזרח ואת הסיפור שלו מבעד לתוויות ולשבטים.

סתיו שפיר: היכולת לעמוד מול זרם השתקנים ומול הפחד ולעשות את המעשה הנכון והאמיתי, זה בדיוק הדברים שאתה מצליח להביא לכאן ובצורה כל כך מרשימה.

סתיו שפיר: ואני חייבת להגיד דבר אחד אישי.

סתיו שפיר: המנהיגות של מיכאל אף פעם לא מסתיימת במפתן הדלת של הבית שלו.

סתיו שפיר: יושבים כאן ביציע עוד חבורה של מנהיגים, המשפחה המדהימה הזאת, שבכל פעם שנכנסים אליו הביתה אפשר לפגוש שם את כל ירוחם, מהפועל במפעל ועד למנהל, את כל האנשים שמיכאל גייס במאמץ ובשכנוע ובידידות ובחברות להיות חלק מהמשימה הזו שהוא לקח על עצמו.

סתיו שפיר: והמשפחה הנדירה הזאת, שהיא כל-כולה חינוך – ואני יודעת שכל חמשת הילדים המופלאים, גם אותם אנחנו הולכים לראות כבר בשנים הקרובות עושים מעשים גדולים למען המדינה שלנו – היא משפחה שבכל פעם שיצאתי מהבית שלכם לחשתי למיכאל קצת במבוכה: וואו, כמה שאתם עושים חשק למשפחה גדולה.

סתיו שפיר: ועוד דבר, אדם שבאמת אוהב את המדינה, אפשר לראות את זה באיך שהוא מתבונן בארץ, בטבע.

סתיו שפיר: תצאו עם מיכאל להסתובב במדבר ליד ירוחם.

סתיו שפיר: שבו איתו ותראו את המבט שלו כשהוא יושב על שפת המכתש, נפעם מהנוף.

סתיו שפיר: זה המבט.

סתיו שפיר: זו האהבה לארץ, למולדת.

סתיו שפיר: זו המחשבה ומשם הגיע האומץ כדי באמת לפעול עם כל הכוח הנדרש למען העתיד שלנו.

ישראל אייכלר: תודה רבה.

סתיו שפיר: גאווה גדולה לעם ישראל שתהיה אחד ממנהיגיו ומנבחריו.

סתיו שפיר: מנהיג מלידה, משרת ציבור ובן אדם אמיתי.

סתיו שפיר: בהצלחה.

ישראל אייכלר: תודה רבה לחברת הכנסת שפיר.

ישראל אייכלר: עכשיו נאום בכורה של חברת הכנסת מיקי חיימוביץ, בבקשה.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אדוני יושב-ראש הכנסת, חברי כנסת נכבדים, חברים לדרך, אני ניצבת כאן היום ומתרגשת.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': במשך שנים דיווחתי על מה שקורה כאן, בין כותלי המשכן המכובד הזה, וכעת יש לי הזכות להיות חלק ממנו ולנסות מכאן להשפיע ולשנות.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אני מרגישה שאני כאן כשליחה של הדורות הבאים, הם, שמסתכלים עלינו היום ושואלים אם אנחנו מקיימים את התפקיד שלנו לדאוג לעתידם כפי שנהגו הדורות הקודמים או שאולי אנחנו בוגדים בהם, בחלומות שלהם, בתקוות שלהם לגדל את ילדיהם בעולם כמו זה שבו אנחנו גדלנו.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': האם זהו לא תפקידנו כהורים?

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אני חושבת על אימי סימון, שבעוד חמישה ימים תחגוג יום הולדת 90, שצופה בי עכשיו מהבית, גאה מאוד.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אני חושבת על אבי ארנולד, זיכרונו לברכה, שלא זכה לראות אותי ברגע הזה.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': שניהם, שעלו לארץ לבד, ללא משפחתם, מרומניה ומטורקיה, עבדו קשה, וכל חייהם עמדה טובתנו – של אחי דן ושלי – לנגד עיניהם.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': הכול כדי לספק לנו חיים טובים ונוחים יותר.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': כי כך נוהגים הורים, שמים את טובת ילדיהם לפני זו שלהם.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': לא מעט שאלו אותי בתקופה האחרונה מה גרם לי בסוף לעשות את הצעד הזה שהביא אותי לעולם הפוליטי ולכנסת.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': התשובה היא שהמצב מדאיג ואכפת לי.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': מדאיג אותי מה שקורה לנו כחברה וכמדינה דמוקרטית.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אכפת לי מעצמאות מערכת המשפט, מהעוני, מהקשישים, מהנכים וממה שקורה למיעוטים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אבל הדאגה שלי היא רחבה מעבר לגבולותינו.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': היא ממשהו שאינו מבדיל בין גבולות.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אולי קצת קשה להאמין, אבל לדברים של נערה בת 16 משבדיה הייתה השפעה עצומה על ההחלטה הזו שלי.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': כשגרטה טונברג הייתה בת שמונה היא קראה לראשונה על ההתחממות הגלובלית ועל סכנת שינויי האקלים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': גרטה, ילדה שמאובחנת כבעלת תסמונת אספרגר, נחרדה.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': מאז היא עוסקת רק בנושא הזה, והיא יודעת עליו כיום יותר ממה שהרבה מומחי אקלים יודעים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': לפני שנה היא גם החליטה לעשות מעשה.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': היא כתבה על שלטים דרישה ממנהיגי מדינתה להתייחס ברצינות לנושא, והחלה להתייצב בכל יום שישי, בגשם, בשמש, בשלג – זאת שבדיה – במקום בבית הספר, מול בניין הפרלמנט השבדי כדי למחות.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': המראה הזה של נערה צעירה עם שתי צמות, שנראית צעירה לגילה, סקרן לא מעט אנשים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': השביתה שיזמה סוקרה בתקשורת, גם העולמית, וגרטה הוזמנה לשאת דברים בוועידת האקלים בקטוביץ.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': הנאום שנשאה שם הוא אחד הדברים שגרמו לי לעמוד כאן היום.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': "אתם אומרים שאתם אוהבים את הילדים שלכם, ובכל זאת אתם גוזלים מהם את העתיד שלהם ממש מול עיניהם", אמרה למנהיגים בכינוס, והציתה תנועת מחאה שהוציאה בחודש מרס האחרון מיליון וחצי בני נוער בכל העולם להפגנות והשבתות של בתי ספר.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אמרה, וגרמה לי להבין שחייב להיות כאן במשכן הכנסת קול שיילחם עבור הנושא הזה.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': לפני כשבועיים פורסם דוח חדש ונרחב של האו"ם, שכותרתו:

מיכל (מיקי) חיימוביץ': האנושות מסכנת את המשך החיים על כדור הארץ.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': כן, כן, זה מה שאנחנו עושים, בהכחדה השיטתית שאנחנו מבצעים במיליון מינים של בעלי חיים וצמחים אנחנו מאיימים על מערכות אקולוגיות שאנחנו, בני האדם, תלויים בהן לשם קיומנו.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': פעילויות כמו חקלאות תעשייתית, כריתת עצים, ציד לא חוקי, דיג וכרייה של דלקים ומחצבים משנות את הטבע בקצב חסר תקדים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': הדוח הזה מצטרף להרבה מאוד דוחות אחרים שהולכים ונערמים על שולחנם של מקבלי ההחלטות בעולם.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': יש בהם את כל מה שצריך כדי לעורר מודעות עולמית לבעיות הסביבתיות.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': יש בהם גם את כל הבסיס המדעי לטענות שטוענים כבר שנים ארגוני סביבה, אבל האם זה יעזור?

מיכל (מיקי) חיימוביץ': האם משהו ישתנה?

מיכל (מיקי) חיימוביץ': לצערי, אני לא בטוחה.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': כי, אתם מבינים, בזמנו גם אני לא ידעתי, וכשאתה מתחיל לגלות אז יש לך בעצם שתי אפשרויות: או להדחיק ולהתנהג כאילו זה באמת לא חשוב וזה רחוק, זה לא כאן, ובכלל הרי ירד המון גשם השנה; או ללמוד, להבין, להתמודד, להשתנות ולשנות.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אני הגעתי אל הנושא הזה דרך האהבה לבעלי חיים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': זאת אחת המתנות הגדולות שנתן לי אבי.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': וכשהבנתי שבעצם אין הבדל בין כלב ופרה, כשלמדתי כמה סובלות חיות המשק בגללנו, בני האדם, עברתי לצמחונות ואחר כך לטבעונות.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': מאורח החיים הזה צמחה אצלי לראשונה ההבנה הרחבה של האחריות שלנו כלפי הסביבה והטבע, וכחלק ממנה האחריות שלנו כלפי בעלי החיים והחובה שלנו לנהוג בחמלה בכל יצור חי.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': רבים בוחרים, כמוני, לוותר על מזון מן החי מתוך מודעות לסבלן ולכאבן של חיות המשק, מתוך ההבנה כמה צער בעלי חיים נגרם בגידול התעשייתי שלהן.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': יש כאלה המעדיפים מבחינה בריאותית לבחור בתזונה מן הצומח על יתרונותיה הרבים, אבל יש גם לא מעט אנשים שבוחרים לוותר או לפחות להפחית את צריכת המוצרים מן החי מתוך מודעות להשפעה שיש לבחירה הזאת על הסביבה שבה כולנו חיים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': החוט המקשר הזה בין סביבה, בעלי חיים, הבריאות שלנו ושלמות כדור הארץ הוא זה שמניע אותי בשנים האחרונות.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': דרך הצמחונות נחשפתי לנושא הסביבתי, למדתי על טביעת הרגל הפחמנית העצומה שיש לתעשיית משק החי על העולם, יותר מכל כלי התחבורה; על צריכת המים העצומה; על תופעות של כריתת יערות ומדבור, שמתקשרות לגידול בעלי חיים ולאוכל שהם צורכים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': למדתי, חקרתי והבנתי בעיקר שהעולם שלנו כפי שאנחנו מכירים נמצא על סף משבר עצום, חסר תקדים בתולדות האנושות, שלמרבה הצער, אנחנו, בני האדם, אחראים לו.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אני יודעת שיש הטוענים שמשקלה של ישראל במאבק הזה קטן.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': זה נכון, כן, אנחנו מדינה קטנה.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אבל אסור לשכוח שגם אם כוחנו היחסי דל, ההשפעה שיש ותהיה למשבר האקלים העולמי עלינו עצומה: סביבתית, חברתית, בריאותית וכלכלית.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אזרחי ישראל, כמו אזרחי העולם כולו, ישלמו מחיר כבד.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': המשבר הזה מחייב אותנו לפעולה דחופה.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': לחץ ציבורי זה חשוב וטוב, אבל זה לא מספיק.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': הכדור נמצא בידיים שלנו, מקבלי ההחלטות, הפוליטיקאים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אז בואו נהיה אחראיים ונועזים, כמו שאנחנו הישראלים יודעים, כמי שהובילו בחדשנות בכל כך הרבה תחומים; שדודי השמש הם המצאה שלנו, הטפטפות, ההתפלה; שחידושים סביבתיים שלנו מיושמים במדינות מתפתחות, עם חקלאות מתקדמת, ואפילו כאן, המשכן הזה הוא פורץ דרך – "כנסת ירוקה" ביוזמת היושב-ראש יולי אדלשטיין, מהלך שהפך אותנו לפרלמנט הירוק הראשון בעולם.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אנחנו יכולים להיות דגל לפיתוח סביבתי.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': ובסופו של דבר זה הרי גם משתלם כלכלית.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': הפתרון הוא מאמץ משולב של גופים אזרחיים וממשלתיים ותאגידים לשינוי כלכלי.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': כזה שישים את הנושא בראש סדר העדיפויות, יקדם אנרגיה מתחדשת וטיפול בפסולת וישנה דפוסי צריכה.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': בינתיים, במקום להוביל בטכנולוגיות שיתמכו בצעדים האלו, כמו שאנחנו יכולים, אנחנו מפגרים ביישום של שינויים בסיסיים ברמת ההתנהגות וברמת החקיקה, ואין שום סיבה מדוע לא נתאחד כל חברי הבית הזה מול האיום הזה ונפעל אחרת.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': לפני כחודש, כשברחובות לונדון ניצתה המחאה שקיבלה את הכינוי "המרד בהכחשה", הגיעה אותה נערה שבדית, גרטה טונברג, בהזמנת הפרלמנט הבריטי, לנאום בפני חברי הבית.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': "אנחנו, הילדים", אמרה גרטה בנאומה, "לא מקריבים את החינוך והילדות שלנו כדי שאתם תגידו לנו מה לדעתכם אפשרי פוליטית בחברה שאותה יצרתם.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': לא יצאנו לרחובות כדי שתצלמו איתנו תמונות סלפי ותגידו לנו שאתם ממש מעריצים את מה שאנחנו עושים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אנחנו, הילדים, עושים את זה כדי להעיר את המבוגרים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אנחנו, הילדים, עושים את זה כדי שתשימו את ההבדלים ביניכם בצד ותתחילו להתנהג כמו שהייתם מתנהגים במשבר.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אנחנו, הילדים, עושים את זה כי אנחנו רוצים בחזרה את התקוות והחלומות שלנו".

מיכל (מיקי) חיימוביץ': I would like to tell Gretta Thunberg from here, from the Israeli Knesset, that your voice is heard, and that I, as a member of the Israeli Parliament, will do everything I can to fight for environmental and social justice, for the future of our children.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': גרטה טונברג מועמדת היום לפרס נובל לשלום; נערה צעירה שמוכיחה ששינוי יכול להתחיל גם ממעשה קטן ונחישות.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': וגם לנו יש נוער נפלא, אכפתי ומודאג.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': בעוד שבוע מתוכננת צעדה של בני נוער ישראלים אל המשכן הזה.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אנחנו חייבים להקשיב להם.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אנחנו חייבים להם עתיד.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אנחנו חייבים להם את היכולת ליהנות מהטבע הזה כמונו – לשחות בים שיש בו דגים, לראות בשמיים נשרים דואים, לנשום אוויר נקי, להבטיח להם גישה למזון בריא ולמים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אם לא ניתן להם את זה, נחטא לתפקיד שלנו כשליחי ציבור.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אני קוראת לכם, חבריי חברות וחברי הכנסת: הכירו בחשיבות הנושא הזה, הכירו באחריות שלנו לסיבה למשבר, אל תבחרו בהדחקה.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': הגיעה השעה להכריז גם כאן על מצב משבר אקלימי.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אני נכנסת לבית הזה כדי שמדינת ישראל תהיה חלק מהמרוץ להצלת כדור הארץ כפי שאנחנו מכירים אותו.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': אני נכנסת לבית הזה כשליחה במאמץ גלובלי להפוך את כולנו, בני האנוש, שותפים במאמץ הזה.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': נותרו 12 שנים לעשות מהפכה ביחס שלנו לכדור הזה.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': זה לא הרבה זמן לפני שהעולם עלול להתהפך עלינו ולהשתנות ללא הכר.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': הגעתי לבית הזה כדי להיות הקול של האדמה ששעבדנו ללא רחם, הקול של בעלי החיים שעוברים עינויים וסבל, של מקורות המים המתכלים, של הים שהולך ומזדהם, של זני הצמחים ובעלי החיים הנעלמים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': כי הטבע לא מכיר בגבולות, בקבוצות אנשים או מדינות; הוא אינו מבחין בין ערבים ויהודים, שמאלנים או ימנים, דתיים וחילונים.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': האחריות למרחב שאנחנו חולקים היא המכנה המשותף שלנו.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': האינטרס המשותף שלנו.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': בואו נפעל ביחד לשמור עליו, למען הילדים של כולנו.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': תודה רבה.

ישראל אייכלר: תודה רבה לחברת הכנסת מיקי חיימוביץ.

ישראל אייכלר: תברך חברת הכנסת שלי יחימוביץ.

ישראל אייכלר: אנחנו נמשיך בדיון.

ישראל אייכלר: תברך חברת הכנסת שלי יחימוביץ את חברת הכנסת מיקי חיימוביץ.

שלי יחימוביץ': מיקי היקרה, קודם כול בואו נסיר כאן איזה בלבול מסדר-היום.

שלי יחימוביץ': אפילו השבוע אמרו לי: הינה מיקי חיימוביץ – דבר שרודף אותנו כבר 25 שנה, אם לא יותר מזה, למרות שאין דמיון, זה סוס שחור וסוס לבן.

שלי יחימוביץ': אני לא יודעת למה, אבל בעובדה, זה קורה לנו.

שלי יחימוביץ': אז: מיקי – שלי, נעים מאוד.

שלי יחימוביץ': מיקי, יש כל מיני סיבות להיכנס לפוליטיקה, והסיבות שלך הן סיבות טובות.

שלי יחימוביץ': טובות מאוד.

שלי יחימוביץ': את מגיעה ממקום שהוא אידיאולוגי, קודם כול, שהוא את, שהוא משנה סדורה שזכינו כאן להיחשף אליה, משנה סדורה ומתפתחת ומתעדכנת, שתכליתה להיטיב.

שלי יחימוביץ': וזאת התכלית הראויה ביותר להיכנס לתוך ההיכל הזה, שיש מי שלועגים לו אבל אני יכולה להגיד לך שאם יש מקום שבו את יכולה ליישם את המשנה החשובה הזאת, זה כאן.

שלי יחימוביץ': ואת באמת בחרת לדבר כאן על קשת של נושאים שמעניינים אותך, אבל באמת הקדשת את מרב הנאום היפה שלך לנושא המרכזי שעל סדר-היום שלך, שהוא קיימות ואיכות סביבה וגורלו של כדור הארץ, שאנחנו מענים אותו ומכלים אותו ופוגעים בו, למרות שהוא ביתו של המין האנושי ושל עוד בערך תשעה מיליון בעלי חיים וצמחים ואורגניזמים שונים.

שלי יחימוביץ': וזה מאוד חשוב, בין היתר כי איבדנו כאן שני לוחמים מאוד מרכזיים, מהמובילים במדינה למען איכות הסביבה, חברי הכנסת דב חנין ויעל כהן-פארן.

שלי יחימוביץ': וכמובן אני גם משוכנעת בכל ליבי שהשילוב של המסירות והאכפתיות והידע שלך בתחום, וגם היכולת, שלא צריך לזלזל בה, היכולת לתווך מידע לציבור ולדבר אליו באופן בהיר, והאותנטיות שלך, יהיו נכס לנושא הדרמטי והכל-כך זנוח הזה.

שלי יחימוביץ': את תפגשי לא פעם פיהוקים של שעמום כשתדברי, אבל אז תדעי שזה חשוב.

שלי יחימוביץ': על האותנטיות והעקביות שלך אני יכולה להעיד, יש לי איזה זיכרון.

שלי יחימוביץ': אנחנו מכירות המון שנים וגם יצא לנו איזה שנתיים לעבוד באותו מקום עבודה, חדשות ערוץ 2.

שלי יחימוביץ': אני זוכרת יום אחד שהיית מאוד נסערת ובדקת אפשרות לבטל יום למוחרת את הגשת המהדורה המרכזית, שאת היית המגישה שלה במשך שנים.

שלי יחימוביץ': בסוגריים, אבל לא בסוגריים, אגיד שתמיד היית מקצוענית מאוד והגונה מאוד.

שלי יחימוביץ': אני זוכרת שהיית מאוד נסערת, וסיפרת לי שהולכים לכרות עץ עתיק וחשוב ברחוב שלך, ושאת לא מצליחה למנוע את זה ואת שוקלת מחר לא להגיע לעבודה, כי את הולכת לטפס על העץ ולשבת עליו כדי למנוע את הכריתה שלו.

שלי יחימוביץ': אז אני יכולה להגיד מפרספקטיבה של השנים שתמיד תמיד זה היה אכפת לך, וככל שהשנים חלפו גם הרחבת את הידע שלך וגם הפכת את זה לנושא דגל.

שלי יחימוביץ': את תגלי שמה שאמור להיות קונסנזוס – כי הדברים שאמרת כאן אמורים להיות קונסנזוס – את תגלי שזה נושא שאולי היה אמור להיות חוצה מפלגות, אבל הוא סופר פוליטי, והוא נוגע ליחסים הממאירים והמקולקלים שיש לפעמים בין הון לשלטון.

שלי יחימוביץ': את תגלי שמול כל מאבק צודק שאת תנהלי, יהיו מולך אנשים מאוד מאוד מאוד חזקים שהקרב שלך פוגע בהכנסות שלהם.

שלי יחימוביץ': ואת תגלי שאחרי ששכנעת ציבור שלם בזה שאת צודקת, את תיאלצי לצפות בתשדירים ממומנים היטב עד כמה הנזק הזה שאת נלחמת נגדו הוא בכלל מתנה גדולה לאנושות.

שלי יחימוביץ': וככל שהכסף הגדול מדבר יותר, ככה הקרב הוא יותר קשה, וזה גם הופך את המשימה הזאת לעוד יותר חשובה ולעוד יותר מאתגרת.

שלי יחימוביץ': אבל אני דווקא רוצה לדבר על הטבעונות.

שלי יחימוביץ': אני לא טבעונית ולא צמחונית, פשוט כי אני אדם לא מספיק טוב, באמת.

שלי יחימוביץ': את יודעת, אנשים אידיאולוגיים חיים במתח מתמיד בין – יש פער בין מה שאת מאמינה בו ואיך שאת רוצה שהעולם יהיה, לבין חיי היום-יום.

שלי יחימוביץ': אני למשל מתקוממת בכל נימי נפשי ופועלת כאן כל הזמן כדי שלא יהיה המצב הבלתי-נסבל שבו ילדים כמו הילדים שלי, שנולדו להורים ממעמד הביניים הגבוה, משכילים אשכנזים במרכז הארץ, יקבלו חינוך הרבה יותר טוב מילד מזרחי שנולד בפריפריה.

שלי יחימוביץ': זה מקומם אותי בכל נימי נפשי, וזה אחד הקרבות המרכזיים שלי.

שלי יחימוביץ': אבל ביום-יום שלי, מובן שלילדים שלי אני אתן את כל מה שאני יכולה כדי שיקבלו חינוך יותר טוב.

שלי יחימוביץ': יש כאן משהו שהוא סתירה אינהרנטית בין האמונה לבין החיים עצמם.

שלי יחימוביץ': כמובן, יש עוד המון דוגמאות כאלה, וכל מי שמאמין במשהו חווה את זה.

שלי יחימוביץ': והעובדה שאת טבעונית לא מעט שנים ולפני כן צמחונית לא מעט שנים היא, בעיניי, באמת דוגמה ומופת לצמצום הפער הזה בין האמונה ובין החיים עצמם.

שלי יחימוביץ': ואני חושבת שזה באמת אחד הדיסוננסים החזקים שאנחנו חווים, ואת נותנת דוגמה איך בחיי היום-יום שלך את מגשרת על הפער ומתגברת על הדיסוננס הזה וחיה את היום-יום כמו שאת מאמינה.

מיכל (מיקי) חיימוביץ': זה לא קשה, זה לא קשה.

שלי יחימוביץ': אה, זה לא קשה?

שלי יחימוביץ': טוב.

שלי יחימוביץ': נראה, אולי תמירי אותי במהלך הכנסת הזאת.

שלי יחימוביץ': אני נכונה לזה מוסרית.

שלי יחימוביץ': וכמו שאמרת, אנחנו חיים בשקר.

שלי יחימוביץ': אנחנו נורא אוהבים את חיות המחמד שלנו, אנחנו מודעים לזה שיש להן נפש ויש להן אישיות ויש להן קווי אופי ויכולת לאהוב אותנו, אבל אין לנו שום בעיה להניח יצורים חיים לא פחות חכמים ולא פחות חמודים על הצלחת שלנו ולאכול אותם.

שלי יחימוביץ': ולדבר על זה גם ולהפוך את זה לסוג של תרבות, או להזיל דמעה על במבי ולהזדהות עם מר גורלה של אימו הצבייה, אבל לשבת בלי שום סנטימנט על כיסא שעשוי מבמבי – זה דבר שהוא באמת באמת בלתי נתפס.

שלי יחימוביץ': ואת מסרבת לעשות את זה, מסרבת לחיות עם הדיסוננס הזה, וזה לא מובן מאליו, וזה כרוך במאמץ יומיומי שהוא אפילו מעבר לעשייה הציבורית המוצלחת שלך בנושא, כמו Meatless Monday, שהפך באמת לשם דבר, וזה מדהים אותי כמה אנשים יודעים על זה ועושים את זה.

שלי יחימוביץ': וזה, בעיניי, באמת ראוי להערכה מאוד מאוד גדולה.

שלי יחימוביץ': וגם זה הולך להיות קשה, כי תמיד יהיו מי שילעגו, תמיד, על ההתעקשות הזאת שלך בעניין הכיסא, ויציגו אותה כמגוחכת, או מיותרת, או לא מספיק חשובה – מה היא מתעסקת בדברים האלה כשיש דברים הרי-גורל הרבה יותר.

שלי יחימוביץ': והאנשים האלה לא מבינים את עומק האמונה, ואת המוסר רחב היריעה שמביא אותך להיות מודעת לסבל ולניצול ולתוצאות שלהם, ולסירוב להיות עיוורת, כי להיות עיוורים זה אחד ממנגנוני ההגנה החזקים והמשוכללים ביותר שלנו, כדי לא לסבול כל הזמן מהסבל שאנחנו גורמים לאחרים.

שלי יחימוביץ': והבקשה שלך להחליף את הכיסא, הדרישה שלך להחליף את הכיסא, היא לא רק סימבולית – היא מוסרית.

שלי יחימוביץ': בשביל המאבק הזה את בפוליטיקה, ואת מייצגת ציבור.

שלי יחימוביץ': וזה בלתי סביר ובלתי מוסרי שתיאלצי לשבת על התוצר הסופי של מה שלהשקפתך הוא עוולה ואכזריות ורשעות.

שלי יחימוביץ': זה לא הגיוני.

שלי יחימוביץ': אז אני מבינה שיש כאן בעיה של אחידות.

ישראל אייכלר: כן.

שלי יחימוביץ': אני כבר מסיימת.

ישראל אייכלר: אז זהו, יש עוד אחידות – שלאחרים לא נתתי.

ישראל אייכלר: אז – – –

שלי יחימוביץ': כן נתת.

שלי יחימוביץ': ספרתי, בדקתי ואמרתי: להם הוא נתן – גם לי הוא ייתן.

ישראל אייכלר: נתתי לך, אבל את לא ספרת כמה זמן את כבר מדברת אחרי הזמן.

ישראל אייכלר: לפחות עוד שלוש דקות דיברת, אבל זה בסדר.

ישראל אייכלר: תסיימי.

שלי יחימוביץ': טוב, אז אני מבינה שיש כאן ערך שקוראים לו אחידות, וכל הכיסאות צריכים להיראות אותו דבר, אבל אחידות זה לא ערך, זה פורמט טכני.

שלי יחימוביץ': יש ערכים קצת יותר חשובים.

שלי יחימוביץ': ותאמיני לי שנורא פשוט עכשיו לבוא עם מברג, להוציא את הברגים שהכיסא הזה מחובר איתם אל רצפת המליאה, ופשוט לשים כיסא אחר.

שלי יחימוביץ': זה הכול.

שלי יחימוביץ': ואני מאוד מקווה שהדבר הזה יקרה במהרה ובימינו.

שלי יחימוביץ': דבר אחרון, את תשמעי כאן, לצערי, לא מעט – גם נאומים משובחים עם ערך ועם משמעות, אבל גם לא מעט נאומי פרווה.

שלי יחימוביץ': ואת תראי שהרבה פוליטיקאים נורא נורא נזהרים מלהגיד משהו שהוא לא בקונסנזוס של המחנה הפוליטי שלהם.

שלי יחימוביץ': ובכלל, בניגוד לדימוי, פוליטיקאים לא אוהבים להרגיז, או להיראות מגוחכים, או להגיד דבר שנראה מופרך בעיניי אחרים.

שלי יחימוביץ': זה נורא קשה.

שלי יחימוביץ': משלמים על זה מחיר.

שלי יחימוביץ': ואני יודעת שאת לא כזאת, ואני יודעת שמאחורי החזות הנעימה והמיינסטרימית שלך יש אישה עם דעות, שלא פוחדת לעמוד על דעותיה.

שלי יחימוביץ': ויצא לי לראות את זה שוב ושוב ושוב, ושתינו שייכות לגל השני של הפמיניזם בישראל של אמצע שנות ה-90.

שלי יחימוביץ': זאת הייתה הפעם הראשונה שנשים שהן בלב הקונסנזוס והפריים-טיים אומרות: אני פמיניסטית.

שלי יחימוביץ': וזה היה סופר לא פופולרי, וסופר קשה.

שלי יחימוביץ': ואת לא מצמצת, ולא גמגמת, והיית גם חלק מהיוזמה שלנו, של עזרת נשים, לסיוע למרכזי הסיוע, וכן הלאה, וכן הלאה.

שלי יחימוביץ': ויכולתי להביא עוד דוגמאות, אבל היושב-ראש לא מרשה לי.

ישראל אייכלר: כן.

שלי יחימוביץ': אני בטוחה שלא תמצמצי גם עכשיו, וכשתיתקלי בקשיים, או בלעג, את תדעי תמיד שזה סימן לזה שאת עושה דבר חשוב, כי מי שלא מעצבן אף אחד – סימן שהוא לא אומר כלום והוא לא פרץ שום דרך.

שלי יחימוביץ': והפיכת העולם לטוב יותר תמיד התחילה ברעיונות שנראים בעיני אחרים רדיקליים.

שלי יחימוביץ': כך התחילו כל הדברים הטובים.

ישראל אייכלר: הדברים הטובים – אני ממליץ לסיים.

שלי יחימוביץ': אני מאחלת לך המון המון הצלחה במשימות החשובות שלך, ושהכיסא הזה יעוף במהרה, ושאחריו גם תצליחי לגרום לכך שכל הכיסאות כאן יוחלפו בעור שאינו העור של במבי החמוד.

שלי יחימוביץ': ועלי והצליחי.

שלי יחימוביץ': תודה.

ישראל אייכלר: תודה רבה לחברת הכנסת יחימוביץ.

ישראל אייכלר: אני רוצה רק לומר שהדברים שנשמעו כאן בעניין האוכל ועל זה – דברים מאוד – זה המקום שכל אחד יכול להגיד את דעותיו, אבל כדי להגן על הזכות שלנו בכל זאת לאכול משהו, אני רוצה לצטט מה שאומרת התורה, וזו הזכות היחידה שיש לנו באמת לאכול את זה, כי הקדוש ברוך הוא אמר לאדם: "הנה נתתי לכם את כל עשב זֹרֵעַ זרע אשר על פני הארץ ואת כל העץ אשר בו פרי עץ זֹרֵעַ זרע לכם יהיה לאכלה ולכל חַיַּת הארץ ולכל עוף השמים ולכל רומש על הארץ אשר בו נפש חיה, את כל ירק עשב לְאָכְלָה, ויהי כן".

ישראל אייכלר: זאת אומרת, אחרת באמת לא הייתה לנו זכות לאכול את זה, אבל זה המקור התורני שנותן לנו את הזכות להיות בני אדם.

ישראל אייכלר: וצער בעלי חיים גם הוא עניין על פי התורה.

ישראל אייכלר: צער בעלי חיים זה מן התורה.

ישראל אייכלר: תודה רבה.

ישראל אייכלר: תם סדר-היום.

ישראל אייכלר: הישיבה הבאה תתקיים ביום שני, ט"ו באייר התשע"ט, 20 במאי 2019, בשעה 16:00.

ישראל אייכלר: ישיבה זו נעולה.