ישיבת מליאה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 378, 2018-11-20 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום י"ב בכסלו התשע"ט, 20 בנובמבר 2018, אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הינני מתכבדת להודיעכם, כי הונח היום על שולחן הכנסת – נוסח מתוקן להצעת חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה (תיקון – איסור הפליה על רקע זהות מגדרית), התשע"ט–2018.

ירדנה מלר-הורוביץ: עוד הונחה היום על שולחן הכנסת החלטת ועדת החוקה, חוק ומשפט בדבר פיצול הצעת חוק בתי המשפט (תיקון מס' 90) (מינוי מומחה מטעם בית המשפט), התשע"ז–2017.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה למזכירת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו עוברים לנאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מפעיל את ההצבעה על מנת שתוכלו להירשם לנאומים.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אפשר להירשם.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איתן ברושי, אני מבקש ממך לפתוח היום את הנאומים, ואז נלך לפי הרשימה.

איתן ברושי: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, היה היום דיון רב-משתתפים, אפילו סוער, ומאוד חשוב, בוועדת הכספים בראשות היושב-ראש גפני, בנושא הפיצויים למה שאנחנו קוראים היום "עוטף עזה והדרום" בתקופה שקדמה לימי הלחימה, שמונה חודשים, בימים שקרובים ובאותם ימי האש, שוודאי תוארו כאן יותר מפעם אחת.

איתן ברושי: הלקח ממבצעים ומלחמות קודמים הוא היכולת לתת מענה בזמן חירום על ידי הפעלת מה שקוראים "מצב מיוחד בעורף".

איתן ברושי: משרד הביטחון יכול להפעיל את זה, ושר הביטחון, בלי לשאול את האוצר.

איתן ברושי: אבל כפי שידוע לי האוצר התנגד, ולא בפעם הראשונה, להחלטות שמאפשרות ניהול של שגרה ככל שניתן במשק הלאומי, וודאי באזור שבו אנחנו עוסקים.

איתן ברושי: והינה, כיום, אחרי שעברו כמה ימים לא פשוטים, המדינה עומדת חסרת אונים, ועד היום לא שולמו פיצויים – לא על החודשים הקודמים ולא על הימים האחרונים, לרבות שאלת ימי העבודה ושאלות אחרות שקשורות לנזקים, בעיקר עקיפים.

איתן ברושי: אני פונה ליושב-ראש ופונה לחברים לקיים בהקדם את הדיון, כדי למנוע את ההישנות של מצב שלא היה צריך לקרות, ובעיקר למצוא דרך, גם מקורית, כדי לזרז את התשלומים – גם מקדמות לא נתנו – לתושבי העוטף, שעבורם זה לא ימי קרב או ימי קו או ימי מילואים, זאת שגרת חיים; הם 18 שנה יושבים על הגדר, והם זקוקים להתייחסות הנאותה שלנו, ולא רק למחמאות.

איתן ברושי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת איתן ברושי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אחמד טיבי, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת יעל גרמן.

ג'מעה אזברגה: אדוני היושב-ראש, אפשר?

יולי יואל אדלשטיין: כן, רשמתי אותך.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, לפני כמה שבועות הגשתי הצעת חוק לטיפול שיניים חינם לחולי שיתוק מוחין.

אחמד טיבי: יש כמה מאות כאלה.

אחמד טיבי: בשיתוק מוחין יש פגיעה כאן, באזור הלסתות, ויש צורך בטיפול שיניים.

אחמד טיבי: היות שהטיפול הוא לא חינם, אז הם נאלצים להוציא את כל קצבת הנכות על טיפול שיניים.

אחמד טיבי: העלות, לפי ועדת שרים, היא 10 מיליון שקל בערך, פלוס-מינוס, ולכן הם דחו, החליטו להתנגד.

אחמד טיבי: בינתיים באתי בדין ודברים עם סגן השר ליצמן, שהביע נכונות לכסות חצי מהעלות ושהאוצר יכסה את החצי השני.

אחמד טיבי: אנחנו עדיין מחכים שהאוצר יסכים – שהאוצר יסכים לשלם 5 מיליון שקל מול 5 מיליון שקל מצ'ינג של משרד הבריאות, וכך אפשר לפתור בעיה אנושית, חברתית, רפואית ממדרגה ראשונה: טיפול שיניים חינם לילדים החולים בשיתוק מוחין.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אחמד טיבי.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת יעל גרמן, בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת אכרם חסון.

יעל גרמן: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש.

יעל גרמן: חבריי וחברותיי, היום מאות קהילות טרנסיות ברחבי העולם מציינות את יום הזיכרון הבין-לאומי לזכר קורבנות הטרנספוביה.

יעל גרמן: ההערכה היא שישנם כ-50,000 טרנסג'נדרים בישראל, 0.6% מהאוכלוסייה – 50,000 אנשים שזכותם לשוויון צריכה להיות מובנת מאליה, אך בפועל הם מופלים בדיור, בתעסוקה, ברווחה, בבריאות, בחינוך, בהשכלה.

יעל גרמן: הקהילה הטרנסג'נדרית חשופה יום-יום לאלימות, לבריונות, לדחייה, לבדידות, לניתוק מהמשפחה והחברים, לדרדור לזנות ואף לניסיונות רצח.

יעל גרמן: לצערי, כל החוויות הללו מסבירות מדוע מחשבות אובדניות ומעשי התאבדות שכיחים בקרב חברי הקהילה, אפילו בתל אביב, הנחשבת כל כך למוגנת.

יעל גרמן: הקהילה הטרנסית ביקשה ממני, למרות הכול, לשים דגש דווקא על החיים והעשייה של אותן חברות שכבר אינן.

יעל גרמן: הם מבקשים ומבקשות לקדם את השוויון, ולא את השנאה, הפילוג וההסתה; הם מבקשים לחיות חיים שווי זכויות, לתרום ולהיתרם מהחברה, לחוש ביטחון; הם מבקשים להיות חלק מהחברה שלנו, ומחובתנו לאפשר זאת, כל אחד בחלקת עולמו הקטנה.

יעל גרמן: אני מבקשת להזכיר את שמותיהן של ורד פיירברגר, איזדורה יהושע, נדיה אברהם וסוניה שווסטר, יהי זכרן ברוך.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חברת הכנסת יעל גרמן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אכרם חסון, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת עודד פורר.

אכרם חסון: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, כפי שכבודך יודע, אני התנגדתי לחוק הלאום וגם הצבעתי נגדו ועתרתי לבג"ץ, ויתקיים דיון ב-27 בינואר 2019, ואני מקווה שבג"ץ יבטל את החוק הזה.

אכרם חסון: אבל אני גם רציתי לתת עוד הזדמנות לממשלה, וגם לכנסת.

אכרם חסון: לפני שבועיים הגשתי בקשה לתיקון החוק.

אכרם חסון: אני רוצה כאזרח שתהיה לי הגדרה עצמית בחוק, אני רוצה שתהיה לי זכות להיות אזרח ישראלי שווה, ולכן אני מבקש ומקווה שהצעת החוק שלי תתקבל, ולא נחכה שבג"ץ יפסול את החוק.

אכרם חסון: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אכרם חסון.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עודד פורר, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מסעוד גנאים.

עודד פורר: תודה.

עודד פורר: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, כפי שכבר צוין כאן קודם, היום קיימנו דיון בוועדת הכספים על המצב של העסקים והאזרחים בעוטף עזה ואיזה פיצוי הם יוכלו לקבל.

עודד פורר: הוצגה בפנינו תוכנית של רשות המיסים.

עודד פורר: אני חייב לומר, הם בהחלט עשו תוכנית יותר טובה ויותר מקיפה ממה שראינו בעבר.

עודד פורר: יחד עם זאת, כבר בתוכנית הזאת באו עם אפליה לאותם בעלי עסקים קטנים, כך שהם מפצים רק את מי שעוסקים בתיירות פיצוי לפי מחזור, ואת כל השאר – לא בפיצוי לפי מחזור.

עודד פורר: המשמעות היא ששכירים יקבלו פיצוי כמו שצריך, אבל העסקים, אותם אלה שמעסיקים את השכירים, לא יקבלו פיצוי כמו שצריך.

עודד פורר: אני פניתי גם לאנשי האוצר ואני אומר גם לכם: הרי רק עכשיו אפשרה ממשלת ישראל להעביר 15 מיליון דולר של הקטרים במזומן לארגון טרור ברצועת עזה; אותו דבר אמור לקרות גם בחודש הבא – עוד 15 מיליון דולר אמורים לעבור לאותו ארגון טרור, לחמאס, כסף קטרי, דרך מדינת ישראל, באישור מדינת ישראל, כסף מזומן.

עודד פורר: האם ברשות המיסים רוצים שפשוט העסקים הקטנים, בעלי העסקים, יעמדו על הדרך כדי לקחת, לעצור את השיירה הזאת ושהם אולי יקבלו את ה-15 מיליון דולר האלה כפיצוי על הטילים שיורים חמאס על ישראל?

עודד פורר: אני לא מצליח להבין את ההיגיון בעניין הזה.

עודד פורר: אם הולכים לתת פיצוי בעוטף עזה, חייבים לתת אותו שווה בשווה לעסקים ולאזרחים, ובוודאי להכניס גם את אשקלון, שהיא בכלל לא נמצאת על מפת הפיצוי, למרות שאת הטילים היא קיבלה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עודד פורר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מסעוד גנאים, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת נחמן שי.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, התפרסם אתמול סרטון שמתעד השפלה ופגיעה של שני שוטרים בכבודו של אזרח ערבי מהעיר עראבה.

מסעוד גנאים: הם לעגו לו וניסו לעשות ממנו צחוק.

מסעוד גנאים: מעשיהם ראויים לכל גינוי.

מסעוד גנאים: אני שלחתי מכתב לשר לביטחון פנים כדי לבדוק את האירוע ולהעניש את שני השוטרים, ואני פה רוצה לשאול: האם המשטרה היא לשירותו של האזרח או להשפלתו ופגיעתו?

מסעוד גנאים: מתברר, אדוני היושב-ראש, שאצל שוטרים במשטרת ישראל, כאשר מדובר בערבי, לא רק ידם קלה על ההדק, אלא גם פיהם ולשונם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת מסעוד גנאים.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת נחמן שי, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת ניבין אבו רחמון.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, בכל פעם נדמה לי שאנחנו חוצים עוד קו אחד, והבעיה היא שבחיים זה כך שאחרי שחוצים את הקו הזה, אז הקו הבא חייב להיות עוד יותר רחוק ועוד יותר גבוה, כי כבר עברנו אותו.

נחמן שי: שרת התרבות, יש לה מה להגיד על הרמטכ"ל לשעבר גנץ.

נחמן שי: לא שמעתי שהיא אמרה עליו משהו כשהוא היה בתפקיד, אבל עכשיו יש לו איזה שאיפות פוליטיות, שאני לא יודע לאן הן ייקחו אותו – לא יודע, אני מאחל לו הצלחה – והוא פעם, בסוף מבצע צוק איתן, העז לומר שהאש שככה ונצא ביחד לראות את הפריחה הנהדרת של הכלניות בדרום.

נחמן שי: אולי לא הכי מוצלח בעולם – האש לא שככה, היא נמשכה עוד כמה ימים, ותודה לאל, היא עברה.

נחמן שי: אין שום קשר בין הנאום שלו לבין העובדה שדניאל טרגרמן בן הארבע וחצי נהרג אחר כך בהפגזה של החמאס.

נחמן שי: שום קשר.

נחמן שי: הוא לא הזמין את האש, הוא לא יזם אותה, וזה לא קרה כתוצאה מכך.

נחמן שי: אז להתייצב היום מעל במה ציבורית, שרה בממשלת ישראל, ולהאשים את הרמטכ"ל לשעבר במותו של דניאל טרגרמן?

נחמן שי: איזו חוצפה יש פה.

נחמן שי: איזו עזות מצח.

נחמן שי: ומה זה עושה לזכרו של הילד, הפעוט הזה?

נחמן שי: בני משפחתו – מה הם חושבים?

נחמן שי: מה הם אומרים?

נחמן שי: יש ציטוט של ביאליק על נקמת דם ילד קטן, וכדאי שנזכור: ילדים קטנים הולכים לעולמם בדרך שהם הולכים.

נחמן שי: ניתן להם לנוח בשלום.

נחמן שי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת נחמן שי.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת ניבין אבו רחמון, ואחריה – חבר הכנסת יוסי יונה.

אלי אלאלוף: מי בחר אותך כדובר כאן?

נחמן שי: מה?

אלי אלאלוף: מי בחר אותך כדובר – – –

נחמן שי: – – –

ניבין אבו רחמון: כבוד יושב-ראש הכנסת, חברות וחברי הכנסת, ביום הבין-לאומי לזכויות הילד יש לי סיפור קצר לספר לכם.

ניבין אבו רחמון: לפני כשבועיים סיפר להוריו יזן מחאמיד בן החמש מהכפר מועאוויה במשולש סיפור מדמיונו, על ג'וק שיוצא מדלת ביתו הפתוחה בעת שאימו רוחצת כלים, ונדרס.

ניבין אבו רחמון: ההורים צילמו אותו מספר את הסיפור הזה.

ניבין אבו רחמון: כמה ימים אחרי – יזן נדרס.

ניבין אבו רחמון: איבד את חייו מוקדם מדי.

ניבין אבו רחמון: הוא היה בדרך חזרה מהגן עם אביו, שחיכה לו כי יזן ביקש לחזור ולחבק את הגננת.

ניבין אבו רחמון: הוא אמר לה שלום.

ניבין אבו רחמון: לפי הנתונים של ארגון בטרם, בעשר השנים האחרונות נהרגו 350 ילדים ערבים בתאונות דרכים.

ניבין אבו רחמון: זה אסון מתמשך.

ניבין אבו רחמון: אגב, יותר מ-100 מהם היו הולכי רגל, וכ-100 מהם נדרסו בסביבת הרכב.

ניבין אבו רחמון: צריך לשים לזה סוף.

ניבין אבו רחמון: האם למישהו בממשלה זה מפריע מספיק כדי לתכנן מחדש את המרחב הציבורי בכפרים הערביים, כך שיהיה בטוח יותר לילדים ולהולכי הרגל – מדרכות ומעברי חציה?

ניבין אבו רחמון: מישהו מתכנן לכתוב סוף אחר לסיפור הטרגי הזה?

ניבין אבו רחמון: כולם צריכים לקחת אחריות: הממשלה, הרשויות המקומיות, הארגונים, ההורים ובתי הספר.

ניבין אבו רחמון: הילדים שלנו הם לא ג'וקים; חייהם ושלומם יקרים מכול.

ניבין אבו רחמון: (אומרת בערבית: אללה ירחם עליך, יזן, ועל כל ילדינו.

ניבין אבו רחמון: )

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יוסי יונה, בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת יעל כהן-פארן.

יוסי יונה: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, הינה שוב אנחנו מתוודעים לעוד מקרה מזעזע של אלימות שאי-אפשר להכחיש את הבסיס שלה, שהוא בסיס גזעני נגד יוצאי אתיופיה בישראל.

יוסי יונה: באמת, הלב מתקומם.

יוסי יונה: הלב נשבר לראות עוד ועוד את התופעות הללו כמעט בכל מקום, אדוני היושב-ראש, בין שזה בבתי ספר ובין שזה בפתחם של מועדונים, בין שזה בצה"ל – היכן לא?

יוסי יונה: ובין שזה בפסקי הלכה מטורללים והזויים שמתייגים את יוצאי אתיופיה ככאלה שהם לא יהודים, ואף אפילו כנחותים מאיתנו.

יוסי יונה: אני לא מבין, אדוני היושב-ראש, כיצד התופעה הזאת הולכת ומתפשטת, הולכת ואוחזת לה ממש מעמד מאוד עמוק בחברה הישראלית, ואנחנו פה, חברות וחברי הכנסת, מתבוננים עליה כמעט בחוסר אונים.

יוסי יונה: הגיע הזמן, אדוני היושב-ראש, שאנחנו נדאג לכך – לא רק שתהיה חקיקה, אלא שאמצעי האכיפה והענישה יהיו אפקטיביים.

יוסי יונה: אנחנו לא יכולים לתת יד לתופעות המזוויעות הללו, וטוב שאנחנו חברות וחברי הכנסת נתאחד כדי שנעשה משהו, ויפה שעה אחת קודם, למען השם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת יוסי יונה.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת יעל כהן-פארן.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת ג'מעה אזברגה.

יעל כהן-פארן: תודה, אדוני היושב-ראש.

יעל כהן-פארן: חבריי חברות וחברי הכנסת, אנחנו מציינים כאן עוד מעט את היום הבין-לאומי למאבק באלימות נגד נשים, והתקיימו כמה דיונים, כמובן בוועדה בראשותה של חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, הוועדה למעמד האישה.

יעל כהן-פארן: לפני כחודש העלינו כאן בהצעה לסדר-היום הצעה להקמת ועדת חקירה פרלמנטרית.

יעל כהן-פארן: זו לצד זו עמדנו, חברתי חברת הכנסת סלימאן, מיכל רוזין וחברת הכנסת עליזה לביא, והתשובה שקיבלנו מהקואליציה הייתה: תנו לנו שבועיים, ואנחנו מתקדמים עם תוכנית ממשלתית למאבק באלימות נגד נשים ועם הצעות חוק שתקועות כבר הרבה זמן במשרד המשפטים.

יעל כהן-פארן: נקדם אותן, תנו לנו רק שבועיים.

יעל כהן-פארן: נתנו להם שבועיים.

יעל כהן-פארן: הסכמנו שלא יהיו הצבעות.

יעל כהן-פארן: נתנו להם עוד שבועיים כי היו בחירות לרשויות המקומיות – נתנו עוד שבועיים.

יעל כהן-פארן: היום נגמרה סבלנותנו.

יעל כהן-פארן: חבריי חברי הקואליציה, אתם הבטחתם – אתם צריכים לעמוד בהבטחתכם, אחרת מחר תצטרכו להצביע נגד כל הנשים שנרצחו כאן בשנה ובשנים האחרונות, ותגידו להן שפשוט לא אכפת לכם.

יעל כהן-פארן: אתם לא רוצים לעמוד בסיטואציה הזאת.

יעל כהן-פארן: בואו, תנו כתף, תעשו את המאמץ כדי שנוציא תחת ידינו, לפני שהקואליציה מתפרקת, מאבק אמיתי למען הנשים; מאמץ ממשלתי אמיתי למנוע את הנרצחת הבאה.

יעל כהן-פארן: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת יעל כהן-פארן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת ג'מעה אזברגה, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת חמד עמאר.

ג'מעה אזברגה: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, היום הוא היום הבין-לאומי לשלום הילד, והיום, אדוני היושב-ראש, היום הוא גם יום הולדתו של הנביא מוחמד, ואנחנו מברכים את האומה האסלאמית לרגל היום הזה, יעני, כל עאם ואנתום בח'יר.

ג'מעה אזברגה: אדוני היושב-ראש, לפני שמונה שנים התחילו חפירות בבית הקברות אלאסעף ביפו.

ג'מעה אזברגה: האגודה האסלאמית התחילה לסגור את הקברים בחזרה אחרי שנחפרו על ידי רשות הארכיאולוגיה.

ג'מעה אזברגה: אתמול חזרו עוד פעם לחפור ביפו את החפירות, ויש זעם ביפו, כאילו לא נמצא מקום.

ג'מעה אזברגה: למת יש כבוד.

ג'מעה אזברגה: לחיים – מילא, אין כבוד; גם למתים לא נותנים כבוד?

ג'מעה אזברגה: ריבונו של עולם, אפילו צלם אנוש איבדו אנשים, וגם את העשתונות שלהם?

ג'מעה אזברגה: אין דבר כזה שחופרים, ואפילו בשיטות פסולות למיניהן, בלי תיאום – אולי בפיקוח של העירייה, אבל בלי שאף אחד ידע לאן מעבירים את העצמות של המתים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת ג'מעה אזברגה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חמד עמאר, בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת פנינה תמנו.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, לאחר שחוקק חוק הלאום, שבו הרגישה העדה הדרוזית פגיעה מאוד קשה, ראש הממשלה זימן את ההנהגה הדרוזית למשרדו, והתנהל משא ומתן במשרד ראש הממשלה יותר משבוע אחד.

חמד עמאר: היו שם חמש פגישות – ואני הייתי נוכח בכל הפגישות – ובסופן סוכם שיחוקק חוק שיעגן את מעמדה של העדה הדרוזית במדינת ישראל, חוק-יסוד, ועוד שני חוקים: חוק זכויות וחוק העדפה ליוצאי צבא.

חמד עמאר: הובטח שבתוך 45 יום מתחילת מושב החורף, ובאמת אחרי שחזרנו למושב החורף התקיימו שתי ישיבות במשרד ראש הממשלה עם ממלא מקום המנכ"ל, בנוכחות השר יריב לוין והשר איוב קרא, והתקדמנו טוב.

חמד עמאר: אני מקווה שבעוד שבועיים – זה 45 יום – יובאו אותם חוקים שסיכמנו עליהם לאישור הכנסת.

חמד עמאר: אני מקווה שזה יהיה, ואם זה לא יהיה, אני עצמי – אותם חוקים שסוכמו עם משרד ראש הממשלה, אביא אותם לכנסת ישראל, ואני מקווה שהכנסת תאשר את החוקים.

חמד עמאר: כי באותו זמן שהגענו לסיכומים אני הרצתי במקביל חוקים.

חמד עמאר: אם משרד ראש הממשלה יביא את החוקים, החוקים שלי לא יעלו להצבעה; אם משרד ראש הממשלה לא יביא את החוקים בשבועיים הקרובים, אני איאלץ להעלות את חוק שינוי חוק הלאום.

חמד עמאר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חמד עמאר.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת פנינה תמנו, בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת רוברט טיבייב.

פנינה תמנו: אדוני היושב-ראש, מזכירת הכנסת, חברי כנסת נכבדים, אני מודה ומתוודה שהייתי צריכה קצת להסדיר נשימה היום כדי להגיע לכנסת.

פנינה תמנו: אתמול הכתב אוריה אלקיים פרסם בחדשות כאן סרטון שבו ילד בן 15 מותקף באופן קשה על ידי שוטרים שהגיעו לעצור אותו, לא פחות ולא יותר, בשטח בית ספרו.

פנינה תמנו: עומד מנהל בית הספר מן הצד, רואה איך גוררים אותו, מכים אותו; עומדים שם חברים שלו, בוכים, צועקים רק שישחררו אותו.

פנינה תמנו: בברוטליות שכזאת פשוט לקחו אותו לתחנת המשטרה.

פנינה תמנו: אני רוצה לשאול אם זה היה קורה בצפון תל אביב, שילד בן 15 נעצר בברוטליות כזאת; אני רוצה לדעת אם זה היה קורה ברמת השרון; אני רוצה לדעת אם זה היה קורה לילד שצבע העור שלו לא שחור.

פנינה תמנו: הגעתי היום בתחושה קשה שאין לי כבר מה לומר לקהילת יוצאי אתיופיה בישראל; שאולי העתיד שלנו לוט בערפל, ושל הרבה מאוד ילדים שחווים אלימות בחינוך, בבתי הספר, גזענות ברחוב, שלא לדבר על הצבא – כמעט בכל מקום.

פנינה תמנו: הממשלה ראתה ב-2015 שהקהילה זועקת את הזעקה שלה.

פנינה תמנו: יותר מזה אנחנו לא נוציא מהבית.

פנינה תמנו: הוקמה ועדת שרים.

פנינה תמנו: מה, ריבונו של עולם, הצורך בוועדת שרים או במדינת חוק, אם בסוף אותם אנשים לא משלמים את הדין, אם בסוף כל מי שפוגע על רקע גזעני בקבוצה מסוימת לא משלם את הדין?

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

פנינה תמנו: והקירות של הבית הזה עומדים איתן.

פנינה תמנו: אבל איפה כל אותם פוליטיקאים שאמורים לשרת נאמנה את כלל הציבור הישראלי?

פנינה תמנו: זאת שאלה שאני מותירה כאן, אבל אני גם אומרת לך כיושב-ראש הכנסת, שאני יודעת שהנושא קרוב לליבך: צריך להעיר את הממשלה הזאת.

פנינה תמנו: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חברת הכנסת פנינה תמנו.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת רוברט טיבייב, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת דב חנין.

רוברט טיבייב: תודה, אדוני היושב-ראש.

רוברט טיבייב: אני ממש מזדהה עם כל מה שאמרה חברה שלי פנינה תמנו.

רוברט טיבייב: אנחנו מדי פעם רואים שיש לנו בחברה גזענות ואפליה.

רוברט טיבייב: באמת, אני רוצה קצת לדבר על דבר שקרה באשדוד לפני כמה חודשים, שפיטרו מורה על זה שהיא דיברה עם תלמידים בשפה הרוסית, בשפה שנוחה להם.

רוברט טיבייב: אני כתבתי מכתב לשר החינוך נפתלי בנט, אבל לצערי הרב לא קיבלתי תשובה.

רוברט טיבייב: אני מאוד מקווה ששר הביטחון נפתלי בנט יענה לי.

רוברט טיבייב: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת רוברט טיבייב.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

דב חנין: תודה לך, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: אני מצטרף לזעזוע של חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה מהסרט המזעזע שאנחנו ראינו, ויותר מזה – מהמציאות המזעזעת שאנחנו חווים, של משטרה אלימה ופוגענית ביחס ליוצאי אתיופיה, אבל גם ביחס לעוד אנשים בחברה הישראלית.

דב חנין: הגיע הזמן לשים לזה קץ.

דב חנין: היום ציינו את יום המאבק באלימות נגד נשים, ועוד מעט המליאה תציין את היום הזה.

דב חנין: השתתפתי בכמה מהדיונים שנעשו בוועדה למעמד האישה, והתרשמתי מהפעילות המרשימה של הוועדה הזאת, מהפעילות המרשימות שהגיעו לדיון, מהמחויבות, מנשות ומאנשי המקצוע – כולל, אגב, מהדרג הממשלתי.

דב חנין: אבל לצערי, הממשלה נמצאת במקום לגמרי אחר.

דב חנין: השר לביטחון הפנים בכלל מציע להפציץ את החברה הישראלית באקדחים וברובים – מה שייצר יותר אלימות בכלל, יותר פגיעה מנשק ויותר פגיעה בנשים.

דב חנין: יש דיבורים בממשלה, אבל המעשים נמצאים במקום אחר לגמרי.

דב חנין: הממשלה אפילו לא מקיימת את החוקים שאנחנו העברנו, למשל החוק שמחייב ליצור סל תמיכה לנשים מוכות.

דב חנין: משרד הרווחה מודה בדיון שנעשה אצל חברנו חבר הכנסת אלאלוף שהוא יאחר בשנה בהקניית הסל הזה, שמחויב על פי החוק.

דב חנין: אני רוצה לסיים פשוט בהבאת דברים בשם אומרם, מפי יושב-ראש הוועדה חבר הכנסת אלאלוף.

דב חנין: הוא אומר ככה: שנה וחודשיים אתם עובדים על מכרז כדי להוציא חוק לפועל?

דב חנין: שלא יעצרו אתכם על מהירות מופרזת.

דב חנין: אולי עוד כמה ימים אתם תמצאו שוב ששכחתם איזה פסיק בשורה 17 ואז זה ייקח עוד חודשיים?

דב חנין: קחו אחריות.

דב חנין: זאת הפנייה שלי לממשלה: קחו אחריות ובצעו את החוקים שהכנסת העבירה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת דב חנין.

יולי יואל אדלשטיין: אחרון הדוברים בנאומים בני דקה, חבר הכנסת יעקב אשר, בבקשה, אדוני.

תודה, אדוני היושב-ראש.

כולנו היינו תחת הסיפור המנופח מאוד, האוורירי מאוד, של טיסת אל על המדוברת בשבת שעברה.

אני רוצה לומר שמה שקרה – שבמשך שבת שלמה פמפמו בכל כלי תקשורת אפשרי על התנהגות או התנהלות כזאת או אחרת שהייתה שם, כשאנשים שהם שומרי השבת לא יכולים ולא יודעים אפילו שהם צריכים להגיב, ולמזלנו הרב היה שם עיתונאי שהוא שומר תורה ומצוות, והוא בא ונתן את הגרסה האמיתית של מה שהיה שם.

חבל, כי אנשים מחכים רק להתססה הזאת ולהפוך את זה למה שהפכו את זה.

דבר שני, אני רוצה לומר – ואני פונה לחברת אל על: לא יכול להיות שנושא כזה, שאנשים שהם לקוחות, לקוחות שבאים לחברה הזאת כי הם יודעים שהחברה הזאת שומרת שבת – אי-אפשר, בגלל תקלות כאלה ואחרות – חייב להיות נוהל מסודר וברור בחברה שאם הם נקלעים לאיזשהו דבר מהסוג שקרה, לא לוקחים סיכון.

יהיה נוהל מסודר: מה עושים, איך עושים – נוהל שקוף וברור לעיני כול.

כי אפשר להבין את החרדה של אנשים.

יש אנשים שגם במקומות לא סימפתיים חירפו את נפשם בשביל השבת, אז ודאי שכשהם לקוחות והם משלמים על כרטיס טיסה הם לא צריכים, חלילה, להיות בלחץ שאולי הם יעברו בפעם הראשונה בחיים שלהם ויחללו את השבת.

אני פונה לחברת אל על: במקום להיסחף לפופוליזם שהיה בעניין הזה – לטפל בבעיה, להפוך אותה לפתירה, לברורה בצורה חד-משמעית, ולא להשאיר אותה לשיקול הדעת של טייסים או של דיילים תוך כדי טיסה.

תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת יעקב אשר.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: << הלסי >> ציון היום למאבק הבין-לאומי באלימות כלפי נשים << הלסי >>

יולי יואל אדלשטיין: כפי שנאמר, חברי הכנסת, אני מתכבד לפתוח את הישיבה לציון יום המאבק הבין-לאומי באלימות נגד נשים.

יולי יואל אדלשטיין: המאבק הזה הוא אולי גלובלי, אבל לצערי מצב החירום הוא לוקלי באופן מבהיל, כי השנה, רק השנה, נרצחו בישראל 20 נשים – בממוצע, בערך כל שבועיים; 20 אימהות, אחיות, חברות, ושותפות, שחיו חיים יקרים מפז עד שמישהו התייחס אליהן כאל קליפת השום.

יולי יואל אדלשטיין: תשאלו: מה היה מיוחד השנה?

יולי יואל אדלשטיין: שום דבר.

יולי יואל אדלשטיין: בכל השנים האחרונות המספרים האלה חוזרים פעם אחר פעם, ניצבים כשורה של דגלים עצובים ואדומים מדי.

יולי יואל אדלשטיין: אבל רצח הנשים הוא רק קצה-קציה של תופעה רחבה הרבה יותר.

יולי יואל אדלשטיין: כ-180,000 נשים מתלוננות בכל שנה על אלימות מצד בני זוגן, ואלו רק נשים שנשאר להן מספיק כוח להגיע לתחנת המשטרה ולפתוח תיק.

יולי יואל אדלשטיין: ההערכה היא שהרבה הרבה יותר נשים הן חלק מטבעת האלימות, טבעת הפחד וההשפלה, שמתהדקת וחונקת אותן, את הילדים שלהן ואת כל סביבתן.

יולי יואל אדלשטיין: המושג הקשה ביותר בעיניי בהקשר זה הוא מקלט לנשים מוכות – כאילו מי שנרדפה, שבוזתה ושהוכתה היא שצריכה מקלט, ולא מי שרדף, שביזה ושהיכה; כאילו הנשים הן שצריכות להתחנן למחסה, ולא אלה שהפכו את חייהן לבלתי נסבלים.

יולי יואל אדלשטיין: ממש עולם הפוך.

יולי יואל אדלשטיין: חבריי, אני לא צריך לומר שאין אלימות מוצדקת משום סוג וכלפי שום אדם; אין רצח מוצדק, אין שוד מוצדק ואין איומים מוצדקים.

יולי יואל אדלשטיין: אבל אנחנו מציינים היום באופן ספציפי את המאבק באלימות נגד נשים כי במקרים האלה היד שמכה לא מתרוממת לבדה; היא ביטוי לתפיסת עולם שנמצאת בראש – תפיסה שרואה באישה רכוש או כלי או יצור אנושי שרק קרוב למדרגת אדם.

יולי יואל אדלשטיין: האלימות נגד נשים היא רק המימוש של השקפה שמייחדת לאישה "תפקידים", במירכאות, מסוימים שהיא חייבת למלא מטבעה, ואם לא – אוי לה ואוי לנפשה.

יולי יואל אדלשטיין: זאת תפיסת עולם מסוכנת, חשוכה, לא שוויונית, רחוקה מדמוקרטיה וגם רחוקה מיהדות.

יולי יואל אדלשטיין: אין לה מקום במדינת ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: כשנאבקים באלימות נגד נשים צריך להתחיל מגדיעת השורשים האלה שמצמיחים אותה, מסט הרעיונות שמקטינים את דמות האישה ואת כבוד האישה, מהסובלנות לאי-שוויון, מההתעלמות מהסימנים המוקדמים שמובילים בסופו של דבר חלילה גם לרצח.

יולי יואל אדלשטיין: זו הדרך היחידה להימנע מן הפירות הבאושים של האלימות הזאת, שעדיין מכתימה את החברה שלנו בכתמים שכבר לפני שנות דור היינו צריכים להסיר.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודה לכל יוזמי ויוזמות הדיון, ומבקש שחברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, יושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, תפתח את הדיון במסגרת ההצעות לסדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: את התשובה נשמע מפי השרה לשוויון חברתי חברת הכנסת גילה גמליאל.

דב חנין: יישר כוח, אדוני היושב-ראש, על הדברים שלך.

ניבין אבו רחמון: נכון.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי, עד חמש דקות לרשותך.

עאידה תומא סלימאן: אדוני היושב-ראש, כפי שנאמר, יישר כוח באמת על הדברים החשובים.

עאידה תומא סלימאן: חשבתי שדווקא שנה אחרי שנה נוכל לציין את השינויים המהותיים ואת המעבר מהמקום שבו נשים צריכות להיות במקלט, סגורות, למקום שבו הגברים האלימים או כל מי שמבצע פעולות אלימות יהיה מאחורי סורג ובריח.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו היום ציינו – כל השבוע הזה אנחנו מציינות את היום הבין-לאומי למניעת אלימות נגד נשים.

עאידה תומא סלימאן: ציון היום הזה בעולם כולו נבע מהצורך בהעלאת מודעות לשלל סוגי האלימות שחוות הנשים: אלימות פיזית, מינית, מילולית, נפשית וכלכלית.

עאידה תומא סלימאן: יחד עם זאת, המציאות הקשה הביאה אותנו כמעט מדי שבוע במשך השנה לארגן פעילויות שונות בכנסת, בארגונים ובשטח.

עאידה תומא סלימאן: אותה מציאות לימדה אותנו בדרך הקשה ביותר שבמאבק הזה אי-אפשר להתפשר, להנמיך קול או אפילו לנוח.

עאידה תומא סלימאן: למה?

עאידה תומא סלימאן: כי החיים משולמים בתמורה.

עאידה תומא סלימאן: היום קיימתי דיון: 20 שנה לחוק למניעת הטרדה מינית.

עאידה תומא סלימאן: במצב אופטימלי היינו מתכנסות 20 שנה אחרי חקיקת החוק למניעת הטרדה מינית וחוגגות את ההיסטוריה שעשינו ואת כברת הדרך שנעשתה בעקבות ובזכות החוק, בעיקר השינוי בנורמות ובתפיסות החברתיות.

עאידה תומא סלימאן: ואכן, זו הייתה פריצת דרך במאבקן של הנשים המדהימות והתנועה הפמיניסטית, וגם הח"כיות שדאגו שהחוק הזה יעבור, ח"כיות וח"כים.

עאידה תומא סלימאן: ואולם, גם 20 שנה אחרי חקיקת החוק עדיין נשים עוברות הטרדות מיניות ברחובות, באקדמיה, במקומות העבודה, בבתי חולים, בעולם, בתקשורת, וגם בכנסת; נשים חזקות כנשים מוחלשות, נשים עם פריבילגיות ונשים הנמצאות במעגלי דיכוי כפולים, קטינות ונערות ונשים מבוגרות.

עאידה תומא סלימאן: המאבק שלנו היה אמור להיות עכשיו, בשלב הזה, על איכות החיים, על שיפור מצבן ומעמדן של הנשים, אלא שכל פעם מחדש אנחנו מוצאות את עצמנו דורשות את המובן מאליו – את הזכות האלמנטרית והכי בסיסית שיש: חיים.

עאידה תומא סלימאן: אני מאמינה שהמאבק נגד האלימות והמאבק למען חיים בכבוד ובשוויון בלתי ניתנים להפרדה, כרוכים אחד בשני, וכל תוכנית ממשלתית או אג'נדה שלא רואה את הקשר ומקצה את המשאבים לשני המאבקים יחד ודאי חוטאת למטרה.

עאידה תומא סלימאן: 20 נשים נרצחו מתחילת השנה.

עאידה תומא סלימאן: רשימה מדממת זו מונה עוד 148 נשים אשר נרצחו מאז 2007, שכל אחת מהן היא עולם ומלואו.

עאידה תומא סלימאן: יחד עם זאת, הן מצאו את מותן, ולא במקרה, כשמערכת אכיפת החוק אינה קשובה לכאבן של הנשים ומערכת הרווחה עמוסה עד עייפה.

עאידה תומא סלימאן: כאשר מונעים מנשים תקציבים בסך 50 מיליון שקלים חדשים, וכשיד ימין לא יודעת מה יד שמאל עושה – והכוונה לחוסר שיתוף הפעולה בין המשרדים – בהינתן המצב הזה, הרצח הבא נראה בלתי נמנע.

עאידה תומא סלימאן: ופה האסון – שאנחנו יודעים ויודעות את הבעיה ומכירות את הדרך לפתרון.

עאידה תומא סלימאן: האמת, אחד הדיונים שהיה היום היה על יישום החלטות התוכנית הלאומית למאבק באלימות במשפחה.

עאידה תומא סלימאן: כולם יודעים שלפני חודש הנחתי – ושלוש חברות כנסת הצטרפו לבקשה – בקשה להקמת ועדת חקירה פרלמנטרית על הכישלון בטיפול בנושא רצח נשים.

עאידה תומא סלימאן: הייתה פנייה מהקואליציה, והייתה בקשה שלא להצביע על הבקשה לוועדה פרלמנטרית.

עאידה תומא סלימאן: נאמר לנו: למה אתן צריכות את ועדת החקירה?

עאידה תומא סלימאן: בואו, אנחנו נטפל, רק תגידו לנו מה שצריך לעשות.

עאידה תומא סלימאן: אמרנו: לא נחדש לכם כלום.

עאידה תומא סלימאן: יש תוכנית שהממשלה אישרה, והיא לא מתוקצבת מספיק; רוצים תקציב מלא לתוכנית הזאת, רוצות תקציב ותוכנית חירום להגנה על נשים שנמצאות בסכנה מיידית, ורוצות קידום מהיר של חוק האזיקונים.

עאידה תומא סלימאן: מאוד פשוט.

עאידה תומא סלימאן: נתנו תוכנית פעולה, הובטחו לנו שבועיים, חיכינו שבועיים – אמרו: יש בחירות מקומיות, תיתנו לנו עוד שבוע; יש בחירות כלליות, תיתנו לנו עוד שבוע.

עאידה תומא סלימאן: היום, כבוד היושב-ראש, לתדהמתי, לאחר שביקשתי מחקרים של הממ"מ, אנחנו מגלות שאפילו ה-30 מיליון שדיברו עליהם הם לא כסף תוספתי.

עאידה תומא סלימאן: מה?

עאידה תומא סלימאן: חיי אזרחיות מדינת ישראל לא שווים 50 מיליון שקל בשנה כסף תוספתי למשרד הרווחה?

עאידה תומא סלימאן: כסף תוספתי לתוכנית שאמורה להפסיק את האלימות?

עאידה תומא סלימאן: אנחנו לא רוצות ימים מיוחדים; אנחנו צריכות את המקלטים, אדוני היושב-ראש, כי אף אחד אחר לא מגן על הנשים; כי כולם בגדו באחריות שלהם כלפי הנשים במדינת ישראל ובביטחונן.

עאידה תומא סלימאן: נשים נרצחות, ועדיין מתווכחים איתנו על 20 מיליון או 30 מיליון.

עאידה תומא סלימאן: הכסף מתעופף באוויר כאשר יש נושאים אחרים, אבל כשזה כרוך בחיים של הנשים אין כסף, ואנחנו צריכות להתחנן, ואנחנו צריכות לדרוש.

עאידה תומא סלימאן: אז מחר – אם עד מחר לא נקבל תשובה, ואם לא יוקצה התקציב, אנחנו נצביע על הקמת ועדת חקירה, כי כן צריך ועדת חקירה לבדוק למה אנחנו לא בסדר העדיפויות של הממשלה ולמה אנחנו לא מתוקצבות כדי להגן עלינו.

עאידה תומא סלימאן: ואני קוראת לבית הזה פעם אחת לשדר מסר אחד – שאכן אלימות לא מקובלת וחיי נשים שווים, ומחר להצביע כן לוועדת חקירה פרלמנטרית.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת רחל עזריה, בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חברת הכנסת פנינה תמנו.

רחל עזריה: כבוד היושב-ראש, כבוד השרה, חבריי וחברותיי חברי הכנסת, אני רוצה להמשיך את דברי קודמיי, גם היו"ר וגם עמיתתי יושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האישה.

רחל עזריה: החוק בישראל היום הוא חוק טוב – החוק נגד הטרדות מיניות הוא חוק טוב.

רחל עזריה: יש לנו חוקים לא רעים בכלל, בסך הכול.

רחל עזריה: אבל אני רוצה לספר על מקרה אחד שיכול להראות כמה שגם כשהחוק טוב, זה פשוט לא מספיק.

רחל עזריה: יום אחד מתקשר אליי חבר טוב שלי ומספר לי – עמית שעבדתי איתו בעבר – מספר לי שאימא שלו, אישה בת 60, פרצו אליה הביתה ואנסו אותה.

רחל עזריה: מאותו רגע מתחיל מחול שדים כמעט בלתי נסבל.

רחל עזריה: הם צריכים להתמודד עם רשויות שעד היום הם בכלל לא ידעו איך מתמודדים איתן.

רחל עזריה: משפחה לגמרי רגילה, והם פשוט צריכים להתחיל להתמודד, ואני אמנה את כל הבעיות שהם היו צריכים להתמודד איתן בדרך: קודם כול הקהילה.

רחל עזריה: מספרים דבר כזה בקהילה?

רחל עזריה: הם חושדים במישהו, שכן; מספרים?

רחל עזריה: לא מספרים?

רחל עזריה: איך הקהילה מגיבה?

רחל עזריה: איך גורמים לזה שהקהילה לא תוקיע אותה, כי איך בכלל מספרים, איך דבר כזה קורה?

רחל עזריה: איך בכלל מספרים שאישה בת 60 ומשהו – זה נשמע כל כך מופרך.

רחל עזריה: אחרי שהם עברו את שלב הקהילה, צריך לספר במקום העבודה שלה שהיא יכולה להמשיך לעבוד, כי אחרי שקורה אירוע טראומטי כזה, מייד הרבה אנשים אומרים: אולי תצאי לחופש, אולי תיקחי זמן, לא בטוח שאת יכולה להמשיך לעבוד בתפקיד שלך, כי זה תפקיד שהיא פוגשת את כל היישוב ואת כל הקהילה, ומתחילים הדיבורים.

רחל עזריה: היא צריכה להתמודד עם המשפחה – גם משפחה קרובה וגם משפחה רחוקה, וכן לספר, ולא לספר.

רחל עזריה: אם לא מספרים לא מקבלים תמיכה, ואם כן מספרים – מה המשמעות של לספר דבר כזה, וכמה זה מפורר את המשפחה, ומי מרגיש תחושת אחריות, ומי היה שם, ומי לא היה שם, ומי עוזר להתמודד, ומי לא עוזר להתמודד.

רחל עזריה: וכמובן, עכשיו נגיע לגופים האמיתיים של המדינה, וקודם כול המשטרה.

רחל עזריה: אז מסתבר שיש הבדל גדול איפה אישה נאנסת, כי מסתבר שבמחוז תל אביב יש טיפול ממש טוב, אבל במקומות אחרים ברחבי הארץ – שלא נדע: קודם כול, לא מאמינים, לא יודעים איך לשאול, שולחים גברים לשאול; לא בהכרח שומרים את כל הממצאים – היה לנו דיון אצלך בוועדה, עאידה, על זה שלא שומרים את הממצאים מעל שנה, או מעל חצי שנה, וזורקים את הממצאים; לא אומרים לה מה היא צריכה לשמור.

רחל עזריה: היא אמרה: אם הייתי יודעת, הייתי שומרת בעצמי.

רחל עזריה: אף אחד לא אמר.

רחל עזריה: הכול נזרק.

רחל עזריה: כאשר אחרי שנה שוב היה מקרה, לא היה אפשר להוכיח קשר בין המקרים, ועד שמגיעים לבית משפט זה מורכב יותר.

רחל עזריה: איפה המשטרה בתוך הסיפור הזה?

רחל עזריה: כנראה צריך לדעת איפה לגור, ואני יכולה לומר לכם, ברוב המקומות היום בארץ פחות כדאי לגור, במובן הזה.

רחל עזריה: האם יש שוטרת שמטפלת?

רחל עזריה: האם המשטרה ממשיכה ללוות אחר כך?

רחל עזריה: אני אגיד לכם, רוב הזמן, ברוב המקומות, התשובות לצערי הן "לא".

רחל עזריה: ממשיכה הלאה.

רחל עזריה: מגיעים לפרקליטות.

רחל עזריה: בפרקליטות זו בכלל תופעה מדהימה.

רחל עזריה: אישה שעוברת פגיעה מכל סוג שהוא היא בכלל לא צד, זאת אומרת, אפשר להחליט לסגור את התיק ולא לעדכן אותה, אלא אם כן יש פרקליטה או פרקליט נחמדים מספק שאכפת להם, או שהמשפחה חזקה מספיק, או שהמשפחה פונה לחברת כנסת שתלך ותדבר עם הפרקליטות ותבקש לעזור בעניין הזה.

רחל עזריה: וצריך לשכנע את הפרקליטות שגם אם התיק הוא לא מספיק חד-משמעי, אם הם סוגרים אותו מייד זה בעצם נותן תעודת יושר לאותו אדם, אפילו שלא מגיעה לו תעודת יושר, כי ככה היום החברה שלנו מתייחסת.

רחל עזריה: ולכן, כן דורשים שיהיו המלצות, וזה עוד מאבק שצריך לנהל.

רחל עזריה: ואז, כאשר מגיעים לבית המשפט – האמת היא שאני מאחלת שאף אחת לא תגיע לבית משפט אף פעם בנושא כזה, כי זה פשוט לעבור עוד אירוע כמעט בלתי נתפס.

רחל עזריה: דבר אחרון שאני רוצה לומר זה שהרבה פעמים ההתמודדות של התקשורת – לא תמיד רוצים את החשיפה.

רחל עזריה: הרבה פעמים, גם כאשר מספרים חצאי מקרים, מייד יודעים מי זה, וגם זה משהו שצריך לטפל בו.

רחל עזריה: הייתי צריכה לפנות לעיתונאים ולבקש מהם בדחילו ורחימו שלא לספר שום דבר, כי ידענו שיהיו לזה השפעות הרות גורל.

רחל עזריה: אני מספרת לכם על מקרה אחד שמצאתי את עצמי מעורבת בכל כך הרבה שלבים בו פשוט כי ידעתי שאני יכולה לעזור, אבל רוב האנשים – אין להם בהכרח מישהו שיוכל לעזור בשלבים האלה.

רחל עזריה: ולכן אנחנו צריכים פה, במדינת ישראל, בבית המחוקקים של מדינת ישראל, להגיע למצב שאף אחד לא צריך לפנות לחבר כנסת או לחברת כנסת כדי שיעזרו בתהליך הזה.

רחל עזריה: אני מאמינה שבבית הזה, גם בימים שאנחנו רואים בעיקר התקוטטויות ומאבקים בין קואליציה לאופוזיציה, אני מאמינה שהשותפויות האלה עדיין אפשריות.

רחל עזריה: בנושא הזה, אני בטוחה שאנחנו נגיע לשיתופי פעולה.

רחל עזריה: כבוד השרה, בואי נראה מה נוכל לעשות – אני לא יודעת אם בימים הקרובים או בתקופה הקרובה – כדי שנדע שאנחנו ככה סוגרים את הקדנציה הזאת עם אמירה משמעותית ועם עשייה משמעותית בנושא.

רחל עזריה: אני אשמח מאוד לשתף פעולה עם כולם.

רחל עזריה: אני אהיה שם.

רחל עזריה: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חברת הכנסת רחל עזריה.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת פנינה תמנו.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס.

פנינה תמנו: אדוני היושב-ראש, כבוד השרה, חברי כנסת נכבדים, אנחנו מציינים את יום המאבק באלימות נגד נשים.

פנינה תמנו: היטיבה לתאר חברתי חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, שיש רצף מאוד רחב שבו נשים סופגות וחוטפות אלימות, על רצף גילים מאוד רחב.

פנינה תמנו: אבל את הדברים שלי אני רוצה להקדיש לאותן 20 נשים שנרצחו השנה, ועדיין לא הסתיימה לה השנה; אני רוצה להקדיש בעיקר לעשרות יתומים שנותרים עם השבר לכל חייהם.

פנינה תמנו: אני לא חושבת שניתן לתאר את המהמורות בדרך ואת הטרגדיה יותר משתיארה את זה אתמול אישה צעירה, בערך בת גילי, שהגיעה לשדולה למאבק באלימות ורצח נשים שהקמתי יחד עם חברת הכנסת לאה פדידה.

פנינה תמנו: היא הגיעה, וזו הייתה הפעם הראשונה שהיא הייתה מוכנה לדבר, והיא מספרת שהרצח האחרון, של אנגווץ וואסה בנתניה, פשוט שבר אותה – אותו רצח שבעלה השוטר ירה בה לעיני בנם בן השבע; יותר נכון בנה מנישואים קודמים.

פנינה תמנו: מגיעה הגברת הצעירה, כמו שאמרתי, בערך בת גילי, ומספרת איך בגיל שמונה היא ראתה את אביה דוקר את אימא שלה דקירות רבות, יחד עם האחים שלה.

פנינה תמנו: במשך שנים היא והאחים שלה יוצאים מהבית – היא למשפחת אומנה, הם לפנימיות.

פנינה תמנו: היא אומרת: היה לי מזל שהגעתי למשפחה טובה.

פנינה תמנו: היא הצליחה להשתקם, עד שלפני שש שנים האב, הרוצח, שלא ריצה ולו יום אחד בכלא – שוחרר על סעיף נפשי – פשוט רצח עוד אישה.

פנינה תמנו: מאותו הרגע, היא מספרת, החיים שלהם נהיו גיהינום.

פנינה תמנו: האחים שלה פשוט קרסו – קרסו מהמהלומה הנפשית, הכובד הנפשי לשאת דבר כזה, שהאב רוצח עוד אישה.

פנינה תמנו: בנוסף אליה מגיעה אישה אמיצה – אישה אמיצה שבעלה ירה בה.

פנינה תמנו: הוא היה שוטר.

פנינה תמנו: היא הלכה לרשויות וסיפרה פעם אחר פעם את מה שהיא חווה, את זה שהיא חוששת.

פנינה תמנו: היא אפילו הצליחה לאזור כוח ולעזוב את הבית.

פנינה תמנו: הוא בסוף מצא אותה, והוא ירה בה.

פנינה תמנו: היא גררה את עצמה בשארית כוחותיה.

פנינה תמנו: היא אמרה – הוא אפילו ירה בה בצוואר; היא אמרה: זה פשוט לא עניין אותי באותם רגעים שאני מאבדת דם.

פנינה תמנו: בסך הכול רציתי להגן על הילדים שלי.

פנינה תמנו: ועוד ועוד עדויות קשות מנשוא, וכל אחת עולם ומלואו, וכל הילדים האלה בסוף נשארים כאילו בין הצללים, בינינו, בתוך החברה הישראלית.

פנינה תמנו: אחד הדברים שטלטלו אותי זה שגיליתי לפני שנה, לאחר שקיבלתי שיחת טלפון ממשפחתה של אחת הנרצחות בפתח תקווה – כשהגעתי אליהם הביתה גיליתי ששבועיים אחרי הרצח הם נאלצו להתמודד עם סיטואציות הזויות של אפוטרופסות שלא מטופלת כראוי, והוא עדיין אפוטרופוס על שישה יתומים.

פנינה תמנו: ומעבר לכך – הבית, הבית.

פנינה תמנו: אותו רוצח – הרוצחים זוכים ל-50% מהרכוש המשותף, ועד עצם היום הזה – לפני שבוע, כשאני בשיחות איתם, מזמנים אותם לפרקליטות ואומרים להם: בואו נגיע להסדר טיעון עם הרוצח.

פנינה תמנו: במקום רצח, בואו נרשיע אותו על הריגה, וכך תקבלו את הפיצוי שלכם, כך תקבלו את הבית.

פנינה תמנו: בינתיים הם לא יכולים לא להשכיר את הבית ולא למכור אותו.

פנינה תמנו: אותם ילדים שכל עולמם חרב עליהם, אותו רוצח שלקח מהם את הדבר שהיה כל עולמם – לא יהיה מי שייקח אותם לקייטנה, לא יהיה מי שייקח אותם לגן.

פנינה תמנו: ואני שואלת את עצמי – לפני חודש בערך, אולי חודשיים, הגשתי הצעת חוק כל כך צודקת, שאומרת: לא ייתכן שמי שרצח את אשתו או את זוגתו יזכה ברכוש המשותף.

פנינה תמנו: אז סייגתי ומיקדתי את זה בקורת הגג, בבית המשותף.

פנינה תמנו: מה עם היתומים?

פנינה תמנו: הם לא מדברים.

פנינה תמנו: הם חווים את הטרגדיה יום-יום, ואין מי שיכול באמת לתת להם מזור לכאב.

פנינה תמנו: אבל המעט שהמדינה הזאת יכולה לעשות, המעט שהבית הזה יכול לעשות, המעט שוועדת השרים הייתה צריכה לעשות, זה להעביר את החוק הכל-כך צודק הזה, שהוא לא יקבל שקל, שקל, מהדירה המשותפת, כדי שהילדים יוכלו למכור אותה ולהסתמך על הכספים שייכנסו.

פנינה תמנו: אבל במקום זה כבר היו רוצחים שסגרו איתם הסדרי טיעון על הריגה בתנאי שיוותרו על הבית המשותף.

פנינה תמנו: איזה טרלול, איזה שגעון צריך בשביל לבוא ולומר: צריך להגן על זכויות הקניין שלו.

פנינה תמנו: גברתי השרה, את היית מאלה שהצהירו – את תתמכי בהצעת החוק.

פנינה תמנו: אנחנו צריכים לתקן את העוול הזה בשביל מאות יתומים שבסוף נאלצים להתעסק בפרוצדורות כל כך קשות.

פנינה תמנו: צר לי ועצוב לי שלא שומעים את קולם של השרים בנושא הכל-כך מכאיב הזה.

פנינה תמנו: אני חושבת שהגיע הזמן לתקן את העוול וללוות ביתר שאת, עם מעטפת ברורה, בלי כל מיני בלבולי מוח על תקציבים שלא ברור לאן הם הולכים בלי שיד ימין יודעת מה יד שמאל עושה, בלי שאין גורם מתכלל.

פנינה תמנו: צריך להסתכל על הילדים שנותרו.

פנינה תמנו: תודה רבה.

רויטל סויד: תודה רבה לחברת הכנסת פנינה תמנו-שטה.

רויטל סויד: חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס, ולאחר מכן – חברת הכנסת מיכל רוזין.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לך, גברתי היושבת בראש.

אורלי לוי אבקסיס: גברתי השרה, חבריי וחברותיי חברות הכנסת, יושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האישה ושוויון מגדרי עאידה תומא סלימאן, היום ישבנו יחד בוועדה שלך, ואם לא היינו עקשניות ויורדות לפרטי פרטים ומבקשות פירוט, יכלו להמשיך ולסבן אותנו על כספים שכביכול מגיעים ליישום תוכניות שהוחלטו בממשלה.

אורלי לוי אבקסיס: אבל כמו שאנחנו יודעים, רוב ההחלטות שהתקבלו בממשלה לא מיושמות בכלל.

אורלי לוי אבקסיס: כאשר ניסינו לברר למה הכסף לא מגיע, האוצר טען דבר נורא פשוט: מעולם לא אמרתי שנתקצב.

אורלי לוי אבקסיס: אומנם תמכנו בממשלה בתוכנית – ברציונל שלה, בכוונה שלה, בהצהרה שלה – אבל תקציב לא הבטחנו.

אורלי לוי אבקסיס: כשהציגו לחברת הכנסת עאידה תומא סלימאן – דרך אגב, שר האוצר, לפני כמה חודשים – סכומים, אמרתי לה: עאידה, לא נראה לי שאלה הסכומים שעברו.

אורלי לוי אבקסיס: כמי שמכירה, גברתי השרה, את הכספים שנכנסים למשרד הרווחה מתוך זה שאני פועלת בהרבה נושאים שנושקים למשרד הרווחה, אמרתי לה: עאידה, סופרים לנו את הכספים פעמיים.

אורלי לוי אבקסיס: היא אמרה לי: לא יכול להיות.

אורלי לוי אבקסיס: קיבלתי את הנתונים האלה משר האוצר.

אורלי לוי אבקסיס: את יודעת כמה זמן לקח לנו להוציא מפקיד האוצר שהיה בוועדה שאכן לא רק שלא מדובר בסכומים האלה – משרד האוצר לא מתכוון לתקצב, ומעט התקצוב שניתן פרוס על שלוש שנים?

אורלי לוי אבקסיס: אני זוכרת איך עאידה התעצבנה.

אורלי לוי אבקסיס: אני חושבת שהיא דפקה על השולחן.

אורלי לוי אבקסיס: זו הסיבה שאנחנו מחר נצביע בעד ועדת חקירה פרלמנטרית לכל נושא הטיפול.

אורלי לוי אבקסיס: גברתי השרה, אני יודעת שהכנתם טיוטת חוק.

אורלי לוי אבקסיס: אני יודעת שהמשרד שלך רוצה להעביר את התוכנית.

אורלי לוי אבקסיס: לצערי הרב, יש הבדל גדול בין כוונת הממשלה לאמץ תוכנית לבין התקצוב שלה.

אורלי לוי אבקסיס: כמו שאנחנו יודעות, אם אין תקצוב, אין תקנים, ואם אין תקנים, אין טיפול.

אורלי לוי אבקסיס: וככה זה נמשך ונמשך, ואנחנו כציבור חושבים: התקבלה החלטה בממשלה – הינה, הנושא מטופל.

אורלי לוי אבקסיס: אז לא, הוא לא מטופל.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו נשמח מאוד לתת לך גב ורוח ומה שצריך, גם חברות האופוזיציה וגם חברות הקואליציה, אני מאמינה, על מנת שהדבר הזה יצלח, כי זה הדבר הנכון לעשות.

אורלי לוי אבקסיס: כאשר אנחנו מדברים על אלימות נגד נשים, ישר עולה לנו בראש אלימות פיזית, אבל האלימות היא מגוונת, ולעיתים היא מורכבת מכמה נושאים.

אורלי לוי אבקסיס: אני חושבת שלאחרונה – אחד הנושאים שבעיניי היה צריך להיות מלכתחילה, אחד הדברים שמסמנים אלימות במשפחה, זה האלימות הכלכלית, הטרור הכלכלי שמפעיל בן זוג כלפי בן הזוג השני, וזה כדי ליצור את השליטה והתלות ואת חוסר התפקוד בחוץ ולמנוע מלהגיע לנכסים או לשימוש בכסף משפחתי.

אורלי לוי אבקסיס: לא בכדי אנחנו רואים פעם אחר פעם איך נשים שמנסות לצאת מתוך המעגל, שמנסות להרים את הראש, והרבה פעמים אפילו עושות את המעשה של להגיש תלונה ומגיעות לאותם מקלטים, והרבה פעמים – ונחזור ונאמר זאת שוב: מדוע אותן נשים צריכות להגיע למקלטים ולא הגברים המכים?

אורלי לוי אבקסיס: כביכול הן אלו שצריכות להיות תחת סורג ובריח, ואם יש להן בנים מעל לגיל 12 הן אפילו לא מגיעות לשם, כי עושים הפרדה, והמחשבה של האימא – את יודעת, מתוך המחשבה שזה נער מתבגר, ואולי עם נשים יכולות להיות פה בעיות כאלה ואחרות – במקום ליצור איזושהי תשתית שמתאימה להן, אומרים לה: לא, לא, לא.

אורלי לוי אבקסיס: ילד בגיל הזה לא יכול לבוא איתך.

אורלי לוי אבקסיס: והיא, בראש שלה: האם אני אפקיר את אותו ילד בבית אלים כדי להציל את נפשי?

אורלי לוי אבקסיס: הרבה נשים בוחרות להישאר עם הילד בן ה-14-13 בבית כדי שלא להפקיר אותו, וזה עצוב, זה עצוב מאוד.

אורלי לוי אבקסיס: כשאנחנו מדברים על כך שאחר כך אנחנו רואים נשים שכבר עשו תהליך חוזרות הביתה, ואנחנו שואלות למה, את יודעת מה התשובה?

אורלי לוי אבקסיס: התלות הכלכלית.

אורלי לוי אבקסיס: אותן נשים הן מוחלשות גם כלכלית.

אורלי לוי אבקסיס: אין להן יכולת לעמוד על הרגליים, לשכור דירה ולנסות, כי הרבה פעמים גם מונעים מהן לרכוש השכלה, למצוא עבודה.

אורלי לוי אבקסיס: זה שליטה מנטלית וכלכלית בלתי נתפסת.

אורלי לוי אבקסיס: לסיום, אני רוצה לספר לכם על אירוע שמשפיע לא רק על הילדים של אותם בני זוג.

אורלי לוי אבקסיס: תראו, אני חושפת בפניכם: אני מכירה רוצח כזה.

אורלי לוי אבקסיס: אני גדלתי איתו בבית הספר, אני למדתי איתו באותה כיתה, וקראו לו משה גדליה.

אורלי לוי אבקסיס: לימים הילדים שלנו גם למדו באותן מסגרות חינוכיות.

אורלי לוי אבקסיס: אחד האירועים הקשים ביותר שהורה צריך להתמודד איתם מול ילדים זה שהם מתעוררים לבוקר הראשון בבית הספר לידיעה שאבא של החברים שלהם רצח את האימא שלהם.

אורלי לוי אבקסיס: תשמעו, זה אחד האירועים הקשים ביותר, אני חושבת, שאבא משתמש בילדים כי היא העזה לברוח, לצאת מתוך המקום הזה, שהיא הסתירה אותו מרוב האוכלוסייה מסביב.

אורלי לוי אבקסיס: כנראה משפחתה הקרובה, שניסתה לעזור לה, ואחרים, ידעו על כך.

אורלי לוי אבקסיס: הבנתי שגם היו כל הזמן ניסיונות לפייס ביניהם, והיא כל הזמן ויתרה בשביל שלום המשפחה.

אורלי לוי אבקסיס: קראו לה דקלה.

אורלי לוי אבקסיס: היא הייתה צעירה מאיתנו.

אורלי לוי אבקסיס: היא הייתה יפהפייה, והיא הייתה עדינה, והיא הייתה מדהימה; מהאימהות האלה שבכל אירוע הן מהראשונות שמביאות את הכיבוד, שמכינות, שמגיעות, שלא מפספסות שום אירוע.

אורלי לוי אבקסיס: ומאחר שהוא ידע שהיא קיבלה את האומץ, יום לפני תחילת הלימודים, בשעות אחר הצוהריים, הוא מפתה את הבנות – היו להם שלושה ילדים – להרים טלפון לאימא ולהתחנן שתחזור, כי מחר צריך ללכת לבית הספר בבוקר מוקדם, ואבא הבטיח שלא לעשות כלום, ולפחות תהיי איתנו לפני שאנחנו הולכות לישון.

אורלי לוי אבקסיס: וזה היה מלכוד.

אורלי לוי אבקסיס: וכשאני שומעת על האירועים האלה – ואנחנו שומעים את הסיפורים, כולנו שומעים את הסיפורים.

אורלי לוי אבקסיס: השימוש באותן ילדות – מייד כשהיא הגיעה – המארב הזה היה מתוכנן – נשלפה הסכין, והיא פשוט נרצחה לנגד עיני ילדותיה.

אורלי לוי אבקסיס: כשאנחנו התעוררנו לידיעה הזאת ביום הראשון של בית הספר ליבנו נפל.

אורלי לוי אבקסיס: הצוות המקצועי בבית הספר ניסה להסביר לנו שכל אחד מהילדים האלה בכיתה ששומע עכשיו את הסיפור מתחיל לחשוב מה יהיה עליו: הורה שמסוגל לרצוח את ההורה השני זה משהו לא נורמלי, לא הגיוני, אבל אם זה קרה לחבר שלהם או לחברה שלהם, מאיפה הביטחון שזה לא יקרה לאחרים?

אורלי לוי אבקסיס: מה גורם לאירוע כזה?

אורלי לוי אבקסיס: אז גם ההסברה כל כך חשובה וגם ההתמודדות עם האירועים האלה, ועם הניסיון אחר כך להציג, כמו שהוא ניסה, אי-שפיות זמנית.

אורלי לוי אבקסיס: אז תודה לאל, מערכת המשפט לא קיבלה את זה, מאחר שהייתה תשתית ראייתית לתכנון מוקדם וכוונה.

אורלי לוי אבקסיס: וכשאני מסתכלת על הדברים, אני מנסה למצוא נקודות שבהן היו סימנים לנו, כחברה, ולפעמים הבושה של אותן נשים מונעת מהן לפתוח את הפה.

אורלי לוי אבקסיס: אני זוכרת שכמה ימים לפני האירוע הייתי במסעדה שלהם, ואני זוכרת שדיברנו על אירוע דומה שקרה, ודקלה הייתה שקטה.

אורלי לוי אבקסיס: דקלה הייתה שקטה, אפילו קצת כבויה.

אורלי לוי אבקסיס: ואני חושבת לעצמי פעם אחר פעם: האם היה פה איזשהו איתות?

אורלי לוי אבקסיס: האם היא ניסתה לומר לי משהו לידו?

אורלי לוי אבקסיס: האם היא אולי ידעה שיכול להיות שיכולתי להראות לה איזשהו משהו?

אורלי לוי אבקסיס: אני לא יודעת.

אורלי לוי אבקסיס: אני גם לעולם לא אדע.

אורלי לוי אבקסיס: אבל המשפחה שלה, שניסתה מהרגע הראשון להציל אותה – אז את יודעת מה מסתבר, פנינה?

אורלי לוי אבקסיס: שהיא כבר הגישה עליו תלונה בעבר, והוא שכנע אותה לחזור הביתה, כי הילדים חשובים.

אורלי לוי אבקסיס: אז מי שחשובים לו הילדים לא משאיר אותם יתומים, ולא מצלק את נפשם, ולא חושף אותם לאירוע שבו הם רואים את אימם נרצחת, ואת הדם.

אורלי לוי אבקסיס: ואת יודעת מה היא אמרה בשניות האחרונות שלה?

אורלי לוי אבקסיס: תברחו לחדר ותנעלו אותו.

אורלי לוי אבקסיס: תנעלו את החדר.

אורלי לוי אבקסיס: היא דאגה לילדים שלה, ובגלל הדאגה לילדים שלה היא הגיעה לזירה הזאת, שהפכה להיות זירת הרצח שלה.

אורלי לוי אבקסיס: אז אנחנו מבטיחים לזכור את דקלה, עם כל אותן נשים ועם כל אותם יתומים, פנינה, שנשארו כדי לנסות אחר כך לאסוף את השברים.

אורלי לוי אבקסיס: מציאות כזאת אסור שתקרה, ואם אפשר למנוע את זה בהסטת תקציבים – הרי על כמה אנחנו מדברים?

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו מדברים על 50 מיליון שקלים בשנה לתוכנית הכוללת, שזה על כמה משרדים.

אורלי לוי אבקסיס: אבל כשאנחנו יורדים לעניינים אנחנו מגלים שרק אתמול – שלשום, סליחה – הצביעה הממשלה על קיצוץ בתקציבי הרווחה, קיצוץ שהוא כל עלות התוכנית השנתית, וכשאנחנו מסתכלים על הסכמים אחרים אנחנו אומרים: איפה סדר העדיפויות שלכם בממשלה?

אורלי לוי אבקסיס: אז אני יודעת שהרגש שלכם במקום.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו נעזור לך כדי לעזור לנשים האלה.

אורלי לוי אבקסיס: אל תרפי את ידייך מלקדם את החקיקה הזאת, כי אנחנו יכולות להציל נשים.

אורלי לוי אבקסיס: אולי בשביל דקלה זה מאוחר מדי, אבל בשביל הנשים הבאות אנחנו עוד יכולות לעשות.

אורלי לוי אבקסיס: תודה.

רויטל סויד: תודה רבה לחברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס.

רויטל סויד: את בהחלט ריגשת וטלטלת את כולנו עם הסיפור.

רויטל סויד: חברת הכנסת מיכל רוזין.

רויטל סויד: לאחר מכן – חבר הכנסת נחמן שי.

מיכל רוזין: וואו, אורלי, אני חושבת שאנחנו כחברות כנסת לא פעם מוצאות את עצמנו בתפקיד של סוג של עובדות סוציאליות, עובדות סיוע.

מיכל רוזין: כולנו, לצערי הרב, מקבלות מדי יום פניות על פגיעות נשים, אנשים, ילדים, ומתמודדות עם זה מדי יום.

מיכל רוזין: לכן אנחנו גם יודעות היטב על החסרים הקיימים ועל החוסר במענים בחברה.

מיכל רוזין: אני רוצה להתחיל ולהגיד שאני קצת אמביוולנטית היום.

מיכל רוזין: מצד אחד, זה יום מאבק, סוג של יום זיכרון.

מיכל רוזין: אני גם נושאת פה את המדבקה לזכרן של אותן נשים שנרצחו.

מיכל רוזין: מצד שני, זה יום שבו אנחנו צריכות גם לחגוג את המהפכה – ויש פה מהפכה, אנחנו לא יכולות להתעלם מכך.

מיכל רוזין: המאבק הזה מקבל היום, בזכות נשים וגברים שמובילים את המאבק הזה, מובילות את המאבק, נוכחות בשיח הציבורי כמו שאני חושבת שאף פעם לא קיבל.

מיכל רוזין: ואנחנו תמיד צריכות לזכור שזה שני צעדים קדימה, צעד אחורה; שיש עוד כל כך הרבה מה לעשות, אבל גם לזכור – להסתכל אחורה ולזכור את הדרך שאנחנו התקדמנו ומה עשינו, וקמפיין ה-Me Too, ולמה לא התלוננתי.

מיכל רוזין: והשינוי קיים – השינוי בחקיקה, אותם שינויים שאנחנו שוקדות עליהם.

מיכל רוזין: ואני גם מאמינה או רוצה להאמין שהדור הצעיר – אני שומעת את הילדות, את הנערות, את הנשים הצעירות, וגם גברים צעירים שלא מסכימים יותר ולא יסכימו למה שאולי אנחנו הסכמנו, ובטח ובטח הדור לפנינו הסכים.

מיכל רוזין: אז אני חושבת שתמיד לצד הכאב אנחנו צריכות לזכור גם את ההצלחות.

מיכל רוזין: אבל אני כן רוצה להגיד במסגרת השני צעדים קדימה צעד אחורה כמה נקודות שחשוב מאוד שלא נשכח.

מיכל רוזין: דבר ראשון, אני רוצה להזכיר ואני לא יכולה להתעלם מהפסיקה הקשה של בג"ץ, שאשרר את החלטת בית הדין הרבני שאישה לא תקבל את זכויות הקניין שלה לאחר הגירושים מבעלה בשל בגידה – פסיקה שמחזירה אותנו מאתיים שנים לאחור, לפגיעה קשה בשוויון.

מיכל רוזין: ואני טוענת כל השנים, וגם מפלגתי: הדין האישי במדינת ישראל חייב להשתנות ולהפוך להיות אזרחי ושוויוני.

מיכל רוזין: ובוודאי שאנחנו רואים גם את המהפכה המשפטית של שרת המשפטים, שמכניסה יותר ויותר שופטים שמרנים, ובסוף התוצאה היא פגיעה בשוויון ובנשים.

מיכל רוזין: השר לביטחון הפנים חייב להבין שלהחלטות שלו יש השלכות על ביטחונן האישי של נשים וילדים.

מיכל רוזין: להרחיב ולהפריט את מתן הנשק הפרטי בידי גברים זה להפוך את ביטחונן האישי של נשים וילדים לרגיש יותר ולמאוים יותר.

מיכל רוזין: כשהמשטרה והפרקליטות סוגרות 80% מהתיקים על אלימות מינית, ובסקר ביטחון אישי רק 3% מבין העונות מעידות שפנו למשטרה – רק 3%, בסקר שנעשה על ידי הלמ"ס, לא סקר של ארגון כזה או אחר – זה מעיד על חוסר האמון במשטרה וחוסר האמון בהליך הפלילי.

מיכל רוזין: ועדיין אני אדגיש ואומר שההליך הפלילי הוא לא חזות הכול.

מיכל רוזין: הוא לא חזות הכול, וכל עוד נותנים לפוגעים בנשים פרסים – שרים נותנים פרסים, ותיאטראות נותנים פרסים, ובבימות יום העצמאות נותנים להם את הבמה, ונותנים להם במה בתקשורת ובבידור ובפוליטיקה – כל עוד אנחנו נותנים להם במה ולא מוקיעים אותם ציבורית – לא רק פלילית, גם ציבורית – המהפכה עוד לא הסתיימה.

מיכל רוזין: והשיא כמובן זה למעלה מ-20 הנשים שנרצחו מתחילת השנה.

מיכל רוזין: והמחסור העצום במשאבים, אי-תקצוב התוכניות – פשע מגדרי שבאמת, זה לא גשם משמיים; זה לא משהו שאי-אפשר לטפל בו.

מיכל רוזין: אפשר לטפל, אפשר לעצור, צריך ליישם את התוכנית הבין-משרדית, לתקצב את הטיפול, להתייחס ברצינות לכל איום ולכל תלונה.

מיכל רוזין: לא יכול להיות שנמשיך לשמוע על תלונות שווא במסגרת גירושים קשים וכל מיני כאלה דברים.

מיכל רוזין: הסיבה שאתם לא מתייחסים לתלונות האלה שבסופו של דבר מסתיימות ברצח נשים היא התפיסות השגויות והסטריאוטיפים שקיימים אצלכם.

מיכל רוזין: והדבר האחרון, וגם הוא חשוב – הפחתת ענישה והכרה בתסמונת האישה המוכה.

מיכל רוזין: אותן נשים שפנו לרווחה ולמקלטים לנשים מוכות, ופנו למשפחה ולמשטרה ולכולם כדי למצוא מקלט ועזרה וכדי שלא למצוא את עצמן מחר בבוקר בעיתון בכותרות ראשיות כנרצחות, אותן נשים שרצחו את בני זוגן שהתעללו בהן במשך שנים – חייבים להכיר בתסמונת האישה המוכה ולהפחית ענישה.

מיכל רוזין: אז יש לנו דרך ארוכה, אבל אנחנו חייבות, חייבות, לזכור ביום הזה לא רק את הכאב ואת הקושי; אנחנו חייבות גם לזקוף את הראש, להמשיך במאבק ובמהפכה ולהיות גאות במה שהשגנו עד כה, ולהילחם ביחד להשיג עוד, כי אין לנו דרך אחרת.

מיכל רוזין: תודה.

רויטל סויד: תודה רבה לחברת הכנסת מיכל רוזין.

רויטל סויד: חבר הכנסת נחמן שי.

רויטל סויד: לאחר מכן תשיב השרה לשוויון חברתי חברת הכנסת גילה גמליאל.

נחמן שי: תודה רבה.

נחמן שי: תודה רבה, חברתי היושבת-ראש.

נחמן שי: השרה גמליאל, ארבעת חברי הכנסת שמצאו לנכון להצטרף אלינו לדיון הזה, אני הצטרפתי בכנסת הזאת כבר ארבע שנים לוועדה למעמד האישה – לא הייתי בעבר – ואני מאוד שמח על כך; שמח, למרות שיש לי והיו לי הרבה רגעים עצובים, אחד מהם היום, כי נחשפתי למחדלים חמורים ביותר בכל הקשור לטיפול, ולמעמד של נשים במדינת ישראל.

נחמן שי: אני רוצה להודות פה לחברתי עאידה תומא סלימאן, שמנהלת את דיוני הוועדה הזאת ביד רמה.

נחמן שי: לפעמים יש לנו מחלוקת, אבל היא נדירה.

נחמן שי: כולנו שותפים למאמץ אדיר להביא לשינוי החברתי שקשור במעמד הנשים במדינת ישראל.

נחמן שי: בשביל מה אנחנו באים לכנסת?

נחמן שי: אני שאלתי את עצמי לא פעם.

נחמן שי: הדור של רעייתי רבקה הוא הדור שהתחיל לטפל בנושאים האלה.

נחמן שי: הדור של בנותיי נועה ודנה, ששתיהן בחרו להיות עובדות סוציאליות – רק אחת מתפקדת היום – הוא הדור שלקח על עצמו כבר, אבל הוא גם נחשף למחדל החמור הזה.

נחמן שי: אבל בעיקר לדור של מיקה ואנה ולילה, נכדותיי, אני רוצה פה לעצב ישראל אחרת, שבה נשים לא תירצחנה, שבה נשים לא תוכינה, שבה נשים יקבלו את המקום הראוי להן בחברה לא בחסד – בזכות.

נחמן שי: בזכות השוויון.

נחמן שי: הדבר הכי פשוט בעולם: שוויון בין גברים לנשים.

נחמן שי: בסוף, כשאתה פורט את זה, אתה מגלה שזה רחוק מאוד מאוד מהמציאות, בכל תחום שהוא.

נחמן שי: התופעה האיומה הזאת של אלימות במשפחה, אבל במיוחד כלפי נשים – לא נעשה דבר משמעותי כדי לעקור אותה.

נחמן שי: אנחנו מסתכלים על המספרים – היום הוגשו המספרים לוועדה – המספרים לא קטנים, רק גדלים כל הזמן.

נחמן שי: ואנחנו מדברים על השנים 2017-2016 – קרוב ל-12,000 תיקים בכל שנה.

נחמן שי: ואנחנו שואלים את עצמנו כשאנחנו יושבים שם: תגידו לי, מה יהיה?

נחמן שי: אז ההוא מהמשטרה מסתכל על ההוא מהפרקליטות, וההיא מהפרקליטות מסתכלת על ההוא מהמשטרה, והם אומרים: כן, אבל את רוב התיקים סוגרים.

נחמן שי: את רוב התיקים סוגרים.

נחמן שי: אז איך תיווצר ההתרעה?

נחמן שי: התרעה והרתעה – זה כמו במונחים צבאיים – איך היא תיווצר?

נחמן שי: איך נדע שלא הולכות בתוכנו היום נשים שעומדות להירצח מחר אם לא מגבילים את הבעלים, לא מוציאים אותם מהבית, שומרים אותם במקום ששומרים אותם – את הבעלים, את החברים – ומונעים את זה?

נחמן שי: צריך לשמור גם עליהם, לא רק על הנשים, שדוחקים אותן לכל מיני מקלטים וכן הלאה וממררים את חייהן.

נחמן שי: אני אומר לכם, חברות וחברים, זה כתם על החברה הישראלית.

נחמן שי: זה כתם.

נחמן שי: ישבנו לפני שנה וחצי, ראינו את הדוח של הוועדה הבין-משרדית.

נחמן שי: כולנו מחאנו כפיים, אמרנו: נהדר, סוף-סוף נעשתה עבודה.

נחמן שי: זה קו התחלה, מפה הולכים הלאה.

נחמן שי: הלאה?

נחמן שי: הולכים אחורה, יותר גרוע.

נחמן שי: שלא יציגו את הדוח הזה, כי אם כבר הצגתם את הדוח הזה, אז תעשו איתו משהו.

נחמן שי: מה, אתם רוצים לעוור את עינינו?

נחמן שי: לטשטש אותנו?

נחמן שי: מה אתם רוצים להגיד?

נחמן שי: הבאתם דוח, כולם היו מרוצים, כולם הסבירו שהינה, יש לנו כבר משהו לעשות – בסוף לא עושים את זה.

נחמן שי: אז מה הפלא שנשים ממשיכות להירצח?

נחמן שי: אני אומר לכם, חברים וחברות, אנחנו יום אחד נצא מהכנסת ואחרים יבואו – או שנישאר, אני לא יודע.

נחמן שי: כל אחד שבא לבניין הזה צריך לסמן את זה כמטרה מרכזית; יש עוד, אני יודע, אבל לסמן את זה כמטרה מרכזית, כמאבק שהחברה הישראלית חייבת להיאבק.

נחמן שי: המילה האחרונה: חבריי בלשכה – אמרתי להם: תנו לי איזו מילה קצת יותר רכה, אבל האמת היא שאחרי אורלי כבר לא צריך לקרוא שום דבר, כי היא מדם ליבה דיברה.

נחמן שי: נתנו לי שיר קצר שכתבה איילה טליאס.

נחמן שי: אני אקרא רק בית אחד ממנו.

נחמן שי: היא מתארת אישה מוכה ואומרת: "אתמול הייתה מלכה, מלכה בלי כתר / היום אישה מוכה, בוכה בסתר.

נחמן שי: // הלב סגור בפנים, דמעות על הפנים, / חייה הם כעת עפר ואפר.

נחמן שי: // אין יום שלא הולך כמו נצח מתמשך / וכל זה לא היה כתוב בספר".

נחמן שי: וכן הלאה וכן הלאה.

נחמן שי: עצוב מאוד.

נחמן שי: אני אומר עוד פעם: זאת האחריות שלנו כשרה, כחברי כנסת.

נחמן שי: תודה.

רויטל סויד: תודה לחבר הכנסת נחמן שי.

רויטל סויד: תעלה להשיב השרה לשוויון חברתי חברת הכנסת גילה גמליאל.

גילה גמליאל: גברתי היושבת-ראש, מזכירת הכנסת, יושבת-ראש הוועדה לשוויון מגדרי וקידום מעמד האישה, חברי וחברות הכנסת, מדי שנה אנחנו מציינים את היום לציון המאבק הבין-לאומי באלימות נגד נשים.

גילה גמליאל: האלימות באה לידי ביטוי במגוון דרכים: פיזית, מינית, נפשית, כלכלית.

גילה גמליאל: בשנה האחרונה שמענו חדשות לבקרים על מקרים רבים שבהם נשים נפגעו במקום עבודתן, במרחב הציבורי, בבתי הספר, באוניברסיטאות ועוד, תוך ניצול של יחסי מרות, איומים, הפחדות, אלימות בתוך הבית.

גילה גמליאל: שמענו כאן את הסיפור שהציגה בפנינו חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס.

גילה גמליאל: מאוד עצוב, מרגש, מחייב – מחייב שלא יקרה עוד.

גילה גמליאל: התופעה החמורה הזאת זקוקה לטיפול – טיפול יסודי, טיפול עומק.

גילה גמליאל: והיו הרבה דיונים – לצערי, זה לא תחת סמכות משרדי – סביב משרד הרווחה, והוגשו תוכניות, וסביב המשרד לביטחון פנים, והוקמו ועדות.

גילה גמליאל: הוקצו דברים והציגו גם בפנינו, והם יצאו לפועל וייעשו.

גילה גמליאל: אבל השורה התחתונה היא שבסופו של יום האוצר לא רואה בנושא הזה את היעד המרכזי שצריך לטפל בו.

גילה גמליאל: על כן, לצערי, אין לי בשורה שאני יכולה לומר אותה היום בנושא הספציפי הזה של אלימות כלפי נשים.

גילה גמליאל: אתם שמעתם כבר את הדברים לבד היום בוועדות, ואני לא הולכת להגן על דברים שגם אני רואה בהם מחדל.

גילה גמליאל: אבל מכיוון שאמרתי שיש כמה תחומים בנושא האלימות, הסכמתי לבוא היום ולדבר בשם הממשלה, כי כשרה הממונה על הרשות לקידום מעמד האישה, בשנה החולפת גיבשתי תוכנית לאומית למיגור תופעת ההטרדות המיניות בחברה הישראלית – ועדת מדז'יבוז, ועדה בין-משרדית מורחבת שתגבש תוכנית לאומית, ואני רוצה לומר לכן, חברותיי חברות הכנסת, שאת התקציב ייעדתי לה קודם התוכנית.

גילה גמליאל: הקציתי לה 10 מיליון שקלים צבועים רק לטיפול בנושא הספציפי של ההטרדות המיניות, כי אנחנו צריכים לנקוט אפס סובלנות כלפי אלימות מינית נגד נשים ובכלל בחברה שלנו.

גילה גמליאל: הוועדה תגבש תוכנית לאומית למניעת הטרדות מיניות.

גילה גמליאל: היא תכלול המלצות אופרטיביות הממוקדות במניעת הטרדות מיניות במקומות העבודה ובהעלאת המודעות הציבורית לתופעה.

גילה גמליאל: בראשות הוועדה עומדת מנכ"לית הרשות לקידום מעמד האישה אוה מדז'יבוז.

גילה גמליאל: כפי שאמרתי, לשנים 2018–2020 העברתי מתקציב משרדי, המשרד לשוויון חברתי, 10 מיליון שקלים לרשות לטיפול בנושא.

גילה גמליאל: במחקר שערכה הוועדה עלה כי מרבית ההטרדות המיניות מתבצעות במקום העבודה.

גילה גמליאל: 95% ממקרי ההטרדות המיניות כלל אינם זוכים לביטוי ולחשיפה.

גילה גמליאל: הקורבנות בוחרות שלא להתלונן, מפני שהן אינן מאמינות שתלונה יכולה לסייע.

גילה גמליאל: זה אובדן אמון עמוק, מדאיג ומובהק במערכת, החל מהממונות והממונים על ההטרדות המיניות, עבור למשטרה ולמערכת המשפט וכלה בציבור הרחב, יחס הציבור לקורבנות של הטרדה מינית.

גילה גמליאל: כל אלה חייבים להיות חלק משינוי חברתי ותודעתי.

גילה גמליאל: בכוונתנו להמליץ גם על קמפיין לאומי רחב היקף שיביא למודעות את עצם קיומן של הטרדות מיניות ואת החשיבות הציבורית בחשיפתן ובמתן סיוע לקורבנות.

גילה גמליאל: בנוסף, זיהינו בעיה באכיפת החוק בנושא הטרדות מיניות באקדמיה, ואנחנו ניקח על עצמנו להכשיר את הממונות והממונים באופן שישפר את יכולת קבלת הדיווח, האכיפה והמניעה של הטרדות מיניות באקדמיה.

גילה גמליאל: הצבנו לעצמנו משימה מאתגרת אבל חשובה מאוד – להביא לתוצאות ממשיות; לייצר לא רק שינוי תודעה אלא גם צמצום ממשי של התופעה.

גילה גמליאל: זה לא מהלך פשוט, אבל אני מאמינה שהוא אפשרי.

גילה גמליאל: התופעה הזו קיימת לצערי בכל העולם, ואנו חלק מתופעה עולמית שמדינות מבינות שעליהן לקחת אחריות ולפעול.

גילה גמליאל: אין דבר כזה להיות צופה מהצד כשמדובר בהטרדות מיניות.

גילה גמליאל: החברה הישראלית כיום אינה מוכנה עוד להתנהל כך בתגובה על אלימות מינית כנגד נשים, ותחת זאת אנו נפגין אפס סובלנות לתופעה.

גילה גמליאל: בעיניי, עליית המודעות לנושא הטרדות מיניות כפי שהיא באה לידי ביטוי בשנה החולפת בחברה הישראלית, לצד חשיפתם של עוד ועוד סיפורים קשים, היא תהליך חברתי חשוב, מבורך ואמיץ, תהליך אשר מביא לידי ביטוי את חוסנה החברתי של החברה הישראלית.

גילה גמליאל: כשרה לשוויון חברתי וכמי שממונה על קידום מעמד האישה במדינת ישראל, אני רואה חובה להביא לשיח הציבורי את המאבק בתופעות ההטרדות המיניות בחברה הישראלית.

גילה גמליאל: כך עשיתי וכך אמשיך לעשות.

גילה גמליאל: מחקרים מראים שחברה שבה יש אלימות והטרדות מיניות כנגד נשים היא חברה שבה ערכים חברתיים אחרים, כמו חירות ושוויון, זוכים לפחות הגנה.

גילה גמליאל: קיים קו ישיר מתוח בין אלימות והטרדות מיניות כנגד נשים להתפוררות מוסרית של החברה שלנו.

גילה גמליאל: במהלך שבו אנו ניאבק באלימות נגד נשים אנו נחצה מגזרים – ולצערנו, הנושא הזה לא פוסח על שום שכבה באוכלוסייה.

גילה גמליאל: בניגוד לתפיסות העבר הסטריאוטיפיות, שלפיהן אלימות נגד נשים היא נחלת אוכלוסיות המגיעות מרקע סוציו-אקונומי נמוך, ההבנה המחקרית כיום היא שמדובר בתופעה שלצערנו חולשת על החברה כולה.

גילה גמליאל: זוהי בעיה שצריכה להיאמד במישור הלאומי הרחב.

גילה גמליאל: האלימות נגד נשים דורשת מאבק נחוש ועיקש בזירות השונות והמגוונות.

גילה גמליאל: אני תמיד אומרת: משרדים שלוקחים על עצמם לטפל בתחומים מן הסוג הזה בטענה שזה תחת אחריותם, כבוד היושבת-ראש, מן הראוי שיעשו את עבודתם נאמנה.

גילה גמליאל: משלא – אשמח לקחת על עצמי את האחריות לטיפול בנושאים הללו, על מנת למגר את התופעה של אלימות בחברה שלנו.

גילה גמליאל: האלימות מתחילה בבית הזה, בשיח כאן, כפי שהוא מתנהל ואיך הוא שמתקיים פה בכנסת.

גילה גמליאל: אנחנו שומעים ושומעות חדשות לבקרים שיח אלים.

גילה גמליאל: השיח הזה מחלחל לכל חלקי האוכלוסייה ופוגע פגיעה אנושה.

גילה גמליאל: אין ספק שצריך לטפל בנושא המניעה של אלימות בחברה.

גילה גמליאל: זה מתחיל בשיח, זה ממשיך בטיפול בגברים המכים, וזה ממשיך בילדים המוכים, כי בסופו של דבר, כבוד היושבת-ראש, ילדים מוכים, לצערנו, הופכים להיות הורים מכים.

גילה גמליאל: אם הם לא מקבלים את הטיפול בזמן אמת, הם הופכים להיות – וזה לא נתפס – הורים מכים, בני זוג מכים, ואת הדברים הללו אפשר למנוע – אפשר למנוע בשינוי סדר עדיפויות, בהעברת התקציבים המתבקשים למיגור התופעה.

גילה גמליאל: אני מאמינה שאם נביא את השיח המתייחס לאלימות ולהטרדות מיניות כנגד נשים ובכלל בחברה, כמו גם את הכלים להעצמתן פה, בכנסת הזאת, בצורה חדשה, עקבית ולא מתפשרת, נבטיח לנשים שמקומן השוויוני מובטח.

גילה גמליאל: אם נפעל לאימוץ לשון הוגנת, ראויה ומכבדת מגדרית, מובטח לנו שנמוטט את היסודות החברתיים המזינים תופעות אלו.

גילה גמליאל: בכנסת הנוכחית מכהנות 35 חברות כנסת.

גילה גמליאל: זהו המספר הגבוה ביותר בכל הזמנים.

גילה גמליאל: אני קוראת לכולכן לשתף פעולה ולהשאיר את הצד של אופוזיציה וקואליציה בצד כשמדובר בצדק חברתי מתבקש, בהיבט של שוויון מגדרי ובמיגור תופעות קשות כמו אלימות.

פנינה תמנו: – – –

אורלי לוי אבקסיס: קואליציה – – –

גילה גמליאל: אני רוצה לומר לכם שאני מעלה – – –

עאידה תומא סלימאן: – – –

מיכל רוזין: – – – אלה שלא הגיעו.

גילה גמליאל: אני רוצה לומר לכם שאני כבר מעלה חוקים נוספים לקידום.

גילה גמליאל: אני מקווה שבהקשר הזה לא יהיו הפתעות בבית הזה, ונדע לשלב זרועות על מנת לקדם עוד את מה שניתן עד סוף הקדנציה הזאת למען שוויון מגדרי.

גילה גמליאל: תודה רבה.

רויטל סויד: תודה רבה לשרה לשוויון חברתי חברת הכנסת גילה גמליאל.

רויטל סויד: אין לי אלא להצטרף לדברייך.

רויטל סויד: מה השרה מציעה?

גילה גמליאל: מה שהם – – –

רויטל סויד: להסתפק בדיון במליאה?

גילה גמליאל: מה שאתן רוצות.

קריאה: עאידה.

עאידה תומא סלימאן: ממילא – – – עוד מעט – – –

אורלי לוי אבקסיס: דיון במליאה.

אורלי לוי אבקסיס: לא, לא.

אורלי לוי אבקסיס: דיון סיעתי במליאה.

קריאה: אני בעד.

מיכל רוזין: במליאה, כן.

נחמן שי: אני בעד.

נחמן שי: אין בעיה.

נחמן שי: מה שאתם רוצים.

רויטל סויד: אוקיי.

פנינה תמנו: – – – שיבואו יותר חברי קואליציה.

גילה גמליאל: אני בעד.

גילה גמליאל: אולי דיון במליאה ביום שני או רביעי – – –

עאידה תומא סלימאן: אולי יצטרכו אז השרים הממונים לתת – – –

רויטל סויד: השרה, אנחנו מצביעים על קיום דיון בנושא במליאה.

רויטל סויד: מי בעד? ומי נגד?

רויטל סויד: הצבעה מס' 2 בעד ההצעה לכלול את הנושא בסדר-היום – 8 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה לכלול את הנושא בסדר-היום של הכנסת נתקבלה.

רויטל סויד: שמונה בעד, אין מתנגדים ואין נמנעים.

רויטל סויד: הנושא יועבר לדיון במליאה.

רויטל סויד: תם סדר-היום.

רויטל סויד: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, י"ג בכסלו התשע"ט, 21 בנובמבר 2018, בשעה 11:00.

רויטל סויד: ישיבה זו נעולה.