ישיבת מליאה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 302, 2018-01-23 00:00

יצחק וקנין: יום שלישי, ז' בטבת התשע"ח, 23 בינואר 2018.

יצחק וקנין: אני פותח את ישיבת מליאת הכנסת.

יצחק וקנין: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הישיבה, הינני מתכבדת להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת הודעת שר החקלאות ופיתוח הכפר אורי אריאל על מסקנות הוועדה המיוחדת לזכויות הילד על הצעתו של חבר הכנסת יוסף ג'בארין בנושא: תמותת ילדים בחברה הערבית.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יצחק וקנין: תודה למזכירת הכנסת.

יצחק וקנין: אנחנו פותחים בנאומים בני דקה.

יצחק וקנין: כל חברי הכנסת שמעוניינים לדבר יצביעו כרגע במערכת האלקטרונית.

יצחק וקנין: אלעזר שטרן – ראשון הדוברים.

יצחק וקנין: תביאו לי את הרשימה, כך שנעקוב אחר הרשימה.

יצחק וקנין: חבר הכנסת אלעזר שטרן, רשות הדיבור שלך.

יצחק וקנין: אני ארשום אותך, מירב בן ארי.

אלעזר שטרן: אדוני היושב-ראש, אני אדבר יותר מאוחר על יום השואה הבין-לאומי.

אלעזר שטרן: אני לא רוצה לערב שמחה בשמחה, ולכן אני מנצל את הדקה הזאת.

אלעזר שטרן: אני מנצל את זה דווקא כשיושבים פה חברי כנסת ערבים.

אלעזר שטרן: אני מצטרף לברכות על הנאום של פנס היום.

אלעזר שטרן: אני יכול להבין למה אני נהניתי והם נהנו פחות.

אלעזר שטרן: ואני אומר, יחד עם זה ועם זכות ההבעה והחופש, במיוחד כאן בכנסת, לכולנו, אני חושב שיש דברים שלא עושים ולא שוברים את הכלים.

אלעזר שטרן: לצאת זה לא לשבור את הכלים; להניף שלטים בתוך המליאה כשאתה יודע שיוציאו אותך – אני חושב שהגזמתם.

אלעזר שטרן: יכול להיות שהיו כותרות, אבל אנחנו הרי לא נחיה מכותרות.

אלעזר שטרן: אולי תפסתם את סדר-היום הציבורי בארץ ובעולם, אבל אנחנו ממשיכים לחיות פה יחד, וצריכים לכבד אחד את השני בשביל לעשות פה שלום בתוכנו, וגם לא רק בתוכנו.

אלעזר שטרן: צר לי על סוג ההפגנה הזאת בתוך האולם – ללא קשר, דרך אגב, אם היה פה סגן נשיא ארצות הברית או לא.

אלעזר שטרן: אם יורשה לי לומר, יש דברים שאנחנו עושים בתוך הבית הזה.

אלעזר שטרן: כשנמצא פה מנהיג של מדינה זרה יש גם איך אנחנו מתייחסים לאורחים.

אלעזר שטרן: אתם לא הראשונים שעושים הפגנות כשיש פה אורחים מעל דוכן הכנסת, אבל אני אומר, כמי שאתם יודעים כמה אני מסתכל על "חביב אדם שנברא בצלם", היה חבל לי אתמול.

אלעזר שטרן: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת אלעזר שטרן.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת אכרם חסון, ואחריו – חברת הכנסת לאה פדידה.

אכרם חסון: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, היום ביקרתי בבניין יד שרה, סיירתי עם המנכ"ל משה כהן בכל המחלקות וראיתי את עבודת הקודש שעושים 6,000 מתנדבים למען כלל האוכלוסייה במדינת ישראל.

אכרם חסון: ליד שרה יש סניפים בכל הארץ, והיא משרתת את כל אלה שזקוקים להם בשעת אמת.

אכרם חסון: בשנת 2017 הם נתנו שירות ל-600,000 איש.

אכרם חסון: כפי שאמרתי, 6,000 מתנדבים בכל הארץ עושים עבודה מאוד מיוחדת.

אכרם חסון: הם קיבלו פרס ישראל, קיבלו פרס יושב-ראש הכנסת, קיבלו פרס קפלן, קיבלו את מגן שר הבריאות, אבל לא קיבלו שקל אחד במשך השנים מתקציב מדינת ישראל.

אכרם חסון: לפי דעתי, זאת שערורייה.

אכרם חסון: דבר שני – אני רוצה להגיד ליושב-ראש ולחברי חברי הכנסת: יד שרה חוסכת 400 מיליון שקלים בימי אשפוז למערכת הבריאות ולתקציב המדינה, וחוסכת 30 מיליון שקלים בשכר לעובדים, כי כולם מתנדבים.

אכרם חסון: ולכן, התביישתי היום לשמוע את הנתונים ולראות שארגון כזה, שעושה את עבודת הקודש האמיתית לכלל אזרחי ישראל, לא מקבל שום שקל מתקציב המדינה, ואנחנו מעניקים תקציבים לעמותות ולכל מיני ארגונים אחרים שלא עושים אלפית ממה שעושה יד שרה לכלל אזרחי ישראל.

אכרם חסון: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת אכרם חסון.

יצחק וקנין: תעלה חברת הכנסת לאה פדידה, ואחריה – חבר הכנסת איתן ברושי.

לאה פדידה: כבוד יושב-ראש הישיבה, חברי וחברות הכנסת, היינו בבית כששמענו צעקות המונים בחוץ.

לאה פדידה: יצאנו למרפסת, וראינו אותם צובאים על בתי היהודים, נושאים עשרות כלים ורהיטים בידיהם.

לאה פדידה: הם רוקנו את בתי היהודים.

לאה פדידה: שכנים של אתמול נהפכו לאויבים.

לאה פדידה: שוטרים שהיו אמורים לשמור על הסדר פשטו את מדיהם והשתתפו בהרג.

לאה פדידה: נשים הורדו מאוטובוסים, בטניהן שוספו ועובריהן הוצאו.

לאה פדידה: "פרהוד יא אומת מוחמד" הייתה הקריאה ההמונית כאשר ניתן האות להתחיל ברצח ושוד.

לאה פדידה: ביום זה לציון היום הבין-לאומי לשואה אני רוצה לספר ולציין גם את סיפורה של יהדות ערב – לא כדי להמעיט בערך סיפוריהם של יהדות אירופה אלא להגיד שגם הם סבלו וזעקו.

לאה פדידה: ביום הזה של הדיונים החשובים, לצערי הרב נחשפתי להמון ביורוקרטיה, המון כאב.

לאה פדידה: במדינה שלנו אנחנו צריכים לדעת לחבק את ניצולי ושורדי השואה.

לאה פדידה: במדינה שלנו הם צריכים להרגיש בטוחים ושכל אחד ואחת מאיתנו עושים הכול כדי שירגישו בטוח, ירימו ראש ולא נוסיף להם כאב על כאב.

לאה פדידה: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת לאה פדידה.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת איתן ברושי, ואחריו – חבר הכנסת עודד פורר.

איתן ברושי: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, כינסנו היום, אני יחד עם חברי הכנסת חמד עמאר ודב חנין, את השדולה לאנרגיה מתחדשת לישיבת מעקב ובקרה על התוצאות בסוף שנת 2017 המתחייבות מהחלטות הממשלה והתחייבויות בין-לאומיות, בתוקף תפקידנו כמפקחים על הממשלה.

איתן ברושי: אני רוצה לומר שהייתה התכנסות חשובה, בראשות אודי אדירי, מנכ"ל המשרד לאנרגיה והתשתיות, יחד עם אנשי רשות החשמל וגורמים נוספים.

איתן ברושי: אנחנו בהחלט רואים התקדמות במאמצים, אבל עדיין רחוקים מהיעדים.

איתן ברושי: היעד לסוף 2020, על-פי החלטות הממשלה, הוא 10%, ואנחנו בקושי ב-3%.

איתן ברושי: הייתה התחייבות של הגורמים הנוגעים בדבר שנעמוד ביעד – בהחלט ראוי להערכה, אבל ספק אם אכן תתממש התוכנית.

איתן ברושי: אני קורא מכאן לממשלה לנקוט את הצעדים המתחייבים מההחלטות של הממשלה ומההתחייבויות של מדינת ישראל, ההתחייבויות הבין-לאומיות, על בסיס תוכנית מיוחדת לשנים 2018, 2019, 2020, כדי שב-2020 נעמוד ביעד – והיעדים הבאים הם ל-2030.

איתן ברושי: אני רוצה להודות לשותפים ולומר שיש התקדמות, אבל עדיין רבה המלאכה והדרך ארוכה.

איתן ברושי: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת איתן ברושי.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת עודד פורר, ואחריו – חבר הכנסת יוסי יונה.

עודד פורר: תודה, אדוני היושב-ראש.

עודד פורר: חבריי חברי הכנסת, אני רוצה להתייחס אולי בכמה מילים לסערה התורנית בעניין גלי צה"ל ודבריו של יונתן גפן, שהשווה בין הפרובוקטורית ההזויה תמימי לבין אנה פרנק וחנה סנש – אגב, דווקא ביום שאנחנו מציינים כאן בכנסת את יום השואה הבין-לאומי.

עודד פורר: אז קצת לגבי מטרות גלי צה"ל.

עודד פורר: אני חושב שכדאי שאנשים קצת יפנימו מה המטרות שהתחנה הזאת קיבלה על עצמה בעת הקמתה: מכשיר ביטחון והתגוננות לקשר בין כוחות סדירים ומילואים ומכשיר לחינוך, הנחלת הלשון וידיעת הארץ.

עודד פורר: אלה שתי המטרות שהגדיר דוד בן-גוריון לתחנה בעת הקמתה ב-1950.

עודד פורר: כשמגיעים היום, מגיע אומן – שאני לא יודע מה הוא עישן לפני שהוא אמר את הדברים שהוא אמר, כי אין לי שום הסבר אחר איך אפשר לשים באותה שורה את אותה פרובוקטורית, שמגיל חמש מבצעת פרובוקציות בחיילי צה"ל ומנסה לפגוע בהם ולא אונה לה כל רע, לבין חנה סנש הגיבורה ואנה פרנק, שסיפורה וסיפור משפחתה זעזע את כל העולם ואולי חשף אותו למעט מזוועות השואה.

עודד פורר: כשמישהו עושה את ההשוואה ההזויה הזאת – כפי שאמרתי, כנראה כשראשו קצת מסוחרר והוא לא כל כך מאופס על המציאות – אין מקום לתת לו במה, לדעתי, באף תחנת רדיו, ובוודאי שלא בתחנת רדיו שמהותה היא הגנה על ביטחון ישראל – –

מירב בן ארי: מה זה קשור?

מירב בן ארי: אי-אפשר לשמוע שירים שלו בגלל שהוא אומר – – –

עודד פורר: – – ובסוף גם חינוך והנחלת הארץ.

עודד פורר: תודה.

יצחק וקנין: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת עודד פורר.

מירב בן ארי: – – –

יצחק וקנין: חבר הכנסת יוסי יונה, ואחריו – עבד אל חכים חאג' יחיא.

מירב בן ארי: אני מתפלאת עליך.

יוסי יונה: אדוני היושב-ראש, היום התקיימה – – –

יצחק וקנין: חברת הכנסת מירב בן ארי, נא לא להפריע.

קריאה: נא לא להפריע.

יוסי יונה: אדוני היושב-ראש, היום התקיימה ישיבת ועדת הכספים בראשותך וראיתי – אדוני היושב-ראש, תשומת ליבך – וראיתי עד כמה הזדעזעת כששמעת את הסיפורים, בעיקר של האימהות החד-הוריות שמשוועות לדיור ציבורי ואין בנמצא.

יוסי יונה: והינה, אחת הפארסות המרכזיות ביותר, פשוט חידלון שלטוני שנמשך המון שנים, שמוציא את ישראל משתרכת אחרי המדינות המתקדמות בשיעור של מספר הדירות בדיור הציבורי.

יוסי יונה: אנחנו, כפי ששמעת, אדוני היושב-ראש, בישיבה הזאת – בישראל היום רק 2% מכלל הדירות הן של הדיור הציבורי, בעוד במדינות מתקדמות זה עומד על 20%, על 35%.

יוסי יונה: מפה אני קורא שוב לממשלת ישראל: אם רוצים לעשות ממשלה שהיא נטו חברתית, מירב בן ארי, אז אחד המקומות שבהם הנטו-חברתי חייב לבוא – בקידומו של פרויקט לאומי שייתן סוף-סוף מענה למשפחות הרבות שנאנקות והן חסרות דיור.

יוסי יונה: תודה, אדוני היושב-ראש.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת יוסי יונה.

יצחק וקנין: חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא, ואחריו – חבר הכנסת איציק שמולי.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בסם אללה א-רחמאן א-רחים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כבוד היושב-ראש, אתמול הייתה הפגנה של ראש עיריית לוד וחלק מעובדי העירייה נגד עשן השרפות שלכאורה באות מהכפר דהמש.

עבד אל חכים חאג' יחיא: תושבי כפר דהמש רוצים גם הם אוויר נקי, ומגיע להם.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לפני כשנה היה דיון בוועדת הפנים על הכפר דהמש ועל המצב הסטטוטורי שלו ומה מיועד לו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: נציג משרד ראש הממשלה אמר במפורש: הכפר הזה – הולכים להכיר בו, מכינים לו תוכנית מתאר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: ביקשתי שגם התושבים שם יהיו שותפים להכנת תוכנית המתאר לכפר הזה, ולמרות שגם אני טיפלתי בנושא הזה כמה פעמים, ואפילו ישבתי עם היועץ המשפטי לממשלה בנושא, אני אומר: אחרי יותר משנה של הבטחות, הגיע הזמן להכיר ביישוב, ואז הוא יוכל לקבל את כל השירותים, ובין היתר השירות הבסיסי, המינימלי, של איסוף אשפה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני חושב שהגיע הזמן.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לא יכול להיות שהכפר דהמש יהיה כפר כזה בעולם אחר – למרות כל המצב, הוא נמצא באזור המרכז, צמוד ללוד וצמוד לרמלה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הגיע הזמן להכיר בו סופית ולתת לו את השירותים שמגיעים לכל אזרח.

עבד אל חכים חאג' יחיא: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

יצחק וקנין: חבר הכנסת איציק שמולי, ואחריו – חבר הכנסת יהודה גליק.

איציק שמולי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

איציק שמולי: היום יום השואה הבין-לאומי, וביום השואה הבין-לאומי כדאי שנזכור ונזכיר לעצמנו לא רק את החובה שלא לשכוח אלא גם את החובה לעזור ולסייע לניצולים שעדיין בחיים.

איציק שמולי: שליש מניצולי השואה מתחת לקו העוני.

איציק שמולי: זו הזדמנות נפלאה לברך גם את חבר הכנסת דב חנין וגם את חבר הכנסת אלעזר שטרן על הפעילות בשדולה למען ניצולי השואה.

איציק שמולי: היום התקיים בוועדה אצל אלי אלאלוף, בוועדת הרווחה, דיון, באמת, אחד הכואבים שהיו בכנסת, על שכר הטרחה – אתה מכיר את זה, אדוני היושב-ראש – שגובים עורכי הדין מניצולי השואה.

איציק שמולי: המחוקק קבע הגבלה על הדבר הזה, אבל יש ניצולי שואה שלא שומעים לא למחוקק, לא לבית המשפט העליון, לא לערכאה נוספת, משפטית, לא לאף אחד, ויצאו למסע ציד שיטתי נגד ניצולי השואה.

איציק שמולי: עושקים אותם, לוקחים מהם, גוזלים מהם – – –

יצחק וקנין: כבודו התכוון שיש עורכי דין.

יצחק וקנין: אמרת ניצולי שואה, בטעות.

איציק שמולי: נכון.

איציק שמולי: סליחה.

איציק שמולי: יש עורכי דין שבעצם עשו את אותם כנסים מפורסמים, החתימו ניצולי שואה על דרישות מופקעות ומוגזמות, ואנחנו כאן, בחקיקה בכנסת, הורינו בחקיקה רטרואקטיבית שאסור לגבות את הסכומים האלה.

יצחק וקנין: אמת.

איציק שמולי: יש ניצולי שואה, גם בשנה הזאת – בעיקר, אדוני היושב-ראש, נפגעו ניצולים יוצאי צפון אפריקה ונפגעי הפרהוד בעיראק, שהם פשוט מסכנים.

איציק שמולי: עורכי הדין האלה מהלכים עליהם אימים, והכנסת כולה חייבת לעשות משהו – להתאחד כולה נגד התופעה הזאת ולעצור את הפגיעה בניצולי השואה.

איציק שמולי: אני חושב שזו אחת המשימות החשובות ביותר שיש לפתחנו בשנה הבאה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת איציק שמולי.

יצחק וקנין: חבר הכנסת יהודה גליק, ואחריו – חבר הכנסת סעיד אלחרומי.

יהודה גליק: אדוני היושב-ראש, חבר הכנסת הרב וקנין, חבריי וחברותיי מן הקואליציה ומן האופוזיציה, המתוקים והמתוקות, אורחים יקרים, משפחות ניצולי שואה, צעירים, האמת היא שהיום הזה שאנחנו מזכירים בו את יום הזיכרון לשואה מכניס אותנו לפרופורציות כשאנחנו מתווכחים אם פתרון מדינה אחת או פתרון שתי המדינות – לזכור שלפני 80 שנה דיברו על פתרון סופי, ובאמת, להיכנס לפרופורציות.

יהודה גליק: אבל, אדוני, אני מבקש לדבר על נושא אחר, וגם להתייחס לדברים שאמר חבר הכנסת עודד פורר.

יהודה גליק: בשבועות האחרונים נאמרו בציבוריות הישראלית דברים שלחלק מהציבור לא היו נעימים לאוזן.

יהודה גליק: חלק – דברים שנאמרו על ידי רבנים, חלק – דברים שנאמרו על ידי חברי כנסת, חלק – דברים שנאמרו על ידי זמר.

יהודה גליק: אנחנו פה בחברה מגוונת.

יהודה גליק: אגב, אני מציע לכולם לקרוא את הפוסט המדהים שכתב שר החינוך השבוע על הכבוד והקשב לכל חלקי החברה.

יהודה גליק: רבותיי, סתימת פיות היא סתימת פיות היא סתימת פיות, ולא משנה כלפי מי.

יהודה גליק: אנחנו צריכים להיות מכילים וקשובים לכאבים ולביטויים, גם אם זה לא כל כך נעים, ובדרך כלל מי שסותמים לו את הפה, זה בדרך כלל משחק לידי זה שסתמו לו את הפה – הוא מקבל במה, הוא מקבל פרסום.

יהודה גליק: לכן, אני מציע לכולנו להיות מסוגלים להיות קשובים גם לדעות שלפעמים מרגיזות.

יהודה גליק: אפשר להתווכח, אבל לא להשתלח.

יהודה גליק: אפשר לחשוב שמישהו טועה, אבל לא לחשוב שדעותיו הן חשוכות ודעותיך הן נאורות.

יהודה גליק: אף אחד פה אין לו איזו בלעדיות על הנאורות.

יהודה גליק: ואם מישהו חושב – בעד פמיניזם או נגד פמיניזם, או בעד זה ונגד זה – אפשר להתווכח, לא להשתלח.

יהודה גליק: אפשר לחשוב שמישהו טועה ולא לעשות לו דה-לגיטימציה.

יהודה גליק: אני מציע שכולנו, כמו שנאמר: "וכולם פותחים את פיהם בקדושה ובתורה, בשירה ובזמרה", ונדע לכבד ולהכיל זה את זה.

יהודה גליק: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת יהודה גליק.

יצחק וקנין: אני מסכים למה שאמרת: רק לא ניבולי פה.

יצחק וקנין: ניבולי הפה, בזמן האחרון, לפחות באזור שלנו, מאוד מאוד ירדו למטה למטה.

יצחק וקנין: חבר הכנסת סעיד אלחרומי, ואחריו – חברת הכנסת קסניה סבטלובה.

סעיד אלחרומי: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, מחר אמורים להתחיל הדיונים לגבי התוכנית המפורטת של מכרה הפוספטים שדה בריר בנגב המזרחי, וכידוע לכולם זה סיפור שמטריד את תושבי הנגב, ערבים ויהודים, בעיקר בנגב המזרחי, זה שנים רבות.

סעיד אלחרומי: לצערי הרב, נודע לנו גם שקבינט הדיור החליט ביום חמישי שעבר לאמץ את החלטת המועצה הארצית ולאשר את מכרה הפוספטים כחלק מהתוכנית הארצית לכרייה וחציבה.

סעיד אלחרומי: אני קורא כאן לשרי הממשלה, בעיקר לאלו שהתנגדו למכרה הפוספטים, לערער על ההחלטה הזאת בהקדם האפשרי, לפני שתהפוך בתוך שבוע להחלטה מחייבת של הממשלה.

סעיד אלחרומי: דבר שני – מחר אנחנו נציג במליאת הכנסת את עיקרי הטיעונים שלנו עוד פעם ועוד פעם – מטה המאבק של תושבי הנגב, תושבי ערד, תושבי כסייפה – נגד מחירי הפוספטים.

סעיד אלחרומי: זה בכייה לדורות, זה פגיעה בעתידם ובבריאותם של כלל תושבי הנגב המזרחי.

סעיד אלחרומי: תודה, כבודו.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת סעיד אלחרומי.

יצחק וקנין: תעלה חברת הכנסת קסניה סבטלובה, ואחריה – חבר הכנסת חיליק בר.

קסניה סבטלובה: כבוד היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, אנחנו מציינים היום את יום השואה הבין-לאומי, וביום הזה אנחנו סוקרים גם את הסקירות וגם את התחקירים על תופעת האנטישמיות; והתופעה המכוערת הזאת, האיומה הזאת, שוב מרימה את ראשה – כן באירופה, כן בארצות הברית וכן במקומות אחרים, וגם במזרח התיכון, כאן, בעולם הערבי והאסלאמי.

קסניה סבטלובה: לצערנו הרב, מדינת ישראל לא תמיד יודעת לתת מענה על גילויי האנטישמיות המחרידים שאנחנו והיהודים שחיים במדינות האלה חווים ברחבי העולם.

קסניה סבטלובה: לא תמיד מדינת ישראל יודעת לגנות בפה מלא; לא תמיד היא יודעת להתייחס לתופעה הנוראית של שכתוב ההיסטוריה.

קסניה סבטלובה: אנחנו צריכים להסתכל לעצמנו בעיניים, במראה, ולדעת מה אנחנו צריכים לעשות כדי לעצור את התופעה הזאת, כדי להשפיע על מדינות שהן מדינות חברות, שהן מדינות שותפות, כדי שהתוצאה המחרידה הזאת תעצור.

קסניה סבטלובה: אנחנו לא יכולים לתת יד לשכתוב ההיסטוריה ולהלבנה של סייעני הנאצים במדינות – זה נוגע במיוחד למדינות במזרח אירופה – שסייעו בזמן השואה להשמיד את בני העם שלנו.

קסניה סבטלובה: אנחנו לא יכולים לעמוד מנגד ולהתעלם מזה.

קסניה סבטלובה: אני אגיד עוד יותר מזה – בכאב, זה ממש גורם לי כאב פיזי – שיש פוליטיקאים, אפילו בכירי הפוליטיקאים שלנו, שנפגשים עם נציגי התנועות והמפלגות הניאו-נאציות ומזמינים אותם לארץ – כן, כפי שאתם שומעים.

קסניה סבטלובה: ניאו-נאצים באים לכאן לישראל; אותם אלה שמאדירים את היטלר, אותם אלה שמדברים בזכות השואה ובזכות ההשמדה של העם שלנו ואומרים שהיטלר לא סיים את המלאכה באים לכאן, למדינת ישראל.

קסניה סבטלובה: אני מתכוונת לשים לזה סוף, והיום הנחתי הצעת חוק שקוראת לעצור את הכניסה של סייעני הניאו-נאצים, של חברים בתנועות הניאו-נאציות והמפלגות הניאו-נאציות, למדינת ישראל.

קסניה סבטלובה: מי שמאפשר את כניסתם – –

יצחק וקנין: תודה.

קסניה סבטלובה: אני מסכמת.

קסניה סבטלובה: – – מי שנפגש איתם ובא איתם במגע מזלזל בזיכרון הקדוש של כל קדושי השואה, כל ששת המיליונים.

קסניה סבטלובה: זה על אחריותו ועל אחריותה.

קסניה סבטלובה: אסור לתת לזה יד.

קסניה סבטלובה: אסור להכשיר את השרץ הזה.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת קסניה סבטלובה.

יצחק וקנין: חבר הכנסת חיליק בר, ואחריו – חבר הכנסת אברהם נגוסה.

יחיאל חיליק בר: אדוני היושב-ראש, תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: אדוני שר החינוך, אני שמח שאתה פה, אני רוצה לדבר אליך.

יחיאל חיליק בר: הפגישה האחרונה שלי לפני המליאה, שחיממה לי את הלב מאוד, הייתה עם הוועד המנהל של תוכנית קרֵב – תוכנית אדירה, חשובה, שיש לה הרבה מניות בחברה הישראלית, פריפריה ולא פריפריה, עם 3,000 מדריכים, 3,200 עובדים, 2 מיליון שעות של חינוך והדרכה.

יחיאל חיליק בר: באמת, לך, אדוני שר החינוך, אני לא צריך להסביר כמה התוכנית הזאת חשובה.

יחיאל חיליק בר: זאת הזדמנות להודות לך ולמשרד החינוך על התמיכה ועל קורת הגג שאתם נותנים לתוכנית הזאת.

יחיאל חיליק בר: אבל – ותמיד יש אבל – יש שני דברים מטרידים, אחד אולי לא מיידי ואחד כן מיידי: האחד – האנשים האלה לא עובדים בהעסקה ישירה, הם עובדי קבלן – דבר שאני לא יודע איך קורה בגוף כל כך גדול.

יחיאל חיליק בר: אבל, אדוני השר, דבר לא פחות מטריד זה הנושא של הביטחון התעסוקתי של אותם 3,200 עובדים, שכל ארבע שנים, הסתבר לי, צריכים להגיע למכרז חדש, ולא יודעים מי הגוף שינהל אותם – עכשיו זה חברת המתנ"סים, יכול להיות שזה יהיה גם בהמשך – ונמצאים במצוקה תעסוקתית אמיתית ובאיום על הביטחון התעסוקתי שלהם, כאשר למדינה אין פתרונות אחרים לתת, ובוודאי שאנחנו לא רוצים לא להחליף ולא לפרק אותם.

יחיאל חיליק בר: אני קורא לך, אדוני, לקראת המכרז הקרוב שיהיה בעוד שלושה שבועות, לנסות לעשות מעשה: א.

יחיאל חיליק בר: להרגיע את העובדים; ב.

יחיאל חיליק בר: לדאוג שיהיו להם אבא ואימא קבועים – אם זה חברת המתנ"סים אז מעולה – ושהם לא יצטרכו לעמוד כמו קבצנים בפתח בכל ארבע שנים, מה שמנטרל אותם מלעבוד בשנה הראשונה ובשנה האחרונה להתנהל בצורה שבה הם מתנהלים.

יחיאל חיליק בר: זו תוכנית חשובה לכולנו.

יחיאל חיליק בר: אני יודע, והם אמרו לי שגם לך באופן אישי, אז אנא, אדוני השר, תשומת ליבך לעניין הזה, ואני אשמח לשמוע שהנושא הזה מסתדר על הצד הטוב ביותר.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת חיליק בר.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת אברהם נגוסה, ואחריו – חבר הכנסת מסעוד גנאים.

אברהם נגוסה: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, כנסת נכבדה, אברה מנגיסטו נמצא בשבי החמאס בעזה 1,234 ימים.

אברהם נגוסה: אברה מנגיסטו לחופש נולד.

אברהם נגוסה: היום קיימנו בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות דיון בנושא ההשלכות והאתגרים בקליטת העלייה בחינוך הממלכתי-דתי במסגרת קיבוץ גלויות ב-70 שנות המדינה.

אברהם נגוסה: החינוך הדתי גידל תלמידים למופת, שהשתלבו בחברה, הגאים בזכותם היהודית ובתרומתם למדינה.

אברהם נגוסה: בשנת 2017 עלו לארץ 5,355 תלמידים, מתוכם 59% השתלבו בחינוך הממלכתי, 24% – בממלכתי-דתי ו-16% – בחרדי.

אברהם נגוסה: כולנו יודעים שהמפתח להצלחת ילדינו הוא החינוך וההשכלה שמקבלים בבית הספר ובאוניברסיטאות ברחבי הארץ.

אברהם נגוסה: בהקמתה מדינת ישראל הקימה את מפעל העלייה, ובמסגרתו עלו לארצנו משפחות עם ילדים בכל הגילים, והם נקלטו והתחנכו במערכות החינוך בישראל.

אברהם נגוסה: חשיבות שילובם של ילדי העולים ומתן הזדמנות שווה במוסדות החינוך הם מהגורמים המרכזיים להצלחתם, בקליטתם ובשילובם בחיי החברה הישראלית.

אברהם נגוסה: במשרד החינוך חייבים להמשיך, ואף להגביר, את המאמצים בפעולות אשר יביאו שיפור בתחומים שונים, כמו בשפה העברית, בהשלמת הפערים במקצועות הלימודים עד הצלחה במבחני הבגרות, ולתת דגש על שילובם החברתי של תלמידים העולים ועל טיפוח הזהות היהודית והישראלית.

אברהם נגוסה: הצלחת ילדי העולים ושילובם בחברה הישראלית הם משימה לאומית ממדרגה ראשונה.

אברהם נגוסה: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת אברהם נגוסה.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת מסעוד גנאים, ואחריו – חברת הכנסת ענת ברקו.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, אתמול שמענו את הנאום של סגן הנשיא פנס, והוא נאום של נוצרי מאמין שגם מאמין בתנ"ך ומאמין שצריך להקים בית לאומי ליהודים בישראל.

מסעוד גנאים: אולי הוא מאמין גם בבית מקדש, כמו יהודה גליק.

מסעוד גנאים: פנס גם ידוע כמי שיש לו שיח של מסעי הצלב, והוא אפילו ציטט מהתורה ואמר: שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה.

מסעוד גנאים: אני רוצה להגיד שאת הקבוצות – – –

יצחק וקנין: דרך אגב, זה לא ציטוט מהתורה.

יצחק וקנין: זה לא ציטוט מהתורה.

מסעוד גנאים: לא ציטוט, בסדר – – –

יצחק וקנין: אין ציטוט כזה בתורה.

מסעוד גנאים: אבל עניין דתי, לא?

יצחק וקנין: זו אמירה שאנחנו אומרים כל פעם בחגים או במקרים משמחים.

מסעוד גנאים: אבל הכוונה שלו היא על ירושלים כבירת מדינת ישראל, כמו שהכיר בה טראמפ.

מסעוד גנאים: אבל אני רוצה להגיד – וכולכם קראתם על הקבוצות הנוצריות-ציוניות, האנגליסטים או האוונגליסטים וכל השמות האלה.

מסעוד גנאים: אנשים אלה ברובם לא מאמינים במדינת ישראל ותומכים בה כמטרה.

מסעוד גנאים: יעני, כמו שאמר הפתגם הערבי: לא על עיניכם הכחולות (אומר דברים בשפה הערבית,) אלא כי אתם תחנה – אתם מקרבים את חזרת המשיח והגאולה, מקרבים את קרב גוג ומגוג של ארמגדון בין מחנה האור לבין מחנה החושך.

מסעוד גנאים: יעני, מדינת ישראל היא גשר, ואחר כך לא מעניין אותם אפילו אם יישרף הגשר הזה.

מסעוד גנאים: תודה.

ענת ברקו: נסתפק בזה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

יצחק וקנין: תעלה חברת הכנסת ענת ברקו, ואחריה – תמר זנדברג.

יצחק וקנין: הייתה פה?

יצחק וקנין: לא.

יצחק וקנין: אני לא יודע למה היא רשומה.

קריאה: – – –

יצחק וקנין: לא, לא.

יצחק וקנין: ידידי היקר, אני לא רושם סתם.

יצחק וקנין: זה מודפס, במקרה הזה זה דווקא מודפס, אבל אולי מישהו אחר לחץ במקומה בטעות.

יצחק וקנין: אם לא – חברת הכנסת מירב בן ארי.

ענת ברקו: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני רוצה לפנות ליהונתן גפן: אוי, יונתן גפן, כל כך חבל לי שכבר לא אוכל ליהנות מספר השירים שלך "שירים שענת אוהבת במיוחד" או אפילו מ"יום אחד...

ענת ברקו: כך מתחילים כל הסיפורים שענת אהבה במיוחד".

ענת ברקו: וגם כשאשמע את "הילדה הכי יפה בגן", השיר שכתבת ב-1986, בכלל אחשוב על עהד תמימי, נצר לחמולת טרור וקרובה של המחבלת אחלאם תמימי, שביצעה את הפיגוע בסבארו בירושלים.

ענת ברקו: הגדלת לעשות ורמזת לשיער אדום, כאילו דוד המלך עומד מול גוליית.

ענת ברקו: ומיהו אותו גוליית?

ענת ברקו: אותו חייל גיבור, שעמד בפרובוקציה המקצועית אל מול המצלמות, פרובוקציה שממומנת היטב?

ענת ברקו: מיהו?

ענת ברקו: לא, לא חשת אמפתיה כי הוא בנך.

ענת ברקו: לא, כנראה שלא.

ענת ברקו: הוא לא בנך.

ענת ברקו: לא, זה ממש לא קרוב אפילו.

ענת ברקו: אתה, בצדקנות ולא בצדק, פוגע בזכר השואה, בניצולים, בסמלי השואה, כמו זה של חנה סנש, זו שישבה בכלא מרגיט בהונגריה לפני שהוצאה להורג שם, כשחמי נחמן ברקו, זכרו לברכה, נכלא שם באותו הכלא.

ענת ברקו: חבל שאתה מחבל ביצירה הנפלאה שלך.

ענת ברקו: אז, בדור שלי, דיברנו עליך בגלל היצירה הנפלאה שלך, ועכשיו, יופי לך, מדברים עליך שוב בזכות זה שכתבת את הדברים על הממששת גופו של חייל, שהיא הילדה הכי יפה בגן שלך.

ענת ברקו: זו דוגמנית, כתמונה פוגענית ופוטוגנית, להרע לבני עמך.

ענת ברקו: אז אולי אחזיר אותך לשיר שכתבת ב-2009 שנקרא: אחרי השיר הזה אני הולך.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת ענת ברקו.

יצחק וקנין: תעלה חברת הכנסת מירב בן ארי, ואחריה – חבר הכנסת מוסי רז.

מירב בן ארי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

מירב בן ארי: אדוני השר, כנסת נכבדה, ניצולי השואה, אני רוצה דווקא להתייחס למשהו אחר שהיה היום בכנסת.

מירב בן ארי: היה דיון בוועדת העבודה והרווחה שאני ניהלתי; יו"ר הוועדה אפשר לי, נתן לי את הכבוד הזה.

מירב בן ארי: הבאנו היום בשורה היסטורית חשובה, ואנחנו הרבה פעמים לא שומעים את הידיעות האלה, כי מעדיפים לתת צילומים של ח"כים רבים אחד עם השני.

מירב בן ארי: אנחנו היום בכנסת אפשרנו לנשים חד-הוריות לצאת להשכלה גבוהה, ובמקביל להתחייב רק ל-30 שעות, שזה כולל גם את השעות האקדמיות, זאת אומרת, פטור מחובת תעסוקה.

מירב בן ארי: זה מאוד חשוב בעיניי, כי לצערי, עד היום נשים שקיבלו הבטחת הכנסה – יצאו רק 15 נשים.

מירב בן ארי: זה מספר מביש.

מירב בן ארי: ואם אנחנו רוצים לעודד יותר ויותר נשים לצאת לאקדמיה, שייתנו דוגמה לילדים ולילדות הקטנים שלהם, אנחנו כמדינה צריכים לעודד אותן.

מירב בן ארי: עודדנו אותן היום; התקנות שהביא שר העבודה והרווחה חיים כץ הגיעו לוועדה, אושרו.

מירב בן ארי: אני מברכת על זה.

מירב בן ארי: ואני קוראת לכמה שיותר נשים, למרות הקשיים של משפחה חד-הורית, לצאת לאקדמיה ולתת דוגמה לילדים שלהן.

מירב בן ארי: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת מירב בן ארי.

יצחק וקנין: חבר הכנסת מוסי רז, ואחריו – חברת הכנסת יעל כהן-פארן.

יצחק וקנין: אחרון יהיה דב חנין.

מוסי רז: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברות וחברי הכנסת, אנחנו שמענו היום שיש שר בישראל שחושב שהוא יכול להגיד לתחנת רדיו מואזנת איזו מוזיקה לשדר ולפסול שירים של אדם בגלל דעותיו הפוליטיות.

מוסי רז: אז כיוון שכאן עוד לא נתנו את ההוראה הזאת, אני רוצה לקרוא שיר של יהונתן גפן.

מוסי רז: "בסוף יום הקרב כשנשארתי לבד / הרובה הלוהט הצטנן לי ביד / וחשבתי: זה טוב שניצחנו בקרב / אך זכרתי מה סבא אברם לי כתב:

מוסי רז: // מלחמה זה רע לחלומות וציפורים, / מלחמה זה רע לפחדנים וגיבורים, / לא כולם יודעים בדיוק לאן שהם יורים / בעשן נובלים לאט כנפי הפרפרים.

מוסי רז: // שכבתי על גב המוצב שבהר / וראיתי למטה את מה שנשאר / וכשאמר המפקד: כל הכבוד / שמעתי את סבא מבין הגבעות: // מלחמה זה רע ואין כבוד במלחמות, / אנשים חיים הופכים פתאום להיות שמות, / כל החיילים שמפסידים לאדמה / לא תמיד יודעים אם הם ניצחו ובשביל מה.

מוסי רז: // חזרתי הביתה בערב שבת / אימא טיגנה חביתה במחבת / ואבא חייך, את ראשי הוא נשק / רק סבא ישב בפינה ושתק: // מלחמה זה רע לחיוכים וחביתות, / לפעמים במלחמה גם אהבות מתות, / גם כשחוזרים בסוף לדשא של הכפר / השמש לעולם כבר לא תהיה אותו דבר.

מוסי רז: "

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת מוסי רז.

יצחק וקנין: חברת הכנסת יעל כהן-פארן, ואחריה – אחרון הנואמים בנאומים בני דקה, חבר הכנסת דב חנין.

יעל כהן-פארן: טוב, כנראה שאני ומוסי לא מתואמים, אבל תכננתי גם, לפני שמפסיקים להשמיע לנו את שיריו, להקריא שיר של יהונתן גפן.

יעל כהן-פארן: אבל אני אהיה עם שיר קצת יותר אופטימי, "יהיה טוב": "אני מביט מהחלון / וזה עושה לי די עצוב, / האביב חלף עבר לו / מי יודע אם ישוב.

יעל כהן-פארן: / הליצן נהיה למלך / הנביא נהיה ליצן / ושכחתי את הדרך / אבל אני עוד כאן.

יעל כהן-פארן: // ויהיה טוב / יהיה טוב, כן / לפעמים אני נשבר / אז הלילה / הו הלילה / איתך אני נשאר.

יעל כהן-פארן: " אני רוצה לקרוא מכאן לשר הביטחון שלא יעשה לנו סתימת פיות, שלא יגיד מה כן ישדרו, שלא יגיד מה לא ישדרו.

יעל כהן-פארן: אני גם לא כל כך אהבתי את האמירה של יהונתן גפן, אבל זה לא פוסל את כל שיריו, זה לא יכול לפסול, וזה לא יכול להיות שמי שלימד אותנו איך שיר נולד – יפסיקו את השירים שלו לפני לידתם.

יעל כהן-פארן: תודה.

ענת ברקו: אבל הוא גם שכח – – –

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת יעל כהן-פארן.

יצחק וקנין: אחרון הדוברים – חבר הכנסת דב חנין.

דב חנין: תודה לך, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: יום השואה הבין-לאומי הוא יום מאוד קשה בכנסת.

דב חנין: אנחנו מלווים את השורדים ואת הניצולים בוועדות מהבוקר, ולנו, אדוני היושב-ראש, כחברה, יש חוב עצום לאנשים האלה.

דב חנין: מעבר לכך, אנחנו השמענו בישיבת השדולה קול מחאה נגד מגמת שכתוב ההיסטוריה בפולין, אוקראינה וליטא – מתן כבוד למשתפי פעולה עם הנאצים ומחיקה של זכר הלוחמים נגדם.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, אתמול בכנסת הורחקה סיעה שלמה מהמליאה לשעות ארוכות בשל פעולת מחאה פוליטית.

דב חנין: הפרשנית של ה-NBC שליוותה את סגן נשיא ארצות הברית אמרה שהיא לא מעלה על דעתה שבקונגרס האמריקני היו מרחיקים קבוצה שלמה של חברי קונגרס שחורים, אבל כנראה שמישהו רצה להמחיש איך באמת נראית דמוקרטיה בישראל.

עודד פורר: – – –

יצחק וקנין: רבותיי, רבותיי, עודד פורר, עודד פורר, אנא מכם, אל תפריעו לו.

יצחק וקנין: אני יכול לענות לו מפה.

יצחק וקנין: אל תפריעו לו.

ענת ברקו: – – –

דב חנין: כנראה, אדוני – – –

יצחק וקנין: ענת ברקו, ענת ברקו.

דב חנין: כנראה, אדוני – אני מסיים.

יצחק וקנין: דקה אחת, דב, אני רוצה לומר לך משהו.

דב חנין: אני אסיים.

דב חנין: רק תן לי לסיים, ואתה תגיב.

יצחק וקנין: אתה חבר כנסת ותיק בבית הזה, אתה ותיק בבית הזה, ואתה יודע שהצגת חפץ או כל דבר אחר גורמת מייד להוצאה של חבר כנסת.

דב חנין: גורמת להוצאה, אבל לא של סיעה שלמה.

יצחק וקנין: אתה מכיר את זה.

יצחק וקנין: זה אפילו בלי שלוש קריאות.

יצחק וקנין: אתה מכיר את זה.

דב חנין: לא של סיעה שלמה, אדוני היושב-ראש.

יעל כהן-פארן: הוא אפילו לא היה פה אתמול.

דב חנין: לא של סיעה שלמה.

יצחק וקנין: תקשיבי, אני לא מדבר כרגע מי היה, מי לא היה.

יצחק וקנין: היה פה איזה אקט.

יעל כהן-פארן: אבל יש כאלה – – –

יצחק וקנין: לא נותרה ברירה ליושב-ראש בזמן אמת אלא לעשות את מה שהוא עשה.

דב חנין: אז אני אומר, אדוני, את דעתי ואת עמדתי: הוצאה של סיעה שלמה מהכנסת היא מעשה חמור ומהלך חמור ופגיעה בדמוקרטיה.

דב חנין: נבחרנו לכאן כדי להשמיע דעות, גם אם הדעות האלה לא מקובלות.

יצחק וקנין: אין ספק.

יצחק וקנין: דב, אני חייב לענות, מכיוון שהיושב-ראש לא מנהל את הישיבה כרגע, אני מנהל אותה, ואני יכול לומר, כמי שמכיר את התקנון:

יצחק וקנין: התקנון קובע בצורה ברורה שכאשר יש אקט כזה במחאה – אפשר להביע מחאה בקריאה או בכל דבר אחר, אבל כשעושים את זה ביחד, ברור שהדבר הזה תוכנן על ידי אותם חברי כנסת, והמחאה הזאת – לא נותרה ברירה.

יצחק וקנין: גם אם אני הייתי יושב פה הייתי מוציא את אותם חברי כנסת.

יצחק וקנין: לא הייתי עושה משהו אחר.

יצחק וקנין: עמדו פה חברי כנסת, הציגו מוצג מסוים, והוציאו אותם, הורידו אותם גם מעל הדוכן.

יצחק וקנין: אני חושב שעשה מה שעשה היושב-ראש בהתאם לתקנון ולא אחרת.

יצחק וקנין: תודה לך, דב חנין, בכל מקרה.

יצחק וקנין: אני אומר את זה, אני חייב לציין את הדברים.

יצחק וקנין: ציון יום השואה הבין-לאומי

יצחק וקנין: אנחנו עוברים לנושא הבא בסדר-היום: ציון יום השואה הבין-לאומי – הצעות לסדר-היום מס' 8278, 9134, 9148, 9171, 9174, 9190, 9192, 9193 ו-9205.

יצחק וקנין: חברי הכנסת, אנחנו עוברים כעת לציון יום השואה הבין-לאומי, שב-13 השנים האחרונות מצוין ברחבי העולם ביום שחרורו של מחנה ההשמדה אושוויץ על ידי צבאות בעלות הברית.

יצחק וקנין: את אושוויץ, "הפלנטה האחרת", אין מילים שיוכלו לתאר, אין מספר שיוכל לכמת ואין סטטיסטיקה שתוכל להסביר; למול השם הזה, "אושוויץ", אפשר רק לשתוק.

יצחק וקנין: אבל אני רוצה לנצל את ההזדמנות הזאת ולספר כאן סיפור על אדם אחד, ניצול אחד מהתופת הזאת, שריגש בשבוע שעבר מדינה שלמה.

יצחק וקנין: קוראים לו דוד לייטנר.

יצחק וקנין: כשהוא היה רק בן 14 וחצי הנאצים הוציאו אותו, יחד עם 60,000 איש, לצעדת המוות מאושוויץ.

יצחק וקנין: הקור היה מקפיא עצמות, מעלות רבות מתחת לאפס.

יצחק וקנין: לא היה להם כמעט לבוש או נעליים, ועל אוכל בכלל לא היה מה לדבר.

יצחק וקנין: אחרי יומיים של הליכה רצופה, דוד מספר, הוא נרדם וחלם על אימו, שנרצחה עוד לפני הצעדה.

יצחק וקנין: הוא נזכר בסיפורים שהיא סיפרה לו על כמה טוב יהיה להם בארץ ישראל, עד כדי כך ש"בולקע" – זה לחמניות בעברית – גדלות בירושלים על העצים.

יצחק וקנין: עם החלום הזה דוד שרד בצעדת המוות ועלה לארץ ישראל.

יצחק וקנין: בפעם הראשונה שהוא הגיע לירושלים ונכנס לשוק מחנה יהודה הוא ראה דוכן פלאפל והבין שזה ה"בולקע" של ארץ ישראל שעליו חלם.

יצחק וקנין: מאז, כל שנה בתאריך היציאה לצעדת המוות הולך דוד לאכול פלאפל, כדי לנקום את הנקמה האישית שלו ולחגוג את הניצחון הלאומי של העם היהודי על הנאצים.

יצחק וקנין: בזכות הרשתות החברתיות, השנה אלפי אנשים שמעו על הסיפור של דוד והחליטו לחגוג יחד איתו.

יצחק וקנין: בשבוע שעבר המונים אכלו לכבודו מנת פלאפל, וקינחו עם הסיסמה שאיתה דוד מסיים כל הרצאה, כל עדות וכל מסע לפולין שליווה כבר אין-ספור פעמים: עם ישראל חי, קיים ומבסוט.

יצחק וקנין: אני מבקש לאחל מכאן לדוד לייטנר, יחד עם כל ניצולי השואה שעוד חיים בינינו, בריאות טובה ונחת רוח.

יצחק וקנין: היום הזה, יום השואה הבין-לאומי, מוקדש לסיפורו מעורר ההשראה של כל אחד ואחד מכם.

יצחק וקנין: תודה רבה לכולם.

יצחק וקנין: אני אעבור להצעות שהגישו כמה חברי כנסת בנושא הזה.

יצחק וקנין: ראשון הדוברים – אלעזר שטרן, ואחריו – חבר הכנסת אחמד טיבי.

יצחק וקנין: אחריו – חברת הכנסת רויטל סויד.

יצחק וקנין: יש עוד כמה חברי כנסת שהגישו?

מירב בן ארי: כן.

יצחק וקנין: כן.

יצחק וקנין: אתם מופיעים פה.

יצחק וקנין: יש לנו גם את טלי פלוסקוב, ענת ברקו, מיכאל מלכיאלי, אילן גילאון, עודד פורר ושולי מועלם-רפאלי.

יצחק וקנין: תסכם את הדיון הזה סגנית שר החוץ ציפי חוטובלי.

יצחק וקנין: תודה.

יצחק וקנין: חבר הכנסת שטרן, שלוש דקות לרשותך, או חמש, לפי מה שאתה תצטרך.

אלעזר שטרן: תודה.

אלעזר שטרן: אדוני היושב-ראש, גם אני מצטרף לברכות שלך למר לייטנר.

אלעזר שטרן: יש פה היום גם יום החינוך הממלכתי-דתי, והשר בנט, ברשותך, בוא ניתן איזו קצת טפיחה על הכתף על התפיסה של הציונות הדתית לפרשת השבוע.

אלעזר שטרן: אני אף פעם לא שמעתי את השאלה הזאת, אבל כשאני קורא את פשוטו של מקרא, אדוני היושב בראש – "ויהי בשלח פרעה את העם ולא נחם ה' דרך ארץ פלִשתים כי קרוב הוא כי אמר ה פן יִנחם העם בראֹתם מלחמה ושבו מצרימה" – השאלה היא: הקדוש ברוך הוא, מה, לא היה יכול לשלוט בזה?

אלעזר שטרן: מה זה נקרא "פן ינחם העם"?

אלעזר שטרן: אני אדאג שהעם לא יִנחם.

אלעזר שטרן: אולי באמת יש פה איזה סוג שאומר שהכול תלוי בסוף – הקדוש ברוך הוא לא רוצה שהדברים יהיו תלויים בניסים שהוא יעשה ובמחשבות שלו והוא ישלוט במחשבות שלנו, אלא הוא רוצה שנעשה מעשים.

אלעזר שטרן: ואולי לכן אחר כך, בשביל להמחיש את זה, הוא אומר אל משה: "מה תצעק אלי דבר אל בני ישראל ויִסָעו".

אלעזר שטרן: לצערי הרב, אנחנו יודעים שמול תפיסת העולם של הציונות הייתה תפיסת עולם שאומרת: נחכה לנס, נישאר, ולא שמעו את הקדוש ברוך הוא אומר: "דבר אל בני ישראל ויסעו".

אלעזר שטרן: זאת אומרת, יש פעמים שהבן אדם, גם את התפילה צריך להפסיק ולקחת על עצמו אחריות, לעשות צעדים ולהתחיל לנוע – גם במקרה של פרשת השבוע וגם במקרה של טרום השואה – ולעשות מעשה ולעלות לארץ ישראל.

אלעזר שטרן: אני חושב שיום השואה הבין-לאומי הוא על פניו, מצופה מאיתנו שהוא: בוא נוודא שהעולם זוכר את השואה.

אלעזר שטרן: הרי לנו יש את יום השואה בניסן, בתוך ימי הגבורה והזיכרון, בין פסח – עצמאות, שידענו או לא ידענו לשמור עליה – לבין יום העצמאות, שאנחנו שומרים, והמחירים של יום השואה ויום הזיכרון.

אלעזר שטרן: אבל אנחנו כאן והיום, ואחרי שאמרנו מה הציפיות שלנו מהעולם, בואו נדבר על הציפיות של מעצמנו.

אלעזר שטרן: והציפיות שלנו מעצמנו במקרה הזה, אני מוכרח לומר, עוד לפני שימור הזיכרון, הן הטיפול בשורדים שנמצאים איתנו.

אלעזר שטרן: דרך אגב, חלק משימור הזיכרון הוא הטיפול בשורדים.

אלעזר שטרן: ופה אני קורא – יושבים פה יושבי-ראש ועדות, חברי חבר הכנסת אלאלוף, חברת הכנסת טלי פלוסקוב, שניהלו היום דיונים.

אלעזר שטרן: אני רואה את דב חנין – ניהלנו יחד את השדולה.

אלעזר שטרן: יש דברים שצועקים.

אלעזר שטרן: אפילו אנחנו, כאילו בעלי מקצוע, לא יכולים להבין למה ממשלת ישראל עושה את ההבדלים האלה בין מתי עלית, מאיפה עלית, ואולי בגלל זה גם שולחת את הניצולים לעורכי דין.

אלעזר שטרן: וראינו תופעות שאנחנו לא יכולים להשלים איתן כחברי כנסת, ובסוף, כשאנחנו מסתכלים על הניצולים – הרי הם מסתכלים עלינו ואומרים: תתקנו את זה.

אלעזר שטרן: איך זה יכול להיות שבאמת הכנסת והממשלה, שיודעות להעביר החלטות בתוך שבוע, דוחות ודוחות ודוחות החלטות בסיסיות שגם אין להן הרבה עלויות?

אלעזר שטרן: אנחנו נעלה את זה עוד פעם מחר, את הנושא של 2,000 השקל, שפעם הכנסת ומשרד האוצר החליטו על חד-פעמי ואנחנו רוצים להפוך את זה לקבע לנזקקים שבין הניצולים.

אלעזר שטרן: גם את זה אנחנו לא מצליחים לעשות, ולא מדובר בהרבה כסף.

אלעזר שטרן: ועדת שרים לענייני חקיקה – ואני אומר את זה פה לחברי חבר הכנסת אלי אלאלוף – דוחה בחודש את ההצעה שלנו, של חברתי טלי פלוסקוב, יחד עם דב חנין ויחד עם איציק שמולי, שנשים סוף לעושק הזה של עורכי הדין את ניצולי השואה.

אלעזר שטרן: למה לא יכלו?

אלעזר שטרן: אין לזה עלויות כספיות.

אלעזר שטרן: אין לזה.

קארין אלהרר: מענישים את האופוזיציה.

אלעזר שטרן: הדבר היחיד שאני יכול להגיד כאן, מה שברור לי, זה היחסים של משרד המשפטים עם לשכת עורכי הדין, אחרת, למה דחו את זה?

אלעזר שטרן: ומול מי?

אלעזר שטרן: ושמענו היום בוועדת העבודה והרווחה מול מי אנחנו מתמודדים.

אלעזר שטרן: אני אמרתי ואני אומר פה:

אלעזר שטרן: עורכי הדין שעוד פועלים במצוות ניצולי השואה היו צריכים ליפול, להשתחוות ולהגיד: מעכשיו הכול חינם, הרווחנו על גביכם מספיק – בגלל שזה מה שהם עשו.

אלעזר שטרן: אז עכשיו עוד אנחנו צריכים להמציא חוקים איך נגביל את שכר הטרחה, שגם על זה חלקם, צריך לומר, לא מקפידים.

יצחק וקנין: דרך אגב, אנחנו חוקקנו פה חוק.

אלעזר שטרן: אז מה?

יצחק וקנין: מה, לא מקיימים אותו?

יצחק וקנין: לא אוכפים אותו?

יצחק וקנין: מה?

אלעזר שטרן: יושב-ראש ועדת העבודה והרווחה, אתה רוצה לומר משהו על זה?

אלעזר שטרן: תסביר לו מה אנחנו פגשנו היום.

אלעזר שטרן: כן, גם אחרי שבית המשפט העליון מתערב, אז מנסים להתחכם – על מי?

אלעזר שטרן: על גבם של הניצולים.

אלעזר שטרן: ואני לא עושה הכללות על עורכי דין; יש עורכי דין נהדרים, כולל גם כאלה שטיפלו בניצולים.

אלעזר שטרן: אבל אולי הגיעה שעת סליחה?

אלעזר שטרן: אולי הגיעה שעת מחילה?

אלעזר שטרן: אבל אני מסיים ואני אומר לך, אדוני היושב בראש, תראה, אנחנו יכולים לדבר על עורכי הדין, ואנחנו נעשה את מה שאנחנו צריכים – –

יצחק וקנין: משפט אחרון.

אלעזר שטרן: נכון.

אלעזר שטרן: – – אבל בואו נהיה אנחנו, שלשום בוועדת שרים, מחר בכנסת, שלא יגידו לנו: ומה אתם עושים?

אלעזר שטרן: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת אלעזר שטרן.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת אחמד טיבי, ואחריו – חברת הכנסת רויטל סויד.

יצחק וקנין: חמש דקות לרשותך, חבר הכנסת אחמד טיבי.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, רבותיי חברי הכנסת, אורחים יקרים, תומאס מאן, בקובץ המאמרים שלו "זאת המלחמה", כתב: "כיצד יכולים הגרמנים לשאת את שפלותם הלא-אנושית של שליטיהם הנוכחיים?

אחמד טיבי: כיצד יכולים הם לסבול את זעפנותם המושחתת ואת רוגזם, את חוסר כל זיק של רוחב לב בישותם?

אחמד טיבי: את הנאתם הפחדנית מרמיסת חלשים, מהשפלת עמיתיהם, מגרימת כל מיני ייסורים גופניים ונפשיים?

אחמד טיבי: עם גרמניה האומלל, כיצד מוצא חן בעיניך התפקיד המשיחי שנועד לך, לא על ידי אלוהים ולא על ידי הגורל, אלא על ידי קומץ של בני אדם מופקרים?

אחמד טיבי: " אדוני היושב-ראש, אין ספק שתופעת האנטישמיות המתפשטת בעולם היא תופעה נלוזה, מסוכנת, שיש להיאבק בה.

אחמד טיבי: היא תולדה של גזענות, של הכחשת האחר, רק בשל מוצאו.

אחמד טיבי: במהלך 2017 מספר התקריות האנטישמיות עלה בעשרות אחוזים – 67% בהשוואה לתקופה המקבילה אשתקד.

אחמד טיבי: מינואר ועד 30 בספטמבר אירעו בארצות הברית 1,299 תקריות אנטישמיות.

אחמד טיבי: במהלך 2016 כולה רשמו בארצות הברית 1,266 תקריות ב־12 חודשים, ואילו מספר זה נחצה השנה בתוך תשעה חודשים, לפי הדוח של הליגה נגד השמצה.

אחמד טיבי: את תנועות הימין האנטישמיות מובילים צעירים רהוטים, כמו מנהיגי התנועה הלאומית המסורתית, ניאו-נאצים ושונאי יהודים, מוצהרים וגלויים, כאלה שמעריצים את היטלר, בעלי דעות קיצוניות ובוטות, צורמים וכואבים, השואפים לגרש את היהודים מאמריקה בטענה שהם גורמים נזק לכלכלה האמריקנית, ועד הכחשת השואה.

אחמד טיבי: קבוצות אלו מקבלות רוח גבית בשנה האחרונה מהאווירה הכעורה שמציף הנשיא טראמפ בהצהרותיו הבומבסטיות נגד כל מי שהוא שונה – נגד מיעוטים, נגד מהגרים, נגד מוסלמים ילידים – וכן רמיסת זכויות אדם ושלילת תקציבים למוסדות האו"ם, מה שאף נשיא אמריקאי לא עשה; פגיעה בחלשים באשר הם חלשים.

אחמד טיבי: הדבר עבר כל גבול כאשר חלק מהאנשים שעבדו בצוותו של הנשיא התגלו כאנשים בעלי פעילות ניאו-נאצית.

אחמד טיבי: אחד מהם כבר לא עובד שם.

אחמד טיבי: לדעתו של הצורר הנאצי היטלר, המאבק הוא אבי הכול.

אחמד טיבי: כמו בטבע, יש מלחמת קיום, והחזק שורד.

אחמד טיבי: לפי תורתו של הביולוג האנגלי צ'רלס דרווין, כך גם בבני אדם.

אחמד טיבי: הנאצים השתמשו בתורה זו וייחסו אותה לבני אדם, ולפי תורה זו קבעו הנאצים שזכותו של הגזע העליון להשמיד את החלשים מהם כדי להתקיים, בטענה שהגזע הארי הוא הנעלה מכולם.

אחמד טיבי: הטבע יצר אותו בשלמותו, ולכן מבחינה רוחנית ותרבותית הוא הנעלה מכולם והוא מודל לאדם העליון.

אחמד טיבי: אך במשך השנים נוצרו יסודות צרים שטימאו אותו והתכוונו להרסו, כך שלדעתם של הנאצים הגורם המקלקל הוא היהודים.

אחמד טיבי: גורם זה מנוון את הגזע הארי ואחראי לכל האידיאולוגיות הפסולות, כמו הליברליזם והדמוקרטיה.

אחמד טיבי: כדי להחזיר לגזע הארי את עליונותו, יש להקים רייך שישמיד את הגזע הנחות – הרי הוא היהודים, לפי אידיאולוגיה זו.

אחמד טיבי: החקיקות האנטי-יהודיות התבצעו בשלבים הדרגתיים.

אחמד טיבי: חוקי נירנברג אושרו בספט

אחמד טיבי: מבר על ידי ועידה נאצית המונית.

אחמד טיבי: החוקים הורידו את זכויות היהודים לרמה הנמוכה ביותר ואף נטלו אותן.

אחמד טיבי: נישואים או יחסים בין יהודים לגזע העליון, הארי, נחשבו לעבירה פלילית.

אחמד טיבי: השואה, אדוני היושב-ראש, הייתה פשע נורא – פשע נורא נגד האנושות כולה.

אחמד טיבי: היא תולדה של הרוע ההוא – תורת הגזע, שהייתה שם במערב, ולא במזרח.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, האי-הכרה באחר נבעה ונובעת מצורת מחשבה מעוותת ומעוותת, הפוגעת ביחסים בין שני העמים ולא מכירה באחר, השונה, ולא בשוני, שמעצם הגדרתו של טבע האדם הוא המהות.

אחמד טיבי: גם אם כל אדם חי צורת חיים אחת וייחודית מתוך אין-ספור צורות חיים אפשריות, נראה כי טבעו האנושי משקף גם מטען רחב של תכונות אוניברסליות, כלל-תרבותיות, הרבה מעבר לטענות הגלומות בגישה של יחסיות תרבותית ולאומית רדיקלית.

אחמד טיבי: להכיר בשוני ובשונה הינו תהליך עמוק וכן של הכלה של אדם אשר בחר להיות אנושי.

אחמד טיבי: האנושיות היא אומנם תכונה של להיות בן אנוש, אבל השימוש היומיומי במושג הזה מתייחס לאנשים רחומים ומתחשבים: אנשים שחונכו להיות בני אדם הם אנשים אנושיים.

אחמד טיבי: אדם שנוהג באופן אנושי לא יעמוד מנגד כשמישהו סובל או מקבל יחס רע.

אחמד טיבי: אנשים כאלה יתגייסו ככל יכולתם כדי לסייע, להקל ולתמוך במי שעומד מולם ומצבו אינו טוב.

אחמד טיבי: המתכון ההוא הוא המתכון ליצירת גזענות והתגזענות.

אחמד טיבי: אין להקל ראש בנאציזם.

אחמד טיבי: אין להזמין למדינת ישראל ניאו-נאצים על ידי מפלגות.

אחמד טיבי: אין לקבל אחר כבוד ניאו-נאצים מאירופה וממקומות אחרים רק בשל העובדה שהניאו-נאצי הזה שונא מוסלמים ואנטי-ערבי.

אחמד טיבי: איסלאמופוביה גם היא סוג של אנטישמיות, ולכן כולנו חייבים להיות מאוחדים כדי להיאבק בתופעות של גזענות, הכחשת האחר ויצירת סטריאוטיפים.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, בספרו של פרימו לוי הוא כתב: "אדם מאמין בכל הווייתו שלחיים יש מטרה.

אחמד טיבי: אמונה זו היא מהותו האנושית.

אחמד טיבי: בני אדם חופשיים הוגים בה" – כתמיד – "מתדיינים על טיבה, מכנים אותה בשמות הרבה.

אחמד טיבי: עבורה המטרה פשוטה ביותר: לחיות עד האביב.

אחמד טיבי: על דבר אחר איננו חושבים".

אחמד טיבי: למשימה הזאת בלבד מכוונים כרגע משאבי הנפש וכל התקוות שלנו.

יצחק וקנין: תודה.

אחמד טיבי: בואו, כולנו, אדוני היושב-ראש, נלמד מהשיעור המר של ההיסטוריה, כדי שהיא לעולם לא תחזור על עצמה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת אחמד טיבי.

יצחק וקנין: תעלה חברת הכנסת רויטל סויד, ואחריה – חברת הכנסת טלי פלוסקוב.

יצחק וקנין: חמש דקות לרשותך, חברת הכנסת רויטל סויד.

רויטל סויד: אדוני היושב-ראש, השר, חבריי חברי הכנסת, אנחנו מציינים היום את יום השואה הבין-לאומי, וכמה עוצמה יש כאשר אנחנו מציינים את זה בבית המחוקקים, בבית שלנו, במדינה הריבונית שלנו, ומתייחדים עם הזיכרון של אחינו ואחיותינו, ששת המיליונים שנרצחו ונטבחו בידי הצורר הנאצי.

רויטל סויד: לצד מפעל ההשמדה השיטתי של הנאצים נרצחו גם מיליוני בני עמים וגזעים אחרים, נכים, מפגרים, חולי רוח, גרמנים שנחשבו מזיקים מבחינה גזעית, סובייטים, פולנים, נכים, חולי נפש, הומוסקסואלים ועוד.

רויטל סויד: השואה צרובה אצלנו כזיכרון שהוא מוטמע, מה שנקרא, צרוב בבשרנו תרתי משמע, בזיכרון של העם היהודי.

רויטל סויד: ומה שעושה יום השואה הבין-לאומי הוא בעצם לבוא ולומר: חבר'ה, זה לא רק נחלתם של היהודים.

רויטל סויד: את השואה הזאת אנחנו צריכים לראות כצרובה ככתם מאוד מאוד גדול גם בהיסטוריה של האנושות כולה.

רויטל סויד: כשהתוודעתי וקראתי קצת על היום, שאלתי את עצמי מה לקח להם שם באו"ם כל כך הרבה שנים לבוא ולקבוע יום מיוחד – רק בשנת 2005.

רויטל סויד: איך יכול להיות שהשמדה המונית של עם, של העם היהודי, של 6 מיליונים, באופן שיטתי שכזה, לא הייתה יכולה לקבל ביטוי בעצרת האומות המאוחדות קודם לכן?

רויטל סויד: והינה, אנחנו רואים, אנחנו רואים איזשהו תמרור ואיזושהי אזהרה ביום הזיכרון הבין-לאומי, שאומר לנו לאן האנושות שלנו יכולה להידרדר ולאן היא יכולה להגיע, ובנוסף לזה גם את המחויבות שלנו, של כל אחת מן המדינות והאומות, להסתכל ולראות מה קורה בעולם.

רויטל סויד: כי בסופו של דבר השואה קרתה באירופה – באירופה המודרנית, הנאורה, עם תנועת ההשכלה; באירופה שבה לכאורה הדמוקרטיה שלטה.

רויטל סויד: והינה, אנחנו רואים שבשם שלטון החוק ובכוח הדמוקרטיה ובכוח שלטון החוק בא הנאציזם עם חוק ההסמכה והחוקים שאפשרו בסופו של דבר לצורר הנאצי לבוא ולקבל החלטות באופן בלעדי, וכל זאת במדינה שבה הוא נבחר באופן דמוקרטי.

רויטל סויד: ישבתי פה ככה – אנחנו נמצאים ביום חמ"ד – ונזכרתי בזיכרון האישי שלי, ואני אומרת את זה לכל המנהלים שנמצאים פה: בני בוגר ישיבת בני עקיבא ברעננה, והתלוויתי אליו כאם במסע לפולין.

רויטל סויד: זו הייתה חוויה מאוד מטלטלת של שמונה ימים, אבל הרגע שצרוב אצלי הכי חזק היה היום האחרון, כשהגענו לאושוויץ.

רויטל סויד: כולנו כבר היינו אחרי מסע מאוד מטלטל, ואחרי סיור בביתנים עמדנו בחוץ.

רויטל סויד: זה היה חודש מרס, והשלג היה בכל מקום.

רויטל סויד: וכשהגענו לאושוויץ עמדנו ככה במעגל מאוד גדול, הבנים עם הדגלים, והבאנו איתנו ספר תורה של ניצול שואה ערירי שלא הצליח להגיע בעצמו חזרה לאושוויץ, אבל הוא ביקש שהספר יגיע במקומו.

רויטל סויד: עמד אחד התלמידים עם תפילין, החזיק את ספר התורה ואמר כך: סבא, אתה היית פה, במחנה הזה, וכל מה שרצית לעשות זה רק להניח תפילין.

רויטל סויד: תפילין של ראש, תפילין של יד, כשר, לא כשר – זה לא עניין אותך; אתה פשוט רצית וחירפת את נפשך שיגיעו אליך תפילין בדרך זו או אחרת באותן שנים קשות שהיית פה, במחנה.

רויטל סויד: והינה, סבא, אני פה היום עטוף בתפילין שאתה קנית לי לבר-מצווה, מחזיק את אותו ספר תורה וקורא: שמע ישראל השם אלוקינו השם אחד.

רויטל סויד: ובשמונת הימים האפלים האלה פתאום בצבצה לה באותו הרגע קרן שמש קטנה במחנה הזה, ואחר כך עמדו הנערים הנפלאים האלה ושרו, והתפללו תפילת מנחה, וזה הניצחון החזק שלנו על הצורר הנאצי.

רויטל סויד: ובאותה הנשימה אנחנו גם צריכים לזכור ולהפיק לקחים, והפקת הלקחים שלנו חייבת להיות גם פנימה וגם החוצה.

רויטל סויד: היא חייבת להיות אוניברסלית, כדי להבין שאנחנו חייבים לקבל כל אחד ואחת כל אחד שגר בתוכנו.

רויטל סויד: אנחנו לא יכולים בשום דרך להקיא מתוכנו ולהוקיע כחברה בגלל גזענות, ובטח לא בגלל דברים אחרים, אף אחד.

רויטל סויד: אנחנו מחויבים באוניברסליות הזאת ובתפיסה הזאת לקבל לתוכנו ולזכור את הגֵר הגַר בתוכנו.

רויטל סויד: אנחנו חייבים להפיק את הלקחים ולזכור באותה המידה לא רק את סיפורי השורדים – איך הם ניצלו מהקור העז וממכונת ההרג – אלא גם לאפשר להם לסיים את חייהם פה בכבוד, לאפשר להם לחיות בכבוד, לאפשר להם את המאכל, את המזון, את התרופות, ולא להיות בבתים כשהם עריריים וגלמודים והם לא יכולים לחמם את עצמם מכיוון שאין להם תנאים.

רויטל סויד: אנחנו צריכים לזכור את הדמוקרטיה שלנו, את אותה דמוקרטיה – כמה היא חשובה, כמה היא מגינה; כמה שלטון החוק זה דבר חשוב היום לנו במדינת ישראל כעם היהודי, ולשמור את זכויות המיעוט.

רויטל סויד: ולסיום, אני רוצה להקריא את הדברים של פרופ' יהודה באואר, מבכירי חוקרי השואה, שאמר: "מה שקרה לפנים יכול לשוב ולקרות.

רויטל סויד: כולנו קורבנות בכוח, מבצעי פשע בכוח, עומדים מן הצד בכוח.

רויטל סויד: בכל מה שקשור ברואנדה, בקמבודיה, ביוגוסלביה לשעבר ובדארפור, רובנו בבחינת עומדים מן הצד, שלמדו מעט מאוד מן העבר.

רויטל סויד: השואה היא אזהרה.

רויטל סויד: איננו יודעים אם יעלה בידינו להפיץ את הידע הזה, אבל אם יש סיכוי של אחד למיליון שהתבונה והאינטרס לשרוד ינצחו, כי אז מוטלת עלינו חובה מוסרית – ברוח ההגות האתית של עמנואל קנט – לנסות.

רויטל סויד: " אנחנו בשנת ה-70 למדינת ישראל.

רויטל סויד: השואה חידדה לנו את הצורך ואת המחויבות שלנו במדינה איתנה, מדינת היהודים.

רויטל סויד: חזרנו לארצנו, חזרנו למולדתנו.

רויטל סויד: רק מדינה יהודית חזקה עם כוח מגן, חוסן חברתי וחוסן כלכלי תבטיח שלעולם לא עוד.

רויטל סויד: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת רויטל סויד.

יצחק וקנין: תעלה חברת הכנסת טלי פלוסקוב, ואחריה – חברת הכנסת ענת ברקו.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש.

יצחק וקנין: חמש דקות לרשותך.

טלי פלוסקוב: תודה.

טלי פלוסקוב: כבוד השר, חבריי חברי הכנסת, הבטחתי לקבוצת הניצולים שהיו היום בכנסת – הם יצאו פשוט מהיציע – להגיד כמה מילים על כך שחברי הכנסת לא נמצאים היום באולם.

טלי פלוסקוב: הם חושבים – והם צודקים – שאין מספיק חברי כנסת באולם שרוצים מצד אחד להגיד להם תודה, ורוצים באמת להגיד להם שאנחנו זוכרים את מה שהם עברו; ואנחנו רוצים להגיד להם שאנחנו כאן כדי לדאוג להם.

טלי פלוסקוב: הבטחתי להגיד להם, ואני מסכימה איתם, ואני מאוד אשמח אם בפעם הבאה כשאנחנו נציין את יום השואה הבין-לאומי האולם שלנו יהיה מלא – גם בחברי הכנסת וגם באורחים שנמצאים פה.

טלי פלוסקוב: ומה שחשוב – אני רואה שם קבוצת ילדים מתיכון רוגוזין מקריית אתא שהגיעו וזכו לשמוע את הדיון הזה על ניצולי שואה, וזה חשוב.

טלי פלוסקוב: חשוב שאתם שומעים אותנו; חשוב שתספרו לחברים שלכם על הנושא ששמעתם היום בכנסת, והנושא הוא ניצולי השואה.

טלי פלוסקוב: חברתי רויטל סויד דיברה על מה שהיא חוותה, על הביקור שלה בפולין.

טלי פלוסקוב: את פה, גברתי היושבת-ראש.

טלי פלוסקוב: אני מחפשת אותך כדי להתייחס לדברים שאמרת, ובאמת אמרת דברים מאוד יפים על המדינה שלנו, שאנחנו נמצאים בה, ואיפה אנחנו נמצאים.

טלי פלוסקוב: ואני רוצה לשתף אתכם בדיונים שהתקיימו היום יחד עם ניצולי השואה.

טלי פלוסקוב: היום לא קל בשבילי.

טלי פלוסקוב: אני התחלתי את הבוקר בדיון בוועדה שדנה בתוכנית אב לאומית בתחום הזקנה, אבל החלטתי לקיים היום דיון מיוחד בנושא הניצולים.

טלי פלוסקוב: בדיון הזה אני לא ראיתי עין שנשארה יבשה אחרי הסיפורים ששמענו ואחרי הדברים שהעלינו.

טלי פלוסקוב: בחלק מהם אני רוצה לשתף אתכם, כי אני חושבת שמה שאנחנו צריכים לעשות זה לא רק לעלות לכאן לדבר אלא גם להביא להם בשורות.

טלי פלוסקוב: אני רוצה להתייחס לכמה סוגיות.

טלי פלוסקוב: הסוגיה הראשונה היא עוני בקרב ניצולי השואה.

טלי פלוסקוב: רבותיי, יש בינינו עדיין ניצולי שואה שהם עניים במדינת ישראל, שחיים מתחת לקו העוני.

טלי פלוסקוב: 80,000 ניצולי שואה, רבותיי, לא זוכים למענק חודשי אלא מקבלים מענק שנתי – אלה שמקבלים השלמת הכנסה – והם חיים מתחת לקו העוני, רבותיי.

טלי פלוסקוב: והחלוקה של הניצולים לאלה שהגיעו לפני 1953 ולאלה שהגיעו אחרי 1953 – אני לא מבינה איך זה יכול להיות.

טלי פלוסקוב: חייבים לעשות סדר אחת ולתמיד.

טלי פלוסקוב: יש לנו ניצולי שואה שהם ללא קורת גג, רבותיי.

טלי פלוסקוב: הם לא הצליחו לרכוש דירה במדינת ישראל, וגם המדינה לא הצליחה לספק להם דיור ציבורי.

טלי פלוסקוב: הם צריכים לשכור דירה, קורת גג, בשוק הפרטי.

טלי פלוסקוב: תחשבו על אלה שהם בני 80 ומעלה וצריכים לדאוג לקורת גג.

טלי פלוסקוב: מעבר לזה שזו סוגיה לא פשוטה עבורם, גם הסיוע שהם מקבלים מהמדינה לשכר דירה לא מספיק, רבותיי: יחיד מקבל 880 שקל, זוג מקבל 1,400 שקל סיוע בשכר דירה.

טלי פלוסקוב: תמצאו לי היום דירה שהכסף הזה יספיק לה.

טלי פלוסקוב: אגב, הסכומים שאני אומרת לכם הם לכל האזרחים הוותיקים, הקשישים שאנחנו מכירים אותם.

טלי פלוסקוב: למה שלא ניתן לניצולי שואה יחס מועדף, טיפה, לפחות – תוספת של 10% לסיוע לשכר דירה?

טלי פלוסקוב: אגב, אלי, שתדע לך, 27 מיליון שקל – זה כסף?

טלי פלוסקוב: לא.

טלי פלוסקוב: לא מצליחה.

טלי פלוסקוב: למה ניצולי שואה לא יכולים לקבל מהמדינה פטור או הנחה בארנונה שהם משלמים למדינה?

טלי פלוסקוב: יש חוק שאומר עד 70%.

טלי פלוסקוב: מה זה עד 70%?

טלי פלוסקוב: יש רשות שנותנת 10% ויש רשות שנותנת 60%, אבל אין חוק שמחייב.

טלי פלוסקוב: לפי דעתי, אנחנו צריכים להתערב גם כאן ולקבוע, אנחנו המחוקקים, מה המדינה מוכנה לתת לניצולי שואה.

טלי פלוסקוב: הנושא של סיעוד, רבותיי, בעיניי זה הנושא הכי כואב.

טלי פלוסקוב: אתם יודעים מה זה לניצול שואה לעבור את הבדיקה המשפילה שהם עוברים כשבאים אליהם הביתה?

טלי פלוסקוב: הם בטח נזכרים בימים האלה שהם עברו בשנות ה-40.

טלי פלוסקוב: כל בדיקה כזאת היא תזכורת למה שהיה.

טלי פלוסקוב: למה שלא נקבע, כמו שמקבלים היום בני 90, שצריכים להביא אישור מרופא גריאטר וזה מספיק כדי לקבל מינימום של שעות, לתת גם לניצולי שואה את אותה התייחסות?

טלי פלוסקוב: הרי הם מיוחדים.

טלי פלוסקוב: הם מיוחדים.

טלי פלוסקוב: אני אמרתי היום בוועדה, ואני אומרת לכם עכשיו, ואני רוצה שתחשבו על מה שאני אומרת עכשיו.

טלי פלוסקוב: אנחנו לא יודעים על מה הם חולמים בלילות.

טלי פלוסקוב: אלה אנשים שעברו ניסויים נוראים על גופם.

טלי פלוסקוב: אז למה שאנחנו נהיה שותפים לכל הדברים האלה?

טלי פלוסקוב: אני רוצה להציע – ואני יודעת שאני כבר צריכה לסיים, למרות שאני יכולה לדבר עוד שעה – אני רוצה להציע לכל חברי הכנסת להצטרף אליי ולאנשים שגם היום – אני כבר לא רואה לא את דב חנין ולא את אלעזר שטרן, שהם חבריי לשדולה – להצטרף אלינו להצעת חוק נפרדת לניצולי שואה, הצעת חוק לזכויות ניצולי שואה, ולפתור את הסוגיה הזאת אחת ולתמיד ולהראות להם באמת, לא רק בדיבורים אלא גם במעשים, שאנחנו כאן נותנים להם יחס מועדף על מה שהם עברו בחייהם.

טלי פלוסקוב: אני מזמינה אתכם להצטרף אלינו.

טלי פלוסקוב: תודה רבה, גברתי.

רויטל סויד: תודה רבה לחברת הכנסת טלי פלוסקוב.

רויטל סויד: הדוברת הבאה – חברת הכנסת ענת ברקו.

רויטל סויד: חמש דקות לרשותך.

ענת ברקו: גברתי היושבת-ראש, כבוד השר, כנסת נכבדה, אני אפתח את יום השואה הבין-לאומי בשיר שביקשתי מבתי צליל לכתוב, וזה מה שהיא כתבה: הוא לא מספר / המספר קם בבוקר / לפעמים הוא לא מרגיש שיש לו סיבה / המספר רוכן לנעול את נעליו הקרועות שמחכות גם הן לפרישה / המספר פותח הדלת ולא טורח לנעול / המספר מנסה לאגור כוחות ללכת ולא ליפול / המספר רואה ספסל יתום בפינה מוצלת / המספר מתיישב / המספר חושב כיצד יגיע ליעד כשאת גופו הוא בקושי סוחב / המספר מתרומם ופולט אנחה / המספר ממשיך לנוע ועוד חצי שעה עברה // המספר מגיע סוף-סוף למקום הנכסף לו מכול / המספר יודע שרק בזכות המקום הזה הוא יוכל היום לאכול / המספר מביט לשמיים לפני שהוא פותח את הפח / המספר הוא לא רק מספר / היו לו פעם אימא, אבא ואח // כמו הרעב, מספרו מקועקע לעולמים / חשב לעצמו המספר / חבל שבמחנות לא היו פחים.

ענת ברקו: צליל מאמצת ניצולת שואה מאז שהיא בכיתה ז', והנושא הזה מאוד קרוב לליבנו, לליבה באופן מיוחד.

ענת ברקו: היום היא בת 28, ועדיין ממשיכה לבקר ולאמץ את אותה ניצולה בת 98, שתהיה בריאה, זהבה.

ענת ברקו: עכשיו לנאום עצמו.

ענת ברקו: ברשותך גברתי, אם תוכלי לתת לי, כפי שהיו נדיבים כאן עם כולם, קצת יותר זמן.

ענת ברקו: השופט אהרן ברק, שעימו נפגשתי לפני כשבועיים, אמר לי: אצלי הביטחון הוא חלק מהלקחים של השואה.

ענת ברקו: אם הייתה מדינת ישראל, זה היה סיפור אחר לגמרי, לכן שיקולי ביטחון הם שיקולים מרכזיים.

ענת ברקו: התקופה של השואה היא תקופה של שפל בהיסטוריה האנושית – זו שגבתה מחיר יקר מבני עמנו; זו שהשאירה בנו צלקת בל תימחה; זו שנזכור, לא נשכח אך נבטיח שלא תחזור לעולם; זו שאנו נושאים את כובד אימתה על גבנו ובד בבד נושאים את פנינו אל עתיד טוב, אחר ושונה.

ענת ברקו: זו שואת העם היהודי בזמן מלחמת העולם השנייה, שהעולם מציין אותה בכל שנה ביום 27 בינואר.

ענת ברקו: השופט אהרן ברק, שהטביע חותמו במשפט בזכות הקידוש של זכויות האדם, הוא ניצול שואה.

ענת ברקו: הוא יליד ליטא, ונשלח עם בני כל עירו לגטו קובנה בהיותו ילד בן חמש.

ענת ברקו: בשנת 1944, כשנלקחו כל ילדי הגטו להשמדה, הוא ניצל בנס כשהוברח בשק אל ביתו של איכר, חסיד אומות העולם, ובזכותו נשאר חי ועלה לארץ.

ענת ברקו: במובן מסוים סיפורו של ברק הוא סיפורו של העם היהודי כולו – אוד מוצל מן התופת, שהתנער מן האפר והעפר והגיע להישגים וטיפס עד לפסגה.

ענת ברקו: העם היהודי ידע בכל תולדותיו סבל, גזרות, פוגרומים ופרעות, גלות וחורבן, אולם במלחמת העולם השנייה חווה העם היהודי את הנורא מכול – אסון כבד, חסר תקדים, הן בתולדות העם היהודי רווי הסבל והן בתולדות האנושות כולה.

ענת ברקו: שואת היהודים חיסלה שישה מיליונים מבני עמנו, שישה מיליונים – נשים, גברים ילדים ועוללים.

ענת ברקו: אלה מצאו את מותם במיתות משונות: בירייה, ברעב, במחלות, בשרפה, בחניקה ובתאי הגזים.

ענת ברקו: בתקופה הזאת חלפו הרחמים מן העולם, קדרו השמיים ועננה שחורה כיסתה את עולמנו.

ענת ברקו: הצוררים הנאצים הפעילו מכונת הרג משומנת, אכזרית מאין כמוה, כשהם נעזרים בבני עמים אחרים, שונים – בפולנים, ברומנים, בהונגרים, באוקראינים.

ענת ברקו: הרבה מהם מנסים היום להתנער מעברם, אך אנו לא נותנים להם.

ענת ברקו: גם אומות אחרות, אם לא השתתפו באופן פעיל, לא פעלו כדי לעצור את הזוועות הללו.

ענת ברקו: היטיב לתאר זאת המשורר נתן אלתרמן בכתיבתו העוקצנית: "כי רובים ורימון לצבאות המחתרת / ורבות רכבות הם ידעו לעצור / אבל זו הרכבת עוברת.

ענת ברקו: // היא עוברת חופשית כי כולם יודעים / גם עמים בני חורין / גם עמים עבדים – / שנוסעים ברכבת ילדי יהודים".

ענת ברקו: אכן, שואת היהודים היא אחת ואין זולתה.

ענת ברקו: אמת היא שהעולם מלא בסבל ובכאב, במלחמות ובשפיכות דמים.

ענת ברקו: סכסוכים עקובים מדם היו, ולצערנו עוד יהיו, על רקע דתי, שבטי, אתני.

ענת ברקו: רצח עם, הרג חסר רחמים, חסר הבחנה, הוליד חללים רבים מבני אומות שונות על פני תבל, ועל כך יזם היהודי יליד פולין רפאל למקין את המונח ג'נוסייד כאחד מלקחי השואה.

ענת ברקו: אתה יודע, כבוד שר החינוך, אפילו רחוב אין על שמו של רפאל למקין, שהוא עשה את השימוש – זה מונח ששימש בשיפוט הנאצים במשפטי נירנברג, וכמובן באמנת האו"ם למניעת רצח עם, שהוא יזם והיה אחד מכותביה, אבל אנחנו, במדינה שלנו, אפילו רחוב לא קראנו על שמו.

ענת ברקו: אני פניתי בעניין הזה, ואני מקווה שראש עיריית ירושלים יעשה משהו בעניין הזה.

ענת ברקו: אולם הטרגדיות העממיות שידע המין האנושי אינן משתוות לשואת העם היהודי – לא במידה, לא בהיקף, לא בשיטתיות ולא ברקע, באידיאולוגיה שעמדו מאחוריה.

ענת ברקו: שואת העם היהודי, בשונה מכל רצח עם אחר בהיסטוריה, היא בעלת מאפיינים הייחודיים אך ורק לה, לכן היא קיצונית ואכזרית במיוחד – לא רק בשל מספר הנרצחים, אלא דווקא במניעים שהביאו לרעיון ההשמדה ולדרך המחושבת, הייחודית, המאורגנת והשיטתית שבה חוסלו היהודים באירופה ובצפון אפריקה, בכל מקום שבו דרכה כף רגל גרמנית.

רויטל סויד: תתחילי לסיים.

ענת ברקו: בחינה היסטורית של השואה מציגה את הסיבות שאפשרו את הגייתה וביצועה של התוכנית השטנית.

ענת ברקו: אנטישמיות בת מאות שנים, שהיום אנחנו רואים אותה באה לידי ביטוי גם באנטישמיות של אלה הקוראים למלחמת דת, למלחמת קודש, לג'יהאד – אותה אנטישמיות היא אנטישמיות שמשתמשים בה בטרמינולוגיה מהשואה.

ענת ברקו: המספר המקועקע על בשר הניצולים – כך זיכרון השואה צרוב בבשרו של כל אחד ואחת מאיתנו כיהודים.

ענת ברקו: אני יכולה להמשיך ולומר – גברתי היושבת-ראש, את דיברת על המסע המטלטל לפולין של חיילי צה"ל.

ענת ברקו: אני יכולה לשתף אותך ולומר לך שגם חיילות וחיילים שראיינתי במהלך השירות הצבאי אמרו שזו הייתה החוויה המעצבת ביותר בזהות שלהם, בהבנה למה הם משרתים בצה"ל ובהבנה שלא עוד.

ענת ברקו: כי גם היום, אני רוצה לומר שאלתרמן, שכתב בשירו "להגדה": "כי בתום הלילה בא האור / כי יאמרו בני חורין: מר ממוות ראינו / אך הינה הגדת החירות לבנינו / וכתוב בראשה: 'עבדים היינו' / ולא כתוב 'עבדים היננו'".

ענת ברקו: אנחנו היום לא נוותר על הביטחון שלנו, כי אנחנו יודעים מה יכול להיות.

ענת ברקו: וכל אלו באירופה, וגם במערב, שמבקשים מאיתנו לעגל פינות, לוותר קצת על הביטחון – הם לא הגנו עלינו אז; הם גם לא יגנו עלינו היום.

ענת ברקו: והיום יש לנו מדינה, ואנו מתכוונים לשמור עליה מכל משמר.

ענת ברקו: אני רוצה לסיים, ברשותך, גברתי – –

רויטל סויד: ממש משפט לסיום.

ענת ברקו: – – ממש במשפט, במילותיה של ילדה ניצולת שואה, דוניה רוזן בת ה-12, שכתבה יומן בבור ביער לאחר שברחה מן הנאצים שהרגו את כל – רצחו את כל משפחתה.

ענת ברקו: זו גם מעין צוואה: "רוצה אני לבקש מכם שלא תשכחו את המתים.

ענת ברקו: שתקימו לנו... פסל, לא משיש ולא מאבן – אלא ממעשים טובים; כי מאמינה אני באמונה שלמה שרק מצבה כזאת יכולה להבטיח לכם ולילדיכם עתיד טוב יותר, ואז לא ישוב אותו רשע להשתלט על העולם ויהפוך את החיים לגיהינום".

ענת ברקו: תודה רבה, גברתי.

רויטל סויד: תודה רבה לחברת הכנסת ענת ברקו.

רויטל סויד: הדובר הבא, חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי – אינו נוכח.

רויטל סויד: חבר הכנסת אילן גילאון, בבקשה.

עיסאווי פריג': באתי לשמוע אותך.

אילן גילאון: גברתי היושבת-ראש, אדוני השר, חבריי חברי הכנסת, עיסאווי היקר, שבא עכשיו, היות שאני כנראה אחרון הדוברים, אין לי אלא להסכים – – –

רויטל סויד: לא, אחריך חבר הכנסת פורר וחברת הכנסת מועלם.

אילן גילאון: בכל אופן, אין לי אלא להסכים עם קודמיי בעניין אחד – שלגבי השואה אין אנלוגיות, ולא צריכות להיות אנלוגיות, משום שזאת תופעה ייחודית, חד-פעמית.

אילן גילאון: אין ספק שגם בממדים וגם ברוע זהו האסון הגדול ביותר שקרה בהיסטוריה האנושית, ולכן, כל השלכה מכאן לדברים אחרים, לנסות להשוות – הוא איננו מתאים, גברתי.

אילן גילאון: כל השאלה היא לא על זה שברור מאליו שצריך ללמוד ולשנן פעם אחרי פעם את הדבר הזה, את הסוגיה הזאת, את האפיזודה הנוראה הזאת בהיסטוריה האנושית, בתרבות האנושית – זה ברור מאליו – ולהנגיש את הסיפור הזה לכל דכפין, אדוני השר, אלא מהם הלקחים שאנחנו לוקחים משם, גברתי; מה החוויה הטראומטית הזאת חרתה על ליבנו שלנו; איך הדבר הזה השפיע על הבנליות של הרוע.

אילן גילאון: ומן הבחינה הזאת – אני, גברתי, בא מבית שהדפיקות בדלת תמיד היו תמיד קשות, תמיד פחדו מהן.

אילן גילאון: גם אוכל לא זרקו אף פעם; שמרו כדי שיהיה ולא יהיה מחסור.

אילן גילאון: אביה של אשתי, זיכרונו לברכה – היינו אומרים לו: אתה ניצוֹל שואה, והוא היה אומר: אני ניצוּל שואה.

אילן גילאון: וכל חייו הייתה לו תחושה שההיסטוריה הציונית קיפחה את ניצולי השואה, ניצלה אותם, ניצלה את מעמדם.

אילן גילאון: אבל היום אנחנו עדים לכך שיש במדינת ישראל 180,000 ניצולי שואה שעוד נותרו.

אילן גילאון: הם, לצערנו הרב, הולכים מן העולם הזה בקצב של 15,000 בשנה, ושליש מתוכם נמצאים מתחת לקו העוני.

אילן גילאון: מה לקח לקחנו משם, מכל מה שאנחנו מדברים כאן, אם זה לא הסממן הראשון ליכולת שלנו לכבד את זיכרון השואה?

אילן גילאון: מעמדם של אלה – זה כמעט מאוחר, אבל זה עדיין לא מאוחר לגמרי.

אילן גילאון: יש עדיין זמן ללכת למורטוריום שלם, כולל, להכריע שכל מי שנולד בתאריך רלוונטי ובמקום שמתחת לשלטון נאצי ועוזריו יזכה בהטבה הגדולה ביותר לשארית חייו.

אילן גילאון: כמה כבר יכולה להיות שארית חייו?

אילן גילאון: הייתי מצפה, גברתי, שמדינה שעברה את החוויות הללו תהיה קצת יותר נדיבה גם כלפיה, ואני אומר עוד דבר – גם כלפי אנשים שלעיתים באים ומתפקדים על דלתנו ומבקשים מקלט.

אילן גילאון: ולנו, אני לא יודע, בגנטיקה שלי, באופן שבו גדלתי בבית שלי, בלי שהוריי אמרו לי את זה בכלל, קלטתי שאם מישהו מתדפק על דלתך, גברתי, ואומר שהוא נרדף, ובטח נרדף על נפשו, אני קודם כול פותח לו את הדלת, ונותן לו מחסה, ומברר את מעמדו.

אילן גילאון: יש לי שלוש סיבות לכך, גברתי: ההיסטוריה הארוכה שלנו – "כי גרים הייתם בארץ מצרים"; ההיסטוריה הקרובה שלנו, שעליה אנחנו מדברים עכשיו, כי הידפקנו על נמלים שלא פתחו לנו את השערים, נרדפים כציפור כלואה על ידי הצורר הנאצי.

אילן גילאון: ואין פה שום אנלוגיה, שום השוואה, אלא למידה פשוטה לגבי השפה שלנו, לגבי השימוש שלנו בדמוקרטיה שיש לנו, לגבי חוף המבטחים שהבטחנו לעצמנו במדינה הריבונית הזאת כאן.

אילן גילאון: כן, היינו יכולים להיות קצת יותר נדיבים, הייתי אומר לכם, אפילו בהרחבת חוק השבות שלנו, שמבטיח לנו מקלט ובית וחוף מבטחים כנרדפים, אולי לעוד אנשים שגם הם נרדפים, ובעצם כך הם הופכים באופן פורמלי לחלק מן העם שלנו.

אילן גילאון: ובימים כאלה, כאשר אנחנו מסתכלים על 40,000 הפליטים, אני קורא להם – יהיו כאלה שקוראים להם מסתננים, מסיגי גבול, דורשי עבודה, what ever; ברור שמעמדם צריך להתברר – אני אומר שלפי ההיסטוריה שלנו יכולנו להתייחס אליהם ביחס אחר.

אילן גילאון: אני רוצה להודיע כאן, גברתי, שאני חושב – אני גם קורא לכל שאר חברי הכנסת שהמצפון והזיכרון הזה חרות בתוכם – אני כן אתן מחסה ומקלט לאנשים שארגוני הסיוע יפנו אליי ויגידו לי שהם עלולים להגיע למקום שהם ימצאו בו את מותם.

אילן גילאון: כן, אני אנצל את החסינות שלי לצורך מטרה כזאת, כי אני חושב שהיא המוסרית במטרות, על פי זיכרוני.

אילן גילאון: ברור לגמרי שהייתי עושה את זה גם אלמלא החסינות.

אילן גילאון: אולי היה לי גם יותר פשוט, כי אז הייתי יכול לשלם את העונש המיידי, אבל אני החלטתי לעשות כן.

אילן גילאון: כל ארגון סיוע שיפנה אליי ויוכיח לי שאדם שהוא רוצה להשאיר כאן והוא מגורש יגיע למקום שימצא בו את מותו, הוא ימצא את מקומו בבית שלי ובבית של בניי ובנותיי.

אילן גילאון: אני קורא לשאר חברי הכנסת לעשות את זה.

אילן גילאון: אני חושב שזאת הדרך המכובדת ביותר לציין את הטראומה ואת הזיכרון של הטראומה בלב של העם שלנו.

אילן גילאון: אני לא יכול למצוא דרך מתאימה יותר.

אילן גילאון: תודה.

רויטל סויד: תודה רבה לחבר הכנסת אילן גילאון.

רויטל סויד: הדוברת הבאה היא חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי, ולאחר מכן – חבר הכנסת עודד פורר.

קריאה: – – –

רויטל סויד: אתם התחלפתם, עודד.

רויטל סויד: ביקשתם להחליף.

רויטל סויד: חמש דקות לרשותך.

שולי מועלם-רפאלי: תודה, גברתי.

שולי מועלם-רפאלי: חבריי וחברותיי, גברתי היושבת-ראש, אדוני חברי השר, אני אפתח את הדברים שלי בציטוט מדבריה של חנה סנש ואסיים מתוך יומנה של אנה פרנק.

שולי מועלם-רפאלי: כך כותבת חנה סנש ב-23 בספטמבר 1939: "מטרת חיי, הייעוד שלי, הם שקושרים אותי לארץ ישראל.

שולי מועלם-רפאלי: ברצוני לא לחיות סתם, אלא למלא ייעוד".

שולי מועלם-רפאלי: בדברי התודה שלי ליושבי-הראש של השדולה על ציון היום המשמעותי הזה – חברת הכנסת טלי פלוסקוב, שנמצאת פה, ואחרים שאינם – ולפני שאני אעבור למטרות של מי שעוסק בהנחלת זיכרון שואה, אני לא יכולה שלא להידהם שכאן על הדוכן הזה מושווית חזרת מסתנני עבודה לארצם למעשים הנוראיים שנעשו כלפי היהודים באירופה ובארצות הכיבוש הנאצי.

שולי מועלם-רפאלי: איך יכול להיות שעומד כאן חבר כנסת ומשווה את רדיפת היהודים על ידי השלטון הנאצי להחזרה של מהגרי עבודה אל ארצם או אל ארץ שלישית?

אילן גילאון: את הקשבת למה שמדברים כאן?

שולי מועלם-רפאלי: אני הקשבתי מצוין.

אילן גילאון: – – – איך את עושה את זה?

שולי מועלם-רפאלי: אני לא מאמינה שעשית את זה.

אילן גילאון: – – –

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שזאת בושה וחרפה.

אילן גילאון: – – –

רויטל סויד: חבר הכנסת גילאון, בבקשה.

שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שזאת בושה וחרפה.

אילן גילאון: – – –

שולי מועלם-רפאלי: תפסיקו להתייפייף.

שולי מועלם-רפאלי: אתם מוזילי השואה הגדולים ביותר.

אילן גילאון: – – –

שולי מועלם-רפאלי: תתביישו על ההשוואות האלה.

אילן גילאון: – – –

רויטל סויד: חבר הכנסת גילאון.

שולי מועלם-רפאלי: תתביישו על ההשוואות האלה.

אילן גילאון: – – – במצח נחושה.

אילן גילאון: בושה לך.

אילן גילאון: בושה לך.

אילן גילאון: תסתכלי מה – – –

שולי מועלם-רפאלי: מהגרי עבודה הם אנשים שהגיעו לפה באופן לא חוקי.

רויטל סויד: חבר הכנסת גילאון.

רויטל סויד: סליחה.

רויטל סויד: סליחה, חברת הכנסת מועלם, סליחה.

אילן גילאון: – – – את משקרת?

רויטל סויד: סליחה.

רויטל סויד: חבר הכנסת גילאון, בבקשה.

שולי מועלם-רפאלי: רדיפת יהודים מארצות הכיבוש הנאצי נעשתה מטעמים גזעניים – –

אילן גילאון: את גזענית.

שולי מועלם-רפאלי: – – של שנאת האדם.

אילן גילאון: – – –

שולי מועלם-רפאלי: זה לא דבר שנעשה כאן.

שולי מועלם-רפאלי: לא היה פה מבקש מקלט אחד שלא קיבל גיבוי ממדינת ישראל.

שולי מועלם-רפאלי: ואתה תעמוד כאן ותשווה את זה ביום השואה הבין-לאומי?

אילן גילאון: לכמה אנשים אושרה פליטותם במשך שלוש שנים?

אילן גילאון: זה נשמע לך נכון?

שולי מועלם-רפאלי: כל מה שצריך להיבדק ייבדק.

אילן גילאון: למה?

אילן גילאון: יש אחרים – – – שחורים – – –

שולי מועלם-רפאלי: אתה לא תשווה מהגרי עבודה – –

אילן גילאון: – – – אבל אלה שחורים.

אילן גילאון: זאת הבעיה שלכם.

שולי מועלם-רפאלי: – – לרדיפת יהודים בשלטון הנאצי.

אילן גילאון: תתביישי.

שולי מועלם-רפאלי: זה מעשה שלא ייעשה, לא מחוץ לכנסת ולא בתוך הכנסת.

רויטל סויד: חבר הכנסת אילן גילאון, אני מבקשת.

רויטל סויד: בבקשה.

אילן גילאון: – – – לשקר.

שולי מועלם-רפאלי: אמרת, דיברת – – –

אילן גילאון: – – – ואמרתי שאין אנלוגיה ואסור להשוות.

רויטל סויד: חבר הכנסת גילאון.

שולי מועלם-רפאלי: אז למה אתה משווה?

אילן גילאון: – – –

שולי מועלם-רפאלי: אז למה אתה משווה?

אילן גילאון: – – – שקרנית.

שולי מועלם-רפאלי: אתה עומד פה ומספר על הדברים הנפלאים – –

אילן גילאון: – – –

שולי מועלם-רפאלי: – – שתעשה לטובת מהגרי עבודה – –

אילן גילאון: תקשיבי – – –

שולי מועלם-רפאלי: – – שהם אנשים שהגיעו לפה לא באופן חוקי.

אילן גילאון: את לא מקשיבה.

אילן גילאון: את לא היית כאן בכלל.

שולי מועלם-רפאלי: באמת.

אילן גילאון: תתביישי לך.

שולי מועלם-רפאלי: חבר הכנסת גילאון, ישבתי במקומי – –

אילן גילאון: יש לכם בעיה – – – אתם בבית היהודי?

שולי מועלם-רפאלי: – – והקשבתי לך בזעזוע.

שולי מועלם-רפאלי: בזעזוע הקשבתי לך – –

אילן גילאון: – – – שלכם.

שולי מועלם-רפאלי: – – כי אנחנו לעולם לא נרדוף אף אדם באשר הוא אדם.

שולי מועלם-רפאלי: לא נרדוף אותו, לא נשמיד אותו, לא נאבד אותו עד חורמה.

שולי מועלם-רפאלי: לא נשלח צי של אוניות להביא יהודי אחד מהאי.

שולי מועלם-רפאלי: אבל אנשים שעוברים על החוק לא אמורים לקבל גיבוי בבית הזה.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה, גברתי.

קריאה: – – –

עיסאווי פריג': מצאו שק חבטות.

אילן גילאון: – – –

רויטל סויד: חבר הכנסת גילאון וחבר הכנסת עיסאווי פריג' – –

אילן גילאון: – – –

רויטל סויד: – – לא.

רויטל סויד: אני מצטערת, אילן.

אילן גילאון: על הדוכן לשקר.

אילן גילאון: על הדוכן לשקר.

רויטל סויד: אילן, אני אצטרך – זה הדיון האחרון שאני רוצה לקרוא אותך בו לסדר – –

אילן גילאון: בושה.

רויטל סויד: – – אבל אל תאלץ אותי לעשות את זה.

רויטל סויד: באמת.

רויטל סויד: אני מבקשת מכם.

אילן גילאון: זה נקרא לעשות השוואה – – –

רויטל סויד: חבר הכנסת אילן גילאון, אני קוראת אותך לסדר בפעם הראשונה.

רויטל סויד: בבקשה.

אילן גילאון: זה נקרא לעשות השוואה – – –

שולי מועלם-רפאלי: שתי מטרות מרכזיות בשיח שלנו ביום השואה הבין-לאומי במדינת ישראל, כמו בעולם כולו, אבל למדינת ישראל אמורה להיות מחויבות גדולה יותר גם לחלק הראשון, שהוא הזיכרון וההנצחה.

שולי מועלם-רפאלי: כשאנחנו מדברים על קהילות יהודיות, הזיכרון שלהן לא מתחיל בעליית השלטון הנאצי; הזיכרון שלהן לא מתחיל בהשמדה.

שולי מועלם-רפאלי: הזיכרון של כל היהודים מתחיל בחיים יהודיים תוססים בכל מקום שבו הם נמצאים; מתחיל בגיוון תרבותי, דתי; מתחיל וממשיך בחיים יהודיים תוססים, שגם כששאפו להגיע לארץ ישראל, וגם אלה שחשבו שצריך להישאר בגלות, תמיד היה ברור שיש שם חיים יהודיים תוססים.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו זוכרים את השנים הקשות של השואה ואת התקומה, גם האישית וגם הלאומית.

שולי מועלם-רפאלי: אבל כשאנחנו עומדים פה ביום השואה הבין-לאומי, החלק השני הוא החלק שמחייב אותנו, חברי הכנסת.

שולי מועלם-רפאלי: אלה הימים האחרונים שלנו להביא חיים תקינים, מכובדים, ראויים, לניצולי השואה שחיים במדינת ישראל.

שולי מועלם-רפאלי: אסור לנו להסכים יותר לכתם השחור בספר החוקים במדינת ישראל המפריד בין ניצולי שואה שעלו עד 1953, והם המוכרים, לניצולי השואה שעלו אחרי כן; אסור לנו להפריד בין ניצולי שואה שמגיעים מפולין לניצולי שואה שמגיעים מתוניסיה.

שולי מועלם-רפאלי: שוב ושוב מדינת ישראל עושה את ההפרדה הזאת.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו חייבים לדאוג להשבת הרכוש הלאומי, הקהילתי, ובעיקר – האישי.

שולי מועלם-רפאלי: למדינת ישראל יש משמעות גדולה מאוד בהשבת הרכוש האישי והלאומי.

שולי מועלם-רפאלי: אני אסיים, גברתי, כמו שאמרתי – כי מול אנשים שמנסים לעשות השוואות מופרכות פתחתי בדברים החשובים של חנה סנש, ואסיים בדברים שכותבת אנה פרנק ביומנה ב-7 בנובמבר 1942, חודשיים אחרי שמשפחת פרנק נכנסת למסתור.

שולי מועלם-רפאלי: וכך היא כותבת: "לעיתים קרובות אינני חזקה די הצורך.

שולי מועלם-רפאלי: אני נכשלת יותר משאני מצליחה.

שולי מועלם-רפאלי: אני יודעת זאת ומנסה מפעם לפעם, כל יום מחדש, לתקן את עצמי".

שולי מועלם-רפאלי: זה מה שאנחנו צריכים לעשות – כל יום מחדש לתקן את עצמנו ולתקן את חייהם של ניצולי השואה.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה.

רויטל סויד: תודה רבה לחברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי.

רויטל סויד: אחרון הדוברים מחברי הכנסת – חבר הכנסת עודד פורר.

אילן גילאון: – – –

רויטל סויד: אחריו תסכם את הדיון סגנית שר החוץ חברת הכנסת ציפי חוטובלי, וגם שר החינוך נפתלי בנט.

אילן גילאון: בעיות בהבנת הנשמע.

שולי מועלם-רפאלי: כולם הבינו את זה.

אילן גילאון: – – –

שולי מועלם-רפאלי: אבל אני לא לבד.

שולי מועלם-רפאלי: כולם הבינו את זה.

אילן גילאון: – – – הבית היהודי – – –

שולי מועלם-רפאלי: לא, לא.

שולי מועלם-רפאלי: גם – – –

אילן גילאון: – – –

שולי מועלם-רפאלי: ממש לא מהבית היהודי.

ענת ברקו: גם אני הבנתי את זה ככה.

רויטל סויד: חברת הכנסת שולי מועלם וחבר הכנסת אילן גילאון, לכולנו אין בעיות קשב.

רויטל סויד: כולנו שומעים את הרעש.

אילן גילאון: – – – לא לעשות מכל דבר פוליטי, גברתי – – –

רויטל סויד: אבל עכשיו אתה תאפשר לחבר הכנסת פורר, שהאזין ברוב קשב לכל הדוברים לפניו.

רויטל סויד: חמש דקות לרשותך, בבקשה.

עודד פורר: תודה, גברתי.

עודד פורר: "'הניק, רוץ, אל תעצור'", צעקה לו אימו פרידה, שעמדה מעבר לגדר.

עודד פורר: והילד הניק רץ לשלג, ליער האפל שהיה במרחק של כמה מאות מטרים ממנו.

עודד פורר: רץ ולא עצר, כפי שאימו הורתה לו.

עודד פורר: " זה קרה ב-11 בנובמבר 1939, יום הולדתו.

עודד פורר: ילד בן ארבע, רק בן ארבע, שרץ בכל כוחו ולא עוצר, כמצוות אימו, שעומדת ליד הגדר לא רחוק מהקצין הרוסי שמרים את הרובה, מכוון אבל לא יורה.

עודד פורר: ושניהם עוקבים אחר הדמות הקטנה על רקע השלג הלבן שהלכה והתרחקה עד שנבלעה בינות לעצים הגבוהים שעטפו אותה אליהם.

עודד פורר: כמה דקות קודם לכן עמד הניק רוזנברג עם אימו ליד הגדר שסימנה את קצה השטח המפורז שבין האזור שבשליטת גרמניה לזה שבשליטת ברית המועצות – כמה מאות מטרים רבועים שבתוכם התקבצו אלפי יהודים שנמלטו מן השטח הפולני שהגרמנים כבשו וקיוו להינצל כשיגיעו לשטח הרוסי.

עודד פורר: רק גדר אחת הפרידה בינם לבין החופש שייחלו לו, גדר שנשמרה היטב בידי חיילים רוסים חמושים.

עודד פורר: הניק רץ, הוא כבר בתוך היער, מחזיק את הפתק שנתלה על צווארו: "קוראים לי הניק.

עודד פורר: אבא שלי, שנמצא בביאליסטוק, ייתן פרס כספי למי שיביא אותי אליו".

עודד פורר: ילד בן ארבע, שמתקדם לאיטו בין העצים שמקיפים אותו מכל עבר.

עודד פורר: ספק אם זכר עד היום כמה היום הזה מיוחד עבורו.

עודד פורר: היום הוא בן ארבע.

עודד פורר: ספק אם נזכר בחגיגת היום הולדת של השנה שעברה בבית החם של המשפחה בלב העיר ורשה עם הנרות והמתנות, וכל המשפחה הגדולה והמחבקת, ועכשיו הוא כאן, בחושך, כבר כמה שעות מתקדם בלי לדעת לאיזה כיוון.

עודד פורר: מרחוק מלוות אותו יללות של חיות, זאבים או תנים.

עודד פורר: "הניק, רוץ, אל תעצור", הורתה לו אימו.

עודד פורר: הניק רוזנברג הוא חיים רוזנברג, לימים חיים ארז, האלוף חיים ארז, שכאחד מילדי טהרן עלה לישראל, כמובן התגייס לצבא, שירת כאלוף ואף פיקד על צליחת התעלה במלחמת יום הכיפורים, אחד המבצעים הידועים והמוצלחים של צה"ל.

עודד פורר: אני מספר את זה כי אני חושב שדווקא הקטע הזה מתוך הספר שלו מתאר היטב את המשמעות של המעבר הזה של ילד, שבשנה אחת הוא חוגג יום הולדת בחיק המשפחה בבית חם, ויום ההולדת של השנה שאחר כך כבר נראית אחרת לגמרי.

עודד פורר: ההתפרצות הזאת הייתה התפרצות עבור מיליוני יהודים, שהחיים שלהם השתנו מרגע לרגע, וידעו בכל זאת – אלה שהצליחו להינצל מן התופת הזאת – לבנות כאן מחדש את החיים שלהם.

עודד פורר: ואני חייב להזכיר, אני חושב שדווקא ביום הזה, גם את אותם ניצולי השואה שרק עלו לארץ, ירדו מהאונייה, קיבלו רובה ליד ויצאו להילחם במלחמת השחרור נגד אלה כאן שעוד המשיכו להילחם בנו, ונתנו את חייהם באותה מלחמה, כפי שכתב אלתרמן בשירו "אחד מן הגחל": "עוד הארץ הזאת לא נתנה לו / לא ידיד, לא פינה למקלט / לא שמחה מן האלף הללו / אשר לנו היו למתת / לא, כי רק את חייו, פליטי חרב / הוא קיבל על החוף מידה / אבל גם את חייו, אי בערב / הוא השיב בנפלו בעדה".

עודד פורר: המחויבות שלנו היא לניצולים, בוודאי, ובוודאי גם לנרצחים, אבל גם לניצולים שעוד חירפו את נפשם בכל מלחמות ישראל, ורבים וטובים כאלה יש, שעוד לא הגיעו בבוקר וכבר בערב הם נפלו בעד הארץ הזאת.

עודד פורר: ומכאן אולי אני אגלוש טיפה לנושא הבא שעל סדר-היום, כי אני חושב שהם קשורים זה בזה – לא הנושא של החינוך הממלכתי-דתי אלא דווקא הסימן שבחרת, חבר הכנסת סמוטריץ, לתת בעלייה לארץ ישראל, ב-70 שנה.

עודד פורר: אני חושב שזה מתחבר גם לפרשת השבוע ולמשימה שיש לנו כאן, כמו שנאמר בשירת הים: "תבאמו ותטעמו בהר נחלתך".

עודד פורר: תביא אותם זה שלב אחד, אבל יש גם את השלב של לנטוע אותם, שיעמדו שם הרבה זמן ולא יגלו.

עודד פורר: אני חושב שזאת המשימה שיש לנו כאן, וחלק ממילוי המשימה הזאת הוא באמצעות החינוך, באמצעות הנחלת הזיכרון, באמצעות שימור מורשת הזיכרון.

עודד פורר: אני רוצה בהקשר הזה לפנות אליך, אדוני שר החינוך, ולנצל את ההזדמנות שאתה יושב כאן לשתי בקשות.

עודד פורר: היום קיימנו דיון בוועדת החינוך בנושא לימודי השואה.

עודד פורר: קודמך בתפקיד הוביל מהלך של למידה משמעותית.

עודד פורר: אפשר לבקר אותו, אפשר להגיד עליו דברים טובים – חלקם טובים, חלקם רעים.

עודד פורר: דבר אחד כן קרה שם – –

אלי אלאלוף: פחות טוב.

עודד פורר: – – ביטלו את בחינות הבגרות בנושא השואה.

עודד פורר: עכשיו, אני לא אומר שהבחינות צריכות להיות בהכרח כפי שהן היו, אבל הייתה תמימות דעים בוועדה שכשאנחנו מדברים על נקודות היסוד, הבסיס, שעליהן מרחיבים בלמידה משמעותית בעבודת חקר שנותנים, וזה בסדר, עליה כמובן שלא תהיה בחינה, אבל נקודות היסוד והבסיס חייבות להיות חלק מתוך מערך בחינות הבגרות.

עודד פורר: יש בזה גם מסר לגבי חשיבות הנושא.

עודד פורר: זה דבר אחד שאני בטוח שאתה תתייחס אליו, גם בהמשך לפנייה של ועדת החינוך.

עודד פורר: ואני אסיים בנושא השני, שהעליתי אותו גם בשנה שעברה, ומאז אנחנו מקיימים כאן דיונים גם בוועדת הכספים, וגם אותו, אני חושב, שר החינוך, אולי ראוי שאתה אפילו תעלה אותו בממשלה.

עודד פורר: בטרבלינקה נרצחו מיליון יהודים, וזה המקום שבו כמעט לא הושמד אף אחד אחר חוץ מיהודים.

עודד פורר: הייחודי במחנה ההשמדה הזה – הוא היה מחנה השמדה שבתוך שעתיים הגעת אליו ברכבת ויצאת בארובה.

עודד פורר: ומי שמבקר בטרבלינקה, רואה שאין אתר הנצחה בטרבלינקה.

עודד פורר: יש שדה חרוש, כי הנאצים ניסו להשמיד ולהחריב את מחנה ההשמדה כדי לא להותיר זכר, ועליו שמו הפולנים המון מצבות לזכר הקהילות, אבל זה נראה כמו איזה פארק, וכשאתה מביא קבוצה להדריך אותה שם, אין אפילו סככה שהיא יכולה לעמוד ולקבל הדרכה, אין אפילו מקום שהם יכולים לראות סרטון.

עודד פורר: וכאן הפולנים – הממשלה הפולנית נכנסת ומנסה להנחיל את הזיכרון כראות עיניה.

עודד פורר: אני חושב שאין חשוב מכך שהממשלה תיקח על עצמה להוביל את העניין הזה מול הממשלה הפולנית, שיוקם אתר הנצחה בטרבלינקה.

עודד פורר: עשינו את זה באושוויץ.

עודד פורר: הממשלה שילמה שם כדי שיהיה ביתן ישראלי באושוויץ.

עודד פורר: היא יכולה לעשות את זה גם בטרבלינקה, בתיאום עם הפולנים, ולוודא שלפחות שם לא יצליחו למחוק את הזיכרון הזה.

עודד פורר: תודה.

רויטל סויד: תודה רבה לחבר הכנסת עודד פורר.

רויטל סויד: תסכם את הדיון סגנית שר החוץ חברת הכנסת ציפי חוטובלי, ולאחר מכן – שר החינוך, השר נפתלי בנט.

ציפי חוטובלי: גברתי היושבת-ראש, אדוני השר, חבריי חברי הכנסת, 27 בינואר נקבע על ידי האו"ם כיום השואה הבין-לאומי לאחר מאמצים אדירים של משרד החוץ הישראלי.

ציפי חוטובלי: שר החוץ דאז היה השר סילבן שלום, מנכ"ל משרד החוץ היה השגריר לשעבר רון פרושאור.

ציפי חוטובלי: והיום הזה הוא יום שבו הקהילה הבין-לאומית מרכינה ראש לזכר קורבנות השואה, שישה מילון יהודים שנרצחו ונטבחו באכזריות על ידי המשטר הנאצי.

ציפי חוטובלי: ואנחנו – תפקידנו ללמוד את הלקח, כי לצערנו הרב העולם לא למד את הלקח, והחיידק העמוק שמפעם מאחורי הטרגדיה האנושית הגדולה והקשה ביותר שידעה האנושות מימיה הוא החיידק האנטישמי, ואנחנו מחויבים כאן לעמוד ולזכור את העובדה שגם ב-2018 – ואני אומרת את זה בצער עמוק – החיידק האנטישמי הזה ממשיך לפעם גם באותם מקומות שבהם הוא צמח בראשית דרכו.

ציפי חוטובלי: גם באירופה המודרנית, שזכויות אדם נמצאות ברוממות גרונם של כל אותם מנהיגים אירופים, כשהם עושים בדק בית, לצערי הרב, יש עדיין הרבה מה לשפר ומה לבדוק.

ציפי חוטובלי: חוזה המדינה שלנו, בנימין זאב הרצל, אמר דברים שנשמעו יפים באותם ימים על האנטישמיות: האנטישמיות בת-זמננו, כך אמר הרצל, אינה נובעת משנאת הזר והשונה, אותה שנאת ישראל מסורתית.

ציפי חוטובלי: האנטישמיות איננה נובעת מהיעדר שוויון זכויות.

ציפי חוטובלי: להפך, דווקא כתוצאה מהאמנציפציה האנטישמיות גוברת.

ציפי חוטובלי: רבים ציפו שהיהודים יוותרו על זהותם הקולקטיבית וייטמעו באומות העולם בתמורה לשוויון שניתן להם כפרטים.

ציפי חוטובלי: מאחר שהיהודים לא גילו נכונות ממשית להיעלם כקולקטיב, המשיכו העמים לראות בהם אומה בתוך אומה, ולכן, מכאן מסקנתו של הרצל: שאלת היהודים היא שאלה לאומית, ורק כשיימצא לה פתרון לאומי היא תיעלם לגמרי.

ציפי חוטובלי: יש שיר נורא יפה של יענקל'ה רוטבליט, שקורא לחוזה המדינה לשטוף את העפר מן העיניים, והוא שואל אותו: ככה חזית?

ציפי חוטובלי: ככה ראית?

ציפי חוטובלי: ככה רצית?

ציפי חוטובלי: והאמת היא שהרצל, אם היה צופה בעולם ב-2018, היה מביט באכזבה עמוקה והיה רואה כי החיידק האנטישמי לא חלף מן העולם עם הקמת מדינת היהודים, היא מדינת ישראל.

ציפי חוטובלי: מדינת ישראל תחגוג השנה 70 שנה לעצמאותה וריבונותה, אבל החיידק האנטישמי חי ובועט.

ציפי חוטובלי: ולצערי הרב, הדבר היחיד שאפשר לומר לזכותו של הרצל הוא שהיתרון בקיומה של מדינת ישראל, שהיא המקום שאליו אנו שייכים כאומה, זה היכולת שלנו להגן על עצמנו והיכולת שלנו להגן על קהילות יהודיות ברחבי העולם, מתוך החובה המוסרית שלנו לביטחונם של יהודים ברחבי העולם.

ציפי חוטובלי: מדי שנה אני רואה ביום הזה יום שבו חובתי המוסרית לבית הזה היא לדווח על פעילותו של משרד החוץ.

ציפי חוטובלי: אני לא לבד במאבק הזה; נמצא כאן השר בנט, שהוא לא רק שר החינוך אלא גם שר התפוצות, ולצערי הרב, השר בנט, המשרד שלך מפיק חוברת עבה מדי שמדווחת על האירועים האנטישמיים ברחבי העולם.

ציפי חוטובלי: האירועים האלה הם אירועים שלצערי הרב החוברת הזאת לא נהיית קטנה יותר משנה לשנה, ולמרות שהתקריות האלימות, הפיזיות, על קהילות יהודיות, התקריות האלה הולכות ופוחתות, בסוף הכלים החדשים לאנטישמיות המודרנית, הכלים של השמצה והסתה ברשתות החברתיות – הכלים האלה הולכים וגואים, והדברים האלה נותנים את אותותיהם גם כשאנחנו מדברים על הפוליטיקה העולמית.

ציפי חוטובלי: ואני אתחיל, לפני שאני אציג בפניכם את הפעולות האקטיביות שאנחנו עושים במשרד החוץ, קודם כול עם הסקירה, באמת, העגומה, של מצב האנטישמיות בעולם.

ציפי חוטובלי: ממשלות שונות רואות שותפות חשובה, אסטרטגית, עם מדינת ישראל במאמצים של כל הדיפלומטים שלנו לפעול, הן להנצחת השואה והן למיגור האנטישמיות, אבל הנתונים מדברים בעד עצמם.

ציפי חוטובלי: גרמניה – לצערנו הרב, דווחו למשטרה 681 תקריות אנטישמיות בששת החודשים הראשונים של 2017, הרבה יותר מהמקבילה אשתקד.

ציפי חוטובלי: הסיווג של אותן תקריות, לצערי הרב, הוא לא רק אנטישמיות, הייתי קוראת לה, של פרטים, אלא גם אנטישמיות שגואה בתוך המערכת הפוליטית בגרמניה.

ציפי חוטובלי: מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה, לצערנו הרב, עוסקת באופן אקטיבי בניסיון להפחית מאחריותו של העם הגרמני לעבר הנאצי.

ציפי חוטובלי: הדבר הזה בלט בקרב פוליטיקאים בכירים של המפלגה הזאת, שכוחה גבר במערכת הבחירות האחרונה.

ציפי חוטובלי: לשמחתנו, ההנהגה בגרמניה רואה ממש כאתגר מן המעלה הראשונה להיאבק בתופעות המגונות האלה, וכל התופעות האנטישמיות בגרמניה זוכות לגינוי מרוב הקשת הפוליטית הגרמנית.

ציפי חוטובלי: ברמה המעשית הועבר חוק בבונדסטאג המגנה כל סוג של אנטישמיות ואנטי-ציוניות.

ציפי חוטובלי: הדבר הזה באמת מעיד על כך שיש מחויבות עמוקה לממשלת גרמניה לפעילות משותפת עם ממשלת ישראל בנושא הזה.

ציפי חוטובלי: כמובן שגרמניה הייתה שותפה במאמצים הדיפלומטיים הישראליים לאמץ את הגדרת האנטישמיות של הברית הבין-לאומית IHRA, שנותנת כלים לרשויות לזהות אנטישמיות ולפעול נגדה.

ציפי חוטובלי: בבריטניה, עוד מדינה שהיא ידידה גדולה של ישראל – גם שם אנו עדים לעלייה דרמטית בנתוני הקהילה היהודית, וגם כאן הממשל בבריטניה שותף לממשלת ישראל בתוכניות למאבק באנטישמיות, וגם ממשלת בריטניה אימצה את הגדרת העבודה של IHRA, והדבר הזה בהחלט מסמל שברמת ההנהגה בבריטניה יש רצון עז להיאבק בתופעת האנטישמיות.

ציפי חוטובלי: לא אדלג על ארצות הברית, ידידתנו הגדולה והחשובה.

ציפי חוטובלי: ראינו באמת את החיבוק החם של הממשל האמריקני בביקור שהתקיים אתמול כאן בכנסת, וסגן הנשיא פנס הביא איתו בשורות טובות למדינת ישראל, אך לצערנו, הליגה נגד השמצה מגלה 1,299 תקריות אנטישמיות בארצות הברית.

ציפי חוטובלי: הקהילה היהודית בארצות הברית מודאגת מעליית שיח השנאה בקרב תנועות השמאל הרדיקלי.

ציפי חוטובלי: כאן באמת חשוב לציין שהשיח הזה, השיח האנטי-ישראלי, השיח הזה שמאיים על יכולתם של יהודים להרגיש שהם יכולים לצעוד בראש מורם וגאה ברחבי ארצות הברית, הוא לא שיח שנמצא באופן בלעדי בימין הרדיקלי.

ציפי חוטובלי: לצערנו הרב, הוא מצוי גם בשמאל הרדיקלי.

ציפי חוטובלי: הברית הקשה הזאת בין הימין הרדיקלי לשמאל הרדיקלי נגד יהודים היא ברית שאנחנו רואים אותה בקמפוסים האמריקניים, שהמשיכו בתעמולה אנטי-ישראלית חריפה, שגרמה לסטודנטים יהודים רבים לדווח שהם אינם מרגישים בטוחים לא בחופש הביטוי שלהם ולא בביטוי דעות פרו-ישראליות.

ענת ברקו: – – – להוסיף לזה – – –

ציפי חוטובלי: בוודאי.

ציפי חוטובלי: אני אגיע כמובן גם לנושא האסלאם.

ציפי חוטובלי: האנטישמיות בגילוייה הישנים והרעים לא פוסחת גם על המרחב, האזור שלנו, גם לא על המזרח התיכון.

ציפי חוטובלי: לצערנו הרב, אנו רואים שגם ברשות הפלסטינית וגם בעזה משתמשים בחופשיות במוטיבים אנטישמיים.

ציפי חוטובלי: חלקם לקוחים מהקריקטורות האיומות של העיתון הנאצי השטרימר, ויו"ר הרשות הפלסטינית בעצמו נשא בשבוע שעבר נאום שבמהותו הוא אנטישמי ופוגע בזכותו של העם היהודי ובשייכותו לארצו ולמולדתו – מעבר לעובדה שיו"ר הרשות הוא גם מכחיש שואה, ועד היום הוא מעולם לא חזר בו מהכחשת השואה, שהיא פרי עבודת הדוקטורט שלו.

ציפי חוטובלי: אני יכולה לומר שכל הדיווחים האלה מייצרים אצלנו במשרד החוץ הרבה מאוד עבודה ופעילות ממש ענפה בתחום הזה; הייתי קוראת לזה תחום המאבק האקטיבי בהכחשת השואה.

ציפי חוטובלי: אני רוצה לסקור לכם כמה פעולות שמשרד החוץ עושה, במיוחד אלה החדשות, שהתווספו בשנה החולפת.

ציפי חוטובלי: אנחנו נקיים במרס הקרוב פורום מאוד מאוד חשוב בשיתוף עם משרד התפוצות, וישתתפו בו שרים נוספים מממשלת ישראל.

ציפי חוטובלי: אנחנו נקיים פורום שבו ישתתפו למעלה מ-1,000 איש מעשרות מדינות לדון בבעיית האנטישמיות העכשווית על כל היבטיה, עם חלק יישומי, ממש חלק שבו הכנס יעסוק בפתרונות מעשיים לסוגיות שיעלו במהלך הכנס.

ציפי חוטובלי: אני אתן את הדעת רק על חלק – – –

חיים ילין: – – – זה בידיים שלךְ.

חיים ילין: תבקשי מראש הממשלה – – – לאחד בחזרה את כל משרד החוץ – שיהיה תקציב אחד – – – מה יותר טוב מזה?

ציפי חוטובלי: אני אשמח מאוד להחזיר את זה, בסדר?

ציפי חוטובלי: הינה, שמעת את זה ממני על הדוכן.

ציפי חוטובלי: הנקודה שקשורה לאנטישמיות – אני רק אגיד – –

חיים ילין: – – –

ציפי חוטובלי: לא, לא.

ציפי חוטובלי: – – שהמאבק באנטישמיות הוא במשך שנים באמת מחולק בין משרד התפוצות, שיש לו מקום של כבוד, למשרד החוץ הישראלי.

ציפי חוטובלי: אני לא אקח ממשרד התפוצות את האחריות שיש לו בעניין הזה.

ציפי חוטובלי: אני רוצה לדבר על היבט ייחודי שיהיה בכנס הזה שאנחנו נקיים במרס.

ציפי חוטובלי: בדרך כלל הכנסים האלה עוסקים רק באנטישמיות המסורתית.

ציפי חוטובלי: אנחנו נכנס בכנס הזה גם אימאמים חשובים ונציגים של האסלאם על מנת לדון בנושא הכחשת השואה והחינוך לזיכרון דווקא בקרב האוכלוסיות המוסלמיות באירופה.

ציפי חוטובלי: אני אישית אתכבד להנחות את אחד הדיונים בנושא הזה.

ציפי חוטובלי: במסגרת הדברים, הייתי קוראת לזה, באמת החשוכים שבדרך כלל נאמרים, אני רוצה לדבר על נקודה אור אחת.

ציפי חוטובלי: השנה, במשרד החוץ, בשבוע הבא, כשיום השואה הבין-לאומי יצוין ברחבי העולם, אנחנו בוחרים גם לזכור את החובה המוסרית שמוטלת על כתפיו של כל אדם לבחור בטוב; והבחירה הזאת בטוב באה לידי ביטוי באותם חסידי אומות עולם, שפעלו בניגוד להלך הרוח במקומות שבהם הם פעלו, אבל פעלו בהתאם לצו מצפונם האנושי.

ציפי חוטובלי: אני רוצה לספר רק סיפור אחד, כי אנחנו עושים אירוע הוקרה מאוד חשוב לדיפלומטים שהם חסידי אומות עולם, ואני רוצה לספר סיפור אחד שהוא בעיניי סיפור שבאמת מעיד על רוח האדם, שרוח האדם היא גדולה ממשטרים אפלים כאלה ואחרים, על קונסול יפן בליטא.

ציפי חוטובלי: כולם מכירים את סיפור הצלתה של ישיבת מיר, שגלתה לשנחאי.

ציפי חוטובלי: לא הרבה יודעים שהרקע ליכולת של אותם תלמידי ישיבה לעבור מליטא לשנחאי, שהייתה תחת כיבוש יפני באותם ימים – הרקע הוא מפתח אחד של דיפלומט אחד שקראו לו צ'יאונה סוגיהארה, שאמר לממשלתו את המילים האלה – וככה ההיסטוריה זוכרת אותו:

ציפי חוטובלי: אני מחויב שלא לציית לממשלתי, כי אם אפעל אחרת לא אציית לצו אלוקיי.

ציפי חוטובלי: הוא הנפיק 2,000 אשרות שהעבירו את אותם יהודים ליטאים מקובנה – ישיבת מיר הייתה בקובנה באותם ימים – לשנחאי, וכולם יודעים שהמפעל המפואר הזה של תלמידי הישיבה של מיר נמשך בזכות אותו אומץ לב של דיפלומט יפני שהחליט לפעול כאדם לפני כל אדם אחר.

ציפי חוטובלי: נקודת האור הזאת – חשוב שתיאמר.

ציפי חוטובלי: בסוף הדיון הזה, ממש בשולי הדברים, אני לא יכולה להתעלם מחילופי הדברים הקשים שהיו כאן בין חבר הכנסת אילן גילאון לחברת הכנסת שולי מועלם.

ציפי חוטובלי: אילן, אני פונה אליך כאדם שאני מאוד מעריכה.

ציפי חוטובלי: אני יודעת כמה אתה מדבר באמת מעומק ליבך ומאכפתיות עמוקה.

ציפי חוטובלי: אני רוצה להגיד כאן על הדוכן: אני נציגת משרד החוץ הישראלי.

ציפי חוטובלי: אנחנו מעורבים לעומק באותם הסכמים שמעבירים את אותם מסתנני עבודה, אותם מהגרי עבודה לא חוקיים שהגיעו למדינת ישראל, שאני לא מוכנה בשום צורה שנכנה אותם פליטים, כי זה פשוט לא הולך באופן אמיתי עם העובדות.

ציפי חוטובלי: אני מתחייבת לך על הדוכן הזה: לא נשקפת סכנה לחייהם.

ציפי חוטובלי: שמעתי כאן גילויי רחמנות שבאמת מאפיינים את העם שלנו.

ציפי חוטובלי: העם שלנו הוא עם מוסרי, והוא עם שדואג ואכפת לו מהמסכן.

ציפי חוטובלי: אבל הדיבורים על זה שאנחנו נאלץ להחביא אנשים בבתים – זה לא ראוי.

ציפי חוטובלי: ההשוואות האלה הן פשוט דמוניזציה של מדינת ישראל.

ציפי חוטובלי: אנחנו מדברים על אנשים שיעברו למדינות שבהן הם יקבלו כסף רב כדי להתפרנס בכבוד וכדי לחיות בכבוד.

ציפי חוטובלי: אנחנו לא מגרשים אף אחד אל מותו.

ציפי חוטובלי: הדיבור הזה הוא פשוט דיבור שלא עולה בקנה אחד עם המציאות.

ציפי חוטובלי: לכן, אני מבקשת, אני פשוט מבקשת, שלא לחטוא לעובדות.

ציפי חוטובלי: אל תחטא לעובדות.

אילן גילאון: אני יכול לשאול אותך שאלה, אולי תעני לי.

אילן גילאון: כמה אנשים קיבלו מעמד של פליט במשך שלוש שנים האחרונות?

ציפי חוטובלי: אין לי את הנתונים.

ציפי חוטובלי: אני לא רוצה להגיד.

אילן גילאון: כמה את חושבת?

ציפי חוטובלי: אני שמעתי ממך את הנתון שאתה זרקת.

ציפי חוטובלי: אני רק יכולה להגיד לך דבר אחד.

אילן גילאון: – – – נראה לך סביר, אז אני – – –

ציפי חוטובלי: האנשים שהגיעו אלינו רובם לא הגיעו ממדינות שנשקפת בהן סכנה אמיתית לחייהם.

ציפי חוטובלי: אנחנו באמת הולכים יד ביד עם אנשים ממערכת המשפט הישראלית, דואגים לכל פרט ופרט.

ציפי חוטובלי: אבל תזכור את הכלל היהודי: עניי עירך קודמים.

ציפי חוטובלי: דמם של תושבי דרום תל אביב, אסור שיהיה מופקר בגלל רחמנותך על אנשים – –

אילן גילאון: – – – בתל אביב.

ציפי חוטובלי: – – שהם במהותם מפרי חוק ומסתנני עבודה שכל מדינה אחרת הייתה מוצאת לעצמה דרך אחרת, הרבה פחות רגישה, ואולי הרבה פחות מכילה כמו מדינת ישראל, להעביר אותם חזרה למדינות מוצאם או למדינות אחרות.

אילן גילאון: גברתי, אני אור לגויים, את מבינה?

ציפי חוטובלי: אני מאמינה בזה יותר ממך, תאמין לי, או לא פחות ממך.

ציפי חוטובלי: דבר אחרון לכל מטיפי המוסר והמצקצקים בלשונם: מדינת ישראל היא באמת מגדלור מוסרי.

ציפי חוטובלי: שאף אחד, אחרי זוועותיה של אירופה, לא יטיף לנו, 70 שנה אחרי שהקמנו כאן מפעל לתפארת, שומר זכויות אדם, שיש בו ויכוחים לגיטימיים, אבל במהותנו אנחנו באמת אנשים שרוח האדם וחיי אדם יקרים וקדושים לנו.

ציפי חוטובלי: שאף אחד לא יטיף מוסר למדינה הזאת, שהיא באמת מגדלור מוסרי לעולם כולו.

ציפי חוטובלי: תודה לך, גברתי.

רויטל סויד: תודה רבה לסגנית שר החוץ חברת הכנסת ציפי חוטובלי.

רויטל סויד: הדובר הבא הוא השר נפתלי בנט, שר החינוך.

רויטל סויד: חמש דקות לרשותך.

נפתלי בנט: גברתי היושבת-ראש, חבריי חברי הכנסת, שתי דקות על יום השואה ושתי דקות, להבדיל, על סוגיית המסתננים.

נפתלי בנט: קודם כול, אני מתחייב פה, כשר החינוך של מדינת ישראל, לעשות הכול, הכול, לא רק להמשיך את הנצחת השואה אלא להעמיק.

נפתלי בנט: בתקופה האחרונה אנחנו עדים לבעיה לא קטנה, וזה היחס של ממשלות במזרח אירופה שהן ידידות שלנו, כמו פולין, אבל הן משנות את ההיסטוריה בתוך המערכות שלהן.

נפתלי בנט: הן מספרות לעצמן סיפור שאיננו אמיתי, וצריך להגיד את האמת – הן מספרות סיפור כאילו הן רק היו קורבנות ולא חלק מהשואה.

נפתלי בנט: האמת צריכה להיאמר, ולצערנו, בכמויות מאוד מאוד נרחבות, העמים השונים במהלך מלחמת העולם השנייה היו לעיתים שותפים פסיביים, אקטיביים או אפילו מתלהבים, והרבה מאוד יהודים נרצחו על ידי פולנים ואוקראינים ואחרים מתוך התלהבות ואנטישמיות עמוקה.

נפתלי בנט: זה לא צריך לסתור את החברות שלנו עם אותן מדינות.

נפתלי בנט: אנחנו נמשיך לחזק את הקשר בין מדינת ישראל לבין אותן מדינות, אבל אנחנו גם נמשיך לומר את האמת ולא נרפה, גם אם זה יוצר אי-נוחות נקודתית.

נפתלי בנט: בנושא אחר לחלוטין, נושא המסתננים, שעלה לסדר-היום, אני רוצה להגיד מה תפיסתי, בשם ממשלת ישראל.

נפתלי בנט: הכלל הוא נורא פשוט: מי שפליט ובורח על רקע סכנת חיים, אנחנו צריכים לקלוט אותו; מי שמסתנן באופן בלתי חוקי למדינת ישראל על רקע מצוקה כלכלית, ואפילו חריפה, ורצון לשפר את המצב הכלכלי – אין לנו חובה לקלוט אותו.

נפתלי בנט: להפך, אנחנו צריכים לפעול כדי שהוא יצא ממדינת ישראל.

נפתלי בנט: החוכמה היא להבדיל בין אלה לאלה.

נפתלי בנט: התופעה החלה לפני כעשור, בהיקף מאוד מאוד נרחב, בגלל הפער המאוד-גדול בין הרמה הכלכלית באפריקה, שהיא על הפנים, לבין הרמה הכלכלית בישראל, שהיא טובה.

נפתלי בנט: מטבע הדברים, מכיוון שיש לנו מגע ישיר עם יבשת אפריקה, הגיעו הרבה מאוד מסתננים לכאן.

נפתלי בנט: יצרנו את הגדר כדי לבלום את הזרם, והזרם נבלם.

נפתלי בנט: במדינת ישראל יש 43,000 מסתננים שנכנסו למדינת ישראל.

נפתלי בנט: כ-30%, רק 30% מהם, פנו לבקש מעמד פליטות או מקלט.

נפתלי בנט: אנחנו בחנו אותם.

נפתלי בנט: הרוב המוחץ נבחנו באותה יחידה שבודקת את העניין.

נפתלי בנט: מעל 95% נמצאו לא זכאים למעמד פליטות.

נפתלי בנט: אחת האינדיקציות לזה שזה לא פליטים אלא מסתנני עבודה היא הפרופורציה בין צעירים למבוגרים, בין ילדים לזקנים, בין נשים לגברים.

נפתלי בנט: כשמדובר על פליטות, למען הצלת חיים כל המשפחה בורחת.

נפתלי בנט: כשמדובר על חיפוש עבודה זה בדרך כלל גברים בגיל העבודה.

נפתלי בנט: הפרופורציה בין גברים לנשים היא 5:1 – –

אילן גילאון: אני שלוש יחידות מתמטיקה.

אילן גילאון: אתה אומר ש-5% – – –

נפתלי בנט: – – זאת אומרת שעל כל חמישה גברים אנחנו רואים אישה אחת.

נפתלי בנט: לכן, באופן מובהק מדובר פה על מסתנני עבודה.

אילן גילאון: אפשר – – –

רויטל סויד: תיתן לשר לסיים, ולאחר מכן אני בטוחה שהוא ישמח לענות לך.

נפתלי בנט: יש לי עוד דקה.

נפתלי בנט: אני מבטיח שאדם שנס על נפשו, אנחנו לא נזרוק אותו, אבל זה לא המצב.

נפתלי בנט: אסור לנו, כמדינה עם אחריות כלפי מיליוני יהודים שהגיעו לכאן מכל העולם, אסור לנו לפגוע באינטרסים החיוניים של מדינת ישראל.

נפתלי בנט: נקודה נוספת – הרחקה למדינה שלישית.

נפתלי בנט: אנחנו בדקנו מול אותן מדינות ווידאנו שתהיה אשרת עבודה לאותם מסתננים בלתי חוקיים שאנחנו מעבירים לשם.

נפתלי בנט: מדינת ישראל פועלת, בעיניי, בצורה מאוזנת ומוסרית: או למשמורת – שזה לא כיף, ומצד שני זה גם לא מאפשר להם לעבוד – או להסכמה – לא בשמחה – להסכמה לעבור לצד שלישי.

נפתלי בנט: שם וידאנו שיקבלו אשרת עבודה.

נפתלי בנט: אנחנו קונים להם את כרטיס הטיסה ומעניקים להם 3,500 דולר.

נפתלי בנט: המכלול הזה הוא בעיניי מאוזן, מוסרי, ציוני.

נפתלי בנט: אני חושב שזאת התנהלות אחראית של ממשלה.

נפתלי בנט: צר לי.

נפתלי בנט: אני באמת יודע שליבך במקום הנכון.

אילן גילאון: אני יכול לשאול אותך שאלה?

נפתלי בנט: אני לא אומר את זה, ואני אפילו גאה שיש עמדות כאלה וכאלה, ובטח ובטח לא מאשים אותך בשום דבר.

נפתלי בנט: אני חושב שזאת ההתנהלות שהייתם מצפים לה מכל ממשלה.

אילן גילאון: לפי מה שאתה אומר, כבוד השר – אני, שלוש יחידות מתמטיקה – אתה אומר בעצמך ש-95% לא נמצאו, זאת אומרת ש-5% כנראה נמצאו.

נפתלי בנט: פחות או יותר, כן.

אילן גילאון: האם יכול להיות שבמשך שלוש שנים רק עשרה קיבלו?

אילן גילאון: 5% במשך שלוש שנים – – –

נפתלי בנט: לא, זה לא נכון, אילן.

נפתלי בנט: רק מדארפור יש 500 פליטים שקיבלו אשרות שהייה במדינת ישראל.

נפתלי בנט: אני אומר עוד פעם, אני בטוח שגם אתה לא מעוניין שאנחנו נקלוט פה מאות אלפי מחפשי עבודה.

אילן גילאון: עשרה אישורי פליטות, אדוני.

אילן גילאון: עשרה בלבד במשך שלוש שנים.

נפתלי בנט: לא, זה לא עשרה.

נפתלי בנט: אני חוזר על הנתון: 500 יוצאי דארפור, שהם כן פליטים, קיבלו מעמד.

נפתלי בנט: אנחנו עם מוסרי.

נפתלי בנט: חלק ממוסריות של עם זה להגן על האינטרס של העם.

נפתלי בנט: אנחנו לא יכולים להפוך ללשכת העבודה של יבשת שלמה רק מהסיבה שאנחנו לידם.

נפתלי בנט: מנגד, מי שבורח ונס על חייו, יקבל פה מקלט.

נפתלי בנט: זה נורא חשוב להבדיל.

אילן גילאון: האוקראינים והאחרים – – –

נפתלי בנט: אם שם יש בעיה, צריך לטפל, אבל אי-הבדלה בסוף תחטא לאותם פליטים אמיתיים.

נפתלי בנט: תודה רבה.

רויטל סויד: תודה רבה לשר החינוך נפתלי בנט.

רויטל סויד: חבריי חברי הכנסת, אנחנו עוברים כעת לציון יום החמ"ד, החינוך הממלכתי-דתי.

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו לא מעבירים לוועדת הכספים?

רויטל סויד: אתם רוצים?

אלי אלאלוף: את יכולה להעביר לוועדת הכספים.

חיים ילין: אני חושב שהחוק קודם.

רויטל סויד: החוק קודם?

קריאה: לא, לא.

רויטל סויד: לא, לא, עדיין לא.

שולי מועלם-רפאלי: הדיון על יום השואה הבין-לאומי לא אמור לעבור להמשך דיון בוועדה?

רויטל סויד: מי המציעים?

רויטל סויד: אלעזר, אתה המציע הראשון.

רויטל סויד: אתם מעוניינים להעביר את זה לדיון בוועדה?

אלעזר שטרן: כן, כן.

אלעזר שטרן: ועדת הרווחה.

שולי מועלם-רפאלי: עודד – – – עודד ביקש בכספים.

אלעזר שטרן: אלי, מה אומר?

רויטל סויד: מה אתה רוצה?

אלי אלאלוף: נושא כזה רציני אני אדחה?

רויטל סויד: טוב.

אלעזר שטרן: לא.

אלעזר שטרן: לכספים או לרווחה?

שולי מועלם-רפאלי: מה יותר אפקטיבי לניצולי השואה?

רויטל סויד: אלעזר, תתפוס את מקומך.

אלי אלאלוף: הנושא היה אצלנו בוועדה – – –

רויטל סויד: חבר הכנסת אלאלוף, אתה מציע להעביר את זה לוועדת הכספים?

אלעזר שטרן: לא – – –

אלי אלאלוף: לא, מה פתאום?

רויטל סויד: לוועדת העבודה והרווחה.

אלי אלאלוף: – – –

רויטל סויד: אני מעבירה את זה להצבעה.

רויטל סויד: מי בעד להעביר את נושא ציון יום השואה הבין-לאומי לדיון בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות?

רויטל סויד: הצבעה מס' 2 בעד ההצעה להעביר את הנושא לוועדה – 17 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הנושא לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות נתקבלה.

רויטל סויד: 17 בעד, אין מתנגדים, אין נמנעים.

רויטל סויד: ההצעה לסדר-היום תועבר לדיון בוועדת העבודה והרווחה.

רויטל סויד: ציון יום החינוך הממלכתי-דתי בסימן קיבוץ גלויות לרגל שנת השבעים למדינה בראי מערכת החינוך

רויטל סויד: חבריי חברי הכנסת, אנחנו עוברים כעת לציון יום החמ"ד, החינוך הממלכתי-הדתי – הצעות לסדר-היום מס' 9195, 9149, 9173 ו-8839.

רויטל סויד: יש פסוק יפה בספר שיר השירים שאומר – – –

חיים ילין: סליחה, תמר זנדברג לא נמצאת פה, והנורה הכחולה שלה נדלקה.

רויטל סויד: זאת אומרת שאין הצבעה כפולה.

חיים ילין: שלא יהיה מצב שתהיה חקיקה, ופתאום – – –

יצחק וקנין: כשאני ניהלתי את הדיון משום מה היא הופיעה כאילו היא הצביעה, אבל היא לא הייתה פה.

חיים ילין: שלא יהיה מצב – – –

אחמד טיבי: אני רוצה לציין שתמר תמיד – – –

רויטל סויד: עכשיו, בפעם השלישית והאחרונה, אנחנו עוברים כעת לציון יום החמ"ד – החינוך הממלכתי דתי.

רויטל סויד: יש פסוק יפה בספר שיר השירים שאומר: "בצלו חמדתי וישבתי ופריו מתוק לחכי".

רויטל סויד: ובאמת, מי שזכה לשבת בצילו של הַחֶמֶ"ד יודע עד כמה הפירות שלו מתוקים.

רויטל סויד: במוסדות החינוך הממלכתי-דתי – בתיכונים, בישיבות ובאולפנות – נמצאים טובי המחנכים והמחנכות, שחרתו על דגלם משימה חשובה וקשה: להעביר לדור הבא את היכולת לשלב תורה ועבודה.

רויטל סויד: הם מעניקים לתלמידיהם את המפתחות לחיים, שמתבססים על קשר חי ועז למסורת היהודית, ויחד עם זאת אינם סגורים בד' אמות של הלכה, אלא נוטלים חלק בכל תחומי החיים המעשיים והציבוריים של מדינת ישראל: בתרבות, באומנות, בצבא, בתעשייה ובפוליטיקה.

רויטל סויד: נדמה לי שכל מי שעיניו בראשו יודה שהמשימה הזאת מוכתרת בהצלחה גדולה.

רויטל סויד: יום החמ"ד מוקדש השנה במיוחד לציון התרומה הגדולה שתרמו מוסדות החינוך הממלכתי-דתי לקליטת העלייה.

רויטל סויד: כותבי מגילת העצמאות מיקמו את קליטת העלייה בראש רשימת היעדים של המדינה החדשה, ומאז ועד היום מדינת ישראל אכן "פתוחה לעלייה יהודית ולקיבוץ גלויות", כלשון המגילה.

רויטל סויד: למאמץ ההיסטורי הזה יש שותפים רבים, שעושים לילות כימים כדי להעלות לישראל כל יהודי שרוצה בכך, ולא פחות חשוב – להעניק לעולים סל קליטה איכותי ותחושה חמה של בית.

רויטל סויד: המנהלים, המורים וגם התלמידים של החינוך הממלכתי-דתי ראויים להוקרה מיוחדת על השותפות שלהם במאמץ הזה.

רויטל סויד: דלת החמ"ד הייתה ועודנה פתוחה תמיד לכל אדם, לא משנה מהיכן הגיע, מהי שפת אימו וכמה זמן הוא נמצא בישראל.

רויטל סויד: התמיכה והסיוע שמעניקים מוסדות החמ"ד לכל עולה הם דוגמה ומופת לאחדות ולערבות הדדית, אבל הדבר היפה ביותר הוא שעבורם, עבור בני ובנות החמ"ד, זה הדבר המובן מאליו.

רויטל סויד: אני מודה לחברי הכנסת שיזמו את היום הזה ומזמינה את ראשון הדוברים אל הבימה.

רויטל סויד: אבל לפני כן, בנימה אישית – –

חיים ילין: בוגרת חמ"ד, נכון?

רויטל סויד: בדיוק.

רויטל סויד: – – אי-אפשר שלא לנהל את הדיון הזה ולא לומר, כמי שהיא בוגרת חמ"ד, גם בחינוך הממלכתי-דתי – בבית הספר היסודי תחכמוני בחדרה וגם לאחר מכן בתיכון באולפנה בכפר פינס – אני יכולה לומר שערכים רבים שינקתי, שעיצבו את דמותי, את אישיותי, את כל הליכותיי, בהחלט ינקתי מהחינוך הממלכתי-דתי שספגתי, כמו גם מבית אבי ואימי, אבל גם מהמוסדות שבהם התחנכתי.

רויטל סויד: תורה ועבודה היו ערך שספגנו, ינקנו ובהחלט אנחנו הולכים לאורו.

רויטל סויד: כך גם חינכתי את ילדיי, שהתחנכו בשדה החמ"ד.

רויטל סויד: אני בהחלט יכולה לומר, בהרבה כבוד ובהרבה גאווה, שזאת הייתה זכות.

רויטל סויד: אני מברכת את כל מחנכי החמ"ד שנמצאים פה ויושבים פה.

רויטל סויד: כל הכבוד.

רויטל סויד: המשיכו כך.

רויטל סויד: יישר כוח.

רויטל סויד: אני קוראת למציע הראשון, חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ, בבקשה.

רויטל סויד: אני כנראה מפספסת משהו, אני כנראה לא רואה מרחוק, אבל בצלאל יתקן את המעוות.

בצלאל סמוטריץ': גברתי היושבת-ראש, אדוני השר, חבריי חברי הכנסת, באמת, רק החזקים שורדים; החזקות.

בצלאל סמוטריץ': אז היינו כאן היום קרוב ל-500 מנהלים ומנהלות מבתי הספר היסודיים של חמ"ד ביום מאוד מאוד מאוד – אפשר להוסיף עוד כמה "מאוד" – מרגש.

בצלאל סמוטריץ': בראש הדברים אני רוצה קודם כול לומר תודה – זו הפעם הראשונה שאני מארגן יום כזה בכנסת – לכל כך הרבה אנשים נפלאים ונהדרים שנמצאים כאן בכנסת, מאחורי הקלעים, שבזכותם הצלחנו עם היום הזה: לאנשי אגף הטקסים של הכנסת, ולסדרנים, ולאנשי המשמר, ולעובדים הלוגיסטיים והטכניים, ולכל המינהלות של הוועדות השונות שקיימנו בהן דיונים, כמובן לחברי הכנסת ששיתפו פעולה ואפשרו את קיומו של היום הנהדר הזה, וכמובן כמובן כמובן לכל החברים והשותפים, מנהיגי החינוך בחמ"ד.

בצלאל סמוטריץ': אני מאוד התרגשתי היום – גם 70 שנות מדינה, גם סיפורים באמת מרטיטים של קליטת עלייה וקיבוץ גלויות.

בצלאל סמוטריץ': זה הזכיר לי רעיון שאבא שלי אומר, חוזר עליו הרבה שנים, בליל הסדר.

בצלאל סמוטריץ': בפרשה הקודמת שקראנו, מייד לאחר היציאה ממצרים, משה רבנו עוצר את העם ואומר להם: "זכור את היום הזה אשר יצאתם ממצרים מבית עבדים".

בצלאל סמוטריץ': עכשיו תדמיינו: טור ארוך, כל העם, נשים וילדים, עם הצאן והרכוש הגדול, מתרגשים כולם – –

רויטל סויד: חברת הכנסת יוליה, זה ממש מפריע.

רויטל סויד: אני ממש מצטערת.

בצלאל סמוטריץ': זה קצת מפריע לי, סליחה.

בצלאל סמוטריץ': – – התרגשות אדירה, הם חוו עכשיו ניסים עצומים בעיניים – עשרת המכות ומכת בכורות, ויוצאים.

בצלאל סמוטריץ': ולמישהו יש הווה אמינא לשכוח ברגע הזה?

בצלאל סמוטריץ': יש ערך לציווי כזה של משה רבנו "זכור את היום הזה אשר יצאתם ממצרים"?

בצלאל סמוטריץ': מה, אף אחד הרי לא – – –

רויטל סויד: חברת הכנסת מלינובסקי, בבקשה, באמת.

רויטל סויד: חבל.

רויטל סויד: סליחה, חברת הכנסת מלינובסקי, בבקשה.

רויטל סויד: שומעים את זה עד לכאן, וזה מפריע לחבר הכנסת סמוטריץ.

בצלאל סמוטריץ': ברגע הזה הרי באמת אין לאף אחד הווה אמינא לשכוח, ולכן לא ברור הציווי המיוחד "זכור".

בצלאל סמוטריץ': זה כמובן מזמין הבנה שמשה רבנו לא מדבר על זיכרון טכני, על איזה משהו יבש שזוכרים אותו בשכל.

בצלאל סמוטריץ': את זה בוודאי לא צריך לצוות ברגע הזה; כולם זוכרים ואין סיכוי שמישהו ישכח.

בצלאל סמוטריץ': משה רבנו מדבר על איזה קלוז-אפ, צילום מצב חווייתי, לשמר את התחושה.

בצלאל סמוטריץ': הוא אומר לעם היוצא ממצרים: תעצרו רגע, תנשמו עמוק עמוק עמוק את התחושה, את ההרגשה של מה זה לצאת לחירות מבית עבדים, ואת הדבר הזה תיקחו איתכם עמוק עמוק עמוק עמוק אל החיים, אל הדורות הבאים קדימה.

בצלאל סמוטריץ': זה גם עניינו של ליל הסדר – לשמר את החוויה ואת הזיכרון החי, שיש לו השלכות מעשיות רבות.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו חיים במדינה סוערת, עם ויכוחים, ועם מחלוקות, ועם אתגרים, ועם משברים, ולא פעם אנחנו צריכים לחזור אל אותו זיכרון חי, צילומי, בסיסי, חווייתי, כדי להיזכר שאנחנו חיים בתוך חלום.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו לא חיים במציאות; אנחנו חיים בתוך חלום אדיר, חלום שכמובן הופך למציאות של גאולה, של שיבת ציון, של קיבוץ גלויות.

בצלאל סמוטריץ': יש לנו את המדינה הטובה ביותר בעולם.

בצלאל סמוטריץ': אין מקום טוב יותר לחיות בו.

בצלאל סמוטריץ': מכאן השמיים הם הגבול.

בצלאל סמוטריץ': ציינו היום בכנסת גם את יום השואה הבין-לאומי.

בצלאל סמוטריץ': אז כשאני מנסה, לעצמי, בתוך כל האפרוריות השוחקת של היום-יום, לחזור לרגע אל הזיכרון בסיסי הזה, וכמובן להודות מכוחו ומתוכו לריבונו של עולם, אני נזכר בסבתי, זיכרונה לברכה, ניצולת שואה, ואני שואל את עצמי: מה היא הייתה חושבת, שם, בכפור הלוהט בטרנסניסטריה, בגטו, בצעדת המוות.

בצלאל סמוטריץ': האמת היא שרק בסוף ימיה שמענו קצת סיפורים.

בצלאל סמוטריץ': שנים שלא אבא שלי, שגדל בבית הזה, ולא אנחנו כנכדים; בסוף בסוף התחילה לספר.

בצלאל סמוטריץ': ואני שואל את עצמי מה היא הייתה חושבת אז, כילדה קטנה שהולכת בקור, בשלג, בצעדות המוות, ברעב, אם מישהו היה אומר לה שבעוד פחות מ-70 שנה יהיה לה נכד שיעמוד על הדוכן הזה ויהיה חבר בכנסת ישראל של המדינה העצמאית והריבונית הזאת שנקראת מדינת ישראל.

בצלאל סמוטריץ': כשחושבים על – אגב, היא לא זכתה, מן הסתם היא זוכה מלמעלה; למרבה הצער היא נפטרה שנתיים לפני שנכנסתי לכנסת.

בצלאל סמוטריץ': כשחושבים על הפער הבלתי-נתפס הזה, כל – אני לא רוצה להגיד שטויות, כי אלה דברים חשובים.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו באמת עסוקים ומתווכחים גם על דברים חשובים, ברומו של עולם, אבל זה מקבל פרופורציות.

בצלאל סמוטריץ': זה מקבל פרופורציות.

בצלאל סמוטריץ': אני אסיים במילה אחת על החמ"ד.

בצלאל סמוטריץ': בתוך התהליך האדיר והנפלא, כשאנחנו זוכים לחסדי שמיים גדולים לחיות בתוכו, אני חושב שהתפקיד של החמ"ד זה לקרוא למפעל הזה בשם השם, זה לקרוא לו בשם הנכון, זה לתאר אותו נכון, זה לומר שהתהליך הזה הוא תהליך אלוקי, שהקדוש ברוך הוא מחזיר את שכינתו לציון ברחמים ומקבץ את בניו בחזרה אל ביתו, ואנחנו זוכים לקומם כאן מחדש את ביתנו הלאומי, וכמובן להיות "ממלכת כהנים וגוי קדוש", ו"עם זו יצרתי לי, תהילתי יספרו" ו"אור לגויים".

בצלאל סמוטריץ': זאת השליחות שלנו: להרים את הדגל הגדול הזה, לראות את טביעות האצבע של ריבונו של עולם פועלות בתוך המציאות הזאת, מובילות אותה, מכווינות אותה ברחמים גדולים, ולפקוח את העיניים של אחינו, כל בית ישראל, לראות את הדבר הגדול הזה, ומתוכו גם להודות וגם להבין את התפקיד ואת החשיבות ואת הכיוון שאליו אנחנו צריכים לצעוד.

בצלאל סמוטריץ': ואני מברך את כולנו בחמ"ד שנזכה להרים את הדגלים האלה.

בצלאל סמוטריץ': ובעזרת השם, מתוך זה, להיות שותפים עם הקדוש ברוך הוא בבניין הגדול והקדוש הזה.

בצלאל סמוטריץ': תודה.

רויטל סויד: תודה רבה לחבר הכנסת בצלאל סמוטריץ.

רויטל סויד: הדובר הבא – חבר הכנסת אלעזר שטרן, ולאחר מכן – חבר הכנסת יעקב מרגי, שלא נמצא, ולאחר מכן – חבר הכנסת איתן כבל.

רויטל סויד: כולם בוגרי חמ"ד.

חיים ילין: אני מוכן – – –

אלי אלאלוף: אפשר כנציג בתי הספר הרגילים?

אלעזר שטרן: גברתי היושבת-ראש, עמיתיי חברי הכנסת – בצלאל, ארגנת אחלה יום, ומגיע לחמ"ד שיהיה יום כזה, ומגיעה לו תודה.

אלעזר שטרן: וגברתי היושבת-ראש, עכשיו אמרת שאנחנו בוגרי החמ"ד.

אלעזר שטרן: אני יכול לומר שגם הילדים שלנו – עוד לא בוגרים, חלק בוגרים, אבל הנכדים שלנו בחמ"ד, והלוואי שזה יימשך ככה.

אלעזר שטרן: אבל – אפשר אבל, נכון?

אלעזר שטרן: הלכו הביתה כולם, אנחנו לבד פה.

רויטל סויד: אף אחד לא שומע.

חיים ילין: אף אחד לא שומע.

רויטל סויד: אף אחד לא שומע.

אלעזר שטרן: בצלאל, אני אגיד לך למה נבהלתי היום כשישבתי כמה דקות עם כולם.

אלעזר שטרן: דיברת אל שר החינוך, שלא ישב שם, ואמרת לו: אנחנו הסיירת; החמ"ד זה הסיירת של החינוך.

אלעזר שטרן: וכיוון שאנחנו הסיירת, בצדק מגיע לנו יותר, וצריכים לדרוש יותר.

אלעזר שטרן: ככה אמרת?

אלעזר שטרן: אתה התכוונת לזה?

בצלאל סמוטריץ': לא בדיוק.

אלעזר שטרן: אבל בערך.

בצלאל סמוטריץ': אמרתי שהחמ"ד הם הסיירת של החינוך במדינת ישראל.

אלעזר שטרן: ובסיירת צריך להשקיע יותר.

בצלאל סמוטריץ': – – – זו השקעה משתלמת.

חיים ילין: בצלאל, אין חינוך התיישבותי.

חיים ילין: החינוך ההתיישבותי נעלם.

אלעזר שטרן: ובסיירת צריך להשקיע יותר.

בצלאל סמוטריץ': זו השקעה שחוזרת לחברה.

אלעזר שטרן: בצלאל, בוא נדבר.

אלעזר שטרן: בצלאל, אנחנו פה, אמרתי לך – במקרה השר יושב פה.

אלעזר שטרן: בוא נגיד את האמת – שההשקעות היתרות, אם אפשר לשים בחמ"ד, בעיקר בזכות מה?

אלעזר שטרן: אתה יודע מה?

אלעזר שטרן: לא רוצה להגיד, אבל הרבה בזכות גם מה שעושים המגזרים האחרים.

אלעזר שטרן: אני אתן לך דוגמה: רק ל-2.4% מהנבחנים בחמ"ד יש בגרות בכימיה, לעומת 8.1% בחינוך הרגיל; רק ל-4.3% מהנבחנים בחמ"ד יש שתי בגרויות מדעיות, לעומת 9.9% בחינוך הממלכתי; רק ל-3.7% מהנבחנים בחמ"ד יש תעודה מדעית טכנולוגית איכותית – חמש יחידות מתמטיקה פלוס שתי בגרויות – לעומת 7.6% בחינוך הממלכתי.

נפתלי בנט: אלעזר, תחזור על האחרון.

נפתלי בנט: תחזור על הנתון האחרון.

אלעזר שטרן: 3.7% מול 7.6% בחמש יחידות מתמטיקה פלוס שתי בגרויות מדעיות.

נפתלי בנט: אה, פלוס שתי בגרויות.

אלעזר שטרן: כן.

נפתלי בנט: אבל יש לך את הנתון של רק מתמטיקה?

אלעזר שטרן: רק – לא.

אלעזר שטרן: לא הלכתי רק, אבל אני מקווה, שר החינוך, ואנחנו מאחלים לך בהצלחה עם החמש – – –

נפתלי בנט: לא, זה נובע מהגבלה טכנית שהושמה לפני תקופתי והסרתי אותה, הגבלה במספר המורחבים, אז בהגדרה – – –

אלעזר שטרן: מרחיבים תלמוד, אז אי-אפשר מתמטיקה.

נפתלי בנט: לא, מתמטיקה אפשר, אבל אי-אפשר כימיה.

נפתלי בנט: פתחתי את זה, פתרתי את זה, אבל רק בשנה שעברה.

נפתלי בנט: נראה את התוצאות תוך כמה שנים.

אלעזר שטרן: תראה, השר, אבל אנחנו יודעים – – –

בצלאל סמוטריץ': א

בצלאל סמוטריץ': לעזר – – – זה לא רק המדע.

אלעזר שטרן: בתוך עמנו אנחנו יושבים.

בצלאל סמוטריץ': נכון.

בצלאל סמוטריץ': בחמ"ד לומדים תורה וגמרא ומשנה.

אלעזר שטרן: סליחה, סליחה, סליחה.

אלעזר שטרן: דרך אגב, גם אם שר החינוך צודק, בסדר?

אלעזר שטרן: אנחנו כמובן בעד חמש יחידות מתמטיקה ובעד הפתיחה של זה, אבל כשאתה הולך לעולם ההייטק, שבזכותו – גם בזכותו – ראש הממשלה נוסע להודו ומתקבל ככה, בוא נגיד את האמת, הבוגרים של החמ"ד הם לא מהמובילים.

אלעזר שטרן: יש גם שם; הם לא מהמובילים.

אלעזר שטרן: בשעות של הילדים שלי בחמ"ד – – –

בצלאל סמוטריץ': הם מובילים בתחומים אחרים: הם מובילים בערכים – – –

אלעזר שטרן: בשעות של הילדים שלי בחמ"ד הלכו ליותר הפגנות – אתה יודע על מה.

אלעזר שטרן: סליחה.

בצלאל סמוטריץ': טוב מאוד.

בצלאל סמוטריץ': מובילים בהתיישבות – – –

אלעזר שטרן: כן, אבל לא למדו מתמטיקה באותן שעות, ששר החינוך – היה חסר לו.

אלעזר שטרן: אני רוצה להגיד לך יותר מזה.

אלעזר שטרן: גם יכול להיות – – –

בצלאל סמוטריץ': – – –

אלעזר שטרן: גם יכול להיות – אמרתי, בצלאל, אף אחד לא שומע אותנו, אנחנו לבד – גם יכול להיות שעם פחות בתי ספר עם סמלים באותו יישוב, בגלל הפרדה בין בנים לבנות – שאני מודה שהיום האתגר של בנים ובנות – החברה נהייתה יותר מתירנית בכלל, ויש בעיה עם הדבר הזה שלא הייתה פעם.

אלעזר שטרן: אבל אולי הגידול הזה, שמצריך המון משאבים, שהיו יכולים להיות מופנים, אולי, באותו חינוך ללימודים מדעיים, אולי גם בזה אנחנו לא בדיוק בסדר; אולי גם בזה אנחנו קצת פוגעים בילדים שלנו, זאת אומרת באלה שאנחנו, אולי, לא נותנים להם את אותם לימודי מדעים שיכולנו לתת.

אלעזר שטרן: בשורה התחתונה, אני גאה, כמו שאמרתי, שהנכדים שלי בחמ"ד.

אלעזר שטרן: אני חושב שהחינוך הזה, לפחות עבורי, הוא חינוך מצוין.

אלעזר שטרן: אני, דרך אגב, יכול להגיד שמדי שנה אני צריך לתקן יותר כשהם חוזרים הביתה, אבל עדיין זה הכי טוב בשביל הילדים שלי.

אלעזר שטרן: אבל אני מציע לכולנו קצת צניעות, שאם לא כן אנחנו לא נבין את האתגרים האמיתיים שיש גם בתוך החמ"ד, שבחלקם הם יותר גדולים, ואני אומר את זה.

אלעזר שטרן: אחרי שיש לנו מעטפות שלמות של ערכים ושל אהבת הארץ ושל הכול – שגם זה, דרך אגב, לא רק שלנו; ביחידות ששר החינוך שירת, ומתחת לאלונקה שלו, הלכו לא פחות אנשים שבאו מחינוך התיישבותי ועירוני מאשר אנשים שבאו מהחמ"ד.

אלעזר שטרן: צריך לומר את זה, את האמת, בגלל שזאת האמת.

אלעזר שטרן: ולכן, אני חושב – – –

בצלאל סמוטריץ': מה אחוז הקצינים היום בקורס קצינים חובשי כיפה אל מול חלקם היחסי באוכלוסייה?

אלעזר שטרן: אני עוד לא יודע איך סופרים חובשי כיפות – –

בצלאל סמוטריץ': בוגרי החמ"ד.

אלעזר שטרן: – – אבל אין לי ספק שהוא הרבה יותר משהיה פעם, וחלקים באוכלוסייה ירדו.

בצלאל סמוטריץ': אז מה, זה לא תוצר של החינוך?

אלעזר שטרן: אבל בצלאל, זה לא כל החינוך.

אלעזר שטרן: אני מסכים איתך, ואני אומר לך את זה – אתה יודע איפה הייתי.

רויטל סויד: ותסיים.

אלעזר שטרן: הייתי במקום שבו אתה רוצה לספור אותם, בבה"ד 1.

אלעזר שטרן: ישבתי שם, תאמין לי, הרבה זמן, וכל פעם ששאלו אותי: כמה דתיים וכמה לא, התעקשתי שלא לספור.

אלעזר שטרן: וגם אני מציע לנו לא לספור, לא רק בגלל ההתנשאות שמוציאה אחרים.

אלעזר שטרן: אבל אני אגיד לך שיכול להיות שזה גם קשור – לא רוצה להגיד – בסוג הדרישות שלנו מהם – –

רויטל סויד: משפט סיום, משפט סיום.

אלעזר שטרן: – – בסוג – כמה אנחנו מרחיקים; בסוג – לאן אנחנו שולחים.

אלעזר שטרן: בצלאל, כל הכבוד על היום הזה.

אלעזר שטרן: אני חושב שההיענות הייתה גדולה, וגם לחמ"ד מגיעה הטפיחה הזאת.

אלעזר שטרן: אבל מחר בבוקר צריך להתחיל ללמוד מה אפשר לעשות יותר טוב.

אלעזר שטרן: תודה.

רויטל סויד: תודה רבה לחבר הכנסת אלעזר שטרן.

רויטל סויד: הדובר הבא – חבר הכנסת איתן כבל.

חיים ילין: מה עם החינוך ההתיישבותי?

חיים ילין: מה קרה, אנחנו לא טובים לכם?

שולי מועלם-רפאלי: עושים דברים נהדרים.

חיים ילין: לא טובים לכם?

שולי מועלם-רפאלי: עושים דברים נהדרים.

רויטל סויד: יש ימים מיוחדים גם לזה.

רויטל סויד: חבר הכנסת ילין, יש את היום המיוחד.

חיים ילין: לא, הסיירת.

חיים ילין: אני אומר: יש עוד סיירת, מה לעשות.

רויטל סויד: חמש דקות לרשותך, בבקשה.

איתן כבל: תודה, גברתי.

שולי מועלם-רפאלי: גם בחינוך הממלכתי עושים דברים מצוינים.

איתן כבל: תראי איך הוא נראה.

איתן כבל: ככה נראה חינוך ממלכתי – מפריע לי.

רויטל סויד: כן.

רויטל סויד: טוב, חמש דקות לרשותך.

רויטל סויד: נא לא להפריע.

רויטל סויד: תודה.

איתן כבל: גברתי היושבת-ראש, אדוני השר, רשם פרלמנטרי, חברותיי וחבריי חברי הכנסת, גם אני בוגר החינוך הממלכתי-דתי, ואני אומר זאת בגאווה רבה, ואין כאן שום טיפה של ציניות.

איתן כבל: האמת היא שכשאני חוזר למחוזות ילדותי, שם אני גר עד היום, לראש העין, ואני זוכר את בית הספר הממלכתי-דתי, ואני מנסה ליצור קו בין אותה תקופה להיום, אני יכול לומר לך, אדוני השר, ולומר לכם, חברותיי וחבריי חברי הכנסת, ולך, חברי וידידי אלי אלאלוף, שיש בי איזה סוג של צלקת שאולי הגיע הזמן לשים אותה ככה על השולחן, שאני סוחב אותה מהתקופה ההיא.

איתן כבל: וככל שבגרתי, ובוודאי כשהגעתי לישיבה התיכונית במדרשיית נועם בפרדס חנה, התחושה הזאת התפוצצה בתוכי.

איתן כבל: והאמת, שאף פעם לא דיברתי על זה – זו העובדה שהיה לנו מנהל טוב, יחיאל קיסר שמו, שבאמת השתדל.

איתן כבל: בית הספר התיכון אוהל שלום על שם הרב שלום שבזי, זיכרונו לברכה, אך טבעי הוא – משפחות קשות יום; מורים בסדר.

איתן כבל: ואני משתמש, אני אומר את זה, קולי עלול להישבר אפילו – כשאני אומר מורים בסדר זה כי אינני רוצה, חס וחלילה, לפגוע באף אחת ואחד מהמורים שלי, שאני זוכר אותם היטב עד היום.

איתן כבל: אבל הם לימדו בראש העין, ורבים וטובים מהם, לא היה להם שום סיכוי ללמד בשום מקום אחר חוץ מאשר אצלנו בראש העין.

איתן כבל: אנשים טובים, רובם אנשים מסורים, אבל הם יכלו ללמד, רובם, רק בראש העין.

איתן כבל: ואני יכול לעשות לכם ערב מור"קים לא מחמיאים במיוחד, ודווקא באותם מקומות שהיית מצפה שיישלחו הטובים שבטובים שבטובים, אתה לא מקבל את זה.

איתן כבל: ואם לא זכית שיהיו לך הורים צעירים שנלחמים עליך – גם אני שואל את עצמי לעיתים איפה הייתי.

איתן כבל: אני גם שואל את עצמי: אילו למשפחתי היו תשעה ושמונה ילדים, וההורים כל בוקר צריכים לצאת לעבודה להביא אוכל לילדים שלהם, והעניין של החינוך, שהוא הדבר שהיה הכי חשוב – בוודאי כשאני מדבר על בנים, בלי לגלוש עכשיו לתוך כל העניינים האחרים שבעניין הזה.

איתן כבל: וזה מלווה אותי.

איתן כבל: אני בן 58 היום, ואני נשבע לכם שזה לא עזב אותי אפילו לא ליום אחד, כי אפילו לעצמי, חבר הכנסת אלי אלאלוף – שאתה קרוב לדברים האלה – אני אומר לעצמי איפה יכולתי להיות, בלי להמעיט כהוא זה, אילו היה לי מסד הרבה יותר חזק; אילו לא הגעתי למדרשייה.

איתן כבל: ואיפה חבריי, שהיו ביניהם טובים ממני לאין שיעור, שהיו טובים ממני?

איתן כבל: וזה דבר שאני אומר – שנים לאחור, כשאני מסתכל, אתם יודעים איך זה, יש געגוע, אין מה להגיד, תמיד.

איתן כבל: אנחנו מתגעגעים לפעמים לדברים שלא תמיד אנחנו יודעים למה ואיך, כי הגעגוע נותן לנו את הכוח להתגבר גם על דברים פחות טובים.

איתן כבל: זאת שאלה שלא מרפה ממני, חברותיי וחבריי חברי הכנסת.

איתן כבל: וזה לא באופקים הרחוקה, בירוחם, בנתיבות – שגם לשם הגעתי לימים, כתלמידו של רבי יששכר מאיר זצ"ל.

איתן כבל: ואני יכול להתנחם בדבר אחד – ואני רוצה לסיים בזה – שזה לא המצב היום, בוודאי כשאני רואה את האחיינים ואת האחייניות שלי.

איתן כבל: הבנות שלי לומדות לא בממלכתי-דתי, למרות שאני עושה כל מאמץ להכניס בהן את אהבת הארץ, ואת אהבת התנ"ך, וללמד אותן שהן לא תגענה למצב שאני נתקל בו – לא של הדרה או של הדתה, אלא של בורות; את המינימום הזה שלפעמים אתה מצפה מאדם, שאתה אומר לעצמך: אל תהיה.

איתן כבל: אני לא, חס וחלילה, ואת ואני יודעים את זה, גברתי היושבת-ראש – אתה שומע לפעמים ואומר: וואו, וואו, היי, היי, מינימום, כאילו, לא, תעשה עם זה.

שולי מועלם-רפאלי: – – – שעושים – – – אמר מי שאמר.

איתן כבל: לא, באמת, את המינימום שבמינימום.

איתן כבל: זה אחד הדברים שיפים בנו, בני עדות המזרח, במובן הזה שאתה יכול לא להיות אבל להוקיר ולהכיר.

איתן כבל: זה לא או–או; זה לא או אתה גר אצל גפני או ליצמן או אתה גר בעולם אחר לגמרי, במקום אחר – שאני מכבד גם את זה וגם את זה, ואני חלק מזה וחלק מזה.

איתן כבל: אני מסיים, גברתי, ואני רוצה לומר לך, אדוני השר: עדיין, עדיין יש עבודה רבה בחינוך הממלכתי-דתי, חבר הכנסת סמוטריץ.

איתן כבל: עדיין יש מקומות שצריך לסגור את הפער, וטובה שעה אחת קודם.

איתן כבל: תודה רבה לכם ותודה רבה לך על הזכות – שבזכותך ניתנה לי הזכות לעמוד כאן היום.

איתן כבל: תודה.

רויטל סויד: תודה רבה לחבר הכנסת איתן כבל.

רויטל סויד: יעלה לסכם את הדיון ולהשיב שר החינוך, השר נפתלי בנט.

קריאות: – – –

בצלאל סמוטריץ': – – – בעוטף עזה.

חיים ילין: אנחנו מיישבים את מדינת ישראל – –

בצלאל סמוטריץ': – – – בעוטף עזה.

חיים ילין: – – גם בעוטף עזה.

נפתלי בנט: גברתי היושבת-ראש, חבריי חברי הכנסת, קודם כול תודה לחבר הכנסת סמוטריץ, שיזם את האירוע, ופה בקהל יש גם חברים מחמ"ד.

נפתלי בנט: אני עצמי צמחתי גם בחמ"ד.

נפתלי בנט: זה סיפור מעניין.

נפתלי בנט: הוריי, שהיו חילונים לגמרי, גדלו בסן פרנסיסקו בשנות ה-60, ברקלי והכול.

נפתלי בנט: היינו בשליחות בחו"ל, והם לא רצו שנאבד את העברית – שלחו אותנו למוסדות יהודיים.

נפתלי בנט: אני הגעתי לגן של חב"ד – חזרתי הביתה דוס, עם כיפה וציצית, ושיגעתי את אבא ואת אימא.

נפתלי בנט: הם עוד לא חזרו בתשובה, אבל התחילו.

נפתלי בנט: כשחזרנו לארץ – סיפרתי קודם – הם הגיעו לחיפה וחיפשו בית ספר עם יותר מסורת, אז הם באו לבית הספר שליד אוניברסיטת חיפה – אני לא יודע אם הוא עוד קיים; לדעתי לא – ואבא נראה כמו שחקן הוליוודי, יפה, לא דתי ולא כלום, ואימא היא גם משנות ה-60 בקליפורניה, את יכולה לדמיין – באים למנהלת בית הספר ושואלים אותה: תגידי, יש תנ"ך, תורה?

נפתלי בנט: המנהלת אומרת: אל דאגה, שום דבר.

נפתלי בנט: אל תדאג.

נפתלי בנט: ואז הם החליטו לשלוח אותנו לחמ"ד, והיתר זה היסטוריה.

נפתלי בנט: במידה רבה – – –

רויטל סויד: אני מכירה הרבה הורים שמצטערים על הרגע הזה.

שולי מועלם-רפאלי: – – –

נפתלי בנט: במידה רבה, היום במסגרת תוכנית יהדות ישראלית מאוד חשוב לי לקדם את זה, כדי שאף אחד לא יגיד: אל תדאג, לא נוגעים פה במסורת.

נפתלי בנט: אני באמת רוצה לפתוח בשבח החינוך ההתיישבותי, שנמצא בכל הפינות במדינה ובארץ שלנו.

נפתלי בנט: אנחנו בוודאי – יש כמה חברות של שליחות במדינת ישראל, ואני חושב שההתיישבות והחמ"ד נמנים עימן.

נפתלי בנט: מה שאני רוצה במיוחד לציין בהקשר של חמ"ד זה את הנושא של קליטת עלייה.

נפתלי בנט: בדור האחרון אני חושב – אני לא חושב, אני קובע: במספרים, בפרופורציה אדירה, חמ"ד יוצא מגדרו לקלוט את העלייה האתיופית, את העלייה מצרפת, וזה פסטיבל.

נפתלי בנט: זה כיף.

נפתלי בנט: זה קשה.

נפתלי בנט: זה קשה.

נפתלי בנט: אגב, זו גם אחת הסיבות שחמ"ד מתוקצב.

נפתלי בנט: בסוף עוד מאשימים את חמ"ד על יותר תקצוב.

נפתלי בנט: בין השאר זה נובע מקליטת עלייה שמתוקצבת.

נפתלי בנט: אני כן רוצה לומר מפה רק עוד מילה וחצי, ככה, ברוח חיובית.

נפתלי בנט: מה שאיתן כבל סיפר – קרה.

נפתלי בנט: זה דבר אמיתי.

נפתלי בנט: זה היה.

נפתלי בנט: זה לא לא היה; זה כן היה.

נפתלי בנט: גם אני, שצמחתי ולמדתי בישיבה תיכונית בחיפה – הייתה מגמה שנקראת "ישיבתית", שהיא המגמה הטובה, והייתה מגמה שנקראת "תורנית", שהיא המגמה הקצת פחות, ובעובדה, המגמה הישיבתית הייתה מרובת אשכנזים והמגמה התורנית הייתה מרובת ספרדים.

נפתלי בנט: אני אומר מה היה.

נפתלי בנט: אני חושב שגם הציונות הדתית לא נטולת – היא לא חפה משגיאות עבר בהקשר הזה.

נפתלי בנט: אני יודע לומר שבדור הנוכחי זה עולם אחר לגמרי, לגמרי לגמרי.

אלי אלאלוף: לא נכון.

נפתלי בנט: לא, אני עושה – – –

אלי אלאלוף: אני אומר לך, מפני שאחרי היסודי אתם עושים סלקציה מי ילך למוסדות יוקרתיים ומי ילך לסתם תיכון, ושם חוזרת הסלקציה האיומה של הפרדה בין ספרדים לאשכנזים.

בצלאל סמוטריץ': אלי, ממש לא נכון.

רויטל סויד: לא לא לא.

רויטל סויד: לא בציונות הדתית.

רויטל סויד: ממש לא.

רויטל סויד: ממש לא נכון.

אלי אלאלוף: – – –

נפתלי בנט: תראו, מה שחבר הכנסת אלאלוף אומר – אני לא חושב שאנחנו – – –

רויטל סויד: ממש לא.

אלי אלאלוף: אדוני השר, אני אשמח – – –

בצלאל סמוטריץ': אלי, בכיתה שלי הרוב היו ספרדים.

אלי אלאלוף: תבדקו את עצמכם.

נפתלי בנט: תראו, אני לא בטוח שהכול מושלם.

נפתלי בנט: אני חושב שאנחנו במקום אחר לגמרי, גם מבחינת כוחות ההוראה.

נפתלי בנט: בדור שאנחנו התחנכנו – גם אתה, איתן – אני מניח שהר"מים שלך, הם היו חרדים?

איתן כבל: – – –

נפתלי בנט: גם שלי.

נפתלי בנט: זאת אומרת, הציונות הדתית, כל הדור שלי – המורים שלנו היו חרדים.

נפתלי בנט: היום המורים שלנו הם בני הציונות הדתית.

נפתלי בנט: באמת, לכל עבר, אין כבר – זה כבר כמעט נושא לא רלוונטי.

נפתלי בנט: אבל אנחנו כן צריכים להסתכל – אני אגיד לך איפה אתה צודק, בעיניי: המקיפים הדתיים.

נפתלי בנט: אני לא אכחיש שהם כן מעוטי אשכנזים לעומת הישיבות התיכוניות.

נפתלי בנט: צריך לבדוק את העניין הזה.

נפתלי בנט: זו עובדה.

אלי אלאלוף: אם אתה מכיר בנושא, זה כבר – – –

נפתלי בנט: אני מכיר בנושא, אבל מצד שני אני לא מכיר שיש איזושהי אפליה בקבלה.

אלי אלאלוף: – – –

נפתלי בנט: אנחנו צריכים ללמוד את זה.

נפתלי בנט: אני חושב שבין השאר הדבר הזה הוליד תופעות חברתיות שהן לא נכונות לעם ישראל, ואת כל הסיפור – אם מדינת ישראל הייתה קמה על יסוד ספרדי, אז מעולם לא היה דבר – אצל עדות ספרד לא היה דבר כזה דתי וחילוני; היה יהודי – יהודי קצת יותר שומר מצוות, קצת פחות.

נפתלי בנט: היה ספקטרום הרבה יותר בריא מבעולם האשכנזי, ששם חילוני זה חילוני, דתי זה דתי – כל ההפרדות האלה.

נפתלי בנט: ובמובן הזה, נדמה לי שמדינת ישראל צריכה, בהקשר הזה, להנחיל הרבה יותר את המורשת הספרדית, ואנחנו נשתדל.

נפתלי בנט: בכל מקרה, היום זה יום חג.

נפתלי בנט: אני רוצה באמת לברך את החינוך הממלכתי-דתי, את כל מערכת החינוך, ולאחל מילה אחת: לתת.

נפתלי בנט: תודה.

רויטל סויד: תודה רבה לשר החינוך נפתלי בנט.

רויטל סויד: הודעה למזכיר הממשלה, ונעבור להצעת החוק.

רויטל סויד: מזכיר הכנסת, סליחה.

רויטל סויד: סגן מזכירת הכנסת.

נאזם בדר: ברשות יושבת-ראש הישיבה, הינני מתכבד להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – מסקנות ועדת הכספים בעקבות דיון מהיר בהצעתם של חברי הכנסת אוסאמה סעדי, זהבה גלאון, מיקי מכלוף זוהר, אורי מקלב, רועי פולקמן, יואב בן צור ועודד פורר בנושא:

נאזם בדר: התנהלות נמל אשדוד גורמת לעלייה ביוקר המחיה; בעקבות דיון מהיר בהצעתם של חברי הכנסת עודד פורר, אוסאמה סעדי, יעקב אשר, יצחק וקנין, דוד ביטן, עליזה לביא וקסניה סבטלובה בנושא: שיטת חישוב שווי השימוש ברכב מעוותת ומובילה לגביית מיסוי יתר מרכבים המשמשים לצורכי עבודה; בעקבות דיון מהיר בהצעתו של חבר הכנסת מיקי רוזנטל בנושא:

נאזם בדר: מתנת הענק של רשות המיסים לקרן אייפקס: הטבת מס של מיליארד שקל במכירת תנובה; בעקבות דיון מהיר בהצעתה של חברת הכנסת עליזה לביא בנושא: סירובן של חברות הביטוח למכור ביטוחים מקיפים לנהגים; בעקבות דיון מהיר בהצעתם של חברי הכנסת יואב קיש, רויטל סויד וחמד עמאר בנושא: ברית חיים – מצבה של האוכלוסייה הדרוזית וצעיריה בפרט; בעקבות דיון מהיר בהצעתם של חברי הכנסת מיקי לוי, רויטל סויד וחמד עמאר בנושא: הודעת מפעל הפיס על ביטול מלגות לחיילים לוחמים בגלל איסור הפעלת מכונות מזל.

רויטל סויד: תודה רבה לסגן מזכירת הכנסת.

רויטל סויד: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/751); נספחות.

רויטל סויד: ]

רויטל סויד: נעבור להצעת חוק מגן דוד אדום (תיקון מס' 8) (מידע בדבר מטופל שזהותו אינה ידועה וחובות דיווח), התשע"ח–2018, בקריאה ראשונה, של חברות הכנסת שולי מועלם-רפאלי ואורלי לוי אבקסיס.

רויטל סויד: תציג את הצעת החוק חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי, בבקשה.

שולי מועלם-רפאלי: רק דקה אני מדברת.

שולי מועלם-רפאלי: גם ככה זה נורא יפה שנשארתם.

רויטל סויד: להפעיל לך שעון או לא?

שולי מועלם-רפאלי: לא, אין צורך – –

רויטל סויד: אין צורך?

שולי מועלם-רפאלי: – – אני מדברת ממש – כולנו פועלים ללא לאות גם לצמצם ביורוקרטיה וגם להוריד את הנטל הכלכלי מעל אזרחי מדינת ישראל.

שולי מועלם-רפאלי: גם הצעת החוק הזאת שעליה אני מבקשת שנצביע בקריאה ראשונה נועדה להסיר מעל מטופלים התנהלות ביורוקרטית בין גורמי ההצלה לבין בתי החולים.

שולי מועלם-רפאלי: סעיף 7א לחוק מגן דוד אדום מאפשר למגן דוד אדום לגבות אגרות בעד פינוי חירום.

שולי מועלם-רפאלי: אדם עובר איזשהו אירוע חירום, מחייג למד"א, מגיע אמבולנס לפנות אותו ומישהו צריך לשלם על הפינוי הזה – או המטופל עצמו או הקופה שבה המטופל מבוטח.

שולי מועלם-רפאלי: מה שקרה בשנים האחרונות זה שהייתה פרוצדורה ביורוקרטית שבמקום שתתנהל בין מד"א לבין קופת החולים של המטופל, או בין מד"א לבין בית החולים שבו הוא אושפז, זה פשוט התנהל על הגב של המטופלים, של אזרחי המדינה.

שולי מועלם-רפאלי: אנשים צברו חובות – חבר הכנסת אלאלוף מכיר את זה כל כך, כולנו, כל מי שהיה בדיונים האלה – אנשים צברו חובות באלפי אלפי שקלים, עם הוצאה לפועל, ואנשים מכל חלקי החברה הישראלית מצאו את עצמם נרדפים על ידי ההוצאה לפועל כי בית החולים לא העביר בזמן למד"א את הנתונים אם הם אושפזו או לא.

שולי מועלם-רפאלי: מד"א, שלא קיבלה את מה שמגיע לה – לפי החוק היא לא אמורה לממן את הפינויים האלה; הם חלק מההכנסות של מד"א – תבעה את הציבור, והציבור נאנק תחת סכומי ענק שהצטברו לחובתו.

שולי מועלם-רפאלי: הדבר המצוין שקרה בזכות הדיונים שנעשו בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות, אצל חבר הכנסת אלי אלאלוף, היה שפיילוט שהתחיל בין מד"א לבין קופת חולים כללית התרחב לכל הקופות.

שולי מועלם-רפאלי: במדינת ישראל יש ארבע קופות, וכל הקופות עכשיו נמצאות בהסכם בינן לבין מד"א כדי להקל על המטופלים שזכאים להחזרים, כל אחד לפי מידת הזכאות שלו, בהתאם לביטוח שיש לו בכל קופה.

שולי מועלם-רפאלי: בעצם נשארנו עם סיטואציה שבה אם אדם מפונה או מחוסר הכרה, או מבולבל, או בהלם מאיזושהי סיבה ולא מצליח למסור בעצמו את הנתונים האלה למי שמפנה אותו במד"א – עליו נשארת הצרה הגדולה הזאת: גם הנטל הביורוקרטי להביא את הנתונים, לקבל את הנתונים, להביא את זה לקופת החולים, להעביר מקופת חולים למד"א, כאילו טסו המחשבים ממדינת ישראל.

שולי מועלם-רפאלי: הכול הלך והתגבה שוב לחובות כלכליים.

שולי מועלם-רפאלי: הבאנו את הצעת החוק, ולפיה בעצם בתוך 14 יום ממועד הפינוי מד"א יפנו אל בית החולים, ובית החולים ימסור את מספר המבוטח, השם, מספר הזהות שלו ושם קופת החולים שבה הוא מבוטח.

שולי מועלם-רפאלי: בית החולים לא ימסור את הנתון אם הוא אושפז או לא; את זה מד"א ינהלו מול הקופה.

שולי מועלם-רפאלי: זה דבר אחד שהבאנו.

שולי מועלם-רפאלי: מזה התחילה השאלה הגדולה של איך שומרים על החיסיון ועל זכותו של האדם לפרטיות, וגם את זה הבאנו בסעיף 2 לחוק.

שולי מועלם-רפאלי: מאוד חשובה לנו השמירה על סודיות רפואית.

שולי מועלם-רפאלי: זו זכות יסוד של אזרחי מדינת ישראל, גם כשמפנים אותם באמבולנס.

שולי מועלם-רפאלי: גם כשלדעת כולנו ההתנהלות הזאת צריכה להיעשות בין מד"א לבין הקופה, אסור לנו לפגוע בשמירה על הפרטיות ועל הסודיות של המידע הרפואי של המטופל.

שולי מועלם-רפאלי: מבחינתנו, המטרה היא להקל על אזרחי המדינה, לאפשר פינוי מהיר מכל נקודה אל בית החולים הקרוב, ושכל ההתנהלות הביורוקרטית, גם הכספית וגם של הנתונים, תתנהל מעל ראשו של המטופל.

שולי מועלם-רפאלי: לא עליו למסור את הנתונים ולא עליו לשלם את הכסף, לפי הכללים שקיימים.

שולי מועלם-רפאלי: ברור שאדם שמאושפז – אוטומטית הקופה משלמת.

שולי מועלם-רפאלי: כל אדם אחר שמפונה – לפי הזכאות שהוא זכאי לה בקופת החולים שבה הוא מבוטח.

שולי מועלם-רפאלי: מבחינתנו זה נכון למד"א וזה נכון לכל ארגוני ההצלה האחרים שישנם – לצמצם ביורוקרטיה, להוריד מהנטל הכלכלי ולאפשר למערכת הבריאות להמשיך להיות מערכת זמינה, איכותית ושוויונית לכל אזרחי מדינת ישראל.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה, גברתי.

רויטל סויד: תודה רבה לחברת הכנסת שולי מועלם.

רויטל סויד: ונעבור לרשימת הדוברים: חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס – אינה נוכחת; חברת הכנסת תמר זנדברג – אינה נוכחת; חבר הכנסת מאיר כהן – אינו נוכח; חבר הכנסת מוסי רז – אינו נוכח; חבר הכנסת יוסף עטאונה – אינו נוכח; חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין – אינה נוכחת; חבר הכנסת איציק שמולי?

איציק שמולי: מוותר.

רויטל סויד: מוותר.

רויטל סויד: חברת הכנסת עליזה לביא – אינה נוכחת; חבר הכנסת נחמן שי?

נחמן שי: תודה רבה.

רויטל סויד: מוותר.

רויטל סויד: חבר הכנסת יואל חסון – אינו נוכח; חבר הכנסת עיסאווי פריג' – אינו נוכח; חבר הכנסת זוהיר בהלול – אינו נוכח.

רויטל סויד: חברת הכנסת לאה פדידה?

לאה פדידה: מוותרת.

רויטל סויד: מוותרת.

רויטל סויד: חבר הכנסת טלב אבו עראר – אינו נוכח; חבר הכנסת עמר בר-לב – אינו נוכח; חבר הכנסת מנחם מוזס – אינו נוכח; חבר הכנסת סעיד אלחרומי – אינו נוכח; חברת הכנסת יעל כהן-פארן – אינה נוכחת; חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא – אינו נוכח; חבר הכנסת ישראל אייכלר – אינו נוכח; חבר הכנסת דב חנין – אינו נוכח; חבר הכנסת מסעוד גנאים – אינו נוכח; חברת הכנסת מיכל רוזין – אינה נוכחת; חבר הכנסת יוסי יונה – אינו נוכח; חבר הכנסת חיים ילין?

חיים ילין: מוותר.

רויטל סויד: מוותר.

רויטל סויד: חבר הכנסת איל בן ראובן – אינו נוכח; חבר הכנסת אורי מקלב – אינו נוכח; חבר הכנסת יהודה גליק – אינו נוכח; חברת הכנסת יעל גרמן – אינה נוכחת; חבר הכנסת איתן ברושי – אינו נוכח; חבר הכנסת אמיר אוחנה – אינו נוכח; חבר הכנסת אחמד טיבי – אינו נוכח; חברת הכנסת מירב בן ארי – אינה נוכחת.

רויטל סויד: חבר הכנסת מיקי לוי?

חיים ילין: הופה.

רויטל סויד: נוכח גם נוכח.

חיים ילין: – – –

בצלאל סמוטריץ': האיש שאף פעם לא מוותר.

חיים ילין: לא, מיקי – ירושלמי, מה?

רויטל סויד: שלוש דקות לרשותך.

מיקי לוי: תודה רבה, גברתי.

מיקי לוי: אדוני השר, חבריי חברי הכנסת, אנחנו נצביע בעד החוק הזה.

מיקי לוי: לא לשם כך עליתי.

מיקי לוי: בחודשים האחרונים אני עוקב אחרי משק המים במדינת ישראל.

מיקי לוי: היום ישבתי עם אנשי מקורות.

מיקי לוי: מדינת ישראל בפני קטסטרופה – קטסטרופה במי השתייה בחלק הצפוני של מדינת ישראל.

מיקי לוי: ואני, אדוני, משתמש בשירותיך להודיע לשר האוצר ששכונות חדשות בקריות בחיפה לא יוכלו להיות מחוברות למערכת המים של מדינת ישראל, כי החלק הצפוני הגיע לקרקעית – האקוויפר מנותק ומרוקן לאחרים.

מיקי לוי: הכינרת – זה רק 7% ממה שהיא מספקת, אבל הגליל המערבי בפני קטסטרופה.

מיקי לוי: אני אומר לכם שוועדת החקירה הבאה תהיה לא על מלחמה, חלילה – תהיה על כך שמדינת ישראל תישאר ללא מי שתייה.

מיקי לוי: אני כבר לא מדבר על מים לחקלאות; אני מדבר על מי שתייה שאמורים להגיע לבתים, לגליל המערבי.

מיקי לוי: לא יהיה אפשר לפתח את השכונות החדשות, לא יהיה אפשר לבנות, כי אין אפשרות לחבר אותן למים.

מיקי לוי: ומה צריך לעשות?

מיקי לוי: מדברים שלוש שנים בערך על מפעל להתפלת מים בין עכו לשבי ציון, אבל לא עושים דבר.

מיקי לוי: יש היום את הוותמ"ל, ובשנייה וחצי אפשר לבוא ולהחליט: כאן, בקטע החוף הזה, מרימים את מתקן ההתפלה.

מיקי לוי: אבל אף אחד לא עושה את זה.

מיקי לוי: ואני מעביר מסרים לשר כחלון, שאני מניח – – –

אלי אלאלוף: למה לא לשר הממונה על – – –

מיקי לוי: אדוני, כי השר הממונה, לא עניין אותו משק המים עד לפני שבועיים.

מיקי לוי: הינה, אני אומר.

מיקי לוי: ואני אומר לך, היום בוועדת הכספים אישרנו – ואנחנו הצבענו נגד – 100 מיליון שקלים לחגיגות ה-70 של מדינת ישראל.

מיקי לוי: חגיגות ה-70 הן מאוד מאוד חשובות, אבל מה – –

אלי אלאלוף: – – –

מיקי לוי: – – אנחנו לא יכולים להסתפק בחגיגות שעשינו בשנה שעברה, באותה מתכונת?

מיקי לוי: צריך להוסיף 100 מיליון שקלים?

מיקי לוי: בשביל מה?

מיקי לוי: אני שואל אתכם.

לאה פדידה: מירי – – –

מיקי לוי: יש שני פתרונות – – –

אלי אלאלוף: – – – תגובת שר – – –

מיקי לוי: סליחה.

מיקי לוי: יש שני פתרונות במיידי.

מיקי לוי: הפתרון הראשון: 100 מיליון שקלים עבור קידוח מיידי, כדי לחזור לאקוויפר בחלק הצפוני של מדינת ישראל ולהגיע לשכבות תחתונות, ואז לאפשר לאקוויפר העליון להתמלא; אני לא מומחה גדול, אבל ישבתי עם אנשי מקצוע.

מיקי לוי: הדבר השני: 5 מיליארד שקלים – ולמדינת ישראל אין 5 מיליארד שקלים – כדי להתחיל להקים לשלוש השנים הקרובות, אולי בעוד שלוש שנים זה יסתיים – אני מסיים – אבל לעשות את זה על ידי קבלן שיוכל לבנות את זה ולגבות את הכסף דרך המים.

מיקי לוי: חברים, אני מתריע: מדינת ישראל בפני קטסטרופה במי השתייה בגליל המערבי.

מיקי לוי: תודה רבה.

רויטל סויד: תודה רבה לחבר הכנסת מיקי לוי.

רויטל סויד: חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה – אינו נוכח; חברת הכנסת מיכל בירן – אינה נוכחת; חברת הכנסת נאווה בוקר – אינה נוכחת; חבר הכנסת סאלח סעד – אינו נוכח; חברת הכנסת שרן השכל – אינה נוכחת; חבר הכנסת אילן גילאון – אינו נוכח; חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי – אינו נוכח; חברת הכנסת קסניה סבטלובה – אינה נוכחת; חברת הכנסת נורית קורן – אינה נוכחת; חבר הכנסת אכרם חסון – אינו נוכח.

רויטל סויד: אנחנו נעבור להצבעה.

רויטל סויד: מי בעד?

חיים ילין: כמה נרשמו לדבר על החוק שלךְ?

קריאה: מדהים.

חיים ילין: – – –

שולי מועלם-רפאלי: מדהים.

חיים ילין: לא, לא היה דבר כזה.

שולי מועלם-רפאלי: איזה – – –

קריאה: – – –

רויטל סויד: מי בעד?

רויטל סויד: מי נגד?

חיים ילין: – – – דבר כזה בהיסטוריה.

שולי מועלם-רפאלי: תצביע.

חיים ילין: הצבעתי כבר – – –

שולי מועלם-רפאלי: יפה.

שולי מועלם-רפאלי: הצבעה מס' 3 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 11 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק מגן דוד אדום (תיקון מס' 8) (מידע בדבר מטופל שזהותו אינה ידועה וחובות דיווח) התשע"ח–2018, לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות נתקבלה.

רויטל סויד: 11 בעד, אין מתנגדים, אין נמנעים.

רויטל סויד: הצעת החוק חוזרת לדיון בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

רויטל סויד: תם סדר-היום.

רויטל סויד: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, ח' בשבט התשע"ח, 24 בינואר 2018, בשעה 11:00.

רויטל סויד: ישיבה זו נעולה.

רויטל סויד: תודה.