ישיבת מליאה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 286, 2017-12-12 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום כ"ד בכסלו התשע"ח, 12 בדצמבר 2017.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הינני מתכבדת להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת, לקריאה שנייה ולקריאה שלישית, הצעת חוק חניה לנכים (תיקון מס' 89), התשע"ח–2017, שהחזירה ועדת הכלכלה.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה למזכירת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו בנאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: אני לא רואה צורך לקיים הרשמה, אז אבקש מחברת הכנסת נורית קורן לפתוח, ואחריה – חבר הכנסת איציק שמולי.

נורית קורן: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, היום זה יום מיוחד – היום זה נר ראשון של חנוכה, וקיימתי דיון בוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, המזרח והבלקן.

נורית קורן: הגיעו היום משפחות וסיפרו עדויות איך הילדים שלהם נחטפו ונעלמו מבית הילדים.

נורית קורן: היה שם סיפור אחד מצמרר ביותר, ואני רוצה לשתף אתכם: הגיעה משפחה שסיפרה שהם היו במחנה עין-שמר.

נורית קורן: הימים היו ימים של שלג, שלג כבד מאוד, והם נמצאו במבנים של הצבא הבריטי.

נורית קורן: ירד שלג כבד והגג של חדר האוכל קרס וקבר תחתיו ארבעה גברים.

נורית קורן: אישה אחת שבאה לחפש את בעלה הבינה שבעלה נפטר.

נורית קורן: שומרי המחנה שמרו על הנפטרים, על הגופות.

נורית קורן: שומר עם רובה – היא רצתה לראות את בעלה, להרים את הסדין, והוא פשוט הפנה אליה את הקת וגירש אותה משם.

נורית קורן: מנהלי המחנה לא אפשרו למשפחות לקבור את יקיריהם.

נורית קורן: עד היום הם לא יודעים היכן הם קבורים.

נורית קורן: נוסף על כך, נפלה על אותה אישה בשורת איוב: הבן שלה נפטר באותו היום בבית הילדים.

נורית קורן: עד כמה הייתה האטימות של הממסד באותם ימים; עד כמה לא חשבו על ההורים שמאבדים את הילד וגם באותו יום היא איבדה את בעלה.

נורית קורן: את בעלה – היא ראתה את הגופה, אבל הילד – היא אפילו לא יכלה לקבל את הילד.

נורית קורן: נורא.

נורית קורן: אני אמרתי למשפחות שהיום נר ראשון, ואני מקווה שאני אוכל להביא אור אליהם הביתה דווקא בימים האלה ולדעת אם יקירם נפטר, אם יקירם בכל זאת חי באיזשהו מקום, ושהוא ידע שיש כאן משפחה שממתינה לו.

נורית קורן: אתמול הגשתי הצעת חוק שמדברת על הקמת מרכז למורשת יהדות תימן וגם הנצחה ותיעוד של כל פרשת ילדי תימן, המזרח והבלקן.

נורית קורן: אני מקווה שאני אוכל, עוד במושב הזה, להעביר, ולהביא בכך קצת נחמה למשפחות – שיהיה לנו ציון יום, והנושא הזה יילמד בבתי הספר, בחטיבות הביניים, בתיכונים, באוניברסיטאות, ושלא תקרה לנו פרשה כל כך טרגית וכל כך כואבת.

נורית קורן: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת נורית קורן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איציק שמולי, בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת חיים ילין.

איציק שמולי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

איציק שמולי: כבוד השר, חבריי חברי הכנסת, היום התקיים באמת מעמד קשה מאוד בכנסת – התכנסה בפעם החמישית השדולה להשבת הבנים בראשותם של עמיר פרץ ושולי מועלם-רפאלי.

איציק שמולי: המעמד הזה היה קשה במיוחד, היום יותר מתמיד, אפילו, ראשית, מכיוון שגם בפעם הזאת – זה כארבע שנים כמעט – אין לנו תשובות למשפחות.

איציק שמולי: אנחנו לא יכולים להסתכל עליהם ולומר להם בצורה כנה וישרה ומלאה שמדינת ישראל תעשה את הכול, עשתה את הכול.

איציק שמולי: היום ישבו שם גם נציגי המכינות מכל רחבי הארץ, וסימן השאלה הגדול שעמד בחדר זה אם הם באמת יכולים להרגיש ביטחון מוחלט בנו, בנבחרי הציבור, במובן זה שהם תמיד יהיו שם ויסתערו.

איציק שמולי: הם אמרו את זה בצורה כל כך יפה – ששום דבר לא יכבה את רוח ההתנדבות והנתינה שלהם, אבל הם רוצים לדעת שההנהגה, כל הנהגה, תמיד תהיה שם בעת צרה ותמיד תדע לחלץ אותם, לא משנה כמה עמוק ושחור הוא הבור שבו הוא נמצאים.

איציק שמולי: אז דווקא היום, בערב חג החנוכה, מצאתי לנכון להדגיש ולהזכיר שיש לפחות שתי משפחות בישראל שלא יהיה להן אור היום, וראוי שנזכור זאת.

איציק שמולי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת שמולי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חיים ילין, בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת עליזה לביא.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, הייתי היום בדיון – בהרבה דיונים, שנעו בין הגיוס לצה"ל, פצועי צה"ל, אבל גם בוועדה למעמד האישה בנושא של שוויון בנטל – לא שוויון בנטל במובנים שכולנו חייבים לזכור אלא שוויון בנטל במובן שאני קורא לו "המגדרי".

חיים ילין: יותר ויותר נשים מהמגזר הדתי מתגייסות לצה"ל, וזה אחד הדברים הכי מבורכים שיש.

חיים ילין: אנחנו רואים את זה, ואנחנו מברכים על זה.

חיים ילין: אבל אני רוצה להביא את הדעה הפשוטה שלי: כאחד שגר בעוטף עזה, יש שם שני קיבוצים שנקראים סעד ועלומים, שנבנו על ידי בני עקיבא, שפעם היו תולים תמונות של גברים ונשים שהקימו את הקיבוץ ביחד במכנסיים קצרים.

חיים ילין: ואני אומר את הדברים האלה מכל הלב, כי כולנו היינו מחוברים, ומי שמכיר את המפד"ל של פעם, שחלק משריו גרים בנגב – החיבור בין כולנו – איך הם הכינו את הילדים שלנו לבר מצווה, איך היינו עולים לתורה יחד איתם – השילוב הזה נעלם בגלל הקצנה דתית.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, אם אנחנו רוצים לאחד את העם הזה, צריך להוציא את הפוליטיקה מהדת ולהוציא את הפוליטיקה מצה"ל, ולהבין שנשים בשריון או בכל מקום יתרמו לא פחות מהגברים, ויש מקומות שיתרמו בהם הרבה יותר.

חיים ילין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת ילין.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת עליזה לביא, בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

עליזה לביא: תודה, אדוני היושב-ראש.

עליזה לביא: חברותיי, חבריי חברי הכנסת, היום אנחנו מציינים כאן בכנסת את היום המיוחד בנושא תפוצות העם היהודי.

עליזה לביא: אנחנו, לצערי, נמצאים ברגעים של משבר – אנחנו פנימה, אנחנו אל מול יהדות העולם, אחים ואחיות שלנו בתפוצות.

עליזה לביא: במסגרת השבוע הזה כאן אני רוצה לדבר על החשיבות של החיזוק הקשר המאוד-מאוד-חשוב הזה ממקום של נשים, על התפקיד של האימהות היהודיות בעיצוב, בחיזוק ובשימור של הקשר.

עליזה לביא: לפני כמה שנים פגשתי אישה מדהימה, לורי פלטניק, שעם נשים נוספות הקימה ארגון מדהים שהמטרה שלו היא לחזק את הקשר של הקהילות היהודיות בעולם עם ערכים יהודיים ועם מדינת ישראל.

עליזה לביא: שמו של הארגון הוא JWRP – Jewish Women's Renaissance Project – והוא ארגון יהודי בין-לאומי שפועל ב-26 מדינות ברחבי העולם, בשיתוף פעולה עם מאות ארגונים.

עליזה לביא: והנשים הללו מגיעות לכאן, מבקרות בישראל, נפגשות עם נשים ישראליות, מטיילות בארץ, לומדות.

עליזה לביא: חשוב מאוד מאוד מאוד לפתח את הפרויקט, ואני שמחה שגם שר החינוך נרתם לחזק את הארגון המאוד-חשוב הזה.

עליזה לביא: הן נמצאות איתנו כאן היום, הן מגיעות לבקר.

עליזה לביא: והנתונים שמדברים על הפעילות הזאת ממש ממש מרשימים: 88% מהנשים שלקחו חלק במסעות מציינות שהקשרים שלהן עם נשים יהודיות בקהילה התחזקו, והן מציינות כי ערכים יהודיים רלוונטיים מאוד לחיים שלהן, ושיש עלייה מהותית בקשר שלהן, בחינוך בבית, בתרומות שלהן.

עליזה לביא: אז אני רוצה מכאן, אדוני היושב-ראש, לברך את הארגון ואת העומדות בראשו ולקרוא לאימהות נוספות ברחבי העולם לקחת חלק בחיים שלהן במה שאנחנו מכנים "תגלית לאימהות".

עליזה לביא: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת עליזה לביא.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

יולי יואל אדלשטיין: רק ותיקי הבית יבינו למה טעיתי ורשמתי עבד-אלמאלכ דהאמשה.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת ג'מעה אזברגה.

עליזה לביא: – – –

יולי יואל אדלשטיין: עבד אל חכים חאג' יחיא, בבקשה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בסם אללה א-רחמאן א-רחים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אז אני אומר שלום לעבד-אלמאלכ דהאמשה מהעמדה הזאת – חברי ומורי.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כבוד היושב-ראש, אתמול בקלנסווה בשעות הערב היה ירי כבד במקום ציבורי, ונהרג בו עבדאללה סלאמה, בן 23.

עבד אל חכים חאג' יחיא: עבדאללה הזדמן להגיע למקום הזה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אחרי בדיקות, מתברר שלא התכוונו אליו אלא הוא היה עובר אורח, ונהרג.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הוא היה בן 23.

עבד אל חכים חאג' יחיא: השאלה: המשפט הזה – שלא התכוונו אליו – יכול לנחם את אימא שלו?

עבד אל חכים חאג' יחיא: את אבא שלו?

עבד אל חכים חאג' יחיא: את האחים שלו?

עבד אל חכים חאג' יחיא: את האחיות שלו?

עבד אל חכים חאג' יחיא: את החברים שלו?

עבד אל חכים חאג' יחיא: את כל האוכלוסייה?

עבד אל חכים חאג' יחיא: הנשק הזה, הנשק האוטומטי הזה, מסתובב, יש לו מסלול ישיר ממחנות צה"ל לידיים של הפושעים האלה, שמחזיקים בו והורגים אנשים אפילו בלי להתכוון.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה מאוד קשה, ואני חושב – אנחנו דיברנו על זה רבות, ואני חושב שהגיע הזמן שגם המשטרה וגם הממשלה וגם כל רשויות החוק יפעלו ושהתופעה הזאת תסתיים, כי אנחנו לא צריכים לסבול בכל יום שיש לנו פצוע או הרוג או ירי לבית או פגיעה ברכוש.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הגיע הזמן לטפל בזה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת ג'מעה – ג'מעה אזברגה רק עכשיו נרשם.

יולי יואל אדלשטיין: איפה הוא?

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מסעוד גנאים, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת דב חנין.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, אתמול ציינה הכנסת את יום המורה, וביום הזה אנחנו בירכנו את כל המורים.

מסעוד גנאים: היום אני רוצה לברך על ההסכם שהיה בין ארגון המורים לבין משרד האוצר ושלפיו מורה מתחיל – מתחילה המשכורת שלו ב-8,000 שקל.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, אני חושב שכולנו צריכים לפעול כדי להחזיר את היוקרה ואת הכבוד למעמדו של המורה, משום שהמורה ממלא תפקיד חשוב מאוד בחיינו.

מסעוד גנאים: בלי מורה אין עשייה, לא חינוכית ולא לימודית.

מסעוד גנאים: אני אומר את זה לנוכח עליית אחוז ההתקפות והאלימות נגד מורים בבתי הספר.

מסעוד גנאים: המשורר הערבי אמר על הכבוד של המורים: (אומר דברים בשפה הערבית, להלן תרגומם: "המורה והרופא, כל אחד משניהם, לא יעוצו עצה אם לא יתייחסו אליהם בכבוד.

מסעוד גנאים: אם תזלזל ברופא תיאלץ להחזיק מעמד מול המחלה שלך, ואם תנהג בגסות כלפי מורה תיאלץ להחזיק מעמד מול הבורות שלך".

מסעוד גנאים: כל הכבוד וההערכה לכל המורות ולכל המורים.

מסעוד גנאים: )

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה, אדוני.

דב חנין: תודה לך, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: הזדמנות לומר לכל הציבור בארץ: חנוכה שמח.

דב חנין: הערב זה נר ראשון של חנוכה, ואני מאחל לכולנו שזה יהיה חנוכה מלא אור, תקווה וחופש לכולם.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, איך נראה כיבוש בחיי היום-יום?

דב חנין: הארגון מחסום watch הוא ארגון של נשים שמלוות מחסומים ומתעדות את מה שמתרחש שם ביום-יום.

דב חנין: ההתרחשות הזאת ביום-יום היא התרחשות קשה; לא תמיד היא מאוד דרמטית, אבל היא תמיד מאוד קשה.

דב חנין: הינה, למשל, מה שקורה בכפר הפלסטיני הקטן דיר אל-ר'וסון.

דב חנין: הכפר הזה – רוב האנשים שם עובדים בזיתים.

דב חנין: אנחנו עכשיו בעונת המסיק, אבל חלק גדול מהחקלאים לא קיבלו השנה אפשרות לעבור במחסום לאדמות שלהם בטענה שיש מספיק היתרים לקרקע.

דב חנין: כשמדובר בנערים ובצעירים, לא נותנים להם בכלל לעבור; למרות שבשנה שעברה נתנו לנערים מתחת לגיל 16 לעבור בליווי האב או האימא עם תעודת לידה, היום לא נותנים לעבור, בטענה שהילד הוא צעיר מדי.

דב חנין: וגם האנשים שיש להם אישורים, כשהם מגיעים למחסום, לפעמים עוצרים אותם במחסום ולא נותנים להם לעבור בטענה שהם פשוט נקיים מדי.

דב חנין: משום מה חושבים שפלסטינים שעובדים בחקלאות צריכים להיות מלוכלכים, ואם הם נקיים – זה סימן שהם לא עובדים בחקלאות, או, למשל, מבקשים מהם להפשיל את הבגדים, כדי לראות אם הם שרוטים מענפי הזית.

דב חנין: הדברים האלה הם לא דברים דרמטיים, אבל הם דברים משפילים ונוראיים, שמשקפים מדיניות שפוגעת קשה בחקלאים האלה.

דב חנין: השנה היבול היה מאוד דליל, אבל למרות כל הקשיים, החקלאים האלה מנסים למסוק את עצי הזית במרחב הזה, שהוא מרחב התפר, והם עושים את זה בקשיים מאוד גדולים.

דב חנין: השאלה היא, אדוני היושב-ראש: היא מה יש לנו כאן?

דב חנין: האם זו רק התעללות של חיילים בשטח או שזוהי מדיניות שהמטרה שלה לייאש את הפלסטינים מלהגיע לאדמותיהם, וברבות הימים לטעון שהאדמות האלה אינן מעובדות ולספח אותן להתנחלויות?

דב חנין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת דב חנין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת ג'מעה אזברגה, בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת איתן ברושי.

ג'מעה אזברגה: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, נכבדים, הנגב עובר פיתוח אדיר בתשתיות, אבל לצערי הרב הוא פוסח על הכפרים הערביים הנמצאים בסביבה, באזור.

ג'מעה אזברגה: מסילת הרכבת שמחברת את ערד–דימונה ובאר שבע–ירוחם – וזה דבר מבורך – הולכת להפריע ליישובים הקיימים, להקמת היישובים אל-פורעה וזערורה; הקמת ישובים חדשים על חשבון היישובים הערביים, כמו אום אל-חיראן וחירן; כביש 6, שפוגע בפיתוח וההרחבה של אום בטין, ביר אל-חמאם, תל שבע; נטיעת חורשות שמהוות חסימה להתפתחות של הכפרים הקיימים; הקמת מכרה בריר, שפוגע בכפרים אל-פורעה, קטמאת וזערורה, נוסף על המפגע הבריאותי, שמהווה סכנה ל-60,000 תושבים, ובהם מערד, מאל-פורעה ומזערורה.

ג'מעה אזברגה: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת ג'מעה אזברגה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איתן ברושי, בבקשה, אדוני.

איתן ברושי: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אתמול בשעות לילה מאוחרות הכנסת עסקה בנושאים חשובים, וביניהם בשאלת המסתננים והפליטים.

איתן ברושי: והייתה התלבטות לא קלה, גם במחנה הציוני.

איתן ברושי: בסופו של דבר נפלה ההחלטה כפי שנפלה, אבל זה יהיה נכון – וישנו פה גם חיים כץ, השר חיים כץ, בישיבה, עכשיו – לומר שייתכן שניתן במאמץ לא גדול לקלוט את מי שראוי לקלוט, כעובדים בכלל ובמרחב הכפרי בחקלאות בפרט.

איתן ברושי: ישראל מלאה בעובדים זרים, ומביאים עובדים לבניין, לחקלאות, לסיעוד, ובעצם למה לא.

איתן ברושי: והינה, יש כאן הזדמנות, למי שמוגדר כפליט וראוי לקליטה, לנסות לשלב את כוח האדם הזה, גם מסיבות הומניות וגם מסיבות של תועלת וגם מסיבות של התנהגות נאותה של החברה בישראל, שיודעת מה זה פליטים – לקלוט אותם במקומות שאפשר, להפיק מהם תועלת, לתת להם כאן כתובת, בית, מגורים ופרנסה ולהביא גם תועלת למשק הישראלי, שזקוק לידיים עובדות, ולא רק ידיים זרות.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת איתן ברושי.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן נאומים בני דקה להיום.

יולי יואל אדלשטיין: ציון יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה

יולי יואל אדלשטיין: ציון יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה – הצעות לסדר-היום מס' 7727, 8400, 8526, 8531, 8582, 8599, 8600 ו-8605.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת אנחנו מציינים היום יום חשוב במיוחד, המוקדש להוקרת הפצועים במערכות ישראל ופעולות האיבה.

יולי יואל אדלשטיין: במהלך היום התכנסו ועדות הכנסת השונות כדי לדון בתהליך שיקום הפצועים, באפשרויות התעסוקה הפתוחות בפניהם ובהכרה הציבורית בהם.

יולי יואל אדלשטיין: לצערי, את מסלול החיים שנקטע בברוטליות לעולם לא נוכל לשחזר בדיוק, אבל מוטלת עלינו האחריות לסלול איתם יחד מסלול חדש שעליו יוכלו להמשיך לצעוד, להמשיך לחלום, להמשיך לחיות.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודה ליוזמי היום הזה ולח"כים שהשתתפו בדיונים.

יולי יואל אדלשטיין: כולנו מקווים שיהיו להם תוצאות מעשיות כבר בקרוב.

יולי יואל אדלשטיין: חברים יקרים, לפני אלפיים וחמש מאות שנים הנביא מיכה סיכם במשפט אחד את התחושות שאני חש היום.

יולי יואל אדלשטיין: באחד הפסוקים האחרונים בספרו הוא קורא: "אל תשמחי אֹיַבְתי לי כי נפלתי קמתי".

יולי יואל אדלשטיין: מהרגע הראשון שבו עמדנו שוב כעם עצמאי, מן הרגע הראשון שבו חזרנו לחיות בארץ אבותינו, אויבינו מנסים להפיל אותנו; במלחמות ובפיגועים, ברובים ובסכינים, הם מבקשים ללא הפסקה לפגוע בנו ולהחליש אותנו.

יולי יואל אדלשטיין: לפעמים הם גם מצליחים לפגוע.

יולי יואל אדלשטיין: מחיר כבד נאלצנו לשלם כדי להגן על קיומה ושלומה של מדינת ישראל: במלחמות ובפיגועים נהרגו יותר מ-23,000 חיילים ואזרחים; עוד כ-70,000 נפצעו בגופם או בנפשם ונושאים לעד את הזיכרונות והצלקות.

יולי יואל אדלשטיין: אבל אויבינו יודעים היטב כי לעולם לא תהיה להם סיבה לשמוח.

יולי יואל אדלשטיין: גם אם ניפול – נדע לקום; גם אם נכאב – נדע להתגבר.

יולי יואל אדלשטיין: ראיתי כאן היום כל כך הרבה אנשים ונשים שלמרות הפציעה, למרות הקושי, הם בוחרים יום אחר יום להמשיך ולמלא את חייהם ביצירה, בשמחה ובתרומה לכלל.

יולי יואל אדלשטיין: אתם, חברים יקרים, הביטוי היפה ביותר ליכולת שלנו לקום, להתנער מעפר ולהמשיך קדימה.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מודים לכם ואוהבים אתכם, לא רק היום; בכל יום.

יולי יואל אדלשטיין: חזקו ואמצו.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת חיים ילין לפתוח את הדיון במסגרת הצעות לסדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: עד חמש דקות לרשות אדוני.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, טוב, כרגיל, אני פותח ביום שלישי, שאני מאוד אוהב להיות.

חיים ילין: אני אומר לך, כבוד היושב-ראש, שאני חושב שצריך לכבד, גם כשאין חקיקה, במיוחד היום.

חיים ילין: אם לא היום – מה אנחנו עושים פה?

חיים ילין: היום אנחנו מציינים את יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה.

חיים ילין: ציפיתי לפחות שלמרות היום הקשה אתמול, אנשים יתעלו, כמו שאותם גיבורים התעלו בשביל לשמור עלינו; לפחות המינימום, כדי שאנחנו נוכל לשמור עליהם פה, בכנסת ישראל.

חיים ילין: טוב, אבל זה כנראה ויכוח לא להיום.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, "לא נולדתי עיוור, לא נולדתי בלי ידיים, לא נולדתי ללא רגליים – – – אני ה'פייטר', שבעת שקפצתי על הארץ הייתה האדמה רועדת כאילו אינה יכולה לשאת את העוצמה שבי.

חיים ילין: אמרתי לעצמי: 'לא, אני לא מת.

חיים ילין: אני חי'.

חיים ילין: ואם לא אחיה, אז אמות.

חיים ילין: אין אופציה אחרת.

חיים ילין: אבל אם אני חי, אני מתמודד, ובכבוד.

חיים ילין: אז באותו רגע שבו מצאתי את עצמי עומד לשקוע בתחתית התהום, החלטתי לבנות את עצמי ולכונן את עצמאותי מחדש".

חיים ילין: סיפורו של החייל הדרוזי פאיז רעד, שנפצע במסגרת פעילות צבאית, מתוך הספר "חזרתי להיאבק על החיים".

חיים ילין: יום השנה מוקדש לכם, אנשי הגבורה והאומץ, האנשים שאחרי המלחמה מתחילים מלחמה נוספת, שאין לה באמת סוף, נושאים צלקות פיזיות ונפשיות מההגנה על מדינת ישראל.

חיים ילין: כ-70,000 פצועים במערכות ישראל ופעולות האיבה חיים בתוכנו.

חיים ילין: כמעט כל ישראלי מכיר חלק ממשפחת השכול או ממשפחות הפצועים.

חיים ילין: כולנו תחת אותה היסטוריה כואבת.

חיים ילין: החברה הישראלית, שלעיתים מנסים לפלג אותה, מכילה חיבור חזק ועמוק, חיבור שנוצר באמצעות גיבורים במותם ובחיים, חיילים ואזרחים שהקריבו מעצמם וממסלול חייהם כדי שכולנו נוכל לחיות פה בביטחון.

חיים ילין: יש מחיר לזה שאנחנו עומדים פה חזקים, מחיר שהמון משפחות בישראל שילמו ומשלמות – מחיר של צלקות, טראומות, סיפורים שלא עוזבים; זה לא עובר, וחלק מזה גם יתחזק.

חיים ילין: לנו נותר אלא ללמוד מכם איך ללכת אחרי שנופלים, איר לחייך אחרי שהכול נראה עצוב וחשוך, איך להמציא את עצמנו מחדש, איך לחיות בנתיב שונה ממה שתכננו או רצינו.

חיים ילין: אנחנו לפעמים נבהלים מאתגרים – אנחנו, הבריאים; אתם חיים את זה יום-יום בצורה מעוררת הערצה.

חיים ילין: מחובתנו להכיר לכם תודה דרך יום אחד בלוח השנה הלאומי, שכולו מוקדש לכם ולפעילות שלכם.

חיים ילין: ביום הזה אנחנו מעבירים מסר ברור: אתם הגיבורים של פעם, של היום ושל המחר; אתם ישראל האמיתית, הפטריוטית והציונית.

חיים ילין: בזכותכם כולנו פה.

חיים ילין: אנחנו פה בשביל לדאוג שהמדינה תתייחס אליכם כפי שמגיע לכם, שתוכלו להשתקם ולחזור למסלול החיים כמו שצריך, בלי סחבת ביורוקרטית ובלי קשיים נוספים.

חיים ילין: חשוב לי לומר לכם – לכולכם, כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת – בתור אב שבנו נפצע ברצועת עזה – סליחה – ועדיין סוחב את נטל הפציעה: אתם לא לבד.

חיים ילין: אתם לא לבד, כי יש בבית הזה אנשים שיילחמו בשבילכם.

חיים ילין: סגן שר הביטחון וענת, אנחנו שמענו היום את הזעקה של הפצועים, זעקה שאני שומע יום-יום.

חיים ילין: אנחנו לא יכולים לשבת ולדבר ולחוקק חוקים על המחויבות הערכית שלנו כלפי הפצועים.

חיים ילין: זה משפיל אותנו, זה לא עושה אותנו חברה נאורה.

חיים ילין: אתם מכירים את כל הבעיות והקשיים, וכבר שנים מדברים על זה, ושום דבר לא משתנה.

חיים ילין: להפך – מתווספים עוד פצועים בהגנת המדינה ועלינו.

חיים ילין: לא התערבתי, האמינו לי; לא התערבתי כחבר כנסת, כי ידעתי שיגידו שאני מתערב ואני בעצם מפעיל פרוטקציה למען הבן שלי.

חיים ילין: הוא שלוש שנים – ואני אומר לכם, בלי עורך דין הוא לא היה מטופל.

חיים ילין: וכשאומרים לי: זה לא ככה – אני אומר לכם: זה לא נכון.

חיים ילין: רק עם עורך דין אפשר לטפל בהם.

חיים ילין: ואתם צריכים לעשות את השינוי, אתם מהקואליציה, כי אנחנו אופוזיציה, מי מקשיב לנו?

חיים ילין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חיים ילין על דבריו הכואבים.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את חברת הכנסת ענת ברקו.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת עודד פורר.

ענת ברקו: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, סגן השר, חיים, בא לי לבכות מכל היום הזה ובא לי לבכות מכל הפניות שאני מקבלת מנכי צה"ל, וגם מנפגעי פעולות איבה.

ענת ברקו: באמת בא לי לבכות, כי מה שכל כך מובן מאליו לנו, לכל אדם במדינה הזאת – ואיך אמר ראש הממשלה עכשיו בכנס השדולה שהיה?

ענת ברקו: הפציעה היא פרטית; החיבוק הוא לאומי.

ענת ברקו: החיבוק צריך להיות לאומי ומובן מאליו.

ענת ברקו: לא צריך להילחם על כל דבר ודבר.

ענת ברקו: אדוני היושב-ראש, לצערי הרב, יש הרבה מה לעשות, והדברים לא הולכים ונעשים יותר קלים.

ענת ברקו: אני זוכרת – ודיברתי על זה גם בשדולה – את מלחמת לבנון הראשונה, כשהתחילו להגיע הפצועים הראשונים.

ענת ברקו: אני הייתי קצינה צעירה, גם קצינת נפגעים נוסף על תפקידי, והראשונים שראינו ליד המיטות של קטועי הרגליים והפצועים היו נכי צה"ל.

ענת ברקו: בבקשה, מאיר.

מאיר כהן: סליחה.

ענת ברקו: הראשונים שאנחנו ראינו ליד המיטות היו נכי צה"ל, שבאו עם פרוטזות, עם פציעות איומות, השרופים והקטועים, ואמרו: הינה, אנחנו על הרגליים, אנחנו רוקדים, אנחנו שמחים, הקמנו משפחה לאחר הפציעה.

ענת ברקו: ואני חושבת שזה מה שעזר לפצועים הכי הרבה, הכי הרבה – להבין את המקום הכי כואב שלהם, מהרגע האפל הזה שנפלו עליהם השמיים וחשך עליהם עולמם.

ענת ברקו: המאבטח שנפצע רק לפני יומיים, אדוני היושב-ראש, פגיון בלב – טרוריסט ששם את התמונה על ה-wall, ואללה אכבר, והוא תקע בו סכין – עצר בגופו את הטרוריסט, ובעצם הציל את האנשים שהיו שם.

ענת ברקו: הבן שלי היה שם עשר דקות קודם לכן.

ענת ברקו: הוא אמר לי, אימא, אני ראיתי את המאבטח.

ענת ברקו: אני ראיתי את המאבטח הזה, הייתי שם עשר דקות קודם.

ענת ברקו: הוא הציל את האזרחים שהיו במקום, ואנו שולחים לו ברכת החלמה מהירה.

ענת ברקו: לא מדובר בהטבה סוציאלית.

ענת ברקו: אף אחד לא עושה להם טובה, לא לנכי צה"ל וגם לא לנפגעי פעולות איבה.

ענת ברקו: מגיע להם.

ענת ברקו: מגיע להם.

ענת ברקו: הם לא צריכים להתחנן בשביל כל דבר, לא הפגועים בגוף ולא הפגועים בנפש, כל נפגעי הפוסט-טראומה, שנופלים בין הכיסאות – שכן, אחרי 30 שנה הפלאשבקים האלה, הריחות של המלחמה, של הבשר החרוך, מגיעים אליהם.

ענת ברקו: אני בטוחה ששר העבודה, השר כץ, מכיר את זה גם מהפניות שמגיעות לביטוח הלאומי, מאנשים שנפגעו בפיגועים.

ענת ברקו: זה לא תמיד, ככה, מייד אחרי, אבל אם ברגע שהם מדווחים, או אם לאחר שיש אירוע, למשל צוק איתן, מלחמה, מבצע, לא מטפלים בהם באופן מיידי, סיכויי ההחלמה שלהם הולכים ופוחתים.

ענת ברקו: אבל אם עסוקים בהכרה והיא לוקחת כל כך הרבה זמן, אז ברור שמאבדים את המומנטום, והפציעה הזאת הופכת להיות פציעה מז'ורית, ואי-אפשר לטפל בה באותו אופן; אין החלמה, סיכויי ההחלמה הולכים ופוחתים.

ענת ברקו: נכון, לנכי צה"ל יש את אגף השיקום במשרד הביטחון.

ענת ברקו: הם עושים עבודת קודש, הם וארגון נכי צה"ל.

ענת ברקו: אבל אני רוצה להגיד לכם כמה דברים שמאוד מטרידים אותי, לאחר שגם ביקרתי במקום ובדקתי ושאלתי ונכנסתי לוועדות הרפואיות, ואפילו ביקשתי לבקר בארכיון.

ענת ברקו: גיליתי, הפלא ופלא – בדיוק דיברתי על זה עם חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי – תיקי החללים ממוחשבים.

ענת ברקו: דיברנו על זה שמועלם עושה עבודה מצוינת במשרד הביטחון, וכל פעולת ה"יזכור" ואיתור שמות החללים וסיפורי קרב – אין בעיה, אפשר להגיע אליהם.

ענת ברקו: אבל נכי צה"ל, נכי צה"ל – התיקים שלהם הם בערמות של דפים.

ענת ברקו: כאשר מישהו עובד על התיק, שלושה חודשים יכול הגוף האחר שהתיק צריך להגיע אליו לחכות, כי זה לא הגיע אליהם.

ענת ברקו: אתם יודעים מה?

ענת ברקו: אני יושבת-ראש ועדת משנה לסייבר, והנושאים הרגישים הללו של הסייבר מגיעים אליי.

ענת ברקו: תאמינו לי, יש לנו יכולות מדהימות.

ענת ברקו: למה זה לא בא לידי ביטוי במחשוב התיקים – אדוני סגן שר הביטחון – של נכי צה"ל?

ענת ברקו: דיברנו על זה; זה כל כך אלמנטרי.

ענת ברקו: צריך לחכות שיהיו חללים כדי שימחשבו את החומרים האלה ואפשר יהיה באמת לעבוד כמו שצריך באופן יעיל ולהביא אותם לוועדות רפואיות בזמן?

ענת ברקו: למה הם צריכים להתחנן לתרופות שהם מקבלים 20 ו-30 שנה לאחר מלחמת יום כיפור, נאמר, ופתאום משהו השתנה, התרופה נורא יקרה, אז גילו לאחר 30 שנה שלא צריך לתת להם את זה, אולי נמצא להם איזה תחליף זול יותר?

ענת ברקו: זה לא יכול להיות, הדבר הזה.

ענת ברקו: זה לא יכול להיות.

ענת ברקו: אדוני, אני רוצה רק עוד כמה נקודות מאוד מאוד חשובות, כי באמת, זה ממש בנפשי.

ענת ברקו: צמצום כוח אדם; חוסר הנגישות לרופאים, כולל רופאים מומחים; המתנה בתורים; תהליך ההכרה, שהוא כל כך ממושך – וראינו את חיים, שבאמת דיבר מכאבו על בנו; ביטול מבחן ההכנסה, אדוני – אתה יודע שנפגעי פעולות איבה וכל האנשים שמטופלים על ידי הביטוח הלאומי ומשפחות שכולות לא צריכים לעמוד במבחן הכנסה, אז למה נכי צה"ל צריכים לעמוד במבחן הכנסה?

ענת ברקו: למה הם היחידים שצריכים לעמוד בו?

ענת ברקו: ואני חושבת שאנחנו צריכים לתת מקום מיוחד לפוסט-טראומה, מקום מיוחד, כי הנושא הזה נופל בין הכיסאות, כפי שאמרתי.

ענת ברקו: הייתה ועדה, ועדת לובין – צריך להתחיל ממשהו, לעשות.

ענת ברקו: חבר הכנסת אלאלוף יצא.

ענת ברקו: אני רוצה להודות לו באופן אישי, כי הוא עובד, אדוני, על תזכיר הנכים ונכי צה"ל.

ענת ברקו: הדיונים מאוד מאוד קשים, עם הרבה כאב ולפעמים הרבה זעם, ואנחנו כנבחרי ציבור המון פעמים סופגים את זה, בסבלנות ובאמפתיה.

ענת ברקו: הוא מוביל את החוק וקשוב לכל דבר ועניין.

ענת ברקו: אני רוצה להודות, אדוני, על שאפשרת את היום הזה של השדולה באופן כל כך מכובד ומכבד.

ענת ברקו: אני רוצה להודות לחבריי חברי הכנסת שהשתתפו בישיבות ה וועדות והשתתפו בכנס, למרות שישבנו כאן עד 05:00, לפנות בוקר.

ענת ברקו: הרבה הערכה ותודה, ואנחנו נמשיך ללוות את נכי צה"ל ונפגעי פעולות האיבה.

ענת ברקו: תודה רבה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת ברקו.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עודד פורר, בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי.

עודד פורר: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, אנחנו מאוד מאוד טובים במדינת ישראל, לצערי, ורוויים בימי זיכרון ובשכול ובהנצחה לאלה שבמותם ציוו לנו את החיים.

עודד פורר: אני אומר לצערי, מצד אחד, ומצד שני, כמובן – הרי תמיד מיום הזיכרון אנחנו עוברים ליום העצמאות, המעבר החד הזה, על כל המורכבות שלו.

עודד פורר: אבל היום דווקא אני חושב שהחשיבות של ציון היום הזה היא שהוא לא עוסק בהנצחה של אלה שלא איתנו אלא עוסק בחיים; עוסק באלה שבחיים – שבחייהם ציוו לנו את החיים; שנתנו מגופם כדי לאפשר כאן את החיים, והמציאות שהם מתמודדים איתה, אותה מציאות של שיקום ושל הסתגלות לחיים חדשים, כפי שתיארו גם קודמיי, היא מציאות שאנחנו חייבים לסייע בה.

עודד פורר: ובהחלט אני חושב שאגף השיקום במשרד הביטחון, המערכות שעוסקות בזה, יכולות להיות מופת בכל בעולם לגבי איך משקמים ואיך מטפלים ואיך מסייעים, אבל כמובן שבכל מערכת כזאת יש מה לתקן ומה לשנות מבחינת איך שמסייעים.

עודד פורר: בוודאי יש ביורוקרטיה שחייבים לחתוך אותה.

עודד פורר: היא קיימת אצלנו, לצערי, בכל תחומי החיים, אבל בתחום הזה כבר אי-אפשר להשלים עם זה.

עודד פורר: אני חושב שהתיאור שתיאר פה חברנו חבר הכנסת ילין הוא תיאור שהדעת לא סובלת במובנים האלה.

עודד פורר: אני לא חושב שיכול להיות מצב שפצוע שחירף את גופו בהגנת המולדת מטורטר בביורוקרטיה הישראלית, כאילו אחת המשימות שלו זה לצלוח אותה.

עודד פורר: אבל אני, בניגוד אולי לעיסוק בנושא הזה, רוצה ככה גם לציין קצת את ההשראה שאנחנו מקבלים מאותם לוחמים, מאותם אנשים שבגופם – כפי שאת תיארת, אותו מאבטח שנפצע עכשיו והגן – ודווקא ללכת לאותם סיפורי חיים.

עודד פורר: אני בחרתי סיפור של חבר שגדלתי אולי על הסיפור שלו, סיפור די מוכר, אבל שווה אולי להעלות אותו עוד פעם; סיפור שקרה במלחמת יום כיפור, ב-8 באוקטובר, עת התפרסה חטיבה באזור קנטרה, ופלוגה ל', שאליה השתייך משה לוי, ביצעה מרדפים אחרי אנשי קומנדו מצרים.

עודד פורר: ב-15 באוקטובר, בעת שיחידתו ישבה בבלוזה, התקבלה קריאה לחילוץ כוח צה"ל שנקלע למארב מצרי על ציר "פלסטיק", בדרכו למעוז "בודפשט".

עודד פורר: לוחמי הקומנדו המצרי חיכו עד שהזחל"מים של כוח החילוץ נכנסו אל מול הגזרה שבה התחפרו, ואז תקפו בטילי סאגר וברקטות והשביתו את מרבית הכלים.

עודד פורר: הזחל"ם של לוי ספג פגיעת טיל בזחל, ובניסיון להוציא את היד ולהשיב אש, ידו הימנית נקטעה מתחת לכתף על ידי כנף הטיל שחלף מעליו.

עודד פורר: עם זרוע מדממת פקד לוי על החיילים לקפוץ אחריו אל מחוץ לזחל"ם, ומי שלא הספיק לקפוץ נפגע מן הטיל.

עודד פורר: לוי היה בטוח שהוא לא יינצל, ולכן החליט לתקוף את עמדת המארב המצרי.

עודד פורר: לאחר שלא הצליח לירות מתת-מקלע עוזי שהיה ברשותו, החליט לנוע רגלית אל העמדה ולהשליך לתוכה רימון.

עודד פורר: החיילים המצרים, שהבחינו בידו המדממת, ולא ראו את ידו השמאלית עם הרימון, לא ירו בו, וייתכן שהם חשבו שבכוונתו להיכנע.

עודד פורר: ממרחק של כעשרה מטרים זרק לוי את הרימון שנטרל את העמדה.

עודד פורר: הרסיסים ממנו פגעו בפניו ובחזהו, ולאחר שקם ספג ירייה בגבו, והקליע ממנה נותר בגופו גם לאחר השיקום מהפציעה.

עודד פורר: לוי הוא אות ומופת לגבורה על איך שהציל את חייליו ואיך שסייע, תוך שהוא נלחם כשהוא פצוע.

עודד פורר: ואת הפציעה הזאת, את אותה קטיעת יד, הוא סוחב איתו עד היום.

עודד פורר: על פעולותיו בקרב עוטר לוי בעיטור הגבורה על ידי שר הביטחון דאז שמעון פרס, על אומץ לב עילאי, חירוף נפש, קור רוח ודבקות במשימה.

עודד פורר: אני חושב שכשאנחנו מדברים על השראה, זאת אולי אחת ההשראות שאנחנו יכולים לקבל.

עודד פורר: השיקום של אותו לוי – שהוא איש עסקים מאוד מצליח היום, פעיל מאוד, עדיין מתנדב בצה"ל בהרצאות כאלה ואחרות ללוחמים – אני חושב שזאת הדוגמה שאנחנו יכולים לקחת מכל אותם פצועים, אדוני.

עודד פורר: אני חושב שמעבר לשיקום ולטיפול באגף השיקום והנושאים והביורוקרטיה שצריך לחתוך, צריך גם לראות איך אנחנו מנחילים את המורשת ומלמדים את הילדים ואת הלוחמים שלנו על אותו חירוף נפש שאנשים כאלה עשו וסייעו לנו לשמור את החיים שלנו כאן.

עודד פורר: תודה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עודד פורר.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי, בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי.

יולי יואל אדלשטיין: אם הוא לא יהיה, אז חבר הכנסת איתן כבל.

שולי מועלם-רפאלי: תודה, אדוני.

שולי מועלם-רפאלי: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי סגן השר, חבריי וחברותיי חברי הכנסת, אני לוקחת נשימה עמוקה משעתיים כואבות בשדולה להשבת החיילים הדר גולדין ואורון שאול אל יום ההוקרה שאנחנו זוכים בשנים האחרונות לציין בכנסת – יום ההוקרה לפצועי צה"ל ולנפגעי פעולות האיבה.

שולי מועלם-רפאלי: במהלך השנים החברה הישראלית סופרת את אלו שלא שבו מהקרב, כואבת את כאבן של המשפחות שהצטרפו למעגל השכול ובוכה על חיים שנגדעו – על כל אחד ואחד מטובי בנינו שנפלו על הקמת המדינה ועל קיומה.

שולי מועלם-רפאלי: אבל עולות שאלות קשות על המקום שלנו כחברה ביחס לאלו ששבו משדה הקרב פצועים פיזית וחבולים נפשית.

שולי מועלם-רפאלי: האם אנחנו מזדהים מספיק?

שולי מועלם-רפאלי: מוקירים כפי שצריך את מי שמשלמים את מחיר המלחמה וקיום המדינה על גופם ועל נפשם, מנקודת הפציעה לכל ימי חייהם?

שולי מועלם-רפאלי: בשנה שעברה הובלתי משלחת של פצועי צה"ל מטעם ארגון פנים וארגון נכי צה"ל.

שולי מועלם-רפאלי: ביקרנו בקהילות יהודיות ובמוסדות חינוך יהודיים, וכל אחד שיתף בסיפורו האישי, בלידה מחדש מיום הפציעה, בבחירה שלהם יום-יום בחיים, בגבורתם היומיומית.

שולי מועלם-רפאלי: הפציעה משנה את חייהם – את חייהם ואת חיי מי שסובב אותם.

שולי מועלם-רפאלי: לצד השיקום הפיזי, גם אם אין היכר לפציעה הקשה שהייתה, הפצועים מתמודדים – כולם, ללא יוצא מן הכלל – עם פוסט-טראומה עד יומם האחרון.

שולי מועלם-רפאלי: אני מבקשת להביא בפניכם את סיפורו של גיל.

שולי מועלם-רפאלי: גיל הוא מפקד בדובדבן שקיבל צל"ש אלוף על פעילותו המבצעית.

שולי מועלם-רפאלי: גיל הגיע יחד עם קבוצת נכי צה"ל בשבוע שעבר לישיבת סיעת הבית היהודי כדי לשתף אותנו בהתמודדויות שלהם.

שולי מועלם-רפאלי: גיל נכנס לבית לחם בפברואר 2004 כמפקד צוות כדי ללכוד מבוקש בכיר שהיה אחראי לרצח יהודים רבים.

שולי מועלם-רפאלי: יחד עם הצוות שלו הם החלו בסריקות – ואני מצטטת קצת מהדברים שהוא כותב:

שולי מועלם-רפאלי: הלוחמים שבתוך הבית המשיכו בסריקות.

שולי מועלם-רפאלי: אחד מהם הניף פטיש חמישה קילו באוויר והחל לדפוק על הקירות.

שולי מועלם-רפאלי: לפתע נשלף אקדח מתוך השברים.

שולי מועלם-רפאלי: הוא ירה לעברו ונפצע משני כדורים.

שולי מועלם-רפאלי: לוחם נוסף נכנס ונפצע גם כן.

שולי מועלם-רפאלי: הבנתי שמצאנו את המבוקש.

שולי מועלם-רפאלי: מייד פרצו בקשר והודיעו שהתחילו יריות של המחבל.

שולי מועלם-רפאלי: באותה שנייה העברתי דיווח לכל החיילים: פקחו עיניים שלא יברח, הוא עומד לברוח.

שולי מועלם-רפאלי: שיפרתי את עמדתי.

שולי מועלם-רפאלי: ואני ממשיכה לצטט: האינסטינקטים פעלו, ובשיא הדריכות, כשהעפתי מבט זריז מעבר לקיר, הרגשתי משהו רך; זאת הייתה הבטן של המחבל.

שולי מועלם-רפאלי: מייד שנינו ירינו באותו הזמן.

שולי מועלם-רפאלי: המחבל ירה כדור שנכנס בצווארי ויצא מעמוד השדרה, ואילו אני הספקתי לירות בו כמה כדורים.

שולי מועלם-רפאלי: הוא צנח ופלט כדור נוסף שפגע בחייל שלי שעמד מאחור, דוד בן גיגי.

שולי מועלם-רפאלי: התרסקתי על הרצפה וסימנתי לכוח הצלפים שהתמקם בקומה הרביעית בבניין סמוך לתת עוד אש.

שולי מועלם-רפאלי: הרבה דם זרם מהצוואר, והחובש הצמיד אגרוף כדי לעצור את הדימום.

שולי מועלם-רפאלי: ראיתי את בן גיגי, החייל שלי, מדמם גם כן, וחשבתי שמדובר בדם שלי, עד שהוא נפל על הרצפה.

שולי מועלם-רפאלי: וכאן יש משפט שאותי באופן אישי תופס כל פעם מחדש.

שולי מועלם-רפאלי: בשעה שהוא פצוע פציעה קשה, כשאומר לו החובש:

שולי מועלם-רפאלי: אם אני עוזב אותך אני מאבד אותך, הוא דוחק בחובש לעזוב אותו, ומבטיח לו שהוא מספיק חזק בשביל ללחוץ על הצוואר, העיקר שילך לטפל קודם בבן גיגי.

שולי מועלם-רפאלי: וחיילים מתחילים לאבטח אותם, ומוציאים אותם, והוא מגיע אל בית החולים במקביל לחייל שלו.

שולי מועלם-רפאלי: והוא בהכרה מלאה, והוא שומע צעקות ופקודות, ותיאור קשה על מצבו של החייל שלו, והוא כל הזמן עסוק בפציעה של החייל שלו, של בן גיגי, שאשתו בהיריון, והוא החייל שהוא טיפח כל השנים, ואיך יכול להיות שהוא הולך לאבד את החייל שלו.

שולי מועלם-רפאלי: ואיפה הפציעה שלו?

שולי מועלם-רפאלי: שאלתי אותו יותר מפעם אחת.

שולי מועלם-רפאלי: והוא אומר:

שולי מועלם-רפאלי: הרופאים הצליחו לייצב אותי ויצאתי מכלל סכנה.

שולי מועלם-רפאלי: המטרה שלו הייתה לחזור ליחידה.

שולי מועלם-רפאלי: הוא עבר שיקום של כמה חודשים, שיקום פיזי ונפשי, והוא חושב על זה שלפני הפציעה היה לו כיוון ברור בחיים – הוא ראה בצבא את המקום שבו הוא רוצה להישאר, ורצה שיהיה לו עתיד גדול בצבא.

שולי מועלם-רפאלי: כשהוא חזר הוא היה מוגבל פיזית ולא הצליח לחזור למעגל הלחימה, והחליט לפרוש.

שולי מועלם-רפאלי: והוא משרת חמש שנים.

שולי מועלם-רפאלי: הוא מדבר על החיבור העמוק בין התחושה האישית של ההגנה על הבית למציאות היומיומית של מפקד צוות בדובדבן, שכשאתה לוכד מחבל שאתה מבין שהיה אמור להתפוצץ במדרחוב בבן יהודה, ואז יוצא עם הצוות שלך לערב גיבוש במדרחוב הזה, ואין יום – ועכשיו אני מצטטת אותו שוב: ואין יום שבו לא עוברת בי המחשבה וההערכה על זה שאני חי, מעריך את היכולת להרגיש את הכאב.

שולי מועלם-רפאלי: החיים שלנו אינם דבר מובן מאליו.

שולי מועלם-רפאלי: היו תקופות שחשבתי למה זה קרה דווקא לי.

שולי מועלם-רפאלי: היה לי ייעוד, רציתי להתקדם בצבא, אבל אז הבנתי שזה לא יוביל אותי לשום מקום.

שולי מועלם-רפאלי: הוא מספר לי שבן גיגי ניצל בסופו של דבר, השתקם, הוא אב לשלוש בנות, ובתחושתו הכול נגמר לו לטובה.

שולי מועלם-רפאלי: הוא קיבל צל"ש על התפקוד, אבל הוא מרגיש שזה לא מספיק.

שולי מועלם-רפאלי: וההחלטה שלו, חבריי וחברותיי חברי הכנסת, לבחור בחיים אחרי הפציעה היא החלטה שפצועי צה"ל ופצועי פעולות האיבה צריכים לקבל כל יום כשהם קמים.

שולי מועלם-רפאלי: איך יכול להיות ששוב ושוב אנחנו נמצאים בדיונים בוועדות הכנסת כשאנחנו מבינים שחוץ מהבחירה שהם נאלצים לעשות כל יום, כל שעה, לבחור בחיים מתוך שיקום פיזי קשה, מתוך טראומה נפשית ומסתבר שבדרך הזאת אנחנו מערימים עליהם עוד ועוד ועוד קשיים?

שולי מועלם-רפאלי: אנחנו, במקום לפתוח את השער לרווחה, שואלים אותם כל מיני שאלות קטנוניות.

שולי מועלם-רפאלי: ברוך השם, אני חושבת – הרשיתי לעצמי להגיד את זה השבוע בדיון בוועדה שבה חבר הכנסת מאיר כהן ואני היינו, והפצועים חשבו שאני טועה.

שולי מועלם-רפאלי: אני אמרתי שלשמחתי כבר יש הבנה והכרה במציאות של פוסט-טראומה ובמחיר הנפשי, ואני כל כך הצטערתי לגלות שלמרות שחלקנו – וידוע שאני משלבת כוחות גדולים עם פצועי צה"ל ונפגעי פעולות איבה, ועדיין המציאות היא שאצל רובם לא מוכרת הטראומה הנפשית, והם נדרשים לענות על שאלות, שהאמת, אם היו שואלים אותנו היינו מתביישים בכלל להיות במעמד הזה.

שולי מועלם-רפאלי: והשיקום הזה שנאלצים, או נדרשים, פצועים לקבל יום-יום, של בחירה בחיים, הביא את גיל – ובשני המשפטים האלה אני מבקשת לסיים – הביא את גיל לקבל החלטה שמעבר לשיקום האישי שלו, הוא מקים את עמותת אחים לחיים, שהמהות שלה היא – בשני המשפטים האחרונים: העמותה תהיה מסגרת חברתית תומכת אשר תסייע ללוחמים פצועים בהליך שיקומם ובהגשמת שאיפותיהם האישיות והתעסוקתיות ובחזרתם למסלול החיים.

שולי מועלם-רפאלי: הייעוד הוא לאפשר ללוחמים פצועים לשוב למעגל החיים, לממש את חלומותיהם ולהמשיך לשרת ולהעניק השראה לעם היהודי.

שולי מועלם-רפאלי: אשרי העם שככה לו.

שולי מועלם-רפאלי: אשרי העם שאלו בניו.

שולי מועלם-רפאלי: מה אנחנו עושים כדי לאפשר את זה?

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איתן כבל, בבקשה, אדוני, ואחריו –חבר הכנסת אכרם חסון.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, רשמות פרלמנטריות, חברותיי וחבריי חברי הכנסת, אני לא יכול שלא להתייחס לנאום של חברי חיים ילין.

איתן כבל: גרמת לי יותר מלהזיל דמעה.

איתן כבל: אני לא ידעתי את זה.

איתן כבל: באמת, הדברים שלך, גם כאדם שנמצא בבית הזה, מבחינתי היו סוג של אגרוף; כי אתה לא בדיוק דמות אנונימית ודמות שלא יודעת לעקור הרים ולטחון אותם זה בזה.

איתן כבל: לפעמים אתה אומר: אם לנו זה קורה, ואנחנו עם היכולות להניע, מה יאמרו אותם אנשים שהם הרוב המכריע, שאין להם אפילו מושג מה לעשות ולמי לפנות; שאפילו את אותו עורך דין – הם לא מסוגלים לשכור את שירותיו?

איתן כבל: ולצערנו זה הרוב.

איתן כבל: זה מעל 100,000 חיילי צה"ל פצועים, וזה כ-70,000 נפגעי פעולות איבה – מספרים שקשה לתאר אותם, וחבריי נמצאים פה, שאני לא אמנה אותם כדי שאני לא אצטרך אחר כך – איך אומרים?

איתן כבל: לחטוף על הראש כי שכחתי מי מהחברים שאני הולך איתם כברת דרך ארוכה.

איתן כבל: ברשותכם, אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, נדמה שערך הסולידריות הוא אחד הערכים הבולטים בחברה הישראלית.

איתן כבל: יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה הוא יום חשוב, אפילו קדוש בעיניי.

איתן כבל: אני רוצה לברך את המארגנים כאן בכנסת ואת עמותת ארגון נפגעי פעולות האיבה על ארגון היום הזה.

איתן כבל: להרוגים יש את ימי הזיכרון, שאנחנו מציינים ועוצרים לרגע את חיינו כדי להתייחד עם זכרם.

איתן כבל: לעומת זאת, אדוני היושב-ראש, חברותיי, חברי הכנסת, לפצועים ולנפגעים, שגילו אומץ גם הם במקרים רבים, ומתמודדים יום-יום עם קשיים שקשה לתאר אותם, ויש בתוך זה קבוצה נוספת של הלומי הקרב, ואני מניח שבדיוק על אותו מקום שיש הלומי קרב יש גם הלומים מהצד של נפגעי פעולות איבה – אדוני היושב-ראש, הגיעה העת שהנושא הזה יונח על השולחן במלוא הכוח.

איתן כבל: אין כמעט מישהו כאן, באולם, שאין לו חבר, או חבר של חבר בוודאי.

איתן כבל: אני יכול להגיד את זה, מאיר כהן חברי ואני, ששוחחנו קודם – אין מי מאיתנו שלא מכיר ופגש הלומי קרב.

איתן כבל: אתה רואה אותם, את האנשים הכי רגילים בעולם, אבל הם זומבים, אנשים מהלכים על שתיים.

איתן כבל: וגם המערכות המקצועיות – לקח להן שנים בכלל להבין את העניין הזה.

איתן כבל: השנים חולפות, ואנחנו שוכחים.

איתן כבל: ויש, כפי שאמרתי, 70,000 נפגעי פעולות איבה מסתובבים וחיים בינינו, מתמודדים בקושי עם פציעה פיזית, וגם עם הפציעה הנפשית.

חיים כץ: 70,019.

חיים כץ: היו 70,018, אתמול עוד אחד – 70,019.

איתן כבל: תודה, אדוני השר.

איתן כבל: אני רוצה לומר, חבריי מארגון נכי צה"ל, שהפעם הזאת אני באמת ביקשתי לדבר על נפגעים ופצועים מפעולות האיבה.

איתן כבל: אם אני אומר שהפצועים לעיתים נשכחים, פצועי צה"ל, אז נפגעי פעולות האיבה, אלה – איך אומרים?

איתן כבל: הם אפילו מדרגה אחת – צריך להגיד את האמת בעניין הזה – נמצאים מאחור.

איתן כבל: הפעם אני מבקש להזכיר את אחד הפיגועים הקשים שהיו באינתיפאדה השנייה, הפיגוע בדולפינריום, ב-1 ביוני 2001, שבו נרצחו 21 מבלים.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, אני זוכר את הרגע הזה, את השבת ההיא, את ערב שישי, כאילו זה עכשיו, כאילו, ממש, שאנחנו יושבים מול המרקע והפצצה הזאת נופלת בכל בית בישראל.

איתן כבל: אלונה שפורטוב עמדה יחד עם חברתה קתרינה באותו תור ארור.

איתן כבל: אלונה נפצעה וקתרינה נרצחה; שתי חברות שיצאו לבלות, ומשם הכול ישתנה לעולם.

איתן כבל: יותר משבועיים אלונה הייתה ללא הכרה.

איתן כבל: אף אחד לא נתן סיכוי שהיא תישאר בחיים; ואם היא תישאר בחיים היא תהיה צמח – כך אמרו למשפחתה.

איתן כבל: במשך שנים רבות היא עברה כמעט 40 ניתוחים, כולל ניתוחים פלסטיים.

איתן כבל: חייה של אלונה ניצלו, אך אני רוצה לספר לכם כיצד חייה נראים כעת.

איתן כבל: כיום היא יכולה ללכת, אבל צד ימין משותק חלקית.

איתן כבל: היא איננה רואה בעין השמאלית, והיא עברה שחזור של הלסת.

איתן כבל: בגלל הפגיעה היא לא יכולה לקרוא ולא יכולה לכתוב.

איתן כבל: היא לא עצמאית לגמרי; תמיד צריכה את העזרה ממישהו.

איתן כבל: במשך חודשיים וחצי היא הייתה מאושפזת באיכילוב, ושנתיים וחצי – בבית לוינשטיין.

איתן כבל: כיום היא מקבלת טיפולים של פיזיותרפיה והידרותרפיה בבית הלוחם בתל אביב.

איתן כבל: עדיין, 16 שנים אחרי, יש לה ניתוחים, מוציאים לה רסיסים מתוך הגוף.

איתן כבל: בתוך הראש יש עדיין כדורים ורסיסים, ועוד כדור אחד ברגל ורסיסים קטנים.

איתן כבל: בראש לא נוגעים, כדי לא לעשות נזק.

איתן כבל: וככה היא חיה יום-יום.

איתן כבל: למזלה של אלונה, ש לה משפחה קטנה וחזקה, ורופאים שפשוט עשו ניסים כדי להציל ולשקם אותה.

איתן כבל: אירנה, אמה של אלונה, אומרת: לא לאבד את התקווה ולעשות הכול, גם אם זה כואב, להמשיך לחיות ולשמוח בחיים.

איתן כבל: אלונה אומרת להשאיר את הדברים הרעים מאחור.

איתן כבל: החיים נמשכים, והיא ממשיכה לשמוח בחיים.

איתן כבל: היא מספרת שלפעמים אלונה שואלת למה דווקא היא נפגעה.

איתן כבל: אנחנו רוצים לחשוב שמה שקרה – קרה, וצריך להמשיך למרות הכול.

איתן כבל: תראו כמה חזקים נפשית צריך לעמוד על מנת לעמוד בקושי הגדול הזה יום-יום.

איתן כבל: הדברים הכי פשוטים, כמו לאכול, כמו להתקלח, הם מסובכים עבור אותם נפגעים.

איתן כבל: היום הזה, יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה, הוא יום חשוב.

איתן כבל: כולנו צריכים לעצור לרגע, לומר תודה, להביע סולידריות, לתת כתף למי שיום-יום סוחב איתו את הפגיעה.

איתן כבל: וכאן אני מסיים ואומר לנו, לכל הבית הזה: אסור לנו בשום פנים ואופן – אני אומר את זה גם לי, ואני מתחייב כאן גם ללכת לבקר את אלונה ולהכיר אותה מקרוב.

איתן כבל: היא הייתה חברה לכיתה ביסודי של העוזרת שלי, מיה עזריה, וכמה היה מצמרר שהביאו לנו את השם דווקא הזה.

איתן כבל: אני רוצה להכיר אותה ולראות מה אני אוכל לעשות.

איתן כבל: ואם כל אחד מאיתנו ייקח לעצמו בוועדות או בכל מקום לעשות את המעשה הקטן הזה, אולי את שלנו, בקטנה, עשינו.

איתן כבל: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת איתן כבל.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אכרם חסון, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אכרם חסון יהיה אחרון המציעים בהצעות לסדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו נשמע את סגן שר הביטחון, חבר הכנסת אליהו בן-דהן.

אכרם חסון: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, טוב עשתה הכנסת וטוב עשתה חברת הכנסת ענת ברקו שהקימו את השדולה למען יותר מ-70,000 נפגעים, נכי צה"ל ונפגעי פעולות האיבה כדי להגיד להם בהזדמנות הזאת תודה רבה על ההקרבה ועל כל מה שעשיתם למען מדינת ישראל ואזרחיה.

אכרם חסון: ללא כל ספק, הנושא הזה קרוב לליבי.

אכרם חסון: אני אספר לכם חלק מהדברים שאני מכיר: עוד לפני קום מדינת ישראל, בשנה, שניים מבני משפחתי – קעיד חסון וסעיד חסון – נתפסו על ידי הירדנים: אחד נתלה בכיכר המרכזית בשכם, והשני הצליח להשתחרר כמה שנים אחרי מות המלך, כי הם הואשמו בריגול למען מדינת ישראל נגד העיראקים והירדנים.

אכרם חסון: אין ספק, סעיד חסון, ששרד, סיפר לנו אחרי 60 שנה על העינויים הפיזיים והנפשיים שעבר, וכל העינויים האלה המשיכו ללוות אותו, כמו שהם מלווים את רוב נכי צה"ל וכל נפגעי פעולות האיבה במשך שנים רבות, והם גורמים לנכות כללית אצל כל בני המשפחה.

אכרם חסון: לא מזמן, לפני שלושה שבועות, אני וחברתי שרן השכל הקמנו את השדולה למען הלומי קרב.

אכרם חסון: הגיעו יותר מ-100 הלומי קרב.

אכרם חסון: שמענו סיפורים מזעזעים.

אכרם חסון: שמענו על העינוי שעוברים הלומי הקרב ונכי צה"ל בוועדות שמקים משרד הביטחון, אדוני סגן השר.

אכרם חסון: לצערנו הרב – נכון שאנחנו מעצמה ואנחנו מדינה מתקדמת ומדינה דמוקרטית שבה ערך האדם הוא ערך עליון, אבל ברגע שמגיעים לוועדות, גם בביטוח הלאומי וגם במשרד הביטחון, לנפגעי פעולות האיבה ונכי צה"ל, שמספרם כפי שאמרתי הוא יותר מ-70,000, בדרך כלל הם חשודים שהם כאילו מרמים את המערכת.

אכרם חסון: הם עוברים מסכת עינויים ארוכה מאוד עד שמאשרים להם את מה שמגיע להם.

אכרם חסון: אנחנו שוכחים שהצעירים האלה נתנו את השנים היפות למעננו, למען ביטחונה של מדינת ישראל, הקריבו למעננו.

אכרם חסון: אנחנו, לצערי הרב, שוכחים מהר, ולכן לא תמיד המערכת הוגנת, אחראית, מכבדת ומחבקת.

אכרם חסון: ולכן, זה הזמן, אדוני סגן השר – שאתה עושה עבודה נפלאה מאוד – לשנות את היחס הזה.

אכרם חסון: אני מלווה את ארגון נכי צה"ל – את חיים בר היושב-ראש ואת מנהל המחוז הצפוני, כי אנחנו הדרוזים נמצאים בצפון.

אכרם חסון: לצערי הרב, יש לנו 1,200 נכי צה"ל ו-400 חללים דרוזים שנפלו במערכות ישראל, ותמיד אמרנו שאנחנו מחנכים את הבנים שלנו לשרת את המדינה.

אכרם חסון: זאת זכות ולא רק חובה מאז 1956.

אכרם חסון: אבל צריך לתת יחס הוגן לכל נכי צה"ל ונפגעי פעולות האיבה.

אכרם חסון: אדוני סגן השר ואדוני היושב-ראש, אני רוצה לספר לכם על הנכים של בני העדה הדרוזית, שלפעמים אין להם קורת גג; יש להם בתים ללא חיבורי חשמל.

אכרם חסון: אף אחד מהם לא התיישב על אדמת מדינה, הם בונים על אדמתם הפרטית,.

אכרם חסון: אבל בגלל היעדר תכנון במשך 70 שנה, בגלל היעדר תקציבים, בגלל דירוג סוציו-אקונומי נמוך של המועצות המקומיות, האנשים נהיו עבריינים בעל כורחם.

אכרם חסון: פנינו כמה פעמים למערכת הביטחון, למערכות האזרחיות, שייתנו העדפה מתקנת, שייתנו נקודת זינוק שווה לנכים ולאלה שנתנו הכול למען המדינה.

אכרם חסון: לצערי הרב, המערכת אטומה; המערכת גוררת אותם ואותנו שנים רבות; המערכת מלאה בביורוקרטיה שלא מתאימה לנו כמדינה מתקדמת.

אכרם חסון: כפי שאמרתי, ערך האדם הוא ערך עליון.

אכרם חסון: מה מבדיל אותנו מרוב מדינות העולם?

אכרם חסון: שאנחנו מוכנים לשלם מחיר כבד מאוד – לתת 1,200 מחבלים – כדי לקבל גופת חייל או לקבל חייל.

אכרם חסון: אבל כאשר אנחנו מתחילים להתנהל מול המערכת האזרחית כדי לכבד את האנשים – הינה, אני רואה גם דרוזים שיושבים כאן; אנחנו אחים ביחד, יש ברית חיים וברית דמים בין העם היהודי לעדה הדרוזית – אני רואה שהם מתחילים להיות סוג ב', סוג ג'.

אכרם חסון: מתחילים להריץ אותם הלוך וחזור.

אכרם חסון: אנשים מתייאשים, וזה לא מתאים לנו.

אכרם חסון: לכן, זאת הזדמנות קודם כול להודות להם על כל מה שעשו והקריבו, והזדמנות שנייה לפנות לכל המוסדות.

אכרם חסון: כל חברי הכנסת חייבים יחד להתאגד ולפעול יחד כדי לאפשר להם לחיות בכבוד, באחריות ובמסירות, ושירגישו שאנחנו מעריכים את מה שעשו.

אכרם חסון: לפחות אני מצדיע להם, ואני אומר להם תודה על כל מה שעשו.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת חסון.

יחיאל חיליק בר: סגן השר אלי בן-דהן, בבקשה.

אלי בן-דהן: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, אורחים נכבדים, יום ההוקרה לפצועי צה"ל ופעולות האיבה הוא באמת לא עוד יום לאומי רגיל; הוא יום שנוגע כמעט בכל בית במדינת ישראל.

אלי בן-דהן: לצערנו, מדינת ישראל נמצאת במציאות שבה אנחנו נלחמים על קיומנו, גם בימים אלה.

אלי בן-דהן: רק השבוע בן בליעל בחר לדקור בחור צעיר רק בגלל היותו יהודי.

אלי בן-דהן: אחרים בחרו לזרוק אבנים.

אלי בן-דהן: ומדינות שלמות בוחרות לתת רוח גבית לאויבינו ולא לנו; לטרור ולא למדינה שהיא אי של יציבות במזרח התיכון.

אלי בן-דהן: מדינת ישראל נלחמת על קיומה, ולדאבוננו, מספר פצועי צה"ל ופעולות האיבה הולך וגדל.

אלי בן-דהן: אני רוצה לומר לכם, חבריי, מאז הגעתי למשרד הביטחון, אני בחרתי קודם כול להקשיב לגיבורי ישראל שהקריבו מגופם ממש למען תקומתה של המדינה, להקשיב לבני המשפחות שלהם – לאימהות, לאבות, לאחים ולילדים; להקשיב קודם כול כדי להבין וללמוד מהם הקשיים והאתגרים שעימם מתמודד גם הפצוע עצמו וגם בני המשפחה, כי הפציעה אינה רק פציעה פיזית של הפצוע עצמו, אלא פציעה הפוגעת בבני המשפחה כולם.

אלי בן-דהן: החיים, כפי שהם הכירו אותם עד אותו רגע, משתנים.

אלי בן-דהן: תהליך השיקום הוא תהליך ארוך ומורכב, פיזית ונפשית, עבור כולם – תהליך שבו מדי יום צריך לבחור בחיים מחדש; תהליך שבו משרד הביטחון משתדל לסייע כמיטב יכולתו ולתת מענה מיטבי.

אלי בן-דהן: עובדי אגף השיקום עובדים יום ולילה כדי לעזור ולסייע.

אלי בן-דהן: עם זאת, חבריי, אני אומר לכם, אני יודע שכרגע המצב איננו מושלם.

אלי בן-דהן: אני רוצה לומר לכם, אני בניתי תוכנית לשיפור אגף השיקום בת 40 הצעות לשיפור, עם 40 סעיפים שכל-כולם מתייחסים למטרה העליונה: שיפור עבודת אגף השיקום, כדי שלכל נכה צה"ל יהיה מענה, כדי שכל נכה צה"ל ירגיש שיש מי שדואג לו.

אלי בן-דהן: התוכנית כרגע נמצאת בדיונים במשרד הביטחון, ואני מקווה מאוד שבקרוב אהיה זה שיוכל לבשר לכם שאנחנו גם מוציאים אותה לפועל במלואה.

אלי בן-דהן: אני רוצה לומר לכם שלא רק זאת.

אלי בן-דהן: בחודש מרס האחרון נפגשתי עם השר לענייני וטרנים בממשל טראמפ, ד"ר דייוויד שולקין.

אלי בן-דהן: פעם ראשונה שמישהו במדינת ישראל נפגש עם המשרד המקביל – המשרד לענייני וטרנים בארצות הברית.

אלי בן-דהן: סיכמתי איתו על שיתוף פעולה היסטורי לטובת פצועי ונכי צה"ל בין מדינת ישראל ובין המעצמה הגדולה בעולם.

אלי בן-דהן: עשיתי זאת כי אני מאמין שמוטלת עלינו החובה לסייע לגיבורי ישראל, ככל יכולתנו, להשתלב מחדש בחברה הישראלית.

אלי בן-דהן: אני יכול להבטיח לכם דבר אחד: שר הביטחון ואני נעשה ככל יכולתנו להמשיך לסייע בידי נכי צה"ל לממש את בחירתם בחיים.

אלי בן-דהן: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: מה מציע אדוני?

יחיאל חיליק בר: להסתפק בדבריך?

אלי בן-דהן: אני חושב שכן.

אלי בן-דהן: אני אגיד עוד מילה – – –

ענת ברקו: יש את תזכיר חוק הנכים ויש את – – –

שולי מועלם-רפאלי: – – – ועדת העבודה והרווחה.

אלי בן-דהן: עוד משפט אני רוצה לומר.

אלי בן-דהן: תרשו לי, אני רוצה לומר עוד משפט.

אלי בן-דהן: כידוע, מתנהלים עכשיו דיונים בוועדת העבודה והרווחה בהכנה של חוק הנכים לקריאה שנייה ושלישית.

אלי בן-דהן: אני הבטחתי ליושב-ראש הוועדה חבר הכנסת אלאלוף שבשבועות הקרובים אבוא ואשתדל להכריע בכל מיני חילוקי דעות שקיימים בדיוני הוועדה בין ארגון נכי צה"ל אגף השיקום וחברי הוועדה עצמה, כדי שנוכל עוד במושב הזה להביא את הצעת החוק לקריאה שנייה ושלישית.

אלי בן-דהן: אני מקווה מאוד שכך נעשה, בעזרת השם, בשבועות הקרובים.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: אם כן, אנחנו נסתפק בדבריך.

יחיאל חיליק בר: אנחנו נבקש מיושב-ראש ועדת הכנסת לתת הודעות.

יחיאל חיליק בר: לאחר מכן נעבור להצעת החוק.

): כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, בהתאם להוראות סעיף 40א לחוק שירות הביטחון [נוסח משולב], התשמ"ו–1986, החליטה ועדת הכנסת על הקמת ועדה משותפת לוועדת החוץ והביטחון ולוועדת החוקה, חוק ומשפט לעניין תקנות בנושא הוועדה לבחינת פטור שניתן למיועדת לשירות ביטחון.

): הוועדה תהיה בת עשרה חברים, חמישה מכל ועדה, בהרכב הזה: מטעם ועדת החוץ והביטחון – חברי הכנסת אבי דיכטר, אשר יכהן כיושב-ראש הוועדה, אמיר אוחנה, יואב בן צור, עפר שלח ועמר בר-לב; מטעם ועדת החוקה, חוק ומשפט – חברי הכנסת ניסן סלומינסקי, ממלאת מקום קבועה טלי פלוסקוב, אורי מקלב, עודד פורר, מרב מיכאלי ומיכל רוזין.

): נוסף על כך, היושב-ראש, אני מתכבד להודיע על חילופי אישים בוועדות הכנסת כדלקמן: מטעם סיעת הרשימה המשותפת – דב, תראה שאני לא טועה – בוועדה לענייני ביקורת המדינה, במקום חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף יכהן חבר הכנסת סעיד אלחרומי; בוועדת החוקה, חוק ומשפט, במקום חבר הכנסת אוסאמה סעדי יכהן חבר הכנסת יוסף ג'בארין; בוועדה המיוחדת לפניות הציבור, במקום חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף יכהן חבר הכנסת סעיד אלחרומי; מטעם סיעת המחנה הציוני – יואל – מטעם סיעת המחנה הציוני, בוועדת הכספים, במקום חבר הכנסת יואל חסון כממלא מקום קבוע יכהן חבר הכנסת עמר בר-לב כממלא מקום קבוע.

): תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הישיבה, הינני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק לתיקון פקודת ביטוח רכב מנועי (מס' 22), התשע"ח–2017, שהחזירה ועדת הכלכלה.

ירדנה מלר-הורוביץ: מסקנות הוועדה המיוחדת לצדק חלוקתי ולשוויון חברתי בעקבות דיון מהיר בהצעתו של חבר הכנסת יוסף ג'בארין בנושא: חלוקת ההכנסות באזורי התעשייה האזוריים.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/745); נספחות.

יחיאל חיליק בר: ]

יחיאל חיליק בר: אם כן, אנחנו עוברים להצעת חוק החזקת תכשיר אפינפרין במוסדות חינוך ובמקומות ציבוריים, התשע"ח–2017, של חברי הכנסת יואל חסון, יהודה גליק וקבוצת חברי הכנסת.

יחיאל חיליק בר: יציג את ההצעה חבר הכנסת חסון.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: עד חמש דקות, אדוני.

קריאה: זו קריאה שלישית, לא?

יואל חסון: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

יואל חסון: חבריי חברי הכנסת, אני מאוד שמח ונרגש להציג פה את הצעת החוק הזאת בקריאה ראשונה – החזקת תכשיר אפינפרין במוסדות חינוך ובמקומות ציבוריים.

יואל חסון: אני אומנם הראשון מבחינה פורמלית שהגיש את הצעת החוק הזאת, אבל ברור לי מאוד שהיה לי קשה מאוד לקדם אותה מהאופוזיציה לולא העובדה שיהודה גליק נכנס לכנסת, והוא גם, במקרה – הוא בטח יספר על זה – סובל אישית מאלרגיות – הוא אמר את זה אז אני מרשה לעצמי לומר את זה גם כאן – ומסתובב עם מזרק צמוד.

יואל חסון: הוא לקח את הצעת החוק הזאת, ומתוך מקומו בקואליציה הצליח לקדם אותה.

יואל חסון: הצעות החוק שלנו הוצמדו ומוזגו.

יואל חסון: גם בשל העובדה הזאת ובגלל שגם חבר הכנסת גליק באמת עוסק בתחום הזה באופן יומיומי ושוטף גם בוועדה, הסכמתי לוותר על חצי מהזמן שלי כדי לאפשר לגליק יותר זמן להציג את החוק החשוב הזה.

יואל חסון: אני באמת מברך אותך, חבר הכנסת גליק, על הנחישות והדבקות במטרה, שבלעדיה באמת לא היינו מעבירים את החוק הזה.

יואב קיש: יואל, אני צריך לעשות גיוס לקואליציה?

יואל חסון: תמיד טוב.

יואל חסון: לא מזיק.

יואל חסון: תהיה ערני.

קריאה: בפרט לאור – – –

יואל חסון: הצעת החוק המקורית שלנו – לפחות שלי – הייתה הרבה יותר שאפתנית מהנוסח שאנחנו נצביע עליו היום.

יואל חסון: ביקשנו באמת לקבוע להרבה יותר מקומות במרחב הציבורי חובה להחזיק את המזרקים האלה.

יואל חסון: חשבנו שזה הדבר הנכון כדי למנוע אובדן חיי אדם, בדומה לחובה שקיימת היום להחזיק מכשירי החייאה, שהוכחו כמצילי חיים.

יואל חסון: פה צריך להגיד מילה טובה לאדם שאומנם הורשע בעסקת טיעון, בדין, אבל חבר הכנסת סטס מיסז'ניקוב, שהיה כאן, הוא שקידם את הצעת החוק להצבת מכשירי החייאה במקומות ציבוריים.

יואל חסון: זה חוק שלו, וזה חוק שבאמת הציל חיים רבים.

יואל חסון: צריך להזכיר את זה ולתת לו קרדיט על זה.

חיים כץ: זה עבר בוועדת העבודה והרווחה אצלי.

יואל חסון: בתקופתך, נכון.

יואל חסון: בכנסת השמונה עשרה, אני חושב, או השבע עשרה.

חיים כץ: משהו כזה.

יואל חסון: לא, שבע עשרה דווקא.

קריאה: השבע עשרה?

יואל חסון: השבע עשרה, כן, כן.

יואל חסון: זו באמת הצעת חוק חשובה.

יואל חסון: זו גם המטרה של ההצעה הזאת.

יואל חסון: באמת רבים סובלים מאלרגיות שונות שמסכנות חיים.

יואל חסון: אנחנו זוכרים את אותו מקרה עצוב של הנערה הצעירה שאכלה במסעדה מזון שהיו בו בוטנים שהיא הייתה אלרגית אליהם, והיא פשוט מתה מהדבר הזה, כי לא הייתה אפשרות לתת לה טיפול מציל חיים במקום באותו רגע.

יואל חסון: בהצעה המקורית שלנו גם במסעדות היה צריך לעשות את זה, ובמקומות אחרים.

יואל חסון: אנחנו כרגע לא נמצאים בנוסח הזה.

יואל חסון: אולי נצליח לשכנע את הממשלה להרחיב את זה קצת יותר, בוודאי במוסדות חינוך, שאת זה אנחנו כמובן רוצים, ובמוסדות המדינה – איפה שנמצאים גם יותר בני נוער ושיש יותר סכנת אלרגיות.

יואל חסון: אנחנו צריכים לשמור – ואני מקדם את זה, ואני מברך עוד פעם את גליק על שהוא קידם את זה – את ההבנות עם ועדת שרים לחקיקה ועם אגף התקציבים במשרד האוצר.

יואל חסון: אני מאמין שבהידברות נוכל לייצר פה חוק עם שיניים, חוק משמעותי, שבאמת ייתן בשורה ויציל חיים באופן ממש אמיתי.

יואל חסון: לכן, לסיכום, אדוני היושב-ראש, אני באמת שמח לקדם עוד הצעת חוק חברתית וחשובה, שהיא פתרון חשוב למצוקה אמיתית ויומיומית של אזרחים.

יואל חסון: הלוואי שהיינו יותר ויותר – חבר הכנסת גליק, אני יודע שאתה שותף למחשבות האלה – יותר ויותר "מבזבזים", במירכאות, שעות וימים פרלמנטריים על הצעות חוק מהסוג הזה, הצעות חוק שבאמת מתקנות עוולות, הצעות חוק שבאמת דבוקות ונטועות באינטרס ציבורי עמוק ורחב.

יואל חסון: אלו בעיניי רגעי האמת של מחוקק; אלו רגע האמת של כולנו כמחוקקים, שבאמת כל אחד מכם עבד קשה מאוד כדי להגיע ולשבת בבית המחוקקים של מדינת ישראל.

יואל חסון: אני חושב שכשאנחנו מגיעים ויושבים כאן – אלו הרגעים הגדולים, המשמעותיים, הייחודיים, ולא כל מיני חוקים אחרים שהם הישרדותיים, פוליטיים, אינטרסנטיים, שלא מתקנים שום עוולה.

יואל חסון: אלו הדברים שמחוללים שינוי, אלו הדברים שמצילים חיים.

יואל חסון: בזה אנחנו צריכים לעסוק יותר, גם בשיתוף פעולה קואליציה-אופוזיציה, באופן ענייני.

יואל חסון: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

יחיאל חיליק בר: תודה, יואל חסון, חבר הכנסת.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת יהודה גליק, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: לך יש עד עשר דקות, ואחריו יש רשימת דוברים, ואיציק שמולי הוא הראשון, ונקריא את הרשימה.

יחיאל חיליק בר: אדוני, עד עשר דקות.

יהודה גליק: תודה רבה.

יהודה גליק: אדוני היושב-ראש, חבר הכנסת חיליק בר, אהובי, יקירי, חבריי, כנסת מתוקה, חבריי מן האופוזיציה ומן הקואליציה, המתוקים והמתוקות, באמת כיף ככה להיות באווירה נינוחה אבל עניינית במליאה גם אחרי שעברנו לילה קשה.

יהודה גליק: תודה רבה לך, חבר הכנסת יואל חסון, ידידי, גם על הזמן שנתת וגם על הפרגון שנתת פה.

יהודה גליק: אני באמת, את יומי עשיתי.

יהודה גליק: אני יכול ללכת הביתה עם כל המחמאות, וזה ממש כיף.

יהודה גליק: אנחנו מדברים פה היום על חוק מציל חיים, חוק מציל חיים כפשוטו.

יהודה גליק: אלפי ילדים שסובלים מאלרגיות מפוזרים ברחבי הארץ.

יהודה גליק: כשהייתי ילד לא היה לנו אפיפן.

יהודה גליק: הייתי מסתובב בבית ספר עם מזרק, עם אמפולה ועם סכין, לחתוך את הראש של האמפולה, וזה היה בתוך התיק שלי.

יהודה גליק: בכיתה ג'-ד' למדתי איך להזריק.

יהודה גליק: היום יש בידינו את קדמת הטכנולוגיה.

יהודה גליק: בסך הכול מזריקים עם מכשיר פשוט, אפינפרין או אפיפן, לפי השם, כל חברה שתמציא אותו; בכל אופן, מזריקים.

יהודה גליק: לא רק שהוא מציל חיים, אלא גם אין בו סכנות – כל מה שאתה מזריק לתוכך זה אדרנלין, זאת אומרת, אם הזרקת בטעות לאדם בריא, מקסימום הוא נהיה קצת עם טמפרמנט ג'ינג'י, זה הכול, בסך הכול.

יחיאל חיליק בר: כמוך.

יהודה גליק: אבל אני, כמו שאמרתי, סבלתי מאלרגיה לבוטנים, שהביאה אותי לבקר בתקופת ילדותי כמעט בכל בית חולים בארץ – אני חושב מיוספטל שבדרום ועד רמב"ם, ואפילו אולי, לא זוכר, גם נהריה, לא זוכר, אבל בכל אופן ברמב"ם בוודאי הייתי; כל פעם שנתקלת, אכלת משהו.

יהודה גליק: הדבר הזה הוא פשוט מציל חיים, וזה ממש – לזה אנחנו הגענו לפה, לכנסת, כמו שאמר חברי חבר הכנסת יואל חסון.

יהודה גליק: הגענו לפה כדי לגעת בנושאים האלה, שאומנם הם אולי פחות עסיסיים, הם פחות כותרתיים, פחות מביאים קהל, אפילו בקרב חברי הכנסת, אבל הם בהחלט עוזרים לרפואה הכי חשובה בעולם.

יהודה גליק: כתוב בתורה: "כל המחלה ששמתי במצרים לא אשים עליך כי אני ה' רֹפאך".

יהודה גליק: אם הוא לא ישים מחלה, אז למה צריך רופא?

יהודה גליק: הרפואה הכי טובה היא הרפואה המונעת.

יהודה גליק: אם לומדים ומחכימים לעסוק ברפואה מונעת, אנחנו בהחלט מצילי חיים.

יהודה גליק: הצעת החוק הזאת – אני מוכרח לומר, נפלאות הביורוקרטיה של כנסת ישראל – התחילה על ידי חברת הכנסת רחל אדטו, והיא לא הצליחה להשלים אותה.

יהודה גליק: אחר כך חברת הכנסת יפעת קריב, שבאמת יזמה אותו בכנסת הקודמת, הביאה אותה כמעט – שוב נגמרה הכנסת.

יהודה גליק: אתה לא מבין, מכשיר שעולה 200 שקלים פעם בשנה וחצי – כמה צריך להתאמץ ולהפוך עולמות כדי לקדם אותו.

יהודה גליק: אני שמח שאנחנו הבאנו את זה עכשיו לקריאה ראשונה, לא מעט בזכותה של טלי פלוסקוב היקרה – עם המזג הנעים שלך.

יהודה גליק: איך ניהלת את הוועדה באופן כל כך יעיל ומקצועי.

יהודה גליק: פשוט מרשים היה לראות אותך מאגדת אפילו את כל משרדי הממשלה, שכל אחד בא כדי לשמור על האינטרסים שלו ולא לתת את האחריות.

יהודה גליק: אז אני מאוד מאוד מודה לך על כל העניין הזה.

יהודה גליק: בדרך כלל נוהגים פה להודות אחרי קריאה שלישית.

יהודה גליק: א.

יהודה גליק: מי יודע מתי נגיע, אם נגיע, כן יגיע.

יהודה גליק: אני גם שכחן קטן, אז כמו שאמרתי, אני רוצה להודות גם ליפעת וגם לטלי, אבל גם לאודליה אלבו מהעמותה הישראלית לאלרגיות, שבאמת, היא שותפה לכתיבת מדיניות ופועלת להעלאת המודעות לנושא האלרגיה, וכמובן, לשלומית רדר מעמותת יהל.

יהודה גליק: אני רוצה להודות גם למירי כהן ממשרד הבריאות.

יהודה גליק: לא כל כך הרבה פעמים מודים, אבל אני רוצה להודות לעורכת הדין יעל סלנט, היועצת המשפטית של ועדת העבודה והרווחה – איך היא הצליחה ללכת בין הטיפות ולקחת כל פעם כמה נוסחאות של החוק הזה, כדי להביא אותו לקריאה ראשונה.

יהודה גליק: אני כמובן רוצה להודות גם לצוות שלי, לאורי בנק, שמלווה אותי בעניינים האלה.

יהודה גליק: הזכיר חבר הכנסת יואל חסון שמאוד רצינו שהחוק הזה יחול גם על מסעדות.

יהודה גליק: הכנסת ביקשה שלא להפיל שום רגולציה על עסקים קטנים, ואני מבין את הבקשה הזאת.

יהודה גליק: לא חשבתי שלהוסיף עוד משהו לתוך תיק עזרה זה כל כך נורא.

יהודה גליק: אני קורא מכאן לבעלי עסקים, למסעדות, בתי מלון, כל מיני בתי הארחה: בעצמכם, ביוזמתכם, תביאו את זה לתוך המסעדה, גם אם לא חייבים.

יהודה גליק: תכבדו את הלקוחות שלכם.

יהודה גליק: אני רוצה לפרגן גם למשטרת ישראל ולצבא, שביוזמתם התחילו את הדבר הזה וקידמו אותו, ובהחלט ראויים לכל כבוד.

יהודה גליק: רגע לפני שאני מסיים, אני קודם כול רוצה לשלוח מכאן איחולי בריאות לחברנו השר דוד אזולאי, שברוך השם לא נאלץ להגיע לפה אתמול.

יהודה גליק: אני רוצה, כמובן, לשלוח דברי נחמה בשם כל כנסת ישראל על הליכתו של מנהיג הציבור החרדי בישראל הרב – – –

חיים כץ: הוא ביקש בצוואה לא להזכיר.

חיים כץ: שטיינמן כתב צוואה.

חיים כץ: אל תעשה את זה.

יהודה גליק: אז לא עושה כלום, רק מזכיר.

חיים כץ: לא, הוא ביקש שלא להזכיר.

יהודה גליק: לא להזכיר אפילו?

יואל חסון: הוא כתב צוואה מדהימה.

יהודה גליק: שלא לכתוב הספדים.

חיים כץ: כלום.

חיים כץ: לא להזכיר.

יהודה גליק: אז בוא נגיד, זה שהוא כתב בצוואה לא להזכיר, נדמה לי שזה ההספד הכי גדול שיש.

יהודה גליק: כמובן, חוץ מהעובדה שאני גם אלרגי, אני גם נפגע איבה.

יהודה גליק: ביום הזה אני רוצה לברך גם את כל מי שארגן את היום הזה, את חברת הכנסת ענת ברקו שארגנה.

יהודה גליק: ליבי עם כל אלה שמתמודדים עם הקשיים היומיומיים של נפגעי איבה.

יהודה גליק: חבריי חברי הכנסת, אני קורא לכם לתמוך בקריאה הראשונה.

יהודה גליק: בעזרת השם, אני מקווה שנביא את זה כמה שיותר מהר לקריאה שנייה ושלישית.

יהודה גליק: תודה רבה.

יהודה גליק: כנסת ישראל עוסקת בבריאות, בצרכים של החברה.

יהודה גליק: גם מפלגת הליכוד עוסקת בקידום דברים של החברה, ולא רק במה שמאשימים אותנו.

יהודה גליק: זה אולי לא מקבל את הכותרות, אבל אנחנו עוסקים בזה.

יהודה גליק: אני שמח להיות שותף בזה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת גליק.

יחיאל חיליק בר: אנחנו עוברים לרשימת הדוברים.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת שמולי, בבקשה, ואחריו – חבר הכנסת טלב אבו עראר.

יחיאל חיליק בר: עד שלוש דקות, אדוני.

איציק שמולי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

איציק שמולי: כבוד השר, חבריי חברי הכנסת, ראשית, אני מצטרף לאיחולי ההחלמה לשר אזולאי, כמובן.

איציק שמולי: אני רוצה בראש ובראשונה לברך את יוזמי החוק – את חברי יואל חסון וחברי יהודה גליק – על החוק החשוב הזה שמחייב הצבת תכשיר אפינפרין בכל מוסד חינוכי.

איציק שמולי: אין ספק, כפי שאתה היטבת לתאר, חברי חבר הכנסת גליק, שזה דבר כל כך אלמנטרי, ובאותה העת דבר שבהחלט יכול לסייע לנו להציל חיים במקרה של ילדים או של נערים שהם אלרגיים.

איציק שמולי: אני שמח ומברך על החוק, וכמובן את כל הארגונים והשותפים שלקחו חלק בהובלתו.

איציק שמולי: היום, אדוני היושב-ראש, אנחנו מדליקים נר ראשון של חנוכה.

איציק שמולי: נהוג לדבר על האור שהחג הזה בעצם מביא לכל בית בישראל.

איציק שמולי: יושב פה כבוד שר הרווחה, שיש לי הערכה עצומה לפועלו.

איציק שמולי: אני חושב שמאז שהוא נכנס לתפקידו, בחלק ניכר מהתחומים יש מהפך דרמטי ויש מאמץ אמיתי להתמודד עם סוגיות שלא התמודדו איתן שנים, גם בתחום של הקשישים וגם בתחום של הנכים, ועל כך באמת, אדוני השר, מגיעה לך מלוא ההערכה.

איציק שמולי: עם זאת, פורסם בשבוע שעבר דוח העוני מאת הביטוח הלאומי.

איציק שמולי: למחמירים, כמובן, פורסם גם הדוח העוני האלטרנטיבי, ששם התמונה עוד יותר מדאיגה ועגומה.

איציק שמולי: האתגר הזה לא מונח רק לפתחו של חבר כנסת או שר כזה או אחר; זה אתגר בסדר גודל לאומי קטסטרופלי.

איציק שמולי: המצב שבו מדינת ישראל, לא מהיום ולא מאתמול, ניצבת במקום הראשון, עם שיעורי העוני הגבוהים ביותר במערב, שיעורי העוני בקרב הילדים בתוכה ממשיכים לעלות, שיעורי העוני בקרב הקשישים שלה אומנם ירדו בחצי אחוז או באחוז אבל עדיין נותרו גבוהים מאוד, אחד מכל חמישה קשישים חי מתחת לקו העוני – זאת תמונת מצב בלתי נסבלת, אדוני היושב-ראש.

איציק שמולי: ראוי היום, דווקא בערב חג החנוכה, שאנחנו נציין בן את האור והשמחה, לזכור שיש מאות אלפי אנשים במדינת ישאל שחיים בעוני, ובעצם הם לא יוכלו לציין לא את החג הזה ולא חגים נוספים.

איציק שמולי: הלוואי הלוואי שהבית הזה יוכל לעשות הרבה יותר בכל מה שקשור בקידום מדיניות מקדמת עבורם ועבור הזכויות שלהם.

איציק שמולי: תודה רבה, ושיהיה חג שמח.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה, חבר הכנסת איציק שמולי.

יחיאל חיליק בר: אני עובר לרשימת הדוברים: טלב אבו עראר; מיכל רוזין; יוסף עטאונה.

יחיאל חיליק בר: נחמן שי, בבקשה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני, עד שלוש דקות.

נחמן שי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

נחמן שי: חבריי חברי הכנסת, אני רוצה להצטרף למאות אלפי יהודים שהם אבלים היום ובאו להלווייתו של הרב שטיינמן.

נחמן שי: אני חושב שהוא היה גדול בתורה וגם היה מתון בדעותיו ובהשקפותיו.

נחמן שי: הוא היה כנראה אדם מיוחד במינו.

נחמן שי: לא הכרתי אותו באופן אישי, אבל אני בטוח שהאבל הזה מקיף גם את מי שהיה קרוב אליו, גם את מי שלא, גם את מי שכיבד את דעותיו וגם את מי שפחות, אבל אין ספק שאדם גדול בתורה הלך היום לעולמו, והצער הוא רב.

נחמן שי: אני רוצה לברך את מציעי החוק, את חברי יואל חסון וחברי יהודה גליק.

נחמן שי: זה נראה חוק שעל פניו הוא נכון ומוצדק, ותמיכתי נתונה לו.

נחמן שי: היום הוא יום התפוצות בכנסת לאורך כל השבוע.

נחמן שי: אני לא יודע מה יהיה לאורך כל השבוע, אבל היום הזה כשלעצמו הוא יום מיוחד אם הוא תפס אותנו בשעת בין ערבים כזאת.

נחמן שי: הייתי רוצה והייתי שמח אם הכנסת כולה הייתה מתאחדת במפגן של אהדה, תמיכה והזדהות עם יהודי התפוצות.

נחמן שי: אמר יפה איציק שמולי שהיום הוא חנוכה.

נחמן שי: הנרות האלה שאנחנו מדליקים היום מאירים את העולם היהודי כולו בכל מקום.

נחמן שי: בכל קהילה יהודית ובכל משפחה יהודית באשר הן מדליקים היום נר ראשון של חנוכה.

נחמן שי: זה נר גדול, שמאיר את ההיסטוריה הארוכה שלנו, את הערכים שלנו, את הגיבורים שלנו, את העבר המשותף שלנו.

נחמן שי: בלי הערכים, בלי העבר, בלי ההיסטוריה, אנחנו לא אומה.

נחמן שי: אין אומה.

נחמן שי: אומה לא מתחילה מאפס, היא מתחילה מהשורשים, ואלה השורשים שלנו.

נחמן שי: והדלקת הנר הזה לאורך שמונת הימים היא התזכורת לכולנו של העבר של העם היהודי, ודרכו אנחנו מתחברים גם להווה וגם מדברים על העתיד שלו.

נחמן שי: וכך, כשיאירו פה בישראל את הבתים, וילדים ישמחו, ובדרכם מבוגרים יקרינו וגם יקרנו מאושר יחד איתם – כי יש משהו מאוד משפחתי בחג הזה – אנחנו צריכים לראות לפנינו את יהדות התפוצות כולה, את היהודים במקומותיהם, ולזכור דווקא בימים האלה, כשאנחנו עומדים בפני התקפות אנטישמיות חדשות, ממש ממש בימים האחרונים, גם באירופה וגם בארצות הברית, את המחויבות שלנו, של מדינת ישראל ושל העם היהודי בארץ ישראל, לסייע, לעזור, לתמוך ולהגן על היהודים באשר הם.

נחמן שי: אולי אנחנו לא יכולים להגן עליהם פיזית, אבל אנחנו יכולים ליצור את ההגנה של מדינות עליהם כדי שאותה אנטישמיות ארורה, שפגעה בעם היהודי לכל אורך ההיסטוריה שלו, אולי לא תיעלם אבל תידחק לפינה מרוחקת ותצטמצם ככל האפשר.

נחמן שי: זאת ההזדהות שלנו עם העם היהודי וההזדהות של העם היהודי איתנו.

נחמן שי: חג שמח.

נחמן שי: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת בן ארי; זנדברג.

יחיאל חיליק בר: לאה פדידה, בבקשה, גברתי.

יחיאל חיליק בר: עד שלוש דקות.

לאה פדידה: אדוני יושב-ראש הישיבה, חברי וחברות הכנסת, ראשית, אני באמת מודה לחבר הכנסת גליק ולחבר הכנסת חסון על חוק חשוב, עוד צעד בנושא קידום הבריאות.

לאה פדידה: חוק ביטוח בריאות ממלכתי בא ואומר שכל מטופל זכאי מקופת החולים שלו לטיפול סביר, בזמן סביר, במרחק סביר.

לאה פדידה: אתמול התקיים דיון בבית הזה וגילינו שערורייה: מבוטחי קופת חולים כללית בצפון מופלים לרעה לעומת שאר חלקי המדינה, וזה אומר שקופות החולים חוסכות כסף וזמן על חשבון בריאות המטופלים בצפון.

לאה פדידה: אישה שאת שמה אני לא אזכיר, כי היא ביקשה, שביקשה ללכת לעשות MRI – שיש ליד ביתה, בבית החולים זיו – התבקשה לנסוע לבית החולים בנצרת.

לאה פדידה: איזו איוולת.

לאה פדידה: איזו איוולת לנסוע מרחק כזה גדול, למקום שהתור בו כל כך עמוס.

לאה פדידה: לא מספיק שהייתה צריכה לנסוע זמן רב, היא הייתה גם צריכה לחכות שבועות רבים, בזמן שהמכשיר עומד ואין לו דורש בבית החולים זיו.

לאה פדידה: בדיון שנערך אמרו קופת החולים שיותר כדאי להם, משתלם להם, להפנות לבתי חולים שבהסדר איתם.

לאה פדידה: אז הממשלה אכן קבעה חוק, אבל הם לא עומדים בחוק, ושוב אנחנו רואים את הפריפריה הצפונית מקופחת.

לאה פדידה: הבריאות היא זכות בסיסית.

לאה פדידה: הייתכן שבצפון נקבל פחות?

לאה פדידה: הרי לא מזמן התפרסם דוח שלפיו שבפריפריה חיים פחות.

לאה פדידה: אז בבית הזה החוק הזה קיים, ואנחנו צריכים לעשות צעדים לחוק.

לאה פדידה: וכששאלתי את משרד הבריאות מה קורה כשמובא לידיעת

לאה פדידה: כם שקופת חולים כללית, בכוונה, לא נותנת את השירות במרחק סביר ובטיפול סביר – אין סנקציות בידיים שלהם.

לאה פדידה: אז כנראה הם צריכים ללמוד בדרך הקשה.

לאה פדידה: בבית הזה אנחנו צריכים לקחת את חוק ביטוח בריאות ממלכתי, לתקן את מה שצריך ולתת את הסעדים הנכונים כדי שבצפון, בדרום, לא משנה איפה האדם יהיה, הוא יזכה לבריאות כמו שכל אדם זכאי.

לאה פדידה: אני מקווה מפה שיותר לא נשמע שהצפון מופלה לרעה, ולא שום תושב ותושבת אחרים בארץ.

לאה פדידה: חנוכה שמח.

לאה פדידה: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברתי לאה פדידה.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אלחרומי; אלהרר; אייכלר; איל בן ראובן; מלכיאלי.

יחיאל חיליק בר: רויטל סויד, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: עד שלוש דקות, גברתי.

רויטל סויד: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חבריי חברי הכנסת, היום התפרסם מדד של המכון לדמוקרטיה, והתגלו בו נתונים שאמורים להדאיג את כולנו – את רובנו – מאוד בכל מה שקשור לאמון של הציבור בנבחרי הציבור, בשרים, בממשלה וגם בחברי הכנסת.

רויטל סויד: 64% מהישראלים סבורים שהממשלה לא מטפלת כפי שצריך בבעיות של האזרחים.

רויטל סויד: 58% מתנגדים לרעיון של לקחת, לשלול או להחליש את בית המשפט העליון ואת מערכת המשפט בכלל.

רויטל סויד: אני לא ארחיב עכשיו על כל הנתונים שעלו שם, אבל הדבר שעובר באמת כחוט השני בכל המדגם הזה זה תופעה אחת ברורה: נבחרי הציבור כבר לא נהנים מאמון של הציבור בהם.

רויטל סויד: הם לא חושבים שחברי הכנסת, השרים, הממשלה – הקואליציה משרתת באמת את הציבור ולא עושה את זה מתוך אינטרסים אישיים או פוליטיים.

רויטל סויד: ואני רוצה לומר לכל אותם אנשים שהשתתפו בסקר הזה שהם צודקים; שאין מה לעשות, אנחנו נמצאים פה, במיוחד בשבועות האחרונים, וכל מה שאנחנו רואים זה רק ניצול ציני של הממשלה, של השרים ושל הקואליציה של הכוח שיש בידם, ולא בשביל להעביר יוזמות חקיקה שתיטבנה עם הציבור ותיטבנה עם העם ותיטבנה עם הנכים או עם הקשישים או ניצולי השואה או עם תלמידים.

רויטל סויד: כל מה שעושים זה אך ורק להעביר חקיקה סקטוריאלית או פרסונלית, שכל-כולה – והמשמעות של שתיהן, גם החקיקה הפרסונלית, כמו למשל החוק הצרפתי, חוק ההמלצות וכיוצא בזה, וגם החקיקה – – –

חיים כץ: חוץ מזה לא עושים כלום?

רויטל סויד: תשים לב על מה אנחנו נאבקים; תשים לב מה ישבתם פה להעביר; תראה איך כל מה שהיה חשוב אתמול זה חוק המרכולים.

רויטל סויד: למה התגייסו פה כולם?

חיים כץ: חוץ מזה כלום?

רויטל סויד: כל מה שאתם עושים בחודשים האחרונים, ובעיקר בשבועות האחרונים, זה אך ורק לדאוג לכך שכל סקטור יקבל את מה שהוא רוצה ושראש הממשלה יקבל את ההישרדות שלו.

רויטל סויד: עכשיו, אני לא אדבר עליך ברמה האישית, השר כץ.

רויטל סויד: אני ראיתי אותך, ואנחנו גם יודעים, ואנחנו מכירים אותך – גם לגבי הרווחה, גם לגבי הנכים וגם איך אתה עושה דברים, גם כשזה לא תמיד מתואם עם האוצר, ואתה מנסה לעשות למען המשרד שאתה נמצא בו.

רויטל סויד: אבל עם כל הכבוד, אתה לא משקף את הממשלה ככלל, ואתה בטח לא משקף את הרוח של הבית הזה, ולא בכדי הציבור לא מאמין לו.

רויטל סויד: על מה ישבנו פה אתמול עד חמש בבוקר?

רויטל סויד: על מה?

רויטל סויד: על מה היה פה כל הרעש?

רויטל סויד: מה זה כל החקיקה המטורפת הזאת שאתם מביאים בשבועות האחרונים?

יהודה גליק: – – –

רויטל סויד: מה זה כל החקיקה המטורפת שאתם מעלים פה?

רויטל סויד: על מה אתם נלחמים?

רויטל סויד: כדי שראש ממשלה לא ייחקר בחקירות?

רויטל סויד: כדי שאפשר יהיה להסתיר מעיני הציבור מה בדיוק קורה בחקירות של ראש הממשלה?

רויטל סויד: זה מה שמעניין אתכם?

רויטל סויד: זה מה שמעניין אתכם שהציבור יעבור?

רויטל סויד: למה לא ישבנו פה עד לפנות בוקר על הנכים ועל הקצבאות?

רויטל סויד: ואני יודעת שאתה מקדם את זה, ואני יודעת איפה אתה נמצא עם זה, אדוני השר.

רויטל סויד: אני לא מדברת עליך ברמה האישית.

רויטל סויד: למה לא ישבנו על זה?

יהודה גליק: אתם בחרתם – – – אתמול בלילה.

יחיאל חיליק בר: תודה, יהודה.

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

רויטל סויד: למה ישבנו פה רק על חוקים שכל מה שמעניין אותם – ולי אין מה לומר על חוק המרכולים, וכבר אמרנו את זה אתמול מספיק.

רויטל סויד: למה ישבנו פה עד לפנות בוקר, עם איומים של שר להתפטר, על משהו שמשרת סקטור אחד בלבד ולא יותר?

רויטל סויד: לא בכדי הציבור לא מאמין בחברי הכנסת; לא בכדי הציבור לא מאמין בנבחרי הציבור.

רויטל סויד: ויפה שעת אחת קודם שנתעורר, או, אפשר לומר בפה גדול: התחלת הסוף.

רויטל סויד: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, גברתי.

יחיאל חיליק בר: אני ממשיך: איילת נחמיאס ורבין; זוהיר בהלול; אורלי לוי אבקסיס; מוסי רז; יוסי יונה; איתן כבל, איתן כבל – מוותר; יעל גרמן; יעל כהן-פארן; עיסאווי פריג'; מאיר כהן; עמר בר-לב – מוותר; עבד אל חכים חאג' יחיא; זחאלקה; תומא סלימאן; עליזה לביא; אמיר אוחנה; מיקי לוי; מסעוד גנאים, מסעוד גנאים; אחמד טיבי; מיכל בירן; קסניה סבטלובה; יואב קיש; נאוה בוקר; שרן השכל.

קריאה: – – –

יחיאל חיליק בר: אתה לא – אין לך מה להגיד?

יחיאל חיליק בר: אוקיי.

יחיאל חיליק בר: הצבעה מס' 1 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 12 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק החזקת תכשיר אפינפרין במוסדות חינוך ובמקומות ציבוריים, התשע"ח–2017, לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות נתקבלה.

יחיאל חיליק בר: 12 בעד, ואני מוסיף את חבר הכנסת אכרם חסון.

יחיאל חיליק בר: 13 בעד, ללא מתנגדים.

יחיאל חיליק בר: אני קובע כי הצעת החוק עברה.

יחיאל חיליק בר: מזל טוב ליואל ויהודה גליק ויישר כוח.

יחיאל חיליק בר: היא תעבור לוועדת העבודה והרווחה להמשך הכנתה לקריאה שנייה ושלישית.

רויטל סויד: – – –

יחיאל חיליק בר: אנחנו מוסיפים – לפרוטוקול, כמובן – את חברת הכנסת רויטל סויד.

יחיאל חיליק בר: ניסיתי לרמוז לך לא לצאת מהר, כי לא היו הרבה דוברים.

יחיאל חיליק בר: אנחנו עוברים עכשיו לשאילתות.

יחיאל חיליק בר: אדוני השר, אנא עלה.

יחיאל חיליק בר: אני מקריא את השאילתות שרשומות לי.

יחיאל חיליק בר: אם יש פה חבר כנסת שלא נמצא, אז זו בעיה שלו, כמו שאומרים.

חיים כץ: יקבל תשובה בכתב.

יחיאל חיליק בר: יקבל תשובה בכתב, אם השר – – –

חיים כץ: כל מי שלא נמצא יקבל תשובה בכתב.

יחיאל חיליק בר: החרדים כנראה בהלוויה של הרב שטיינמן.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אורי מקלב – אינו נמצא.

חיים כץ: יקבל בכתב.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת קארין אלהרר.

חיים כץ: תקבל בכתב.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת איתן כבל.

חיים כץ: יקבל בכתב.

יחיאל חיליק בר: גם?

יחיאל חיליק בר: הוא פה.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת זועבי.

חיים כץ: תקבל בכתב.

יחיאל חיליק בר: רוזין.

חיים כץ: תקבל בכתב.

יחיאל חיליק בר: בן ארי.

חיים כץ: תקבל בכתב.

יחיאל חיליק בר: מקלב.

חיים כץ: בכתב.

יחיאל חיליק בר: חנין זועבי.

חיים כץ: בכתב.

קריאה: – – –

יחיאל חיליק בר: אורי מקלב, שוב – בכתב.

יחיאל חיליק בר: יואל חסון.

חיים כץ: בכתב.

יחיאל חיליק בר: גם בכתב?

קריאה: גם אני ביקשתי בכתב.

חיים כץ: תקבל גם אתה בכתב.

יחיאל חיליק בר: ישראל אייכלר?

יחיאל חיליק בר: לא.

חיים כץ: בכתב.

יחיאל חיליק בר: יעל כהן-פארן.

חיים כץ: איננה.

חיים כץ: בכתב.

יחיאל חיליק בר: שוב חנין זועבי.

חיים כץ: בכתב.

יחיאל חיליק בר: יוסף ג'בארין.

חיים כץ: בכתב.

יחיאל חיליק בר: שוב חנין זועבי.

חיים כץ: בכתב.

יחיאל חיליק בר: יעל כהן-פארן.

חיים כץ: בכתב.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אחמד טיבי.

חיים כץ: בכתב.

יחיאל חיליק בר: זו הייתה שעת השאלות הכי ממצה, עניינית ורצינית שהייתה לי עד היום בכנסת, כבוד השר.

חיים כץ: של השאילתות.

יחיאל חיליק בר: אני חייב להגיד לך שלמדתי הרבה גם מהתשובות שלך – בעיקר מהתשובה: לקבל בכתב.

חיים כץ: יפה.

חיים כץ: שמתי את הדגש על הפרטים הקטנים, כמו שהבנת.

יחיאל חיליק בר: לא.

יחיאל חיליק בר: אין ספק.

חיים כץ: באתי מוכן עם החומר.

יחיאל חיליק בר: באת מוכן, ולא טעית בשום תשובה שנתת עד עכשיו.

יחיאל חיליק בר: אם כן, כל השאילתות, בעצם – –

חיים כץ: נענו.

יחיאל חיליק בר: – – ייענו בכתב לפונים.

יחיאל חיליק בר: זהו.

חיים כץ: נגמר.

יחיאל חיליק בר: תם סדר-היום, הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, כ"ה בכסלו התשע"ח, 13 בדצמבר 2017, בשעה 11:00.

יחיאל חיליק בר: ישיבה זו נעולה.