ישיבת מליאה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 280, 2017-11-28 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום י' בכסלו תשע"ח, 28 בנובמבר 2017.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נתחיל עם נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: חברים, אני מפעיל את ההצבעה על מנת שתוכלו להירשם.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, ההרשמה החלה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איתן ברושי, נפלה בידך הזכות לפתוח היום את הנאומים.

איתן ברושי: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, לאחרונה התבטא ראש רמ"י – רשות מקרקעי ישראל – עדיאל שמרון, בצורה מאוד קיצונית ובוטה מול ההתיישבות.

איתן ברושי: אני מצטט: "אנחנו נתכנן ונפתח גם במחיר הפגיעה במושבים עד לחיסולם המלא.

איתן ברושי: אין מה לעשות, המדינה גדלה".

איתן ברושי: אני חושב שאנחנו עדים לתופעה, לאותו חוק שאושר כאן בכנסת, שהייתה לו רציפות מהממשלה הקודמת; שר האוצר הקודם חתום עליו והממשלה מבצעת אותו בנאמנות מוגזמת, עד כדי איום, לפי דעתי, גם על השטחים הירוקים במרכז ובעיקר על כמה יישובים – מאזור חיפה והקריות ועד דרומה, אשקלון ואשדוד – ללא הצדקה, תוך כדי ויתור על התיישבות יותר רצינית בנגב ובגליל, ציפוף האוכלוסייה בין גדרה לחדרה בשטחים צמודי דופן לערים, אבל בדבר שלא היה כדוגמתו:

איתן ברושי: חיסול יישובים שלמים והפקעת קרקעות, שהופכים אותם מיישובים חקלאיים לשכונה בעיר.

איתן ברושי: זה לא דמוקרטי, זה לא חוקי, בעיקר לא צריך את זה.

איתן ברושי: אני קראתי לו להתפטר, לעדיאל שמרון.

איתן ברושי: היה בזמנו ראש עיריית רמלה שהתבטא בחריפות נגד חלק מהאוכלוסייה ופסלו אותו מלהיות ראש מינהל מקרקעי ישראל אז.

איתן ברושי: לפי דעתי, עדיאל שמרון הוציא את עצמו מהיכולת להיות ראש רמ"י.

איתן ברושי: ואני קורא לשר האוצר, לאביגדור יצחקי – אמרתי פה, אדוני היושב-ראש, ובזה אני מסיים, כשאישרו את החוק הזה, לשר השיכון יואב גלנט ולאביגדור יצחקי, ששניהם היו בפורום החווה של אריק שרון ז"ל, אחד מנכ"ל והשני יועץ ביטחוני, אמרתי להם: אם אריק שרון היה, לעולם לא הייתם מביאים את החוק הזה לאישור המליאה.

איתן ברושי: אבל, לפי דעתי, מעולם לא התכוונו שיממשו אותו בצורה כל כך ברוטלית, חסרת אחריות ופוגעת ביישובים כפריים חקלאיים שלא לצורך.

איתן ברושי: צריך לעצור את השיגעון הזה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת ברושי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אמיר אוחנה, בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת מסעוד גנאים.

אמיר אוחנה: תודה, אדוני.

אמיר אוחנה: קיימנו אתמול דיון בשדולה, שהקימה חברת הכנסת שרן השכל, על החינוך באונר"א ועל הרפורמות שצריך לעשות בחינוך הזה.

אמיר אוחנה: הגיעו שגרירים רבים ממדינות העולם.

אמיר אוחנה: אני כן סבור שמדינות המערב ככלל תורמות לחינוך ברשות הפלסטינית ובעזה מכוונות טובות.

אמיר אוחנה: אני חושב שהן חושבות שזה יתרום לשלום, יתרום ליציבות, וזו כוונתן.

אמיר אוחנה: אבל הדרך אל הגיהינום, כידוע, רצופה בכוונות טובות; ומה שמתחולל בחלק מבתי הספר הללו זה גיהינום לשלום, גיהינום לדו-קיום וגיהינום לכל מי שחושב שיש לנו עתיד לחיות כאן ביחד, יהודים וערבים.

אמיר אוחנה: טוב וחשוב שגם חברי הכנסת מהאופוזיציה וגם חברי הכנסת מהקואליציה, כאשר הם נפגשים עם משלחות, נפגשים עם דיפלומטים זרים, נפגשים עם חברי פרלמנט זרים, יבהירו להם את מה שמתחולל שם וידרשו מהם – לא להפסיק את הכספים, אבל לבדוק בדיוק לאן הכספים הולכים ומה מתחולל ברשות, מה מתחולל בספרי החינוך ועד כמה זה מקדם את השלום או עד כמה זה מזיק ומרחיק את השלום.

אמיר אוחנה: תודה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אמיר אוחנה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מסעוד גנאים, בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת חמד עמאר.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, כפר סאלם הוא כפר קטן במשולש, של כ-2,000 תושבים.

מסעוד גנאים: אתמול ושלשום הוא הפך לחזית, התפתח בו קרב יריות בין שני צדדים.

מסעוד גנאים: שלשום נמשכו היריות, חילופי הירי, יותר מ-40 דקות.

מסעוד גנאים: זה גרם לבהלה, גרם לפחד וגרם לפצועים.

מסעוד גנאים: המחסום הצבאי קרוב מאוד לסאלם, הוא נקרא מחסום סאלם.

מסעוד גנאים: אף גורם ביטחוני לא התערב ולא המשטרה.

מסעוד גנאים: רק אתמול נכנסה המשטרה ותפסה כמה כלי נשק.

מסעוד גנאים: זאת השאלה שאנחנו תמיד שואלים: למה נותנים לשני צדדים שיש ביניהם חילוקי דעות, לא יודע – קטטה, 40 דקות, בשעה 02:00, 03:00, לפנות בוקר, חילופי ירי שנמשכו יותר מ-40 דקות.

מסעוד גנאים: זה מה שכואב לנו – אנחנו רוצים שהמשטרה תתערב בזמן כדי לתפוס את האנשים האלה ולתפוס את הנשק המשתולל שם.

מסעוד גנאים: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חמד עמאר, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת יוסי יונה.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת – אני לא רואה שר, רציתי להגיד: כבוד השר.

יולי יואל אדלשטיין: באמת, גברתי המזכירה, בואי נבדוק איפה השרים שלנו.

איתן ברושי: הם עסוקים.

חמד עמאר: היום קיימתי דיון בוועדת המשנה שאני עומד בראשה, ועדת המשנה לתכנון ובנייה במגזר הדרוזי של ועדת הפנים, בנושא שני יישובים: התקדמות התכנון ביישוב מר'אר והיישוב ראמה.

חמד עמאר: תוך כדי דיון, התברר לנו שתחום השיפוט של מרום גליל מגיע עד ליישוב מר'אר.

חמד עמאר: קרקע פרטית של תושבי מר'אר, צמודת דופן למר'אר, שייכת לתחום שיפוט של מרום גליל.

חמד עמאר: אותה מועצה מקומית, וראש המועצה שישב שם לא יכול לתכנן על אותן אדמות ששייכות ליישוב שלו אבל הן בתחום השיפוט של מרום גליל.

חמד עמאר: לכן, קודם כול אני פונה לשר הפנים: בוא נסדיר את עניין תחומי השיפוט, לא יכול להיות שקרקע פרטית של תושבים, צמודה ליישוב שלהם, תהיה שייכת למועצה אזורית אחת שרחוקה יותר מ-20 קילומטר מאותו יישוב ולפעמים גם 50 קילומטר.

חמד עמאר: זו הנקודה הראשונה.

חמד עמאר: הנקודה השנייה: היישוב ראמה.

חמד עמאר: כל המשרדים אישרו את תוכנית המתאר של ראמה, ורשות הטבע והגנים החליטה שהיא מתנגדת.

חמד עמאר: סיבת ההתנגדות – קודם הבנו שאיזה זוחל עובר שם והם לא רוצים לפגוע באותו זוחל שעובר שם.

חמד עמאר: אבל בוועדה באו וטענו שצריך להעתיק את כביש 85 כי כביש 85 יחצה את היישוב.

חמד עמאר: זו לא סמכותה, זה לא תפקידה – יש משרדים אחרים שמטפלים בנושא הזה – תפקידה לשמור על הטבע ועל הגנים.

חמד עמאר: לכן, אני פונה למנכ"ל רשות הטבע והגנים, להוריד את ההתנגדות שלו כדי שתתקדם תוכנית המתאר ביישוב ראמה.

חמד עמאר: אדוני, אני יודע שהארכתי, אני רוצה לסיים בנושא של שכונת חיילים משוחררים בראמה, שאני מלווה אותה מאז שהייתי עוזר של שר התשתיות אביגדור ליברמן, מ-2001.

חמד עמאר: היום התבשרנו שבחודשים הקרובים תתחיל חלוקת מגרשים.

חמד עמאר: משרד השיכון הודיע על כך בישיבה, ואני מאוד שמח – אני שמח בשביל התושבים שם.

חמד עמאר: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חמד עמאר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יוסי יונה, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת טלב אבו-עראר.

יוסי יונה: אדוני היושב-ראש, היום נודע לנו שיש כוונה לעשות מיזוג בין בנק המזרחי לבנק איגוד, ובעצם בנק איגוד אמור להיבלע בתוך בנק מזרחי.

יוסי יונה: והינה, זה הפלא הגדול, מקימים ועדה, ועדה שאמורה לעסוק בנושא הריכוזיות בבנקים וכיצד ניתן לפגוע בריכוזיות הזאת – ועדת שטרום.

יוסי יונה: אנחנו מקבלים את התוצאה ההפוכה: במקום לבזר כוח אנחנו למעשה הולכים ומעצימים כוח, אנחנו ממזגים בנקים.

יוסי יונה: וזה דבר לא טוב – לא לתחרותיות ובוודאי ובוודאי לא לצרכן.

יוסי יונה: המפקחת על הבנקים חדוה בר הודיעה שהיא תומכת במהלך.

יוסי יונה: לדעתה התמוהה, היא חושבת שדווקא זה יעזור לתחרותיות.

יוסי יונה: המורשה על ההגבלים עדיין לא קיבל החלטה.

יוסי יונה: הוא אומר: משעה שזה יבוא לפתחו הוא יבחן, יבדוק ויקבל החלטה.

יוסי יונה: אני מאוד מאוד שמח, אדוני היושב-ראש וחברות וחברי הכנסת, ששר האוצר יצא בהודעה חד-משמעית שבה הוא אומר שהוא לא ייתן למהלך הזה לעבור.

יוסי יונה: אז אני רוצה מכאן להביע תמיכה בעמדה שלו לסכל את המהלך הזה ולא לאפשר, בסופו של דבר, אדוני היושב-ראש, לזרוק עוד 1,200, 1,400 – – –

קריאה: – – –

יוסי יונה: לא, אבל אז הם הודיעו על כוונתם למזג.

יוסי יונה: עדיין הרשות על ההגבלים צריכה לאשר את הדבר הזה.

יוסי יונה: שר האוצר אמר שהוא מתנגד, ההתנגדות היא במקום, ואנחנו ניאבק כדי שהדבר לא יקרה, ששוב ייזרקו עוד 1,200, 1,400 עובדים לרחוב.

יוסי יונה: תודה, אדוני היושב-ראש.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יוסי יונה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת טלב אבו עראר, בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת לאה פדידה.

טלב אבו עראר: תודה, מכובדי היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, בנגב ישנם הרבה מפעלים ובסיסי צבא מחוץ לאזורים המוניציפליים או שישנם מפעלים או בסיסי צבא שמרוחקים מהרשויות המקומיות שם – ומשלמים ארנונה.

טלב אבו עראר: הייתה ועדה שבחנה את חלוקת הארנונה, והגיעו להסכמות בזמנו, ולא יצא דבר.

טלב אבו עראר: בדצמבר 2014, לפני כשלוש שנים, חתם שר הפנים דאז על שלושה צווים לשינוי חלוקת ההכנסות מארנונה.

טלב אבו עראר: מטרת הצווים הייתה לצמצם את הפערים בחלוקת המשאבים בין הרשויות המקומיות.

טלב אבו עראר: צווי חלוקת ההכנסות קבעו כי הרשויות המקומיות דימונה ורמת נגב, שבשטחן נמצאים מתקנים ממשלתיים, יעבירו חלק מהכנסות הארנונה לרשויות המקומיות כסייפה, ערד, אל-קסום, מיתר, ערערה בנגב, נווה מדבר, שגב שלום, ירוחם ומצפה רמון.

טלב אבו עראר: לצערנו, בקושי בוצעו, בואו נגיד, חלק מהצווים האלו, אבל לגבי שגב שלום צומצם הסכום שמקבלת הרשות ל-200,000 שקל בלבד, וכאן מדובר בסכומים של מיליונים – לא 100,000 שקל או 200,000 שקל.

טלב אבו עראר: ולכן, הצדק, עדיין – הצדק החלוקתי רחוק מהרשויות המקומיות הסובבות את דימונה או את רמת נגב.

טלב אבו עראר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת טלב אבו עראר.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת לאה פדידה, בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חברת הכנסת יעל גרמן.

טלב אבו עראר: – – –

מאיר כהן: אבל דימונה לא הסכימה לקבל כסף עד – – –

טלב אבו עראר: נמצא, אבל.

לאה פדידה: כבוד היושב-ראש, חברי וחברות הכנסת, היום הייתה נקודת אור: זכיתי שיתלוו אליי תלמיד ותלמידה מפרויקט פסגות.

לאה פדידה: התארחנו בוועדת החינוך בראשותו של חבר הכנסת מרגי, שקיבל אותם בהמון חום והבנה.

לאה פדידה: אבל לצערי הרב, הנושא של הדיון שם היה פחות נעים.

לאה פדידה: דנו שם על פתיחת אזורי רישום, ואז אנחנו – אפשר לראות שבעצם משרד החינוך מתחכם לאותם נער – ונערה – שרוצה ללמוד בבית הספר שמתאים לצרכים שלו, מתאים לשאיפות שלו, מתאים לו כדי שיממש את הפוטנציאל.

לאה פדידה: ואם הוא עובר לבית ספר אחר, שוללים מהרשות, או ממנו, את הזכות לתשלום על הסעה.

לאה פדידה: הדיון היה בתחילתו; וזה אומר שברגע שאתה לא נותן לילד את המקור התקציבי לנסוע לבית הספר, למוסד חינוכי שמתאים לו, שנותן לו לממש את הפוטנציאל, אנחנו מחזירים את עצמנו אחורה; שרק ילד שההורים שלו ידם משגת – הם יוכלו לשלוח לבית ספר שמתאים לאותו נער ונערה.

לאה פדידה: אני מבקשת בהזדמנות הזאת מהיושב-ראש שנמצא כאן ונוכח, מרגי: אל תרפה מהנושא הזה.

לאה פדידה: בוא נמצא לזה פתרון, כי לכל ילד וילדה מגיע שהם ילמדו במוסד שמתאים למימוש הפוטנציאל שלהם.

לאה פדידה: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת לאה פדידה.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת יעל גרמן, ואחריה – חבר הכנסת סעיד אלחרומי.

יעל גרמן: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

יעל גרמן: חבריי וחברותיי, אנחנו מציינים היום את היום הבין-לאומי לזכויות הילד, ואני רוצה לספר על מקרה שהוא למעשה מקרה דגם של הילדים שהכי מודרים, הכי מופלים והכי אומללים במדינת ישראל, בעולם ובמערכת החינוך, ואני מדברת על הילדים הטרנסג'נדרים.

יעל גרמן: מסתבר שיש לנו במערכת החינוך ילדים טרנסג'נדרים, שסובלים מאפליה, שסובלים ממה שהם, ולא מושיטים להם יד כי לא יודעים איך: אני אימא לנ', ילדה טרנסג'נדרית בת 17.

יעל גרמן: במהלך 2016 נ' התאשפזה מרצון במחלקה הפסיכיאטרית לנוער.

יעל גרמן: האשפוז בא לאחר שלוש שנים של דיכאון הולך ומתגבר שהחל עם התחזקות סימני ההתבגרות הגברית.

יעל גרמן: נ' התאשפזה פעמיים, תמיד מבחירה, לא מכפייה, ולמרות זאת, כל פעם שמו אותה במחלקה הסגורה.

יעל גרמן: כשלקראת סוף האשפוז השני גילתה לי לראשונה כי היא בת, היא ביקשה ממני שאקרא לה נ', בשם נקבה.

יעל גרמן: בד בבד היא התחננה אליי שלא אגלה לאיש מהצוות המטפל על כך, כיוון שחששה מאוד שהדבר יפגע בתהליך השחרור שלה – והיא כנראה ידעה על מה היא מדברת.

יעל גרמן: בהמשך לשחרורה היא נדרשה לבצע מעקב במרפאות חוץ, ובפגישה עם פסיכיאטרית מטפלת היא החליטה לבקש מהרופאה שתפנה אליה כנקבה והיא הסבירה לה כי היא רוצה להתחיל בתהליך הורמונלי והיא מרגישה כאישה.

יעל גרמן: הרופאה סירבה – סירבה לפנות אליה בשם שבו היא ביקשה לפנות אליה, התעקשה לפנות אליה כאל זכר ולא הסכימה להתחיל את הטיפול ההורמונלי.

יעל גרמן: אבל יש לציין כי מאז שנ' התוודתה על היותה אישה ויצאה מהארון, מצבה הנפשי השתפר לאין ערוך.

יעל גרמן: היום היא מטופלת על ידי רופאת ילדים, קופת חולים ופסיכיאטרית, ואנחנו מקווים שהמדינה, החברה ובעיקר בני הנוער ידעו לקבל אותה כאחת מהם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת גרמן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת סעיד אלחרומי, בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת נחמן שי.

סעיד אלחרומי: אדוני היושב-ראש, אנחנו מציינים היום את היום הבין-לאומי לזכויות הילד, ואני כאן רוצה להציב מראה בפנינו כחברה, כחברה ישראלית בכלל, ולציין את אלפי הילדים בנגב שבתיהם נהרסו השנה, כולל ילדי היישוב אל-ע'רא, שביתם נהרס היום כאשר נשיא המדינה ביקר ביישוב אבו תלול הסמוך.

סעיד אלחרומי: אני רוצה לציין את אלפי התינוקות והילדים ביישובים הלא-מוכרים שלא קיבלו חיסון ולא קיבלו טיפול רפואי כי אין טיפת חלב באל-פורעה, בזרנוק ובשאר המקומות, ואין מרפאות.

סעיד אלחרומי: אני רוצה לציין את אלפי התלמידים והילדים שלא הלכו השנה לגן הילדים כי אין גן ילדים והמדינה לא סיפקה את כיתות הלימוד בכפרים האלה.

סעיד אלחרומי: ולבסוף, אני רוצה לציין ולשקף במראה הזאת, לכולנו, לכל חברי הכנסת, את מאות אלפי הילדים העניים במדינת ישראל: גם ביישובים בדרום, גם בכל הארץ, אבל גם בבני ברק ומצפה רמון ובכל המקומות.

סעיד אלחרומי: תודה, אדוני היושב-ראש.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אלחרומי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת נחמן שי, בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

נחמן שי: תודה לך, אדוני יושב-ראש הכנסת, חבריי וחברותיי, זה באמת יום חשוב בכנסת.

נחמן שי: יום שהביא הרבה ילדים ואנשים צעירים לבית הזה, כמו שאנחנו רוצים, כדי שיראו בו את הבית שלהם, שבו אפשר לתפעל דמוקרטיה, ונגדל, אני מקווה, דורות של צעירים שיאמינו בדמוקרטיה הישראלית ויהוו חלק בלתי נפרד ממנה.

נחמן שי: היה אצלי במשרד מטעם חינוך – אותה העמותה של חינוך לפסגות – אלעאי נחמיאס בן 11.

נחמן שי: ואמרתי לו: תעשה שיעורי בית לפני שאתה בא, כי ככה מלמדים.

נחמן שי: אז הוא הגיש לי הצעת חוק, ואני רוצה להציע אותה גם לכנסת.

נחמן שי: זאת הצעת חוק שנועדה למנוע בריונות.

נחמן שי: והוא אומר: אני מרגיש שאנו, הילדים והנוער, חשופים למקרי בריונות, השפלות, שיימינג, אלימות מילולית, פיזית.

נחמן שי: החשיפה נעשית ברשתות החברתיות, בבית הספר, במרחב הציבורי.

נחמן שי: התופעה מתחילה כמובן בחינוך, אך ניתן למזער אותה.

נחמן שי: וכאשר נכניס למערך הלימוד שיעור קבוע בתוכן – בשבוע – שיעור אחד לפחות שיעסוק באלימות, אז נוכל לצמצם ואולי למנוע אותה.

נחמן שי: אז לכן הוא מציע הצעת חוק, שבה בתי הספר בארץ, כולם, פעם בשבוע יטפלו בסוגיה הזאת, וכך הם יעבירון לדור הצעיר, לאנשים הצעירים האלה את הצורך או את ההכרח להימנע מאלימות, לצמצם אותה ואת הנזקים שצפויים לה.

נחמן שי: אז אני חושב שמגיעה גם תודה לחינוך לפסגות, עמותה שעושה עבודה מצוינת בכל הארץ, מטפלת ב-2,500 ילדים שגרים בפריפריה החברתית והגיאוגרפית ומקרבת אותם, מפעילה 40 מרכזי מצוינות.

נחמן שי: ואם נכפיל ונכפיל את הארגון הזה, אז בעזרת השם נגיע גם לישראל שוויונית יותר.

נחמן שי: ותודה רבה לך, אלעאי.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת נחמן שי.

יולי יואל אדלשטיין: אולי תציע גם סעיף נפרד לחוק, שצפייה בערוץ הכנסת רק מעל גיל 16 או מעל גיל 18 – מה שתבחר – שלא יהיו חשופים לבריונות ולביטויים מסוימים וכן הלאה.

נחמן שי: אה, הבנתי.

נחמן שי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא, ואחריו – חבר הכנסת עודד פורר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בסם אללה א-רחמאן א-רחים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כבוד היושב-ראש, הלילה היה פיצוץ במבנה של חנות חומרי בניין ביפו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: נהרגו שלושה צעירים ונפצעו כמה אנשים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: קודם כול, אני משתתף בצערן של המשפחות ומאחל החלמה מהירה לפצועים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אבל גם לפני פחות משנה נהרגו שני צעירים מקלנסווה – מחסן חומרים דליקים התפוצץ שם ונהרגו שניים מתושבי קלנסווה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בשני המקומות אין רישיונות עסק, אין בדיקה, אין בטיחות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אם עיריית תל אביב מרשה שחנות כזאת תיפתח בכביש ראשי במקום מרכזי, בלי רישיון עסק, בלי לבדוק, בלי לאבטח, בלי לקיים את כל התנאים – חומרי הצבע הם חומרים דליקים, חומרים מסוכנים, וזו התוצאה: כל המבנה נהרס ואיבדנו אנשים יקרים, צעירים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני חושב שהגיע הזמן שגם הרשויות המקומיות יאכפו את החוק וייתנו את הדעת על מה שקרה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עודד פורר, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת דב חנין.

עודד פורר: תודה, אדוני היושב-ראש.

עודד פורר: חבריי חברי הכנסת, לפני יומיים השיקו ארגוני המעסיקים תוכנית לטובת אוכלוסיית הקשישים במדינת ישראל, שנקראת – –

יולי יואל אדלשטיין: מזדקנים בכבוד.

עודד פורר: – – מזדקנים בכבוד, ואמרו שהם מוכנים להשקיע 1.5 מיליארד שקל מדי שנה על מנת להעלות את קצבאות הזקנה לרמה סבירה, ושהממשלה תשים תקציב דומה למימון.

עודד פורר: לצערי, לא שמענו את תגובתו של שר האוצר, ובכלל של הממשלה, על היוזמה הזאת, שהיא יוזמה מבורכת.

עודד פורר: קל וחומר כשאנחנו מדברים על תוכנית שנמצאת היום בתוך המערכת, התוכנית שאנחנו העברנו, להעלאת קצבאות הזקנה בארבע פעימות.

עודד פורר: אני פונה כאן – אם היה פה שר, אז לממשלה, אבל – –

יולי יואל אדלשטיין: לא, השרה שקד כל הזמן כאן, רק שהיא – – –

עודד פורר: – – בוודאי לשר האוצר; השרה שקד לא תתקצב את זה, צריך את שר האוצר שיתקצב את העניין הזה.

עודד פורר: הוא לא יכול להתעלם מ-1.5 מיליארד שקל; באים המעסיקים ואומרים: הנושא הזה חשוב לחברה הישראלית, אנחנו שמים את זה.

עודד פורר: תבוא הממשלה – יש היום תקציב, יש עודפי גבייה, יש אפשרות.

עודד פורר: תשים את הכסף הזה, תקדים את הפעימות שאנחנו פרסנו עד 2020.

עודד פורר: אפשר לעשות את זה כבר בשנה הבאה, להגדיל את קצבת הזקנה ולאפשר לאלה שהחזיקו ומחזיקים, ומה שנקרא להורים ולסבים של כולנו, חיים בכבוד כפי שראוי להם.

עודד פורר: אי-אפשר להתעלם מזה.

עודד פורר: אני פשוט לא מצליח להבין איך הממשלה מתעלמת מהיוזמה הזאת.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת פורר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן.

דב חנין: תודה לך, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: עמיתיי חברי הכנסת, אנחנו נמצאים בשבוע שלישי של עיצומים וסכסוך עבודה קשה במערכת החינוך.

דב חנין: אני מכאן רוצה להביע את תמיכתי במאבקם של המורים.

דב חנין: שיפור תנאי העבודה של המורים, העלאת שכרם של המורים – זה מהלך מתבקש ונכון לא רק לטובת המורים אלא גם לטובת התלמידים.

דב חנין: כדי לשפר את מערכת החינוך צריך מורים טובים יותר; וכדי שיהיו מורים טובים יותר צריך לתת שכר ראוי, כדי שמורה יוכל להתפרנס בכבוד מעבודתו.

דב חנין: אני קורא לשר החינוך ואני קורא לשר האוצר להיענות לדרישות המוצדקות של המורים, להביא את הסכסוך הזה לסיום ולשפר בכך את דמותה של מערכת החינוך שלנו.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת דב חנין.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, ואחריה – חבר הכנסת יעקב אשר.

עאידה תומא סלימאן: בשבוע שעבר היה לנו יום מיוחד למאבק באלימות נגד נשים, ובוועדה לקידום מעמד האישה הפקנו שני דוחות מאוד חשובים, אחד מהם על רצח נשים.

עאידה תומא סלימאן: בדוח על רצח נשים לא מופיעות הנשים שמוגדרות כנעדרות, והייתי רוצה לדבר עליהן היום.

עאידה תומא סלימאן: יש תופעה מאוד מדאיגה של נשים נעדרות, במיוחד בנגב.

עאידה תומא סלימאן: הנשים האלה, אף אחד לא יודע מה עלה בגורלן.

עאידה תומא סלימאן: חלק מהנשים האלה נמצאות לאחר כמה שנים, לפעמים שנתיים ושלוש, כגופות, טמונות בחול של המדבר.

עאידה תומא סלימאן: כיום הודא אלטלאלקה לא נמצאת, וגם היא מוגדרת כנעדרת.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד שכל ההוראות או צווי איסור פרסום שמוציאה המשטרה בהיעלמויות כאלה או אחרות לא עוזרות למצוא את האישה לפעמים, או את הנערה, בזמן המתאים, לפני שהיא הופכת להיות גופה, ולפעמים גם לא מסייעות במציאת הרוצח, במקרה שמוצאים אותה כגופה.

עאידה תומא סלימאן: הגיע הזמן להתייחס לתופעה.

עאידה תומא סלימאן: הגיע הזמן להתייחס לכל הנושא של רצח נשים בכובד הראש המתאים לו.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת עאידה תומא סלימאן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יעקב אשר, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו נשמע את הודעת הממשלה.

אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, אנחנו עדים בימים האחרונים לכך שמנסים להפריד את המושג הקדוש לנו מכול, הבסיסי, השבת, מהמושג הזה של מדינת ישראל.

רבים לוקחים את זה לכאן ולשם, אבל לדבר אחד לא שמנו לב כולנו, אדוני היושב-ראש – ואתה בוודאי יותר ותיק ממני כאן בבניין: מתי הייתה הפעם האחרונה שהתפטר שר בממשלה – במקרה גם שר מוצלח – ועזב את תפקידו על רקע אידיאולוגי.

ובלי לדאוג לכך שלאחר מכן המשבר יהפוך למשבר בגלל מצבו שלו, אלא בגאון ובכבוד, על רקע אידיאולוגי, על רקע של שבת.

ודאי שאנחנו מצטערים על כך, ואנחנו מאוד מאוד מקווים שהדברים יתוקנו, אבל הדבר הזה, אני חושב שהוא חסר תקדים.

ובימים אלה, כשמדברים על מעמד הכנסת, ועל השליחות, ועל האידיאולוגיה, התפטרות של אדם מתפקיד כזה על רקע אידיאולוגי היא בהחלט החדשות.

תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יעקב אשר.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: הודעת הממשלה, בהתאם לסעיף 9(א)(6) לחוק הממשלה, תמסור שרת המשפטים, חברת הכנסת איילת שקד.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: זה מעניין לעניין באותו עניין.

איילת שקד: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, בהתאם לסעיף 9(א)(6) לחוק הממשלה, התשס"א–2001, הממשלה מבקשת להודיע לכנסת כי חברותו בממשלה של שר הבריאות יעקב ליצמן נפסקה ביום 28 בנובמבר 2017 בשעה 10:30, וזאת בחלוף 48 שעות מהמועד שבו מסר השר יעקב ליצמן לראש הממשלה את כתב ההתפטרות מן הממשלה בהתאם לסעיף 22(א) לחוק-יסוד: הממשלה.

איילת שקד: כמו כן מבקשת הממשלה להודיע לכנסת, בהתאם לסעיף 9(7)(א) לחוק הממשלה, כי משעה שנפסקה חברותו של השר יעקב ליצמן בממשלה, החל ראש הממשלה למלא את תפקיד שר הבריאות, וזאת בהתאם לסעיף 24(ב) לחוק-יסוד: הממשלה.

איילת שקד: לא נותר לי אלא לומר, כבוד חבר הכנסת ליצמן, שצר לי על כך.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, גברתי שרת המשפטים.

יולי יואל אדלשטיין: קיבלנו את הודעת הממשלה.

יולי יואל אדלשטיין: אין צורך באישורה בהצבעה.

יולי יואל אדלשטיין: ציון היום הבין-לאומי לזכויות הילד

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו עוברים לציון היום הבין-לאומי לזכויות הילד, במסגרת הצעות לסדר-היום מס' 8320, 8254, 8328, 8356, 8374 ו-8254.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו מציינים היום במליאה ובוועדות הכנסת את יום זכויות הילד הבין-לאומי.

יולי יואל אדלשטיין: בשנת 1991 הצטרפה ישראל לרוב מדינות העולם וקיבלה על עצמה את אמנת האו"ם לזכויות הילד, הכוללת את ההתחייבות לדאוג לכל ילד לתנאי קיום בסיסיים, להגנה מפני פגיעה, לחינוך הולם ולרווחה.

יולי יואל אדלשטיין: עבורנו זהו עקרון יסוד העולה גם ממסורת ישראל, שבה כל ילד וילדה הם עולם ומלואו; הם פיסת עתיד קטנה שאנחנו מבקשים לטפח, למענם ולמעננו.

יולי יואל אדלשטיין: חברים יקרים, בתחילת שנות ה-90 יצא שיר חדש שנחרת לרבים בזיכרון.

יולי יואל אדלשטיין: המילים שכתבה יערה שבו ניסו לענות על השאלה המורכבת, מה זה אומר להיות ילד במדינת ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: זאת הייתה התשובה: "זה לא כל כך פשוט להיות כאן ילד, / ללמוד בבית הספר על המלחמות.

יולי יואל אדלשטיין: / זה לא כל כך פשוט, אבל / מול שמי התכלת / אני יודע רק שכאן אני רוצה לחיות".

יולי יואל אדלשטיין: נכון, זה באמת לא כל כך פשוט להיות כאן ילד.

יולי יואל אדלשטיין: לא פשוט לגדול במקום שבו שקט הוא מצרך נדיר; שהשלווה היא תמיד בעירבון מוגבל, במרווח הקצר בין מהדורת חדשות אחת לשנייה.

יולי יואל אדלשטיין: לא פשוט לגדול כשעל הכתפיים הצרות שלך מונח משא ההיסטוריה היהודית, והמשא הכבד עוד יותר – שותפות באחריות לעתיד העם היהודי.

יולי יואל אדלשטיין: זה לא כל כך פשוט, אבל אני רוצה לומר לילדי ישראל בתור אחד שלא היה כאן כילד: זכיתם.

יולי יואל אדלשטיין: אין מקום טוב יותר לצמוח בו מאשר תחת שמי התכלת של ישראל, בדיוק כמו שממשיך השיר: "וכאן אפשר ביחד ומותר גם לחוד, / וכאן אני בטוח שלא הכול אבוד.

יולי יואל אדלשטיין: / וכאן אני יכול למרות הכול / גם לחייך, גם לחלום וגם לגדול".

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו עושים הכול כדי שכך יהיה – כדי שכל אחד מהילדים שלנו יוכל לחייך, יוכל לחלום, יוכל לגדול.

יולי יואל אדלשטיין: אני רוצה לברך את יוזמי הדיון החשוב הזה על העלאת הנושא לסדר-יומה של הכנסת ועל התמיכה האיתנה בזכויות הילדים ורווחתם.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את יושבת-ראש הוועדה לזכויות הילד, אחת מיוזמי הדיון הזה, חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חברת הכנסת יעל גרמן.

יולי יואל אדלשטיין: עד חמש דקות לרשות גברתי.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: כבוד היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, היום הוא יום חג בכנסת.

יפעת שאשא ביטון: היום ציינו את יום זכויות הילד הבין-לאומי.

יפעת שאשא ביטון: אני אמרתי גם בדיוני הוועדה: מבחינתי ומבחינת החברים השותפים בדיונים השונים, כל יום הוא יום זכויות הילד, ואנחנו מגיעים הנה בכל יום מחדש כדי לפעול למען ילדי ישראל.

יפעת שאשא ביטון: אבל היום הוא יום מיוחד, כי אנחנו הזמנו ילדים ובני נוער מכל רחבי הארץ; נתנו במה אמיתית לכל הקשת ולכל המגוון באוכלוסייה.

יפעת שאשא ביטון: לא דיברנו רק על מה שהם צריכים ומה שאנחנו צריכים לעשות למענם, אלא בעיקר דיברנו איתם ושמענו מהם.

יפעת שאשא ביטון: היום הזה התמקד בשני נושאים עיקריים: האחד הוא המסרים והתכנים שאליהם נחשפים ילדים כבר בגיל הרך.

יפעת שאשא ביטון: זיהינו שגם מלידה עד גיל שש הילדים נחשפים לא פעם לתכנים שהם אנטי-חברתיים, ודרשנו מכל מי שממונה על הרגולציה של התוכניות אלה לפקח יותר, לסמן מחדש את התוכניות, להתאים אותן לגילאים בצורה קצת יותר מדויקת ואפילו לתת תו תקן לתוכניות יותר איכותיות, כדי שההורים יוכלו לבחור במה הילדים שלהם צופים.

יפעת שאשא ביטון: הנושא השני היה האמנה שקידמנו יחד עם מועצת התלמידים והנוער ועם איגוד הפרסום במשך שנה וחצי.

יפעת שאשא ביטון: שם אנחנו מנסים ליצור מציאות של פרסום הוגן למוצרים לבני נוער; איך אנחנו מונעים את הניצול של הילדים ברשתות החברתיות למטרות של פרסום.

יפעת שאשא ביטון: זה תהליך חינוכי ארוך ואינטנסיבי שהיו שותפים בו שלושה דורות של מועצת התלמידים והנוער: התחלנו עם אליאב בטיטו, המשכנו עם חנן יזדי, ועכשיו מי שמוביל את זה הוא יובל חלביה.

יפעת שאשא ביטון: זה רק מוכיח שנגענו בנושא בצורה מאוד שיטתית ורצינית, ועכשיו אנחנו נמצאים בשלב היישום.

יפעת שאשא ביטון: אני מקווה שבזכות האמנה נצליח גם בנושא של הפרסום ליצור סביבה יותר הוגנת; שנראה יותר ייצוג של בני נוער; שנראה יותר תכנים חיוביים וערכיים; שנראה פחות סטריאוטיפים ותפיסות חברתיות שאנחנו לא רוצים שהילדים שלנו ייחשפו אליהם, ובטח לא כאלה שיעצבו את הדעות ואת ההתנהגות החברתית שלהם.

יפעת שאשא ביטון: אבל היום, ביום זכויות הילד, אני רוצה להעלות נושא אחד מאוד חשוב.

יפעת שאשא ביטון: הוא אומנם מורכב וכולל הרבה נושאים נוספים בתוכו, אבל זה הנושא של הגנה על ילדים.

יפעת שאשא ביטון: דיברנו על זה בהקשר של ילדים נפגעי עבירה – אם זה אלימות מינית ואם זה אלימות פיזית.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על הילדים והצורך להגן עליהם גם במסגרת משפחתית שנמצאת במשבר; אנחנו מדברים על גלישה בטוחה באינטרנט; מרחבים ציבוריים, ואיך אנחנו מבטיחים את הביטחון של הילדים.

יפעת שאשא ביטון: אבל יוצא שמדינת ישראל לא לוקחת אחריות במקום הכי משמעותי וקריטי כרגע, וזה הנושא של מסגרות חינוך לגיל הרך.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו מדברים על מסגרות מלידה עד גיל שלוש.

יפעת שאשא ביטון: אלה מסגרות שרק 23% מתוכן נמצאות תחת פיקוח של משרד הרווחה; אנחנו מדברים על כך שלמעלה מ-70% מהמסגרות הן בעצם שטח פרוץ, שטח הפקר.

יפעת שאשא ביטון: כל אחד יכול לבוא ולפתוח מעון, ואין לנו שום בקרה מי זה האיש, מה מתנהל שם, באיזו סביבה נמצאים הילדים, שלא לדבר על התכנים ועל התפיסה החינוכית שצריכה להיות שם.

יפעת שאשא ביטון: והינה, אנו, שאנחנו דואגים משלב של חינוך חובה בגיל שלוש, ומשקיעים הרבה משאבים בבתי הספר היסודיים, וממשיכים אחר כך בתיכון ובבגרויות – הגיע הזמן שנהפוך את הפירמידה, כפי שגם אמר חבר הכנסת מנו טרכטנברג לא פעם.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו צריכים להתחיל להשקיע למן הרגע הראשון שהילד מגיח לעולם אם אנחנו באמת רוצים להשיג את התוצאות המיטביות בשלבים מאוחרים יותר, והכי חשוב זה ליצור עבורו את המסגרת הבטוחה.

יפעת שאשא ביטון: בתוך כך נגענו גם בסוגיה של הכנסת מצלמות לתוך מוסדות של חסרי ישע.

יפעת שאשא ביטון: ובאמת, הצלחנו לקדם את הנושא בקרב קשישים, אנחנו גם מאוד מתקדמים בנושא של חוסים, ושוב הילדים נשארים מאחור.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו חייבים לראות איך אנחנו כחברי כנסת, כמדינה, עושים הכול לא רק מן הפה ולחוץ אלא באופן אמיתי ויישומי על מנת להגן על הילדים שלנו בכל מרחב שבו הם נמצאים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה להודות לחברי הכנסת שהיו שותפים ביום הזה ושותפים גם במהלך כל הדיונים במשך השנה, ואני רוצה להודות לשר הרווחה חיים כץ.

יפעת שאשא ביטון: חיים, הזדמנות לקריאה.

חיים כץ: – – – במיוחד.

יפעת שאשא ביטון: אני יודעת, ואני מודה על זה וגם מעריכה, אבל אני בעיקר מעריכה את השיח החדש שנוצר עם המשרד והנכונות לקדם את הנושא של לידה עד גיל שלוש, מתוך תפיסה אמיתית שזה באמת חשוב, ואנחנו צריכים להיות עבור הילדים שלנו גם בשלב הזה.

יפעת שאשא ביטון: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת יפעת שאשא ביטון.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת יעל גרמן, בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת מסעוד גנאים.

יעל גרמן: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש.

יעל גרמן: חבריי וחברותיי, ביום זכויות הילד הבין-לאומי מצאתי לנכון להביא את מגילת זכויות הילד של יאנוש קורצ'אק.

יעל גרמן: יאנוש קורצ'אק מבחינתי הוא המחנך האולטימטיבי.

יעל גרמן: הוא שהקדיש את חייו והלך אל מותו למען הילדים.

יעל גרמן: וכך הוא קבע, בשנת 1929: לילד הזכות לאהבה, הזכות לכבוד, הזכות לגדילה ולצמיחה.

יעל גרמן: לילד – הוא אמר – הזכות לחיות בהווה.

יעל גרמן: ילדים הם לא האנשים של מחר, הם האנשים של היום.

יעל גרמן: לילד הזכות להיות הוא עצמו.

יעל גרמן: לילד גם יש זכות לטעות.

יעל גרמן: אין יותר כסילים בין הילדים מאשר בין המבוגרים.

יעל גרמן: לילד – הוא אמר – גם יש זכות להיכשל.

יעל גרמן: אנחנו חייבים לוותר על הכמיהה המטעה לילדים מושלמים.

יעל גרמן: לילד הזכות להעביר ביקורת עלינו, לילד הזכות להילקח ברצינות, הזכות להערכה על מה שהוא.

יעל גרמן: ודאי שיש לו זכות להגנה.

יעל גרמן: לילד יש זכות שנכבד את סודותיו.

יעל גרמן: יש לו זכות לחינוך ויש לו זכות לחיים, לעתיד על כדור הארץ.

יעל גרמן: אנחנו – הוא אמר לפני כל כך הרבה שנים – עדיין בוזזים את ההרים, כורתים את העצים ומחסלים את החיות.

יעל גרמן: כך אמר יאנוש קורצ'אק, ב-1929.

יעל גרמן: לילד הזכות למחילה.

יעל גרמן: לעיתים קרובות אנחנו שופטים בנוקשות רבה את מעשיו.

יעל גרמן: לילד הזכות להתנגד לאי-צדק.

יעל גרמן: יש לו גם הזכות לאושר וכמובן הזכות לשוויון.

יעל גרמן: ולסיום, אני רוצה להזכיר את המשפט שלו, שאני מרבה לצטט ובעיניי הוא החשוב מכול: אין ילדים רעים, יש ילדים שרע להם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת יעל גרמן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מסעוד גנאים, בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, תחילה אני רוצה לברך את כל אלה שפעלו כדי לציין את היום הזה בכנסת; חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון וכל החברים.

מסעוד גנאים: אני חושב שלרגל יום הילד הבין-לאומי עלינו להודות שאנחנו חיים בעולם, באזור, במציאות שהיא לא מיטיבה – לא עם הילדות ולא עם הילד – אפילו מתאכזרת.

מסעוד גנאים: אני במיוחד מתכוון למה שקורה סביבנו באזור, המזרח התיכון, מדינות ערב.

מסעוד גנאים: מראות של קרבות, שפיכות דמים, שהקורבנות שלהם גם ילדים.

מסעוד גנאים: הם בנהרגים והם בפליטים שנטשו את בתיהם.

מסעוד גנאים: והאמת, תמיד אני חושב על הילד הזה שעזב את הבית שלו או שאיבד את ההורים שלו – לאיזה עתיד בסוף הוא יגיע.

מסעוד גנאים: כי בסוף אנחנו יודעים שהכול – הוא שם.

מסעוד גנאים: הכוונה לכך שבילדות נכתב הכול: האופי, המאפיינים, האישיות של כל אחד מאיתנו, אנחנו הבוגרים והגדולים.

מסעוד גנאים: בסוף הכול נכתב שם, בילדות.

מסעוד גנאים: אז אם הילדות הייתה כל כך טרגית, כל כך קשה, אז איזה עתיד מצפה לנו?

מסעוד גנאים: אני אופטימי ותמיד מקווה לטוב, אבל הלב נקרע כאשר אני רואה את המראות הזוועתיים בטלוויזיה, על כל מעשי שפיכות הדמים והטבח, שקורבנותיהם, חלק גדול מהם, הם ילדים.

מסעוד גנאים: אז, אדוני היושב-ראש, אם אנחנו מודעים, ומשוכנעים שהילדות היא הגיל החשוב והקריטי ביותר כדי לעצב את דמותו של האדם, אז עלינו כולנו לפעול להבטיח שנספק את כל התנאים שהילד צריך כדי להבטיח לו חיים בריאים ובטוחים.

מסעוד גנאים: ונדמה לי שהאמנה לזכויות האדם של האו"ם, משנת 1989, נדמה לי, בסוף היא באה להבטיח את כל הזכויות של הילד, שיבטיחו לו חיים בריאים: בבריאות, בחינוך, ברווחה, בכול – בלי אפליה, בלי גזענות, בלי הדרה, כדי שלפחות נוודא שהעתיד שלו יהיה עתיד טוב.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, בקשר למציאות במדינת ישראל – תחילה אנחנו מתייחסים לכל ילד כאל ילד, אם זה ערבי, אם זה יהודי, אם זה פלסטיני.

מסעוד גנאים: כולם ילדים ולכולם אנחנו צריכים לדאוג, כי הם מעצבי העתיד בסוף והם עתידנו.

מסעוד גנאים: בקשר למציאות בישראל, לפי כל הדוחות ובמיוחד הדוח של אגודת בטרם, הילדים הערבים הם הנפגעים ביותר, לצערי.

מסעוד גנאים: אחוז התמותה ואחוז ההיפגעות גבוה מאוד בקרב הילדים הערבים.

מסעוד גנאים: ולפי הדוחות האלה, ילדים ערבים מהווים כ-60% מהילדים שנהרגו כתוצאה מהיפגעות בלתי מכוונת בשלוש השנים האחרונות, בעוד שחלקם היחסי באוכלוסייה מהילדים בישראל – כ-26% או 25%.

מסעוד גנאים: אין ספק שהדבר הזה אינו חדש, ואנחנו פעלנו הרבה כדי לשנות את המציאות הזאת.

מסעוד גנאים: אם זה בדרך של העלאת המודעות אצל התושבים לחיים ולסביבה בטוחה לילדים, ואם זה בפיתוח התשתיות, כדי שיהיו תשתיות בטוחות לילדים שלנו.

מסעוד גנאים: אבל צריך לעשות הכול.

מסעוד גנאים: ישראל חתומה על האמנה הזאת.

מסעוד גנאים: הייתה ביקורת בשנת 2010 על ישראל, בזמנו, כי למרות שהיא חתמה לא הייתה שום תוכנית כדי ליישם אותה.

מסעוד גנאים: אבל אחר כך היו דברים, היו תוכניות, וכולנו יודעים על התוכנית הלאומית לבטיחות הילדים, שלצערי לא יושמה בצורה שלמה ולא יישמו אותה.

מסעוד גנאים: לאחרונה יש מהלך דרך הוועדה לזכויות הילד, דרך חקיקה, כדי ליישם אותה.

מסעוד גנאים: אני מקווה שהיישום של התוכנית הזאת יביא בסוף טוב לילדים, ובמיוחד יביא להפחתת היפגעות הילדים הערבים, ושלא נשכח: במיוחד בנגב, ביישובים הערביים הבדואיים בנגב, ששם אחוז ההיפגעות הגבוה ביותר, ושם עד היום יש אלפי תלמידים ללא מסגרת חינוכית – ואנחנו דנו בזה בוועדת החינוך כמה פעמים.

מסעוד גנאים: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי, בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת אברהם נגוסה.

מיכאל מלכיאלי: תודה, אדוני היושב-ראש.

מיכאל מלכיאלי: חבריי חברי הכנסת, אדוני השר, היום הבין-לאומי לזכויות הילד – כותרת שמאחדת בין קואליציה לאופוזיציה, כותרת שאין בה יהודים וערבים, דתיים וחילונים.

מיכאל מלכיאלי: אין ולא יהיה אדם שחושב שצריך לפגוע בזכויות של ילד.

מיכאל מלכיאלי: ההפך – להיטיב איתו.

מיכאל מלכיאלי: אנחנו יודעים שהשנים הראשונות של האדם, שנות ילדותו, הן אלה שיקבעו את העתיד שלו.

מיכאל מלכיאלי: ילד שחווה משהו בימי ילדותו – זה יפגע בו בהמשך והוא גם יפגע בהמשך באחרים.

מיכאל מלכיאלי: אבל על פי הנתונים של הביטוח הלאומי, שליש מילדי ישראל, מהילדים שחיים במדינת ישראל, לצערנו חיים מתחת לקו העוני.

מיכאל מלכיאלי: לא צריך לספר לכם מה המשמעות של הדבר הזה בלימודים שלו.

מיכאל מלכיאלי: לא פעם אמרנו, ילד רעב לא יכול ללמוד, ילד רעב לא יכול לבוא להישגים, ילד רעב גם יידחק לשולי הכיתה שלו, וזה מעגל.

מיכאל מלכיאלי: על פי הנתונים של מחלקת המחקר של המשרד לביטחון פנים, שליש מהילדים בישראל נפגעו בשיימינג ברשתות החברתיות.

מיכאל מלכיאלי: כל מי שפגש מישהו שחווה פעם מה זה שעושים עליך עליהום ברשתות החברתיות מבין איזו צלקת.

מיכאל מלכיאלי: אולי המבוגרים שבנו אף פעם לא חוו ולא ידעו מה זה כילד לחוות, אבל כשילד חווה דבר כזה אנחנו עדים לא אחת שזה גם גורם התאבדויות.

מיכאל מלכיאלי: ילדים שחוו דבר כזה מסיימים לא טוב.

מיכאל מלכיאלי: על פי נתוני הרשויות, נפתחים מדי שנה כ-10,000 תיקים בגין אלימות בקרב בני הנוער בישראל אך במקרה הזה אין צורך להדגיש את המשמעות לעתיד של הילד.

מיכאל מלכיאלי: אבל מה אני בא לומר בסיפור הזה?

מיכאל מלכיאלי: זה סור מרע.

מיכאל מלכיאלי: בכל מה שציינתי עד היום, אם זה בפשע, אם זה ברעב – אבל אני חושב שביום כל כך משמעותי, כשאנחנו באים לדבר על זכויות הילד, צריכים להעלות דבר משמעותי שלצערנו אנחנו במדינת ישראל לוקים בו לא בעיר אחת ולא בשתיים.

מיכאל מלכיאלי: מי שיסתובב – ונמצא כאן יושב-ראש ועדת החינוך הרב מרגי, והוא יודע טוב מהדיונים הרבים אצלו בוועדה שיש ילד שמקבל יותר ויש ילד שמקבל פחות.

מיכאל מלכיאלי: בלי לנקוב בשמות ערים, אפשר להסתובב בשכונות בכמה ערים בארץ, ורואים את הקרוונים הדלוחים של הילדים החרדים ואת הבניינים הממוזגים בערים מסוימות של ציבור שהוא לא חרדי; רואים את התקצוב המפלה של ילד שלומד במסגרות ששייכות למגזר החרדי ושל ילד שמקבל תקצוב מלא.

מיכאל מלכיאלי: זה לא משנה כרגע אם זה הגיע בהסכמה, אם זה הגיע כי כל הצדדים רצו.

מיכאל מלכיאלי: זה לא משנה.

מיכאל מלכיאלי: בסוף ילד זה ילד, וילד אחד מקבל יותר וילד אחד מקבל פחות; ילד אחד יש לו כיתה ממוזגת, כיתה תקנית, וילד אחד אין לו את זה.

מיכאל מלכיאלי: זה מגיע גם לילד עם הצרכים של החינוך המיוחד – ילד אוטיסט במסגרות מסוימות מקבל יותר מילד במגזר אחר.

מיכאל מלכיאלי: אני רוצה קודם כול להודות למי שיזם את היום הזה, אבל כשבאים להעלות אפליה ועוול מתמשך, שנה-שנה, ורואים שתקציב של ילד אחד נמצא בבסיס התקציב וילד אחר צריך להזדקק לעזרה של פוליטיקאים, שזה יהיה מעבר, כאילו מישהו עושה טובה למישהו הזה, אני חושב שזה נושא ששווה להעלות אותו – להפסיק את האפליה בין ילד לילד.

מיכאל מלכיאלי: זה דבר שהוא בין-דורי, וזה דבר שהוא נחרת.

מיכאל מלכיאלי: ילד שגדל במקום כזה, היחס שלו למערכת יהיה שונה משל ילד אחר.

מיכאל מלכיאלי: אני מקווה שהממשלה, כשתיתן את התשובה תתייחס גם לנושא הזה, עד כמה יש לחבר ולנתק את הגילאים הקטנים מהאפליה המתמדת.

מיכאל מלכיאלי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מיכאל מלכיאלי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אברהם נגוסה, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת יחיאל חיליק בר.

אברהם נגוסה: אדוני היושב-ראש, כבוד השרים, חבריי חברי הכנסת, אחד הדברים החשובים שהתברכנו בו הוא הזכות לגדל ילדים ולהיות דמות המחנכת את ילדינו.

אברהם נגוסה: ביום שקיבלנו על עצמנו את האחריות הגדולה הזאת, אנו ההורים מחויבים להעניק לילדינו סיוע ככל הנדרש, לדאוג כי הוא יגדל בסביבה משפחתית, באווירה של אושר, הבנה ואהבה.

אברהם נגוסה: כך, גם מוסדות המדינה צריכים לדאוג לילדים ללא שום אפליה, הבחנה; צריך לראות את כולם בצורה שוויונית.

אברהם נגוסה: כיושב-ראש ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות אני נתקל לא מעט בבעיות של ילדים ממשפחות עולים בתחומי החינוך והמשפחה וביחס לא שווה בחיי החברה הישראלית.

אברהם נגוסה: היום קיימנו דיון בוועדה בנושא ילדי העולים מצרפת.

אברהם נגוסה: שמענו מקרים קשים, שהילדים נופלים בין הכיסאות.

אברהם נגוסה: הם לא מקבלים חינוך שווה בחברה הישראלית.

אברהם נגוסה: יש שנושרים ממערכת החינוך ומסתובבים ברחובות.

אברהם נגוסה: כך גם העולים מקרב יוצאי אתיופיה, וכך גם מקרים בקרב עולי ברית המועצות לשעבר.

אברהם נגוסה: לכן, אנחנו, כחברה קולטת עלייה, חובתנו לדאוג לעולים חדשים, לקבל אותם, לחבק אותם, לחנך אותם.

אברהם נגוסה: זו הזכות הבסיסית של כל ילד, אם זה עולה חדש, אם זה ותיק, אם זה יליד הארץ.

אברהם נגוסה: זכותו לקבל חינוך, אהבה וחיבוק, כפי שכתוב באמנת האו"ם, שישראל שותפה לה, ללא אפליה משום סוג שהוא, ללא קשר לגזע, צבע, מין, שפה, דת, השקפה פוליטית או אחרת, מוצא לאומי, אתני או חברתי.

אברהם נגוסה: כולם צריכים לקבל את הזכויות שלנו.

אברהם נגוסה: אני רוצה לציין את מה שקורה לשכנינו בסוריה, שהרבה ילדים נהרגים.

אברהם נגוסה: פה מדינת ישראל מסייעת לפצועים ונותנת סיוע.

אברהם נגוסה: אני חושב שחובתנו לעשות את זה, וטוב שעושים את זה.

אברהם נגוסה: אני ממש מעריך את הפעילות שעושים ומגינים ונותנים להם את הזכויות.

אברהם נגוסה: כחברה דמוקרטית, חברה צודקת, אנחנו צריכים לפעול ביחד, כולנו בבית הזה, להגנת הזכויות של כל הילדים במדינה שלנו ובסביבתנו.

אברהם נגוסה: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אברהם נגוסה.

יולי יואל אדלשטיין: אחרון הדוברים יהיה חבר הכנסת יחיאל חיליק בר.

יולי יואל אדלשטיין: לאחר מכן נשמע את תשובתו של שר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים חיים כץ.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

יחיאל חיליק בר: ברכות על קיום היום החשוב הזה.

יחיאל חיליק בר: גברתי חברתי יפעת שאשא ביטון, כל הכבוד.

יחיאל חיליק בר: אני רק מברך אתכם על החוק להצבת מצלמות במקומות של חסרי ישע וילדים.

יחיאל חיליק בר: אני אזכיר לך ככה, בעקיצה – את לא אשמה – שזה חוק שלי מהכנסת הקודמת, שהקואליציה הפילה.

יחיאל חיליק בר: אבל זה טבען של אופוזיציה וקואליציה, ואני מברך אתכם על שלקחתם את זה והפכתם את זה לחוק.

יחיאל חיליק בר: זה חשוב, כי אין מישהו שלא זוכר מתי בפעם הראשונה הוא שם את הילד שלו בגן או בבית הספר, ובעצם את גורלו בידיהם של אנשים אחרים; רובם מסורים וטובים, אבל החשש הזה, בעיקר בגלל מקרים מזעזעים שכבר קרו גם לחסרי ישע, ובטח ילדים, מפעם בנו תמיד, ואני מברך על זה.

יחיאל חיליק בר: חברתי יעל גרמן, את הזכרת פה את יאנוש קורצ'אק, שהוא בהחלט אחד הגיבורים של כולנו.

יחיאל חיליק בר: לפני כמה ימים חזרתי משליחות של יומיים, סוף שבוע בפולין.

יחיאל חיליק בר: פגשנו שם את הממשלה, והתעקשנו והלכנו לטרבלינקה להיות ליד האבן שמציינת את זכרו של האיש הגיבור והענק הזה, יאנוש קורצ'אק.

יחיאל חיליק בר: אני אראה לך את התמונה המרגשת אחרי זה, אבל באמת, איפה ישנם.

יחיאל חיליק בר: אני רוצה להתחבר דווקא למה שאמר חבר הכנסת מלכיאלי, כי בכל הדברים האחרים נגעו.

יחיאל חיליק בר: באמת, מדברים על זכויות הילד, ומה יותר זכויות מאשר לקבל נקודת פתיחה שווה לחיים כשאתה נולד, בין שאתה בן למשפחה עשירה ומבוססת בין שאתה בן למשפחה במצוקה.

יחיאל חיליק בר: בסוף אתה נולד איפשהו ואתה צריך לקבל את אותן זכויות.

יחיאל חיליק בר: ואף שהתקדמנו מאז קום המדינה, אין ספק, ואף שהפריפריה מעט התקרבה בדרכים אלו או אחרות למרכז, עדיין, חברתית, הפער גדול, גדול מאוד.

יחיאל חיליק בר: גם את וגם אני באים מהצפון הרחוק, צפת וקריית שמונה, ומי שאפילו יולדת ילד בקריית שמונה צריכה לנסוע לפעמים כמעט שעה לצפת.

יחיאל חיליק בר: למה ילד שנולד בפריפריה, בגליל או בנגב, לא צריך לקבל את אותם תנאי פתיחה לחיים, את אותו מספר תלמידים בכיתה ואותה תשומת לב מהמורים?

יחיאל חיליק בר: בערים מסוימות בישראל זה 20–25, ובמקומות אחרים – 40–42 תלמידים.

יחיאל חיליק בר: את יודעת את זה.

יחיאל חיליק בר: למה הוא לא צריך לקבל שירותי בריאות גם במספר בתי החולים – אני מברך את הממשלה על זה שנפתח עכשיו בית חולים באשדוד, זה חשוב – אבל גם באיכות של הבדיקות, מספר מכשירי הסי.

יחיאל חיליק בר: טי, מספר הרופאים, כמו ילד במרכז?

יחיאל חיליק בר: למה ילד בצפון הרחוק, מאיפה שאנחנו באנו, ובדרום הרחוק, לא צריך לקבל את אותם תרבות ואומנות ופנאי?

יחיאל חיליק בר: יש ילדים מהפריפריה שמגלים את הפלא הזה שנקרא תיאטרון אחרי הצבא.

יחיאל חיליק בר: לי זה קרה – לא ידענו מה זה תיאטרון, לא בצפת ולא בקריית שמונה.

יפעת שאשא ביטון: – – –

יחיאל חיליק בר: היום, היום.

יחיאל חיליק בר: זה עדיין לא מספיק, ממש ממש לא מספיק.

יחיאל חיליק בר: ובוודאי ובוודאי תשתיות אחרות.

יחיאל חיליק בר: חינוך גבוה – אני קורא לך ולממשלה שלנו לעמול, ולעמול קשה, על פתיחת אוניברסיטה בגליל.

יחיאל חיליק בר: אני מברך: אוניברסיטת בן-גוריון זה אחד הדברים הטובים והנפלאים שקרו, אבל לא יכול להיות שאנשים כמונו יצטרכו לנסוע במקרה הטוב לחיפה, במקרה הגרוע הרבה יותר מרכזה או דרומה מכך, כדי לרכוש השכלה גבוהה.

יחיאל חיליק בר: אני רוצה לומר דבר אחד לסיכום, אדוני היושב-ראש וגברתי: אנחנו תמיד מתגאים, ובצדק, שהמוח היהודי המציא כל כך הרבה דברים מופלאים בעולם.

יחיאל חיליק בר: אני באמת גאה בזה כבן לעם היהודי.

יחיאל חיליק בר: המצאנו דברים אדירים, לא אמנה אותם עכשיו, בכל תחום אפשרי.

יחיאל חיליק בר: עדיין, אחרי 70 שנה, בישראל של 2017, לא הצלחנו להמציא במדינה של 500 קילומטר מלמעלה עד למטה – זה לא סין, לא קנדה, לא ארצות הברית – מדינה של 500 קילומטר ועוד הרבה יותר צרה במותניים שלה, שבה אם ילד נולד כאן או כאן, לפעמים מרחק של שעתיים נסיעה, שלוש שעות, ארבע שעות במקרה הכי גרוע, הוא נולד למדינה שבה הוא מקבל אותו ארגז כלים, את אותם תנאי פתיחה לחיים כמו ילד שנולד שעתיים ממנו במרכז, אותה חדרה-גדרה, אותה רצועה שאנחנו קוראים לה.

יחיאל חיליק בר: אני מקווה, בזכות היום החשוב הזה שאתם יזמתם פה, אדוני היושב-ראש וחברת הכנסת ביטון, שאנחנו נעמול קשה כדי להמציא את אותה המצאה דגולה של מדינה שבה לא כולם יהיו עשירים, אבל לפחות לכל ילד יהיה את אותו שוויון הזדמנויות בחינוך, בבריאות, ברווחה ובכל דבר אחר.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני היושב-ראש.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יחיאל חיליק בר.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את שר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים חבר הכנסת חיים כץ להשיב למשתתפי הדיון.

חיים כץ: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, המציעה יפעת שאשא ביטון ושאר חברי הכנסת שהצטרפו.

חיים כץ: משרד העבודה והרווחה והשירותים החברתיים בראשותי אמון על שלומם, ביטחונם ורווחתם הפיזית והנפשית של הילדים במדינת ישראל, בפרט ילדים בסיכון.

חיים כץ: אני פועל בנחישות יום-יום, שעה-שעה, על מנת לשפר את איכות חייהם, להרחיב ולפתח עוד ועוד תוכניות שייתנו מענה הולם למגוון הצרכים בכל האספקטים הנוגעים לתחום משרדי.

חיים כץ: מעונות יום ומשפחתונים – מאז קבלת תחום התעסוקה לאחריותי שמתי לי כיעד מרכזי את קידום מערך המסגרות לגיל הרך, הכולל גיוס משאבים משמעותיים להרחבת היצע מעונות היום והמשפחתונים; שיפור מעמד המטפלת וקידום חקיקת חוק הפיקוח.

חיים כץ: הגדלת מספר מעונות היום לפעוטות – אחרי שנים של קיפאון, הקצבנו 350 מיליון שקל לשנת 2017 לבניית 108 מעונות.

חיים כץ: אם 108 מעונות, אז זה 324 כיתות.

חיים כץ: נכפיל 108 ב-75, זה כמעט 8,000 ילדים.

חיים כץ: כמו כן, הקצבנו לשנת 2018 גם 350 מיליון ל-108 מעונות.

חיים כץ: בינואר 2017 הוקצו כל המעונות, יצאו הרשאות לעיריות על שנת 2017.

חיים כץ: ביוני 2017 יצאו כל ההקצאות – בשבילך, חיליק – בפריפריה, חרדים וערבים.

חיים כץ: כל ההקצאות של 2018 יצאו ביוני 2017.

חיים כץ: העיריות קיבלו לעשות את זה.

חיים כץ: לא הוצאנו למגזר הכללי בגלל בעיית תזרים.

חיים כץ: פחדו שאם נוציא את זה, יכולה להיווצר בעיית תזרים.

חיים כץ: ב-1 בינואר יצאו כל ההקצאות של שנת 2018 למעונות.

חיים כץ: בנוסף ניתנו 160 סמלים למעונות שהתחילו, היו בשלבים מסוימים.

חיים כץ: סיימו את עבודתם כ-160 סמלים.

חיים כץ: אם תעשה 160 סמלים, זה סדר גודל של 11,000 ילדים, פעוטות שנקלטו.

חיים כץ: ולכן, בספטמבר האחרון לא שמענו דרישה של הורים למקומות.

חיים כץ: פתאום היו מקומות, היה רגוע, הכול היה בסדר.

חיים כץ: נכון שהרישום מתחיל אי-שם בפברואר וצריך להקדים אותו לינואר.

חיים כץ: אנחנו צריכים להקדים את זה ואז אנחנו נמנע כל תהליך.

חיים כץ: הגדלנו את סבסוד שהות הילדים במעונות ב-90 מיליון שקלים בשנת 2017 וב-190 לשנת 2018.

חיים כץ: קידום הצעת חוק הפיקוח על מעונות היום – לאחר ניסיונות כושלים בעבר, המשרד מקדם חוק שיגן על שלומם, בטיחותם והתפתחותם התקינה, וכן על זכויותיהם וכבודם של פעוטות.

חיים כץ: הצעת החוק תגדיר תנאים נאותים וסביבה טיפולית-חינוכית הולמת ומילוי צורכיהם הפיזיים, הרגשיים, החברתיים והחינוכיים.

חיים כץ: מפקחי המשרד יצוידו בכלי אכיפה וסמכויות לשם הבטחת בטיחותם ושלומם של הפעוטות.

יעקב מרגי: – – –

חיים כץ: ואללה?

חיים כץ: טוב.

יפעת שאשא ביטון: – – – מצליח במשרד.

חיים כץ: המפקחים יצוידו בכלים להערכת איכות המסגרת החינוכית-טיפולית המוכרים על ידי האוניברסיטאות המובילות את המחקר בתחום הטיפול בגיל הרך.

חיים כץ: התקבלו 20 מיליון שקל תוספתיים כחלק ממסקנת ועדת העוני, שיאפשרו לקבוע דרגות השתתפות חדשות נמוכות וריאליות עבור אוכלוסיות של פעוטות הזכאים למעון על פי חוק פעוטות בסיכון.

חיים כץ: העלינו את שכר המטפלות – אני לא יודע למה ב-50 מיליון שקל.

חיים כץ: העלינו את שכר המטפלות מ-4,800 ל-5,400.

חיים כץ: פעם ראשונה שהייתה ישיבה של המפעילים המוסדיים וועדי העובדים של הארגונים, כמו נאות מרגלית – מרגלית או שולמית?

יעקב מרגי: מרגלית.

חיים כץ: מרגלית, ונעמ"ת, וויצ"ו ונשות חרות, והם ישבו ביחד עם הוועדים.

חיים כץ: ביקשנו להעלות את שכר המטפלות.

חיים כץ: דרך אגב, האוצר נתן לי לנהל את המשא ומתן בשמם, וזה היה מעניין.

חיים כץ: גם עלויות המעסיק עברו לאוצר.

חיים כץ: סגרנו, הייתה שם אי-הגינות, שהמעונות לקחו את המטפלות ועשו להן פיצול.

חיים כץ: הן עבדו עד 12:00, וכשהילדים הלכו לישון, אמרו להן: לכו לשעתיים ותחזרו.

חיים כץ: זה נגמר.

חיים כץ: אמרתי שאני לא מוכן לזה, כי לא יזרקו את המטפלת לרחוב.

חיים כץ: ההוא מנאות מרגלית אמר לי: תשמע, אני עשרות שנים בעניין הזה, עוד לא ראיתי התנהלות כזאת – טובה, אני מתכוון.

חיים כץ: הגדלת מספר המשפחתונים – יש לנו בעיה לא קטנה עם זה.

חיים כץ: הרחבת מערך החינוך לגיל הרך ב-150 מעונות חדשים – השקעה של 13 מיליון שקל תספק מענה ל-750 פעוטות נוספים.

חיים כץ: הבעיה שם היא פיקוח.

חיים כץ: יש שם בעיה גדולה של מפעילי המעונות – אם הם עצמאיים, אם הם שכירים, מי משלם להם קרן פנסיה, מי קובע את הכללים.

חיים כץ: זה בייחוד במגזרים החרדי והערבי שאין שם שטחים לבנות מעונות יום, ואז אתה רואה יותר את המעונות.

חיים כץ: שדרוג המודלים של מועדוניות לגיל הרך אפשר הרחבה של כוח אדם במסגרות, הגדלת שכר המטפלים – – – מאחר שיש לי 200 עמודים, אני צריך לשתות.

חיים כץ: 200 עמודים של עשייה.

יעקב מרגי: כל עוד זה עשייה, יש לך את כל הזמן.

חיים כץ: כן, אבל יש לנו היום בערב אירוע של ילדים בסיכון ברעננה שהפיקו הצגה.

חיים כץ: הם המחיזו אותה, הם יצרו אותה, הם מציגים על החיים שלהם.

חיים כץ: תיאטרון נחשול – אני הולך לפתוח את זה, אז אני לא יכול להקריא את כל העמודים, אבל אני אקריא רק 20.

חיים כץ: במקום 200, נעשה 20.

חיים כץ: חיזוק הנושא הפדגוגי – הושג תקציב של 13 מיליון ש"ח למיזם תלת-שנתי לשיפור הטיפול: מתן מענים לגיל הרך ופעוטות בגיל הינקות, ביחד עם קרן רש"י.

חיים כץ: מטרותיו: קידום איכות הטיפול במסגרות החינוך והטיפול; חיזוק קשר הורה–ילד ופיתוח ההון האנושי של צוותי הגיל הרך.

חיים כץ: הצבת מצלמות במעונות – האגף למעונות יום במשרדי רואה חשיבות בהצבת מצלמות, וזאת מן הטעם של שמירה של שלום הילד, מניעת אלימות.

חיים כץ: שלא יתברר, חלילה, שכל המטפלות אלימות, אבל, למען, אתה יודע – שייזהרו טיפה יותר.

חיים כץ: כי אין לי שום טענה למטפלות כאילו הן באות בבוקר ואומרות: לאיזה ילד אנחנו מרביצות?

חיים כץ: גם הגננות וגם המטפלות נותנות הרבה לב והרבה נשמה, והן לא באות – אבל לצערי, לפעמים קורה מקרה שאסור שיקרה, אז ולו בשביל למנוע את האפשרות הבודדת שנופלת פה, מקרה פה ומקרה שם, נציב מצלמות, והכול בהסכמה עם היועץ המשפטי לממשלה.

חיים כץ: מענים לילדים אלרגיים – הרחבתי את זה עד דצמבר.

חיים כץ: משרד הבריאות קבע תקנות.

חיים כץ: אני, חלילה, לא רוצה להגיד כלום, אחרי פרשת השבת, על משרד הבריאות.

חיים כץ: לא רוצה להגיד כלום על משרד הבריאות – כי אמרתי "עד דצמבר", וראיתי את התקנות, ואחרי שראיתי את התקנות, הינה, אני יכול להודיע שמשרדי ימשיך לשלם ולהעביר כסף, שלא יבואו ויגידו לי: תשמע, אתה – – –

יפעת שאשא ביטון: גם אחרי דצמבר – – –

חיים כץ: אחרי דצמבר, כי התקנות – ואללה, יותר טוב שהן לא היו נכתבות.

חיים כץ: אני משלם.

חיים כץ: אני לא רוצה, למען לא יגידו שאני רוצה לעשות פוטש.

יפעת שאשא ביטון: השר, זו בשורה נהדרת, בעקבות הדיון שלנו – – –

חיים כץ: בסדר, אז הינה אני מודיע לך: מהיום בבוקר.

חיים כץ: אני מודיע לך, ואני לא התכוננתי – לא רצנו לעיתון ולא אמרנו כלום.

חיים כץ: ראינו את התקנות, ואמרתי: אני סופג, משרדי סופג, את המשך התשלום גם אחרי דצמבר.

חיים כץ: הינה, אף אחד לא הודיע, ואני מודיע לךְ.

יפעת שאשא ביטון: יישר כוח.

קריאה: – – –

יפעת שאשא ביטון: אבל ממש.

חיים כץ: אז, הינה יש לךְ – אחרי דצמבר.

חיים כץ: טיפול בפעוטות בסיכון ובמשפחתם – תוכנית מעטפת רכה המשלבת את הטיפול במסגרת היומית, במקביל להענקת טיפול לפעוטות ולהוריהם, הן בבית והן במסגרת.

חיים כץ: המשרד הקצה 1.5 מיליון לטובת פיילוט משותף עם ג'וינט – אשלים לפיתוח התורה ולהערכה מעצבת למודל העבודה, במקביל להפעלתה בעשר רשויות מקומיות ב-100% מימון.

חיים כץ: אנחנו מממנים.

חיים כץ: אנחנו עשירים, יש לנו הרבה כסף, במשרד האוצר יש עודפים.

חיים כץ: אני מקווה שמהעודפים אנחנו נקבל בתקציב.

חיים כץ: בינתיים אנחנו נותנים להם קרדיט ואנחנו מממנים – בהסכמתך, אדוני היושב-ראש, נכון?

חיים כץ: מסכים.

חיים כץ: גם אדוני היושב-ראש מסכים שאנחנו נממן.

חיים כץ: אנחנו נספוג את זה.

חיים כץ: המשרד נותן מגוון רחב של שירותים לטיפול בילדים בסיכון עד גיל 18.

חיים כץ: יפעת שאשא ביטון, את יודעת שמינואר 2017 העלינו את הטיפול בילדים בסיכון עד גיל 25, כי ילדים וילדות בסיכון בגיל 18 – בגיל הם בני 18, ביכולות הם בני 12 ו-13, ואין להם עורף משפחתי, והמרחק שלהם מהגנה ומעטפת אדירה – –

יפעת שאשא ביטון: – – – מוחלשת.

חיים כץ: – – לירידה לרחוב הוא אפס, והחלטנו שאנחנו נשקיע.

חיים כץ: השקענו בינואר 2017, 100 מיליון שקל; הרחבנו את הגיל; אנחנו גם ניתן שכירות, וגם ננסה לשלב הכשרה מקצועית ולשלב בעבודה – לתת לאנשים האלה תקווה.

חיים כץ: איתור והגנה על קטינים במצבי סיכון: הקמת מוקדי איתור והגנה – סנכרון מידע בין משרדי הממשלה במטרה למנוע רצח ילדים בידי הוריהם ובעיות אלימות במשפחה.

חיים כץ: מסתיים תהליך בניית כלי מקצועי, בשיתוף פעולה עם משרדי ממשלה נוספים – –

יצחק הרצוג: החוק הזה – – –

יפעת שאשא ביטון: – – –

חיים כץ: – – עבור אנשי מקצוע הנמצאים בקשר ומטפלים בילדים – משרד החינוך.

יפעת שאשא ביטון: אדוני השר, מתי זה יבוא להצבעה?

יפעת שאשא ביטון: זה דוח – – –

חיים כץ: בסדר.

יצחק הרצוג: אני הבאתי את זה ב-2011.

חיים כץ: אתם הבאתם – אנחנו מבצעים.

יפעת שאשא ביטון: – – –

יצחק הרצוג: לא, זה עוד לא נגמר.

חיים כץ: ייגמר.

חיים כץ: ייגמר עד סוף – ייגמר.

חיים כץ: תאמין לי, ייגמר.

יצחק הרצוג: הייתה התנגדות של המשרד לביטחון פנים.

איציק שמולי: חיים, אתה, בימים האחרונים, אומר דברים מתוך ליבי.

חיים כץ: כמו אתמול על חוק הסיעוד – אהבת.

איציק שמולי: אני מנוע מלהתייחס.

חיים כץ: אבל אני אמרתי, בפרהסיה.

איציק שמולי: אתה, יש לך סיעה בהסתדרות.

חיים כץ: לא, אין שום קשר לסיעה בהסתדרות.

חיים כץ: אני לא חושב שאפשר להפקיר מיליון איש בביטוח סיעודי בשביל מסיבת עיתונאים.

חיים כץ: עזוב אותי, אני לא שם.

חיים כץ: התמודדות עם משברי גירושין ותופעת הניכור ההורי – מדי שנה מעורבים – – –

נחמן שי: יש לך בעיה – – –

חיים כץ: מה אתה אומר?

נחמן שי: יש לך בעיה – אתה תמיד אומר מה שאתה חושב.

חיים כץ: לפעמים זה טוב, לפעמים זה לא טוב.

נחמן שי: אני מכבד את זה.

יולי יואל אדלשטיין: כמו כל דבר.

חיים כץ: כן, כמו כל דבר בחיים.

חיים כץ: אבל תשמע, תמיד, כשאתה דובר אמת, אף פעם לא יתפסו אותך משקר.

חיים כץ: אתה כל הזמן חוזר על אותו הדבר.

חיים כץ: אתה לא צריך לחשוב ולזכור מה אמרת ומה לא אמרת.

חיים כץ: התמודדות עם משברי גירושין ותופעת הניכור ההורי – מדי שנה מעורבים עובדים סוציאליים בעניין סדרי דין ברשויות המקומיות בעניינן של 11,000 משפחות בסכסוך גירושים בקונפליקט גבוה.

חיים כץ: מתוכן כ-2,500 משפחות מטופלות גם במרכזי הקשר למימוש הסדרי ראייה בפיקוח והגנה.

יפעת שאשא ביטון: הסדרת – – –

חיים כץ: במשפחות בקונפליקט גבוה מערכת היחסים – דוד, שלום.

חיים כץ: דוד, שב.

חיים כץ: אל תפריע לי.

דוד ביטן: טוב.

חיים כץ: במשפחות בקונפליקט גבוה מערכת היחסים הקשה והמתמשכת שבין ההורים פוגעת בילדים.

חיים כץ: שירותי הרווחה, הפועלים מתוך ראיית טובת הילד, נוקטים פעולות לצמצם את הנזק הנגרם לילדים במצבים אלו, כגון טיפול, הסדרי ראייה במרכזי קשר והדרכה הורית, לשם העמקת הידע בנושא הזה.

חיים כץ: ילדים נפגעי אלימות במשפחה – גמרנו אין לי עוד הרבה: לתופעת האלימות במשפחה יש השלכות רגשיות, נפשיות ופיזיות על ילדים, לעיתים רק מעצם היותם עדים לאלימות המתרחשת בתוך הבית.

חיים כץ: במרכזים לטיפול באלימות במשפחה מטופלים כ-1,000 ילדים בקבוצות ייעודיות בקהילה וכ-1,000 ילדים הם במסגרת המקלטים לנשים נפגעות אלימות וילדיהן על מנת לסייע להם להתמודד עם מציאות קשה זו.

חיים כץ: אני חושב שמ-2009 לא עודכנו התשלומים בגין אישה או ילד שנמצאים במקלטים לנשים מוכות.

חיים כץ: היום שמנו על ילד ואישה כ-20,000 שקל.

חיים כץ: זה עלה ב-33%.

חיים כץ: אנחנו מלווים את האישה והילד כשנה.

חיים כץ: אני אחכה.

דב חנין: שומעים אותך יותר מאשר את השר.

חיים כץ: נמשיך?

חיים כץ: זה בשבילך, יפעת.

חיים כץ: אנחנו מלווים את האישה – יצא פה חוק – אנחנו נותנים לה מנטור, אנחנו נותנים לה כסף.

חיים כץ: השלמנו 13 מרכזי טיפול עבור קטינים נפגעי תקיפה מינית.

חיים כץ: עלייה במספר המטופלים במרכזים: במהלך השנה האחרונה טופלו כ-80 ילדים, יותר מאשר בתקופה הזהה בשנה שעברה.

חיים כץ: 1,753 ילדים טופלו, לעומת 1,686 ילדים ובני נוער, יחד עם הוריהם.

חיים כץ: צר לי שאנחנו צריכים לטפל ביותר.

חיים כץ: מאוד צר לי.

חיים כץ: אנחנו משקיעים כסף ומשאבים.

חיים כץ: הרחבת חמישה מרכזי טיפול לילדים עם התנהגות מינית לא מותאמת – הושלמה השנה הרחבה של מרכזי טיפול לצורך הענקת טיפול גם לילדים צעירים בעלי התנהגות מינית פוגעת או לא מותאמת.

חיים כץ: מענה ניתן גם ל-250 קטינים באזורים ללא מרכזי טיפול, המקבלים טיפול אצל מטפלים מומחים – מענה שלא היה לו תקציב בעבר.

חיים כץ: שמנו את הכסף.

חיים כץ: לא היה לזה תקציב.

חיים כץ: ניתנה תוספת תקציב של 3.5 מיליון ש"ח לפתיחת שלושה מרכזי טיפול נוספים במרכז.

חיים כץ: פיילוט חינוך לבריאות מינית ומניעת אלימות מינית – השירות לילד ונוער וכן השירות לצעירים וצעירות במשרד משתתפים בפיילוט חדשני בהובלת משרד החינוך בנושא חינוך לבריאות מינית ומניעת אלימות מינית.

חיים כץ: צוותי טיפול במסגרות של קטינים וצעירים ישתתפו בתקופה הקרובה בהכשרות ייעודיות בנושא הזה.

חיים כץ: ניתנה תוספת תקציבית של 5.5 מיליון ש"ח למרכזי טיפול לילדים ובני נוער נפגעי תקיפה מינית.

חיים כץ: כתוצאה מכך, הוקם מרכז טיפולי חדש בירושלים עבור האוכלוסייה של העיר וסביבותיה, ובחמישה מרכזים ברחבי הארץ התווסף טיפול ייחודי עבור ילדים בעלי התנהגות מינית פוגעת.

יפעת שאשא ביטון: אפשר להשלים את חצי התקן של האוכלוסייה הערבית בירושלים, חצי מרכז הגנה – – –

חיים כץ: השירות למען הילד, אימוץ – הגדלת מספר המשפחות המאמצות הנהנות מסיוע של המדינה בהשתתפות במימון.

חיים כץ: שינוי המדיניות של תנאי הסף לאימוץ – המשרד החליט לאמץ את המלצות דוח הוועדה בראשות גרוס.

חיים כץ: יבוטל המדרג הקבוע בחוק האימוץ שלפיו המאמץ הינו איש ואישתו יחד – זה מה שהיה פה רעש גדול – דבר שיאפשר אימוץ לסוגי משפחות נוספים.

חיים כץ: כעת פועלים ליישום ההמלצות ולתיקון חוק אימוץ ילדים משנת 1981.

חיים כץ: 19 ועוד 17 זה – ואללה, 36.

חיים כץ: הגיע הזמן שאחרי 36 שנה יקרה משהו במדינה הזאת, וצריך להתאים את הסביבה.

יפעת שאשא ביטון: הגיע הזמן.

יפעת שאשא ביטון: לפתוח את כל – – –

חיים כץ: תיקון חוק האימוץ, כך שלראשונה מאומצים בוגרים יכולים לחשוף את היותם מאומצים.

חיים כץ: קהילה, תוכניות ושירותים – ניתנה תוספת של 10 מיליון ש"ח בתחום קהילה.

חיים כץ: קהילה קיבלה תוספת של 10 מיליון ש"ח בשנת 2017.

חיים כץ: הם חולקו על פי קריטריונים למחלקות לשירותים חברתיים ברשויות המקומיות, כל מחלקה על פי צרכיה ותוכניותיה.

חיים כץ: שדרוג פנימיות יום – אושר מודל תקציבי לפנימיות היום, הכולל הוספת כוח אדם ומרכיבי טיפול.

חיים כץ: הקצבנו 40 מיליון ש"ח – 40 או 20, ואללה לא זוכר, נלך על הנמוך, שלא יגידו לי 40 – 20 מיליון ש"ח לשיפוץ פנימיות.

חיים כץ: התחלנו בשיפוץ של 40 פנימיות, 32 ממשלתיות ושמונה ציבוריות.

חיים כץ: זה לא רק קוסמטיקה.

חיים כץ: אנחנו רוצים שאנשים שנמצאים שם – יהיו להם התנאים הדרושים: ניקיון, מקלחות, חדרים מסוידים, נקיים, מרצפות, ספרייה, טלוויזיה – כמו שצריך, שירגישו בית.

חיים כץ: שמנו לא מעט כסף על העניין, יצאנו לתהליך הזה.

חיים כץ: תוכנית לילדים בתא משפחתי שאינם מקבלים מענה הולם – הזנחת ילדים נחשבת לצורת ההתעללות הנפוצה ביותר ומתקיימת ברמות ובתחומים שונים.

חיים כץ: במשרד הוחלט על קידום פיילוט הפועל כיום ב-12 יישובים בארץ, שמטרתו לטפל בילדים במצבי הזנחה קשים ובמשפחותיהם.

חיים כץ: עלייה במספר המרכזים והתוכניות בקהילה – משנת 2015 נפתחו 66 מרכזים לילדים-הורים לגיל הרך, יסודי, מתבגרים – וזה עלה ל-71 מרכזים, זאת אומרת, עלה בחמישה מרכזים, מ-66 ל-71.

חיים כץ: עלייה נוספת בשנים האלה נעשתה גם בתוכניות להורות בגיל רך, שעלו מ-178 ל-222, זאת אומרת 44 מרכזים.

חיים כץ: בשקט-בשקט השקענו, עשינו, בנינו, בלי מפעל הפיס, בלי הימורים.

חיים כץ: בעבודה קשה, מסודרת, עם יעדים, עם מטרות.

חיים כץ: מניעת הוצאה חוץ-ביתית של ילדים בסיכון גבוה, והחזרת ילדים הביתה מסידור חוץ-ביתי, באמצעות תוכנית משפחה בשביל הצמיחה, המלצת ועדת סילמן – זה שהיה המנכ"ל שלי.

חיים כץ: לא רוצה להגיד כלום.

חיים כץ: תוכנית בעלות של 20 מיליון ש"ח לשנתיים בשיתוף אשלים.

חיים כץ: התוכנית מלווה במחקר הערכה של מכון ברוקדייל.

חיים כץ: חיזוק מעורבות ושותפות הורי ילדים בפנימיות באמצעות תוכנית הורים שותפים – התוכנית בשיתוף אשלים, ילדים בסיכוי וביטוח לאומי.

חיים כץ: היא מופעלת היום בעשר פנימיות של המשרד, ופועלת לחיזוק השותפות עם הקהילה בעבודה עם משפחות הילדים שבפנימיות, יצירת רצף קהילה–פנימייה.

חיים כץ: הקמת נציבות לתלונות ילדים הנמצאים בהשמה חוץ-ביתית – הנציבות תהווה מנגנון לבירור תלונות של ילדים, ותאפשר לילדים המושמים באומנה או במסגרת השמה חוץ-ביתית אחרת להגיש תלונות בכל הנוגע לחיי היומיום שלהם באופן עצמאי, מוצנע ובחופשיות.

חיים כץ: מטרתנו להתחיל לקבל ולטפל בפניות ראשונות של ילדים עוד השנה.

חיים כץ: זאת אומרת, זה גם כן פיילוט ניסיוני שבא לתת מענה.

חיים כץ: התוכנית הלאומית לנוער וילדים בסיכון פועלת ב־185 יישובים.

חיים כץ: במיפוי שנעשה ביישובים האלה לאיתור ילדים בסיכון, נמצא כי 260,888 – מספרים הזויים, 260,888 – ילדים מלידה עד גיל 18, שמהווים 16% מהילדים והנוער ביישובים הללו, הם ילדים בסיכון.

חיים כץ: רק אנחנו צריכים לחשוב על היישובים – 16% ילדים בסיכון זה הזוי.

חיים כץ: קרוב למחצית מהילדים שאותרו במהלך המיפוי טופלו ועדיין מטופלים – שימו לב, כ-130,000 ילדים טופלו, וזה לא דבר של מה בכך – במגוון תוכניות של משרדי הממשלה השונים.

חיים כץ: הוקצו תקציבים תוספתיים של 200 מיליון ש"ח לנושא ל-185 יישובים.

חיים כץ: כל שנה, אם כן, מטופלים במסגרת התוכנית עוד כ-60,000 ילדים ב-1,395 תוכניות מגוונות שמטפלות במצבי הסיכון השונים.

חיים כץ: בכרבע מהמטופלים חל שיפור ניכר בהפחתת מצבי סיכון – הם יצאו ממצב הסיכון או ממצבי סיכון מורכבים.

חיים כץ: רבע.

חיים כץ: זאת אומרת, אני לא מסתכל על אלה שיצאו, אני מסתכל על השלושה רבעים שלא יצאו, כי הרבע שיצאו – יצאו.

חיים כץ: מה אנחנו הולכים לעשות עם השלושה רבעים שלא יצאו?

חיים כץ: מה אנחנו הולכים לעשות על מנת שיצאו?

חיים כץ: יש לנו תקציב 2019, בכסף.

חיים כץ: זנות בקרב קטינים – הורחבה תוכנית "הלב" לטיפול בנוער וצעירים המנוצלים בזנות.

חיים כץ: הוקמו תשעה מרחבים עירוניים חדשים בפריסה ארצית, בעלות כוללת של 6.5 מיליון ש"ח בשנה.

חיים כץ: זאת בנוסף למרחבי "הלב" הוותיקים שהמשרד מפעיל בתל אביב ובארבע רשויות נוספות בפריסה ארצית.

חיים כץ: סך הכול ישקיע המשרד 14 מיליון ש"ח לטיפול בנוער וצעירים המנוצלים בזנות.

חיים כץ: על זה דיברנו.

חיים כץ: על זה דיברנו.

חיים כץ: משנת 2016 אותרו וקיבלו טיפול ראשוני כ-1,500 בני נוער בסיכון, השותים אלכוהול, צורכים סמים, מפגינים התנהגות מינית, אלימות, צעירים שברחו מהבית וכו'.

חיים כץ: התרחבות תוכנית להב"ה לנוער במועצות האזוריות – מעשר מועצות אזוריות ל-22 מועצות.

חיים כץ: היא מייצרת פלטפורמה לעבודה עם נוער על רצף הסיכון במועצות אזוריות, מאיתור ועד הפניה למענים קיימים והקמת מענים חסרים.

חיים כץ: התוכנית בשיתוף משרד החינוך.

חיים כץ: איפה מרגי?

חיים כץ: הלך.

חיים כץ: סוף כל סוף יש שיתוף עם משרד – – –

יצחק הרצוג: התשת אותו.

חיים כץ: התשתי אתכם?

יצחק הרצוג: הוא יצא.

חיים כץ: להפסיק?

חיים כץ: אפסיק.

יצחק הרצוג: – – –

חיים כץ: מרכזי הגנה לילדים ונוער בגילאי 3–18 אשר נפגעו מפגיעות מיניות או אלימות – המשרד פעל להשלמת ההקמה של שמונה מרכזי ההגנה, בהתאם להנחיות מבקר המדינה על אי-עמידה בהוראות החוק, המחייבות הקמה של שמונה מרכזים.

חיים כץ: כמו כן, הוחלט להרחיב פעילות במרכז ירושלים לטובת דוברי השפה הערבית, על ידי הוספה תקציבית של 197,000 שקלים.

חיים כץ: וכן הלאה וכן הלאה וכן הלאה.

חיים כץ: בתי ספר מקצועיים – הזדמנות שנייה לבני נוער שנפלטו ממסגרות.

חיים כץ: בפיקוח האגף להכשרה מקצועית במשרד נמצאים 64 בתי ספר, ובהם לומדים כ-12,000 תלמידים.

חיים כץ: בתי הספר המקצועיים בצמיחה, לאור מדיניות שאני מוביל, הבאה לידי ביטוי באופנים האלה: הגדלת התקציב לבתי ספר מקצועיים לנוער ב-15 מיליון שקל ו-22.5 מיליון שקל, בשנת 2017 – 15, ועוד 22 ב-2018; הקמת שישה בתי ספר מקצועיים, וכן הלאה וכן הלאה.

חיים כץ: תודה רבה לך על – – –

יפעת שאשא ביטון: השר כץ, הכול מרשים.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה שביום המיוחד הזה תיתן לנו התחייבות לדברים שאמרת, שחוק הפיקוח על המעונות – אנחנו נקדם אותו כבר במושב הזה; ודוח וינטר, שהילדים – – –

חיים כץ: מאחר שאני, כפי שידוע לך, לא חי בווקום, ויש עוד מפלגות פה – – –

יפעת שאשא ביטון: יש תמיכה מקיר לקיר.

חיים כץ: הכול בסדר.

חיים כץ: שיבואו אנשים ויגידו: החוק הזה שאני מעביר, שעולה 5 מיליון – קח את הכסף; והחוק הזה שאני מעביר, שעולה 20 מיליון – קח את הכסף; ואני צריך לקבל שבעה תקנים – קח אותם.

יפעת שאשא ביטון: – – –

חיים כץ: הכול בסדר.

חיים כץ: ואז אנחנו ניקח את הכסף, כי אנחנו מנצלים 99.7% מהתקציב שלנו, וכל שקל שאנחנו מנצלים הולך לדברים נצרכים, וכשר, ההחלטות הן קשות.

חיים כץ: כשאתה, את המעט שיש לך צריך לתת, וצריך להעדיף מי צריך יותר ומי צריך פחות – – –

יפעת שאשא ביטון: כן, אנחנו – – –

חיים כץ: אז אני מודה לכם.

חיים כץ: מה אתם מבקשים, דרך אגב, בהצעה לסדר-היום?

יפעת שאשא ביטון: מסתפקים בדברים.

יולי יואל אדלשטיין: מסתפקים בדברי השר, מאה אחוז.

חיים כץ: תודה רבה לכם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לשר.

יולי יואל אדלשטיין: אם כן, אין עמדות נוספות.

יולי יואל אדלשטיין: ציון שבעים שנה להחלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר

יולי יואל אדלשטיין: נעבור להצעות לסדר-היום מס' 8252, 8357, 8373, 8375, 8381 ו-8393, בנושא: ציון 70 שנה להחלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מציינים היום 70 שנים להחלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר, שסיימה את המנדט הבריטי והייתה אבן דרך מרכזית בהקמת מדינת ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: אף שבתקופה ההיא האו"ם היה ארגון קטן מאוד, ההחלטה עברה ברוב גדול.

יולי יואל אדלשטיין: נציגי 33 מדינות מכל רחבי תבל הכירו בכך שבני-בניו של אברהם הולכים שוב בדרך לארץ המובטחת, ואין דבר שיוכל לעצור אותם.

יולי יואל אדלשטיין: זו הייתה הצבעה מיוחדת במינה, אבל לא מעשה ניסים.

יולי יואל אדלשטיין: נציגי התנועה הציונית, ובראשם משה שרת – לימים ראש הממשלה השני – עבדו ועמלו מאחורי הקלעים כדי להשיג את הרוב הדרוש.

יולי יואל אדלשטיין: כמו בכל מאורע היסטורי גדול, גם ההצבעה בכ"ט בנובמבר הורכבה מהרבה מעשים קטנים, מסכסוכים בין מדינות יריבות, מאינטרסים מתנגשים, משיחות חרישיות במסדרונות האו"ם.

יולי יואל אדלשטיין: אך המנהיגים הציוניים מעולם לא בזו ליום קטנות.

יולי יואל אדלשטיין: הם ידעו, לפני ואחרי ההצבעה, לייסד על קרקע המעשים הקטנים בניין מעורר התפעלות של צדק ושל אמת היסטורית, בניין חזק ויציב שעומד איתן עד עצם היום הזה.

יולי יואל אדלשטיין: חברים, כולנו זוכרים ששמחת הניצחון לא הייתה שלמה.

יולי יואל אדלשטיין: קולות החגיגות שנשמעו בכ"ט בנובמבר 1947 הוחרשו על ידי רעמי הפגזים שהחלו לנחות בישראל עוד באותו הערב.

יולי יואל אדלשטיין: ממש כמו הצהרת בלפור 30 שנים לפני כן.

יולי יואל אדלשטיין: להחלטה שהתקבלה באולמות המהודרים בניו יורק לא הייתה משמעות אם לא היינו מיישמים אותה בעצמנו בשוחות האפלות של שדה הקרב; היא הייתה נעלמת כמו עוד המון החלטות אחרות אם לא היינו, במו ידינו, הופכים אותה למציאות פורחת, לערים משגשגות, למדינה לתפארת.

יולי יואל אדלשטיין: היום, 70 שנים אחרי ההחלטה ההיא, לצערנו, רעמי הפגזים עוד לא השתתקו לחלוטין.

יולי יואל אדלשטיין: אבל אני חושב שכל מי שיפקח את אוזניו יוכל לשמוע שקולות החגיגות כבר חזקים הרבה יותר.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת יצחק הרצוג, יוזם הדיון, להיות ראשון הדוברים.

יולי יואל אדלשטיין: שימו לב לשינוי בסדר הדוברים: אחרי יצחק הרצוג – יעקב מרגי, דב חנין, יעל גרמן, עודד פורר, מוסי רז.

יולי יואל אדלשטיין: זה הסדר.

יצחק הרצוג: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש.

יצחק הרצוג: אני מודה לך מאוד על שנענית, אתה והנשיאות, להצעה שהעליתי לקיים כאן את הדיון ביום ההיסטורי הזה, שייחקק לנצח כאחד מן הפרקים המשמעותיים ביותר עבור העם היהודי ועבור הבית הלאומי שלנו בארץ אבותינו, בארץ ישראל.

יצחק הרצוג: הצבעת עצרת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, מחר כעת חיה לפני 70 שנה, הייתה דרמה אנושית שטובי התסריטאים היו רוצים לראותה בסרטם.

יצחק הרצוג: המתח באולם העצרת היה עצום, ואת האוויר במליאה ניתן היה לחתוך בסכין.

יצחק הרצוג: כשהקריא נשיא העצרת, אוסוולדו ארניה ממקסיקו, את תוצאת ההצבעה על החלטה 181, הלוא היא החלטת החלוקה של כ"ט בנובמבר, כהחלטה שעברה ברוב של 33 מדינות בעד, 13 נגד ועשר נמנעות, פרצה תשואה עולמית: העם היהודי יזכה לבית משלו לאחר אלפי שנות נדודים, סבל ושואה.

יצחק הרצוג: 50 שנה לאחר הקונגרס הציוני הראשון, 30 שנה לאחר הצהרת בלפור ושנתיים לאחר הנוראה בזוועות – השואה ומלחמת העולם השנייה – קיבל רעיון הבית הלאומי בארץ ישראל לעם היהודי את הכרתה של הקהילה הבין-לאומית.

יצחק הרצוג: בייסורים רבים התקבלה לראשונה החלטה בין-לאומית מחייבת המכירה בציונות, כפי שתיאר זאת חורחה גרסיה גרנדוס, נציג גואטמלה באו"ם וחבר ועדת אונסקו"פ, שהמליצה על תוכנית החלוקה, בספרו "כך נולדה מדינת ישראל".

יצחק הרצוג: דודי המנוח אבא אבן, שהיה מבכירי המשלחת של הסוכנות היהודית לעצרת האו"ם ההיא, המשלחת בראשותו של משה שרת, ושבהמשך כיהן כשגרירה הראשון של ישראל באו"ם וכשר החוץ שלה, תיאר את הרגע הזה כאחד מרגעי השיא של חייו.

יצחק הרצוג: משה שרת עצמו, ראש המחלקה המדינית ולימים ראש ממשלתנו השני, יחד עם אבא אבן ודוד הורוביץ, לימים נגיד בנק ישראל, וקומץ פעילים, יחד עם מנהיגים יהודים חשובים, פעלו חודשים, שבועות וימים ללא שינה, באנרגיה עצומה, בלי להפקיר אף תרגיל בספר, תוך הפעלת כושר שכנוע עצום, כדי להשיג את הרוב המיוחד הנדרש על פי התקנון, שהיה רוב של שני שלישים.

יצחק הרצוג: על כך הם ייחרתו בזיכרון ההיסטורי הלאומי שלנו לתמיד.

יצחק הרצוג: הדרמה הגדולה הייתה ששתי מעצמות המלחמה הקרה, ארצות הברית וברית המועצות, תמכו בהחלטה; רגע נדיר של הסכמה.

יצחק הרצוג: הפרופסור שלמה אבינרי מן האוניברסיטה העברית, מגדולי ההיסטוריונים של הציונות, קבע במאמר שפורסם בסוף השבוע בעיתון "הארץ" כי העובדה שהחלטת החלוקה לא פתרה את הסכסוך בין שתי התנועות הלאומיות, הציונית והפלסטינית, נבעה אז מחוסר הנכונות של הערבים לקבל את עקרון החלוקה באותה העת.

יצחק הרצוג: התובנה הקשה שלו היא שלו הייתה לתנועה הפלסטינית באותה העת מנהיגות בעלת כישורים דומים לאלה שהיו בתנועה הציונית, שלא הייתה שוגה בצדקנות עצמית ובאלימות, הייתה קמה אז, ב-1948, מדינת פלסטין לצידה של ישראל; שני העמים לא היו נגררים למלחמה, בעיית הפליטים לא הייתה נוצרת ופני המזרח התיכון כולם היו אחרים.

יצחק הרצוג: כדי שלא יהיה ספק, מדגיש אבינרי, הקהילה הבין-לאומית הכירה בזכותו של העם היהודי להגדרה עצמית, לריבונות ולעצמאות משום שהתנועה הציונית קיבלה את עקרון הפשרה בין שתי התנועות הלאומיות המגולם בתוכנית החלוקה.

יצחק הרצוג: לדבריו, לנכונות להכיר בזכות ההגדרה העצמית היהודית נלוותה זכותם המקבילה של תושביה הערבים של הארץ להקים מדינה משלהם בשטח המנדט.

יצחק הרצוג: מסקנתו, אפוא: מי שחוגג את ההכרה בזכות היהודית לריבונות ומתעלם מעקרון שתי המדינות הגלום באותה החלטה עצמה עושה שקר בנפשו, ומי ששואף היום להמשך השליטה הישראלית במיליוני פלסטינים חותר תחת הלגיטימיות של אותה החלטה עצמה.

יצחק הרצוג: במלאות 70 שנה להחלטה ההיסטורית בכ"ט בנובמבר, במלאות 100 שנה לציון הצהרת בלפור ו-40 שנה לביקורו ההיסטורי של הנשיא סאדאת, שציינו כאן לפני שבוע, אני חוזר על עמדתי שלפיה גם היום על ממשלת ישראל ליזום.

יצחק הרצוג: היא שצריכה ליזום; היוזמה המדינית הייתה צריכה להיות שלה.

יצחק הרצוג: ישראל הייתה צריכה להוביל, לגייס ולנצח בגיוס תמיכה אזורית ועולמית לתוכנית שתקדם ותממש את חזון שתי המדינות; תוכנית אחראית, שתשמור על הביטחון ועל השלום, תפרוץ את הקיפאון ותיישם בפועל את תוכנית החלוקה ההיסטורית, את העיקרון של שתי המדינות הגלום באותה החלטה 181 של כ"ט בנובמבר.

יצחק הרצוג: מבחינה עובדתית, המשך המצב הקיים בשטח, על הפסיפס הדמוגרפי המסתבך והולך שלו, בצירוף היעדר אופק מדיני ויכולת להתוות את גבולות הקבע של ישראל, מדרדרים את ישראל בהדרגה למציאות דו-לאומית אסונית ולאיום על המפעל הציוני כולו.

יצחק הרצוג: לכן, יש לעשות מאמץ נוסף ולהפוך כל אבן כדי למנוע את ההתנגשות בקרחון המתקרב אלינו בצעדי ענק.

יצחק הרצוג: היפרדות, שתי מדינות ברוח ההחלטה ההיסטורית של כ"ט בנובמבר – זו התשובה.

יצחק הרצוג: ואסיים ואזכיר שוב את דבריו של דוד בן-גוריון, מנהיג האומה, שהוביל אותנו.

יצחק הרצוג: כמו שציינת, אדוני היושב-ראש, כשכולם יצאו לריקודים הוא ידע שאנחנו נכנסים למלחמה, והוא הוביל אותנו ואת צה"ל לניצחון מזהיר, הניצחון של קוממיותנו.

יצחק הרצוג: אבל בהבינו שעם ישראל נכנס למלחמה העקובה מדם לעצמאותו, הוא גם ראה את המוצא.

יצחק הרצוג: והוא אמר בדיון בכנסת בשנת 1949, וחזר וקבע זאת גם בסרט "אפילוג", שראינו השנה: בין שלמות הארץ לבין מדינה יהודית בחרתי במדינה יהודית.

יצחק הרצוג: זו גם הברירה שהוצבה בפנינו בהחלטת האו"ם ההיסטורית, כ"ט בנובמבר 1947.

יצחק הרצוג: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יצחק הרצוג, ראש האופוזיציה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת יעקב מרגי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת דב חנין.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, גברתי השרה, הכנסת מציינת היום 70 שנה להחלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר, 29 בנובמבר.

יעקב מרגי: בתאריך זה החליטה עצרת האומות המאוחדות על סיום המנדט הבריטי והקמת שתי מדינות עצמאיות, מדינה יהודית ומדינה ערבית, בארץ ישראל, מה שנקרא תוכנית החלוקה.

יעקב מרגי: ההחלטה התקבלה ביישוב היהודי בארץ בשמחה רבה.

יעקב מרגי: יהודים רבים יצאו לרחובות ורקדו בשמחה.

יעקב מרגי: אני גדלתי על הסיפורים האלה.

יעקב מרגי: הורי אומרים שאפילו במרוקו – שעדיין כלי התקשורת לא היו מפותחים בה – בערים הגדולות, בכל אופן, הם יצאו ורקדו והתכנסו בסעודות הודיה.

יעקב מרגי: לעומת השמחה בקרב היהודים, לצערנו הרב, הערבים דחו את ההחלטה הזאת לחלוטין, ולמרות הצבעה, מאותו יום באו והחלו הערבים, הן בארץ והן בעולם, בפעולות איבה, ומכאן הדרך למלחמת העצמאות הייתה קצרה מאוד.

יעקב מרגי: מאז עברו 60 שנה.

יעקב מרגי: מארץ שוממה הפכנו את הארץ הזאת למדינה פורחת, מיושבת, מדינה מתפתחת; מדינה של פליטים ועולים – מדינה שקולטת עלייה, ועוד עלייה, ועוד מבצע ועוד עלייה.

יעקב מרגי: עד היום, 70 שנה אחרי, המדינה קולטת וקולטת, ואנחנו אפילו טורחים כל שנה לציין את מספר העולים שנקלטו לעומת השנים שעברו.

יעקב מרגי: ממדינה של עולים הפכנו לאימפריית החדשנות באזור ובעולם; הפכנו לאחת הדמוקרטיות החזקות בעולם, לכלכלה צומחת ואיתנה, ואנחנו היום מדינה יהודית ודמוקרטית.

יעקב מרגי: ואנחנו מתפארים שאנחנו מגדירים את המדינה שלנו מדינה יהודית ודמוקרטית, ותמיד אני אומר: הן נאמרו בנשימה אחת, ומי שרוצה להפריד או לשנות את המשקל של אחד המרכיבים – זה כמעט כחוק בטבע, הוא עלול להפר איזונים בטבע.

יעקב מרגי: סליחה על הפומפוזיות.

יעקב מרגי: אני חושב שאין מדינה בעולם שמוגדרת במהות שלה מדינת לאום.

יעקב מרגי: לכן, המדינה, ההגדרה, שבבת אחת, שבנשימה אחת נאמר מדינה יהודית ודמוקרטית – זה הקיום של המדינה היהודית.

יעקב מרגי: האחד לא מאיים על השני.

יעקב מרגי: ואם שואלים אותי: הילכו יחדיו?

יעקב מרגי: אני אומר: כן, ילכו יחדיו.

יעקב מרגי: רק בשבועות האחרונים אנחנו ערים לדו-שיח גם כאן, בבית הזה, גם במשרדי הממשלה, בחברה הישראלית, על המאזן הזה: הילכו יחדיו מדינה יהודית ודמוקרטית?

יעקב מרגי: ומה לעשות, אומרים לי שהמשקפיים שלי פוזיטיביים, אז אני ממאן להתקלקל ואני אומר: דווקא ממה שהיה השבוע, ודווקא מהתוצאה הסופית, בסוף בסוף בסוף בסוף, אנחנו רואים שאם רוצים, ילכו יחדיו יהודית ודמוקרטית.

יעקב מרגי: יש יותר מן המשותף בינינו, בתוך החברה היהודית, למרות הרבגוניות, למרות נאומי השבטים, וכל המילים היפות והגבוהות, ואיומי השסע, התהום והקרע.

יעקב מרגי: יש יותר מה שמחבר בינינו מהמפריד בינינו.

יעקב מרגי: לא אתעלם מהשיח – השיח על החוקים שעוברים בבית הזה, לכאן ולכאן.

יעקב מרגי: מצד אחד יש לאפשר את השיח הציבורי, את השיח הפוליטי.

יעקב מרגי: אסור להתרגש משיח פוליטי.

יעקב מרגי: גם אם זה נשמע ונראה כאילו זה מאיים על חוזקה של הדמוקרטיה, ההפך הוא הנכון – זה מראה את חוזקה של הדמוקרטיה.

יעקב מרגי: נכון, צריך לאפשר את השיח; צריך לתת אפשרות לבטא לפחות את התחושות, את הרצונות, גם אם הם נראים לא חיוביים מצד אחד של המפה הפוליטית.

יעקב מרגי: צריך לאפשר לחשוף את הכוונות, לחשוף את הרעיונות.

יעקב מרגי: ואני אומר לעצמי, ואני אומר גם לאחרים: אנחנו חברה אחראית.

יעקב מרגי: גילינו השבוע שאנחנו חברה אחראית, שהמשותף בינינו גדול מהמפריד והשונה, ולכן חובה עלינו להמשיך ולחזק את האיזון והשיתוף – אני קורא לזה איזון ושיתוף – של היהודי והדמוקרטי, ושל כל החלקים בחברה הישראלית.

יעקב מרגי: גם השלם מורכב מחלקים שונים, ואם נזיז או נהפוך חלק אחד מתוך החברה הישראלית ללא לגיטימי אז זה לא שלם.

יעקב מרגי: זה לא שלם.

יעקב מרגי: אמר כאן ידידי, חבר הכנסת יו"ר האופוזיציה יצחק בוז'י הרצוג, שההחלטה מדברת על שתי המדינות, תוכנית החלוקה, לצערנו הרב, ואני מסכים.

יעקב מרגי: וציטטת את אבינרי – יכול להיות שהמציאות הייתה שונה, וגם הסברה נוטה להאמין שזה היה כך.

יעקב מרגי: אילולא הייתה ההתנגדות והייתה הסכמה, יכול להיות שהיינו נראים אחרת, יכול להיות שהיה מזרח תיכון אחר.

יעקב מרגי: וחבל, זה 70 שנה.

יעקב מרגי: אני אומר תמיד במפגשים – ובזה אני מסיים, אדוני היושב-ראש – אני אומר, כשאני מתפאר בעשייה שלנו, ויש במה להתפאר – ואני אומר לכם, כשאני מסתובב בפרלמנטים בעולם מטעם הכנסת הם מסתכלים עלינו בהשתאות.

יעקב מרגי: הגענו להישגים רבים, וכואב לי שההישגים האלה היו רק מנת חלקה של החברה היהודית או של מדינת ישראל כמדינת ישראל.

יעקב מרגי: לו יצויר שהחברה הערבית כולה הייתה מקבלת את החלטת האו"ם – גן עדן פורח באזור שלנו.

יעקב מרגי: אבל אנחנו אנשים אופטימיים כרוניים, ומקווים שיבוא יום באמת שאותה הצלחה תהיה מנת חלקם של כל היושבים באזור הזה.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: אני מבקש מחבר הכנסת דב חנין.

יחיאל חיליק בר: אחריו – חברת הכנסת יעל גרמן.

דב חנין: תודה לך, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: אדוני יושב-ראש האופוזיציה, גברתי השרה, עמיתיי חברי הכנסת, זה מועד חשוב וגם דיון חשוב.

דב חנין: הוא דיון חשוב כי הוא דיון על העבר, אבל הוא גם דיון על ההווה ועל העתיד.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, אני שייך לתנועה שחבריה היהודים והערבים תמכו בהחלטת החלוקה ב-1947.

דב חנין: הם תמכו בהחלטת החלוקה גם כביטוי לזכות ההגדרה העצמית של שני העמים בארץ, אבל גם כיוון שהם הבינו מהי החלופה.

דב חנין: הם הבינו שהחלופה היא מלחמה וחורבן, לא ארץ ישראל השלמה ולא פלסטין השלמה.

דב חנין: אני רוצה לציין במיוחד את אומץ ליבם של הקומוניסטים הערבים, שמנהיגיהם ידעו לשחות באומץ נגד הזרם שהובילה ההנהגה הפלסטינית של אותם ימים ונאבקו יחד עם הקומוניסטים בארצות הערביות האחרות למען החלטת החלוקה ולמען מימושה בפועל.

דב חנין: אנשים כמו אמיל חביבי, ג'מאל מוסא, רמזי ח'ורי, כמאל גטאס, נרדפו על עמדתם האמיצה ועל כמה מהם אפילו היו גזרי דין מוות.

דב חנין: במבט לאחור אמרו המנהיגים הפלסטינים, יאסר ערפאת ואבו איאד, במבט לאחור הם אמרו: כמה חבל שלא שמענו לצעירים האלה, שידעו להציע לעם שלנו דרך שצריך היה ללכת בה, וזה לקח גם לישראל היום.

דב חנין: להקשיב היום לאלה שאומרים: רק פתרון שיבטיח עצמאות וצדק לשני העמים, יבטיח עתיד לשני העמים.

דב חנין: החלופה לפתרון כזה, גם היום, היא לא ארץ ישראל שלמה.

דב חנין: החלופה לפתרון כזה היא מלחמת נצח וחורבן.

דב חנין: וכמו שלערבים ב-1948 הייתה נכבה איומה, עלולה להיות גם קטסטרופה ליהודים בארץ ישראל, אם לא ייעשה מה שצריך להיעשות כדי להגיע כאן לפתרון של שלום ועצמאות לשני העמים.

דב חנין: אני הזכרתי את ההתנגדות של הרוב של ההנהגה הפלסטינית ב-1947, אבל צריך לומר ביושר גם כאן:

דב חנין: גם בהנהגה של הציבור היהודי היו קולות רבים מאוד של התנגדות להחלטת החלוקה, מכל צדדי הקשת הפוליטית.

דב חנין: בצד השמאלי – אחדות העבודה, בהנהגתו של יצחק טבנקין, הרב החילוני של הקיבוץ המאוחד, שהאמין בארץ ישראל השלמה, בשלמות הארץ, והעדיף אותה מהקמת מדינה.

דב חנין: הוא ראה בשלמות הארץ ערך נצחי, וסיסמתו הייתה: אל תחלקו ואל תוותרו.

דב חנין: השומר הצעיר האמין אז ברעיון של מדינה משותפת לשני העמים.

דב חנין: גם הם לגמרי לא התלהבו מהחלטת החלוקה.

דב חנין: הציונים הכלליים, מפלגת המרכז של התנועה הציונית באותם ימים, היו מאוד נחושים בהתנגדותם לחלוקת הארץ.

דב חנין: המנהיג הציוני החשוב שלהם, מי שעמד בראש הקרן הקיימת, מנחם אוסישקין, המשיך להותיר עליהם את חותמו, הוא כבר נפטר כמה שנים לפני כן; הוא ראה בחלוקת הארץ לאורך השנים – והשפיע בעמדתו על עמדת הציוניים הכלליים – הפניית עורף לציונות.

דב חנין: אגודת ישראל הלא-ציונית התנגדה לחלוקת הארץ.

דב חנין: מועצת גדולי התורה הסבירה כי עיקר התנגדותה נובע מכך שירושלים הייתה צריכה להיות מחוץ לתחומי המדינה היהודית.

דב חנין: כמובן, הציונות הדתית התנגדה לחלוטין להחלטת האו"ם, והרב צבי יהודה קוק אפילו קבע שהוויתור על חלק מן הקניין הלאומי בארץ בטל מעיקרו וכי הוויתור הטריטוריאלי מסכן את חיי העם.

דב חנין: לח"י – אותה תנועת מחתרת שאחרי קום המדינה הפכה למפלגה – דחתה בכל תוקף את החלטת החלוקה.

דב חנין: היא קבעה שחלוקת הארץ – אני מצטט – היא פשע כלפי האמת ההיסטורית, והכריזה כי העם העברי לא הכיר ולא יכיר לעולם בביתור מולדתו.

דב חנין: אבל כמובן מי שעלה על כולם הוא האצ"ל, שהפך בהמשך לתנועת החירות.

דב חנין: אחרי קבלת ההחלטה באו"ם פרסם אצ"ל את ההודעה הזאת: "ביתורה של מולדתנו הוא בלתי חוקי, הוא לא יוכר לעולם.

דב חנין: חתימת מוסדות ויחידים על חוזה הביתור משוללת כל תוקף, היא לא תחייב את עם ישראל".

דב חנין: ומפקד הארגון מנחם בגין הסביר: "ברור לכל מי שאינו מוכן למכור למען חיי שעה עלובים את מולדתו ולהפקיר, למען שלוותו החולפת, את עמו, כי 'פתרון' החלוקה" – במירכאות כפולות – "אם יבוצע, כמוהו כשואה לאומית היסטורית.

דב חנין: העם היהודי ייקרא למנוע את השואה הזאת".

דב חנין: אני מזכיר את הדברים כאן, עמיתיי חברי הכנסת, כי יש איזשהו ניסיון לשכתב היום את ההיסטוריה ולתאר מצב שכאילו רק בצד הערבי היו מתנגדים להחלטת החלוקה, ואכן היו כאלה שהתנגדו להחלטת החלוקה.

דב חנין: גם בהנהגת התנועה הציונית היו שהתנגדו להחלטת החלוקה, ואני חושב שברור היום, במבט לאחור, שזה היה רגע של כישלון היסטורי גדול שלהם, של כל אותם מנהיגים שהזכרתי קודם.

דב חנין: אבל צריך לומר ביושר שגם ממשלת ישראל בהנהגת דוד בן-גוריון, שפורמלית קיבל את החלטת החלוקה – הוא עשה את הכול כדי שהחלק השני של ההחלטה, הקמת המדינה הפלסטינית, לא יצא אל הפועל במציאות.

דב חנין: עשו הידברות עם המלך עבדאללה, יש היום כבר לא מעט מסמכים על תוכני ההידברות הזאת, אבל תוכני ההידברות הזאת בגדול היו חלוקת השטח שיועד למדינה הפלסטינית העצמאית בין השלטון ההאשמי הירדני ובין מדינת ישראל.

דב חנין: ובסופו של דבר, מה שקרה ב-1948 היה שמדינת ישראל הוקמה אבל החלק השני, הקמת המדינה הפלסטינית העצמאית, לא יצא אל הפועל ולא קרה בעולם המציאות.

דב חנין: וזה שורשה של הבעיה הפלסטינית עד עצם היום הזה.

דב חנין: ברגע הזה, אדוני היושב-ראש, אני נמצא כאן על הדוכן כדי לומר לכם, עמיתיי חברי הכנסת, וכדי לומר לציבור בישראל: הדרך לעתיד בטוח וטוב לישראל עוברת בעתיד בטוח וטוב לפלסטינים.

דב חנין: מה שהישראלים דורשים לעצמם, עצמאות וצדק – בדיוק את אותו הדבר צריך לתת גם לעם השני, עצמאות וצדק.

דב חנין: כאשר יהיו כאן שתי מדינות שחיות בשלום זו בצד זו, יובטח העתיד גם שלנו וגם שלהם.

דב חנין: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת יעל גרמן, בבקשה, ואחריה – חבר הכנסת עודד פורר.

יעל גרמן: תודה לך, אדוני היושב-ראש.

יעל גרמן: חבריי וחברותיי, אילו באתי לסכם את קונגרס באזל באמרה אחת הייתה זו: בבאזל ייסדתי את מדינת היהודים.

יעל גרמן: לו אמרתי זאת היום בפומבי היה צחוק מכל העברים.

יעל גרמן: אבל אולי בעוד חמש שנים, לכל היותר בעוד 50 שנה יכירו בה כולם.

יעל גרמן: כך אמר כמובן הרצל בסיום הקונגרס הציוני הראשון בבאזל.

יעל גרמן: ואכן, 50 שנה ושלושה חודשים לאחר שאמר זאת, בכ"ט בנובמבר, 29 בנובמבר 1947, הכריז ארגון האו"ם על תוכנית החלוקה ולמעשה בכך הביא להקמתה של מדינת ישראל, שהוכרזה כמה חודשים לאחר מכן, במוצאי 14 במאי 1948.

יעל גרמן: באמת ב-1897, אם היינו עומדים שם, בבאזל, האם היינו מאמינים באמת שמדינת ישראל תקום?

יעל גרמן: האם היינו מאמינים באמת שאפשר לאסוף את כל היהודים, שחלקם היה להם טוב במקום שהיה להם, חלקם היה להם רע, ולהביא אותם לציון, אותה ציון שאליה התגעגענו?

יעל גרמן: אני משערת לעצמי שלא.

יעל גרמן: החלום הזה, החזון, של הרצל, החלום והחזון של העם היהודי התגשם, ויש לנו מדינה.

יעל גרמן: וזאת המדינה היחידה שיש לנו.

יעל גרמן: היטיבו לומר גם חבר הכנסת מרגי, וכמובן גם דב חנין, שהמדינה שלנו למעשה נמצאת ונשענת על שני אדנים.

יעל גרמן: היא נשענת בהחלט על האדן היהודי, וגם הרצל, דרך אגב, שהיה חילוני לחלוטין, הכיר בערך היהדות, ידע להכיר את הערך של אמונה ושל יהדות; אבל היא נשענת גם על האדן של הדמוקרטיה.

יעל גרמן: הרצל כבר אז חשב על מדינה, כשהוא תיאר את אלטנוילנד הוא חשב על מדינה דמוקרטית, שבה יש חירויות, חירויות דת וחירויות מדת, חירות של מצפון וחירות של דיבור, וחשב על זכויות אדם.

יעל גרמן: אבל לא רק הוא חשב על זה.

יעל גרמן: גם אבותינו, אלו שחתמו על מגילת העצמאות, חשבו על כך.

יעל גרמן: אומנם, מגילת העצמאות מתחילה במילים המונומנטליות: "בארץ ישראל קם העם היהודי, בה עוצבה דמותו הרוחנית, הדתית והמדינית, בה חי חיי קוממיות ממלכתית, בה יצר נכסי תרבות לאומיים וכלל-אנושיים והוריש לעולם כולו את ספר הספרים הנצחי".

יעל גרמן: בוודאי, אנחנו מדינת הלאום של העם היהודי, ואין על כך ויכוח בקרב המפלגות הציוניות.

יעל גרמן: כן, יש חילוקי דעות עם המיעוט הערבי, ואלה חילוקי דעות לגיטימיים, וגם מובנים, והם לא יסכימו ואנחנו לא נסכים איתם על הנושא הזה.

יעל גרמן: אבל דווקא משום שאנחנו נמצאים במדינת הלאום שלנו, דווקא משום כך, ומשום שאנחנו יודעים שיש לנו מיעוט שחי יחד איתנו, אנחנו מצוּוים, מאז ומעולם, לשמור על המיעוט הזה, לשמור על שוויון זכויותיו ולא לפגוע בו.

יעל גרמן: כאשר בן-גוריון ניסח בסופו של דבר, לאחר ויכוחים רבים, את מגילת העצמאות – והיו ויכוחים: היו ויכוחים אם להכניס את המילה דמוקרטיה או לא להכניס; אם להכניס בכלל את כל הנושא של שוויון ושל זכויות האדם או לא להכניס.

יעל גרמן: ובן-גוריון, בסופו של דבר, החליט להכניס גם את השוויון וגם את זכויות האדם, וכך הוא אמר: "מדינת ישראל תהא פתוחה לעלייה יהודית – – – תשקוד על פיתוח הארץ – – – תהא מושתתה על יסודות החירות, הצדק והשלום לאור חזונם של נביאי ישראל; תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין; תבטיח חופש דת, מצפון, לשון, חינוך ותרבות".

יעל גרמן: הינה כי כן, מאז אותו אדם שחזה וחלם ודיבר וידע לנבא את מדינת ישראל, ועד בן-גוריון, שהעז והקים אותה ממש ממש ערב לפני מלחמת יום העצמאות ולפני הסתלקותו של המנדט הבריטי ממדינת ישראל, ועד היום, ברור שאנחנו חייבים לשמור גם על כך שאנחנו מדינה יהודית – כל אחד על פי הבנתו ואמונתו – אבל גם על כך שאנחנו דמוקרטים.

יעל גרמן: וממש כפי שאמר מרגי, ובניגוד גמור לדבריה של שרת המשפטים איילת שקד, שאמרה לאחרונה שהציונות לא צריכה לכוף ראשה בפני זכויות האדם – בניגוד לדבריה – –

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

יעל גרמן: – – אין שום מחלוקת ושום סתירה בין הציונות לבין זכויות האדם, ואסור שתהיה סתירה כזאת.

יעל גרמן: ולסיום, ביום החג הזה, ב-29 בנובמבר, אני רוצה לפנות למרגי, לחבריו, לכל הקואליציה: תוותרו על חוק הלאום – חוק לאום שכפי שהוא, הוא פוגע: פוגע במיעוט, לא מדבר על שוויון ומוחק את מהות הדמוקרטיה מהמדינה שלנו.

יעל גרמן: תאמצו את חוק הלאום הפשוט, הנכון, של בגין ושלנו, של יש עתיד, שיש עליו למעשה קונסנזוס כאן, בתוך הבית – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

יעל גרמן: – – חוק לאום שקובע בפשטות שמדינת ישראל היא מדינת הלאום, אבל היא מדינה דמוקרטית השומרת על שוויון זכויות.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה, גברתי.

יחיאל חיליק בר: יעלה עכשיו חבר הכנסת פורר, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריו, אחרון הדוברים יהיה חבר הכנסת מוסי רז.

יחיאל חיליק בר: שרת המשפטים פה?

יחיאל חיליק בר: יש מי שמשיב?

יחיאל חיליק בר: אוקיי.

יחיאל חיליק בר: אחריו תשיב שרת המשפטים.

עודד פורר: תודה, אדוני.

עודד פורר: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, לפני שאתחיל אני רק חייב לציין, בהמשך לדברים שאמרת, חברת הכנסת גרמן, שזה נכון שהרצל דיבר ב-1898 – –

יעל גרמן: 1897.

עודד פורר: סליחה?

יעל גרמן: 1897.

עודד פורר: 1897.

עודד פורר: – – אבל כשהוא דיבר כבר היו, כבר היו כאן מושבות של יהודים שחיו כאן והתחילו את ההתיישבות בארץ ישראל, ששבו לכאן – בין היתר, גם אבות אבותיי, למושבה רחובות ב-1890.

עודד פורר: והציונות – זה לא מוריד כמובן בגרם מדבריו של הרצל, אבל שיבת ציון והזכות שלנו כאן לא התחילו ב-1897, הן התחילו הרבה קודם לכן.

יעל גרמן: היא התחילה – – –

יצחק הרצוג: זה היה תהליך, אין ספק, אתה צודק.

עודד פורר: כן, כן.

יצחק הרצוג: צודק.

עודד פורר: אבל אני כן רוצה בכל זאת להתייחס באמת למה שקרה ב-1947, שגם שם הרי לא התחילה הציונות, בהחלטת עצרת האומות המאוחדות, אלא הסתיימה, כפי שאמרת, איזושהי דרך – איזושהי דרך שהתחילה 50 שנה קודם, של הציונות המדינית.

עודד פורר: ואותה החלטה דרמטית, שהתקבלה בשמחה בארץ ישראל, קיבל אותה דוד בן-גוריון קצת אחרת, וכך הוא אמר: "ראיתי העיר צהלה ושמחה, רוקדים ברחובות וקהל רב מתאסף בחצר בית הסוכנות.

עודד פורר: אודה על האמת כי השמחה לא הייתה במעוני.

עודד פורר: לא מפני שלא הערכתי את ההחלטה של האו"ם, אלא מפני שידעתי מה צפוי לנו – מלחמה עם כל צבאות עמי ערב.

עודד פורר: ידעתי שהם יתקיפונו כשנקים מדינה" עצמאית.

עודד פורר: וכאן אני רוצה להתייחס לדבריו של חבר הכנסת דב חנין, שנכון שהייתה מחלוקת בתנועה הציונית באשר לתוכנית החלוקה, אם לקבל אותה או לא, אבל התנועה הציונית לא החלה בהתקפות ולא פלשה ולא יצרה מלחמה מייד אחרי תוכנית החלוקה.

עודד פורר: את ההחלטה הזאת קיבלו כל עמי ערב, שהחליטו לפלוש לארץ ישראל ולהתחיל את אותה מלחמה, שלא הייתה מלחמה – זה לא היה סכסוך ישראלי–פלסטיני, כמו שהסכסוך היום הוא לא סכסוך ישראלי–פלסטיני; זה סכסוך ישראלי–ערבי על עצם הנוכחות של מדינה יהודית כאן, בארץ ישראל.

עודד פורר: ולשמחתי, בעקבות אותה מלחמה, אותה מלחמת שחרור שנכפתה עלינו, אנחנו ניצחנו, והערבים, לצערי, לא קיבלו את הניצחון הזה, וגם אחרי הניצחון הזה לא הכירו בנו.

עודד פורר: אז היינו צריכים לנצח עוד פעם ב-56', ניצחנו עוד פעם ב-67' וניצחנו שוב ב-73'.

עודד פורר: וחלק ממדינות ערב בסופו של דבר קיבלו את הניצחון הישראלי, והבינו שמדינת ישראל, מדינת הלאום של העם היהודי, היא לא פה בשביל לחסל אותה, וכנראה שאין להם את היכולת לחסל אותה, והלכו איתנו באמת להסדרי שלום, והם קיימים מאז שהם נחתמו עד היום.

עודד פורר: רק לאחרונה ציינו 40 שנה לאותו נאום מפורסם של סאדאת, שגם הוא לא הגיע מאהבתו היתרה אלינו, אלא הגיע כי בסוף הוא הגיע לכלל ההבנה שעדיף לו לחיות לצידנו, ואין לו כוונה לחיות פה במקומנו.

עודד פורר: לצערי, חלק מהשכנים שלנו עוד לא הגיעו להבנה הזאת, וחלק מהשכנים שלנו, אפילו שהם חתמו איתנו על הסדר – אותה כנופיה שחתמה איתנו על הסדר ב-1993 לא הגיעה לכלל ההכרה שהיא רוצה לחיות כאן לצידנו אלא ממשיכה לנסות לחיות כאן במקומנו.

עודד פורר: וזה אולי שורש העניין שאותו אנחנו צריכים לשנות או אולי להחזיר קצת לנרטיב שעליו דיבר דוד בן-גוריון ועליו דיברה התנועה הציונית, שבסוף אמרה: כשיבינו שאנחנו כאן כדי להישאר, אפשר יהיה להגיע לאיזשהו הסדר.

עודד פורר: כי בסוף, עם אלה שחתמו איתנו על הסכם, בספרי הלימוד שלהם היום, 24 שנים אחרי שחתמו על ההסכם הזה, כשאתה פותח את ספר הלימוד אתה רואה את מדינת ישראל מסורטטת כולה עם דגל פלסטין עליה, ואתה מבין שאין פה איזושהי הכרה או איזשהו רצון לסיים סכסוך, ולהגיד: אנחנו מבינים שיש מדינה שהיא מדינת הלאום של העם היהודי.

עודד פורר: ואני אפילו לא מדבר על הגבולות.

עודד פורר: אני לא נכנס לוויכוח – ויש פה ויכוח, גם בין חברי הבית, בינך לביני בוודאי, על איזה גבולות בסוף יסרטטו לנו, אבל אין בינך לביני ויכוח על כך שמדינת ישראל צריכה להיות מדינת הלאום של העם היהודי.

עודד פורר: וזה שורש העניין של הניצחון שלנו במלחמת השחרור ושל כל הניצחונות שלנו לכל אורך הדרך; זה שורש העניין, שכדי לסיים את המלחמה הזאת, צד אחד היה צריך להכיר בכך שהרעיון הציוני ניצח, שהרעיון של הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל הוא רעיון שהם לא יוכלו לחסל אותו.

עודד פורר: ולצערי, כל זמן שהם ממשיכים לנסות ולחסל, לא יהיה שום סיכוי לשום הסדר.

עודד פורר: ולכן, אני חושב שדווקא היום אנחנו יכולים להגיד, אולי מכאן, לשכנים שלנו, שיבינו שזה לא יעזור להם; שהניצחון שאנחנו ניצחנו במלחמת השחרור – אם נצטרך לנצח שוב, ננצח שוב.

עודד פורר: בית לאומי לעם היהודי יהיה קיים ויישאר בארץ ישראל.

עודד פורר: ואם מישהו רוצה להיכנס איתנו למשא ומתן, באמת, כדי להגיע לאיזשהו הסדר בסכסוך שקיים בינינו לבין השכנים שלנו, בראש ובראשונה הוא צריך להכיר בזה שמדינת ישראל ניצחה, שהעם היהודי ניצח.

עודד פורר: יש כאן מדינת לאום לעם היהודי.

עודד פורר: הוא צריך להכיר בכך, ואז להתיישב ולהגיד אם הוא רוצה לחיות לצידנו.

עודד פורר: בינתיים, הם רוצים לחיות כאן במקומנו.

עודד פורר: ואם מישהו רוצה לחיות כאן במקומי, אין לי על מה לדבר איתו.

עודד פורר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת מוסי רז, בבקשה, חמש דקות, ולאחר מכן תסכם השרה.

מוסי רז: אדוני היושב-ראש, חברי וחברת הכנסת, גברתי השרה, אנחנו מציינים מחר 70 שנה לתוכנית החלוקה.

מוסי רז: בתוכנית החלוקה בעצם הוחלט על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל – אני מצטט מה שכתוב שם – ומדינה ערבית, וכמובן השטח הבין-לאומי, שאנחנו יודעים על קיומו.

מוסי רז: לפני 70 שנה, ברחובות העיר הזאת שאנחנו נמצאים בה, יצאו גם סבא וסבתא שלי, יצאו יהודים לחגוג ברחובות העיר, וכך גם ברחובות אחרים בארץ ובעולם; יצאו יהודים לחגוג את עצם הכרתו של האו"ם, החלטתו של האו"ם להקים מדינה יהודית.

מוסי רז: נכון, היו הרבה סכנות, היו הרבה חששות, גם ממלחמה וגם מבעיות אחרות – כמובן קליטת עלייה ואלף ואחד דברים אחרים.

מוסי רז: יצאו לחגוג בעצם הקמה של מדינה יהודית, אבל צריך להגיד שהרוב בה באותו רגע היה ערבי.

מוסי רז: יצאו לחגוג הקמה של מדינה יהודית בשטח שהוא קצת יותר ממחצית ארץ ישראל שבין הנהר לבין הים; יצאו לחגוג הקמה של מדינה יהודית ללא ירושלים – היום בירת ישראל, אבל אז ללא ירושלים.

מוסי רז: למרות כל הדברים האלה, בצדק רב יצאו לחגוג היהודים שהיו בארץ וגם יהודים רבים בעולם – ואני לא יודע, אולי גם כאלה שהם לא יהודים, לא בארץ – יצאו לחגוג את ההחלטה הזאת, שבעצם הייתה מימושו של החזון הציוני שאמר, כבר בקונגרס הציוני הראשון, לפני 120 שנה, שמטרתה של הציונות, המטרה של הציונות היא הגדרה עצמית לעם היהודי לפי משפט הכלל או לפי משפט העמים, כל אחד עם התרגום שלו.

מוסי רז: הגדרה עצמית זה, אגב, לא בהכרח מדינה, אבל בוודאי מדינה זו דרך נהדרת להגדרה עצמית, ובהחלט ניצחון גדול של הציונות.

יצחק כהן: לא היה אכפת להם גם – – –

מוסי רז: נכון.

יצחק כהן: מה נכון?

מוסי רז: נכון.

מוסי רז: יש כאלה שלא היה אכפת להם, זה נכון.

מוסי רז: מה שנכון נכון.

מוסי רז: אבל בשלב מאוד מסוים זה כבר היה ברור שמדובר על כאן, כי הייתה הצהרת בלפור, ובאה לכאן עלייה.

יצחק כהן: למה כאן?

מוסי רז: וגם יש – ותשמח לשמוע את זה ממני – –

יצחק כהן: למה כאן?

מוסי רז: – – תשמח לשמוע ממני.

יצחק כהן: למה כאן?

מוסי רז: אני אענה, אני אומר לך.

מוסי רז: עוד מעט תשמע אולי דברים שאתה לא רוצה.

מוסי רז: תשמח לשמוע ממני: יש לנו קשר היסטורי לארץ הזו עוד מהתורה, בסדר?

מוסי רז: אין שום שאלה בדבר.

מוסי רז: אתה חושב שאני חולק על זה?

מוסי רז: אני לא חולק על זה.

יצחק כהן: – – –

מוסי רז: אתה חושב שאני חולק על זה?

מוסי רז: אני לא חולק על זה.

יצחק כהן: מוסי, אתה אדם הגון.

יצחק כהן: יש עוד כמה דברים שכתובים בתורה.

מוסי רז: בסדר, אנחנו אחרי זה נדבר עליהם.

מוסי רז: כתוב בתורה "בקש שלום ורודפהו".

מוסי רז: כתובים בתורה הרבה דברים.

יצחק כהן: אני חותם על הכול.

יצחק כהן: אתה חותם איתי על הכול?

יחיאל חיליק בר: אתה דוחף אותנו לקיים תרי"ג מצוות, כבוד סגן השר?

מוסי רז: לא חותם איתך על הכול, אבל יש כמה דברים שנסכם אחרי זה.

יצחק כהן: אתה לא יכול להיות סלקטיבי – זה כן ושבת לא.

מוסי רז: אחרי זה תחזיר לי את הדקה.

יצחק כהן: קח את שלי.

מוסי רז: מאה אחוז.

יחיאל חיליק בר: יש גם בתורה לא לגזול.

יחיאל חיליק בר: אל תגזול לו זמן.

יצחק כהן: אני לא גוזל.

יחיאל חיליק בר: על פי ההלכה, אז אל תגזול.

יצחק כהן: אני נותן לו את שלי.

יחיאל חיליק בר: אה, בסדר.

מוסי רז: בצדק חגגנו הקמה של מדינה יהודית, אף שאפילו לא היה ברור שיש בה רוב יהודי, אף שהיא הייתה רק בחצי מהארץ, אף שהייתה ללא ירושלים, אף שהיה ברור שקמה מדינה ערבית – כך כתוב, לא היה כתוב פלסטינית – לצידה.

מוסי רז: ואני שואל: בצדק נאמר פה קודם שטעו מדינות ערב – היו להן הרבה סיבות לעשות את זה – טעו מדינות ערב שלא קיבלו את ההחלטה הזאת; טעו מדינות ערב, אלה מהן שהחליטו לתקוף פה; טעו תושבי הארץ הפלסטינים שלא קיבלו את ההחלטה הזאת.

מוסי רז: היום בעצם התהפכו היוצרות, מפני שיש כאן מעשה הפוך לחלוטין.

מוסי רז: האו"ם, לא פעם ולא פעמיים – לדוגמה, ב-29 בנובמבר 2012, 22 מדינות ערב, ביוזמת הליגה הערבית, בעצם מציעות דבר הפוך: מציעים שישראל תיסוג לגבולות 67' – ולהזכיר זה יותר משלושה רבעים, כ-78% מהאדמה בין הים לירדן, זאת אומרת, כמחצית יותר ממה שקיבלנו אז – ותישאר בירושלים המערבית, ובתמורה נקבל הסכם שלום.

מוסי רז: והפעם אנחנו אלה שמסרבים; הפעם אנחנו אלה שטועים; הפעם אנחנו אלה שמפרים את ההחלטות הבין-לאומיות; הפעם אנחנו אלה שמפרים את ההחלטה של הקונגרס הציוני, שאמר שציונות משמעה הגדרה עצמית על פי משפט העמים, ואנחנו חורגים ממשפט העמים.

מוסי רז: מה שאנחנו עושים, מה שעושה הממשלה בירושלים – הכיבוש בשטחים – מנוגד להחלטת הקונגרס הציוני בדיוק כמו שהוא מנוגד להחלטת האו"ם, ולכן הוא צריך להסתיים.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: תשיב שרת המשפטים, השרה איילת שקד.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, גברתי.

איילת שקד: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, חבר הכנסת הרצוג, שיזם את הדיון, זהו ערב של הכרת תודה – תחילה של הוקרה לנציגי 33 המדינות שבקריאת yes מהדהדת ליושב-ראש ישיבת האו"ם הגורלית ההיא הטו את ספינת ההיסטוריה שלנו והעניקו לנו מתנה לאומית שאין יקרה ממנה.

איילת שקד: בעת ההצבעה, סיפר אבא חושי, נסעתי במונית בכרך הניו יורקי.

איילת שקד: הרדיו הפסיק לפתע את שידוריו לצורך ההודעה המיוחדת: האו"ם הצביע בעד מדינה יהודית.

איילת שקד: "הנהג עצר באמצע התנועה הסואנת, קפץ ממכוניתו, משך אותי החוצה ונשק לי באמצע הרחוב.

איילת שקד: אני יהודי, הוא צעק, יש לי מדינה".

איילת שקד: אכן, יש לנו מדינה, חבריי וחברותיי – לנו, כלומר לאזרחיה, ולכל היהודים בכל קצות תבל.

איילת שקד: אנחנו זוכים לעמוד כאן, בכנסת ישראל, סמלה המובהק של ריבונותה בירושלים, בירתה המאוחדת, ולציין 70 שנה להחלטה שסללה את הדרך להקמתה.

איילת שקד: בעיניי זו אינה רק סיבה למסיבה, ולא התרפקות נוסטלגית; זו הזדמנות פז לשוב אל הבסיס המשותף לנו, אל ערכי היסוד המכוננים, לימים שבהם ציונות לא הייתה מילה גסה – קודם שמעתי את חבר הכנסת מוסי רז, כדאי שהוא יזכיר את זה בתנועה שלו – אלא מטרה נעלה ומשותפת לכל גוני הציבור העברי בארץ ובעולם.

איילת שקד: יש לנו בהחלט על מה לחגוג, אבל גם לא מעט מה ללמוד.

איילת שקד: ישראל עבורנו היא עובדה קיימת, אבל לא עבור מי שזכו לשמוע את ההחלטה בזמן אמת, ש"היינו כחולמים" יהיה תיאור קולע לתחושתם, בלי שמץ הפרזה.

איילת שקד: הם עצרו את נשימתם למשך אותן דקות מתוחות, שנדמו לנצח.

איילת שקד: את המתח האדיר ששרר ברחובות ירושלים בעת ההכרזה תיאר עמוס עוז מנקודת ראותו כילד ב"סיפור על אהבה וחושך": "כל ההמון הגדול הזה כמו התאבן שם בדומיית לילה – – – לא דיבור לא שיעול לא מדרך נעל.

איילת שקד: יתוש לא זמזם שם, רק קולו העמוק, המחוספס של הקריין האמריקאי בקע מהרדיו שהופעל במלוא עוצמתו והרטיט את אוויר הלילה".

איילת שקד: עם תום ההצבעה, הוא מתאר, פרצה מעין שאגה קולקטיבית שפילחה את הדממה.

איילת שקד: עד מהרה השתלטו השמחה והריקודים.

איילת שקד: "מכל בתי הכנסת בקעו קולות השופר, וספרי תורה הוצאו מתוך ארונות הקודש ונסחפו אל מעגלי הרוקדים".

איילת שקד: בעודו רכוב על כתפי אביו בתוך ההמון החוגג, זכר עמוס הקטן את דברי האב: "אתה רק תסתכל – – – בשבע עיניים – – – כי את הלילה הזה, ילד, אתה לא תשכח עד אחרון ימי חייך, ועל הלילה הזה אתה עוד תספר לילדים ולנכדים ולנינים עוד הרבה אחרי שאנחנו כבר לא נהיה פה".

איילת שקד: באותו לילה נפתח צוהר של שמחה כנה; רגעים של אושר מזוקק.

איילת שקד: אנשים זרים התחבקו והתנשקו, ואפילו החיילים האנגלים נדבקו בהתלהבות ושמו על דש בגדם את הסיכה הכחולה-לבנה.

איילת שקד: אבל פרץ האושר היה, למרבה הצער, קצר למדי.

איילת שקד: בן-גוריון הגדול לא חגג אפילו באותו לילה.

איילת שקד: הוא היה מודאג.

איילת שקד: לימים סיפר שלא יכול היה להצטרף לרוקדים: כשראיתי איך הם שמחים כל כך ניקרה בי רק מחשבה אחת: בקרוב הם יצאו למלחמה.

איילת שקד: במובנים מסוימים המלחמה ההיא נמשכת עד היום.

איילת שקד: המאבק על זכותנו להתקיים עוד לא תם, ורבים משכנינו שוללים עדיין את הלגיטימציה שלנו כעם וכמדינה.

איילת שקד: המעשה הציוני ההוא נמשך והולך, והוא מוטל על כתפינו; מקל השליחות עבר אלינו.

איילת שקד: אנחנו ממשיכים את המסע, ונושאים את המשא.

איילת שקד: אין לנו פריבילגיה להתרפק רק על העבר ולנוח על זרי הדפנה שעה שהאויבים ממשיכים לנסות לכרסם בנו יום-יום מצפון ומדרום.

איילת שקד: וחשוב לי לומר גם ביום החגיגי הזה – אין לנו אשליות.

איילת שקד: כל עוד האויב לא יניח את נשקו ויכיר בזכותנו על הארץ ובזכותנו להתקיים בה בגבולות בטוחים לא יהיה שלום.

איילת שקד: שעה בלבד לאחר הדרמה התכנסו בניו יורק 7,000 יהודים כדי להאזין לנאומי המנהיגים ויצמן ושרתוק.

איילת שקד: אלפים נוספים התאספו מחוץ לאולם, ורבים הביאו סולמות וטיפסו על החלונות.

איילת שקד: הם נשאו על הבמה את ד"ר ויצמן הנרגש, שהתקשה למצוא מילים: אין זו השעה לנאומים, אלא למעשים, אמר לקהל האלפים.

איילת שקד: ראוי שנאזין היטב לדברים שסיפר שם, שאותם אמר לו שר החוץ הבריטי בלפור לאחר הצהרתו המפורסמת: עכשיו אתם יושבים על האוכף, אבל זכרו שעתידה של המדינה היהודית משול לים הבלטי.

איילת שקד: הוא נראה קטן ושקט ונוח לשיט, אולם פתאום אתה נתקל בהרי קרח החוסמים את הדרך, ואתה מנפץ את ראשך במכשולים הללו.

איילת שקד: ניפצנו את ראשינו על הרי הקרח, הושלכנו אחורית, אמר ויצמן, אבל בסוף התגברנו על המכשולים והגענו לנמל מבטחים.

איילת שקד: נרגש עד עומק נפשו סיים גם ד"ר וייצמן בברכה העתיקה: שהחיינו.

איילת שקד: אני מייחלת לכך שנדע לשמור על מתנה יקרת ערך זאת שהופקדה בידינו; שכיחידים וכאומה, כאזרחים וכמנהיגי ציבור נזכור עד כמה גדולה אחריותנו כלפי אזרחי ישראל והעם היהודי שבניו לדורותיהם נושאים אלינו עיניהם בציפייה; שנשכיל לנווט אותה אל חופי מבטחים גם בתוך סערות וחילוקי דעות.

איילת שקד: מזל טוב.

איילת שקד: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, גברתי, מה את מציעה?

יחיאל חיליק בר: נסתפק בתשובת השרה?

איילת שקד: בחגיגה.

יחיאל חיליק בר: אנחנו נסתפק בתשובת השרה.

יחיאל חיליק בר: הודעה לסגן מזכירת הכנסת.

נאזם בדר: ברשות יושב-ראש הישיבה, הינני מתכבד להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת, לקריאה שנייה ולקריאה שלישית הצעת חוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (תיקון מס' 15), התשע"ח–2017, שהחזירה ועדת החוץ והביטחון.

נאזם בדר: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: סגן שר האוצר, בבקשה, לדוכן.

יחיאל חיליק בר: ראשונת השואלות, חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, תפסי את מקומך, בנושא תקצוב התוכנית הלאומית למאבק באלימות במשפחה, שאילתה מס' 957.

יחיאל חיליק בר: סגן השר יעלה ויבוא.

יחיאל חיליק בר: נא לשאול את השאילתה בנוסח שבו הוצגה.

עאידה תומא סלימאן: באיחור בן שישה חודשים, שבהם נרצחו 16 נשים, אושרה התוכנית.

עאידה תומא סלימאן: אנחנו מדברים על התוכנית הלאומית למאבק באלימות במשפחה.

עאידה תומא סלימאן: בדיון שנערך בוועדה לקידום מעמד האישה נחשף כי התוכנית טרם זכתה לתקצוב.

עאידה תומא סלימאן: רצוני לשאול: 1.

עאידה תומא סלימאן: מדוע עד רגע זה לא תוקצבה התוכנית?

עאידה תומא סלימאן: 2.

עאידה תומא סלימאן: מתי יאושר התקציב?

יצחק כהן: תודה רבה.

יצחק כהן: בהחלטה מס' אלמ/5 של ועדת השרים למאבק באלימות מיום 22 בפברואר 2016 נקבע למנות ועדת מנכ"לים שתרכז את הטיפול בנושא אלימות במשפחה בתחומי המניעה, האיתור, הטיפול, האכיפה, הענישה והשיקום של המעורבים במעגל האלימות במשפחה לצורך תיאום והתוויית מדיניות אחידה ומובנית להפעלת התוכנית.

יצחק כהן: עיקרי תוכנית הפעולה ליישום המלצות ועדת המנכ"לים אומצו במסגרת ועדת השרים למאבק באלימות ביום 19 ביוני 2017.

יצחק כהן: גם אני השתתפתי בישיבה זאת.

יצחק כהן: מסקנותיה, אופן יישומה והפעלתה, כמו גם תקצוב השעות בגינה, נמצאים בדיונים בין משרדי הממשלה השונים.

יצחק כהן: ההחלטות התקבלו, ומה שנשאר עכשיו זה רק התקצוב.

יצחק כהן: שאילתה נוספת, בבקשה.

עאידה תומא סלימאן: אני מבינה שיש עדיין דיונים בעניין התקצוב, למרות שאת האמת, בדיון שקיימתי בוועדה לקידום מעמד האישה לכבוד היום הבין-לאומי נאמר לי על ידי נציגי משרד האוצר שהשנה הזאת תוקצבה התוכנית ב-7.5 מיליון שקל, והעלות הכוללת של כל שנה מוערכת ב-50 מיליון.

עאידה תומא סלימאן: אני לא בטוחה שזה היה תקציב תוספתי.

עאידה תומא סלימאן: אני כמעט בטוחה שזה לא היה תוספת לאחר האישור, אלא נלקח מתקציבי המשרדים.

יצחק כהן: איגום משאבים.

עאידה תומא סלימאן: בסדר, איגום משאבים ממה שקיים כבר במשרדי הממשלה.

יצחק כהן: היו גם תוספתיים, אבל בעיקר איגום משאבים.

יצחק כהן: את צודקת.

עאידה תומא סלימאן: הבנתי גם כן שאפילו לא חושבים על תקצוב שהוא העלות הכוללת, של השנה הבאה, 50 מיליון.

יצחק כהן: לא, לא.

יצחק כהן: ממש לא.

יצחק כהן: כל הפרטים לובנו בישיבה, כולל 50 מיליון שאת מדברת עליהם, שנדמה לי – אני לא זוכר בדיוק – דרך משרד הרווחה.

יצחק כהן: יש סכומים שהם דרך המשרד לביטחון הפנים.

יצחק כהן: יש תוכנית מלאה ומאושרת.

יצחק כהן: כרגע זה באיגום משאבים, ואם יצטרכו תוספתי יהיה תוספתי.

יצחק כהן: התוכנית מאושרת.

יחיאל חיליק בר: תודה, גברתי.

יצחק כהן: יישר כוח לך על הפעילות שאת עושה בנושא הזה.

יצחק כהן: באמת, אדוני היושב-ראש, היא מתמידה בנושא הזה של המאבק באלימות.

יצחק כהן: יישר כוח.

עאידה תומא סלימאן: כן, אבל 50 מיליון שקל הייתם יכולים לאשר כדי שהתוכנית תצא לפועל.

יצחק כהן: היא יצאה לפועל.

עאידה תומא סלימאן: היא יצאה לפועל, רק בכסף קטן שכבר נמצא בתוכנית – – –

יצחק כהן: התוכנית מאושרת – – –

עאידה תומא סלימאן: אני חושבת ש-50 מיליון שקל זה לא בשמיים.

עאידה תומא סלימאן: עשיתם נטו משפחה – תעשו נטו נשים.

עאידה תומא סלימאן: 50 מיליון.

יחיאל חיליק בר: תודה, גברתי.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת ברושי, בבקשה, שאילתה 973 – תוכניות לבנייה בקריית אתא.

איתן ברושי: אדוני סגן שר האוצר – –

יצחק כהן: כן, חביבי.

איתן ברושי: – – עתודות הבנייה הקיימות בקריית אתא יכפילו את מספר יחידות הדיור בעיר.

איתן ברושי: בנוסף, הוגשו תוכניות ותמ"ל להסבת שטחים חקלאיים של ארבעה יישובים כפריים, שמאיימים על קיומם, לטובת בנייה נוספת.

איתן ברושי: אני רוצה לשאול: מה הדחיפות ומהם הגבולות להפקעת הקרקעות, כאשר לעיר תוכניות מאושרות לעשרות שנים מכאן והלאה?

יחיאל חיליק בר: תודה.

יצחק כהן: תודה לחבר הכנסת איתן ברושי.

יצחק כהן: בעניין תוכנית הבנייה בקריית אתא, בימים אלה מקודמת לקריית אתא תוכנית מתאר כוללנית הקובעת קיבולת תכנונית של 65,000 יחידות דיור לכ-200,000 נפש.

יצחק כהן: אתה שומע?

יצחק כהן: פעם שמעת את המושגים האלה?

יצחק כהן: צפי מימוש התוכנית עומד על 60% בשנת היעד 2035.

יצחק כהן: התוכנית כוללת תוספת יחידות דיור הן ברקמה הבנויה והן בשטחים הפתוחים וכן תוספת שטחי תעסוקה ומסחר בהיקף משמעותי, לרבות בית חולים אזורי, אשר יהוו מנוף לצמיחה לעיר, המצויה בתנופת פיתוח.

יצחק כהן: תחשוב, תדמיין ב-2035 תוספת של 200,000 תושבים ו-65,000 יחידות דיור בקריית אתא.

יצחק כהן: זה כבר עיר מטרופולינית.

יצחק כהן: במקביל מקודם תכנון מופרד לשני מתחמים מועדפים לדיור בקריית אתא שהוכרזו בקבינט הדיור.

יצחק כהן: ב-1 ביולי 2015 הוכרז מתחם צפוני, הכולל כ-13,000 יחידות דיור: דיור מוגן, שטח לבית חולים ואוניברסיטה, שטח מסחר ותעסוקה בהיקפים גדולים, פארק עירוני ושטחים ציבוריים פתוחים נוספים.

יצחק כהן: תוכנית למתחם זה נמצאת בשלבי תיאום לקראת הגשתה לוועדה למתחמים מועדפים לדיור.

יצחק כהן: 2.

יצחק כהן: באוקטובר 2015 הוכרז מתחם דרומי, הכולל כ-4,000 יחידות דיור מוגן, שטחי ציבור – סליחה, 4,000 יחידות דיור, נקודה.

יצחק כהן: הוא כולל דיור מוגן, שטחי ציבור ושטחים פתוחים.

יצחק כהן: התוכנית למתחם זה הוגשה לוועדה למתחמים מועדפים לדיור, ובחודש יוני 2017 הוחלט על הפקדת התוכנית.

יצחק כהן: שטחי המתחמים שהוכרזו ותוכניות הבנייה המקודמות על ידי רשות מקרקעי ישראל בתחומם ממוקמים בשטחים המיועדים לפיתוח על פי תוכנית המתאר המחוזית למחוז חיפה, ותואמים את תוכנית המתאר הכוללנית המקודמת לקריית אתא, אשר לאחרונה הוחלט על הפקדתה במליאת הוועדה המחוזית.

יצחק כהן: אדוני היושב-ראש, שטחי המתחמים כאמור הם שטחים חקלאיים בבעלות המדינה.

יצחק כהן: חלקם אדמות השבה מהסדר הקיבוצים – עכשיו אני מבין למה אתה שואל את השאלה – ללא חסמי תכנון ופיתוח מיוחדים, כך שבנייה בהם צפויה להתממש בטווח מהיר יחסית לאחר אישור התוכנית, והיא תהווה נדבך חשוב בהתפתחות העיר בהתאם ליעדי תוכנית המתאר.

יצחק כהן: יצוין כי התכנון נעשה בשיתוף פעולה מלא עם המועצה האזורית זבולון, וכי לאחרונה נחתם הסכם בין העירייה לבין המועצה האזורית על המשך עיבוד הקרקע עד ליום מימוש התוכנית.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: שאלה נוספת?

יצחק כהן: שאלה נוספת, בבקשה.

איתן ברושי: לא מסכים לשום דבר שנאמר פה – –

יצחק כהן: אה, שום דבר?

איתן ברושי: – – אבל אין לי מעמד להתווכח.

איתן ברושי: אני רק רוצה לומר לך שההתנהלות שלכם בתקופה האחרונה מובילה את ראש רמ"י, עדיאל, לומר דבר מאוד חמור, שלא הסתייגתם ממנו, ולכן אני תובע את פיטוריו.

איתן ברושי: הוא אומר: "אנחנו נתכנן ונפתח" – בעיתונות, פורסם – "גם במחיר הפגיעה במושבים, עד לחיסולם המלא.

איתן ברושי: אין מה לעשות, המדינה גדלה".

איתן ברושי: ההפקעות הברוטליות נתנו תחושה גם לפקידים שהותר כל רסן והכול מותר, עד כדי חיסול.

איתן ברושי: ממשלה שאתה חבר בה, שלא מוכנה לוותר על שום מאחז לא חוקי ביהודה ושומרון, מחסלת בקצב מהיר יישובים במרכז הארץ.

איתן ברושי: זאת לא הציונות, זו לא ההתיישבות וזה גם לא מחויב המציאות.

איתן ברושי: זו פשוט הפקרות.

יצחק כהן: 65,000 יחידות דיור, 13,000 יחידות דיור – זה לא ציונות, איתן?

איתן ברושי: באיזה מחיר?

יצחק כהן: עם כל הכבוד – ויש לי הרבה כבוד לקיבוצים ולמושבים – –

איתן ברושי: מה זה שייך?

יצחק כהן: – – יש עוד, יש גם תחומים אורבניים.

יצחק כהן: על כל פנים, ממילא הוא לא מקבל את התשובות, אז איתן, סחתיין.

יחיאל חיליק בר: השאילתה הבאה, מס' 975, של חבר הכנסת אחמד טיבי: חלקה של החברה הערבית בתקציב משרד האוצר.

יחיאל חיליק בר: אני מבין שחבר הכנסת טיבי איננו – – –

יצחק כהן: אני יכול להעיר הערה, כבוד היושב-ראש?

יחיאל חיליק בר: כן.

יצחק כהן: אנחנו באמת טורחים להכין את התשובות לחברי הכנסת – אוספים נתונים, מכינים תשובות.

יצחק כהן: אם הוא לא רוצה לשאול, שלא יטריח.

יצחק כהן: אם הוא רוצה לשאול, אם הוא רוצה בכתב – יקבל את זה בכתב.

יצחק כהן: אבל זה לא מתאים לד"ר אחמד טיבי, בדרך כלל הוא פרלמנטר חרוץ.

יצחק כהן: אני ממש מתפלא.

יחיאל חיליק בר: צודק, ונרשם בפרוטוקול.

איתן ברושי: עכשיו אני מסכים.

יחיאל חיליק בר: יכול להיות שיש לו תירוץ טוב.

יחיאל חיליק בר: נראה.

יצחק כהן: אוקיי.

יצחק כהן: אני מקווה שהוא מרגיש טוב.

יחיאל חיליק בר: יש לו פה עוד שאילתה, שגם אותה אנחנו לא נשאל, 988, ולכן נעבור לשאילתה האחרונה, של חברת הכנסת גרמן, מס' 1029: הטלת מס על האייקוס.

יצחק כהן: שו?

יצחק כהן: אייקוס?

יחיאל חיליק בר: מה זה אייקוס?

יחיאל חיליק בר: היא תסביר.

יעל גרמן: אדוני סגן השר, כבוד היושב-ראש, IQOS זה ראשי תיבות של I Quit Ordinary Smoking.

יעל גרמן: מין ראשי תיבות ציניים של חברת טבק שמנסה למכור לנו בצלופן מרשרש ובמילה מרשרשת, בשם מרשרש, רעל, כמובן.

יעל גרמן: השאלה שלי: משרד הבריאות הגדיר בבג"ץ את אייקוס כמוצר טבק.

יעל גרמן: לפיכך, חלה עליו הרגולציה החלה על מוצרי טבק.

יעל גרמן: רצוני לשאול: מדוע, בניגוד לעמדת המדינה שנמסרה בבג"ץ ובניגוד למכתב היועץ המשפטי שנשלח אל כבוד השר בנושא, השר לא חותם על הצווים הנמצאים על שולחנו ומטילים מס על אייקוס, שעה שעל מוצרים דומים מוטל מס קנייה?

יצחק כהן: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

יצחק כהן: אכן, שאלה.

יצחק כהן: בתשובה לבג"ץ בנושא מיסוי אייקוס נמסר כי בכוונת רשות המיסים לפעול לאישורם של תיקונים בהוראת הדין הרלוונטית לשם השוואת מס הקנייה החל על HEETS ועל מוצרים המסווגים כסיגריות המכילות טבק.

יצחק כהן: לצורך זה הוכנו כמה תיקוני חקיקה שבכוונת רשות המיסים לפעול לקידומם: לצו תעריף המכס והפטורים ממס קנייה על טובין, התשע"ז–2017, לעניין יצירת סיווג ייעודי ל-HEETS וקביעת מס קנייה כאמור; לתקנות הטבק, התש"ם–1979, לעניין מספר יחידות הטבק בחפיסה; לתקנות מס קנייה (טובין), התשע"ז–2017.

יצחק כהן: התיקונים האמורים דורשים את חתימתו של שר האוצר, אשר טרם נדרש לנושא, ולאחר פרסום תיקון מתאים בצו תעריף המכס יהיה צורך להביא חלק מהתיקונים לאישורה של ועדת הכספים.

יצחק כהן: נכון להיום, הצווים נמצאים במשרד המשפטים במחלקת ייעוץ וחקיקה, וזאת על מנת לאשר את נוסחם.

יצחק כהן: כשהם יסיימו, זה יגיע לשר והשר יטפל בזה.

יצחק כהן: אנחנו נעביר את זה לוועדת הכספים, ואני מניח שאת תהיי בוועדת הכספים ותשתתפי בדיון הזה ואתם תאשרו את זה.

יעל גרמן: אני רוצה להבין: האם הידיעה שהועברה, שהצווים מונחים על שולחנו של השר והוא פשוט לא חותם עליהם – –

יצחק כהן: לא, לא, לא.

יעל גרמן: – – אינה נכונה?

יצחק כהן: לא הבנת אותי.

יעל גרמן: אז מה העובדות?

יצחק כהן: אני אמרתי בסיפה שהצווים נמצאים במשרד המשפטים במחלקת ייעוץ וחקיקה, וזאת על מנת לאשר את נוסחם.

יעל גרמן: היכן נמצאים הצווים – על שולחנו של שר האוצר או במחלקת – –

יצחק כהן: – – ייעוץ וחקיקה.

יצחק כהן: ייגמר – יחזור אלינו, אחרי שיעבור את התהליך הפורמלי.

יעל גרמן: זאת אומרת – – –

יצחק כהן: רגע, את שואלת – אני עונה, אוקיי?

יעל גרמן: כן – – –

יצחק כהן: לא, לא, לא.

יצחק כהן: אני עונה – – –

יעל גרמן: אני רוצה לדעת, כי השאילתה הבאה תהיה למשרד המשפטים.

יחיאל חיליק בר: תאפשרי לשר לענות, גברתי.

יחיאל חיליק בר: אבל אולי תן לה להשלים את השאלה, השר.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יעל גרמן: אנחנו, כל אלה שמנסים לעצור את העישון ולמנוע גם את המוות בעקבות העישון, מאוד מודאגים מכך שהצווים לא חתומים.

יצחק כהן: כל הכבוד.

יצחק כהן: רק אתם.

יעל גרמן: לא, אני מתארת לעצמי שאתה שותף לדאגה הזאת.

יעל גרמן: אני בטוחה, אפילו.

יעל גרמן: אנחנו הבנו שהצווים מוכנים לחתימה, וכל מה שצריך זה רק לחתום עליהם.

יצחק כהן: לא.

יצחק כהן: לא זה מה שאמרתי.

יצחק כהן: לא הבנת טוב.

יעל גרמן: אוקיי, אז – – –

יצחק כהן: חבל.

יצחק כהן: אני אחסוך לך – – –

יעל גרמן: אני רק רוצה לשאול היכן הצווים.

יצחק כהן: לא.

יצחק כהן: את רוצה לשאול שאלות קנטרניות, ואני אגיד לך לא.

יעל גרמן: לא, ממש לא.

יצחק כהן: הצווים נמצאים במשרד המשפטים, ואחרי שיגיעו מייעוץ וחקיקה ויאושר הנוסח, אז זה יחזור לשולחנו של השר והשר יידרש לזה.

יחיאל חיליק בר: את רוצה להמשיך את השאלה?

יחיאל חיליק בר: יש לך עוד שאלה?

יעל גרמן: לא.

יעל גרמן: השאלה שלי הייתה היכן הצווים, והתשובה היא: במחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים – –

יצחק כהן: לאישור הנוסח.

יעל גרמן: – – ולא אצל שר האוצר.

יצחק כהן: אכן.

יעל גרמן: אוקיי, תודה.

יצחק כהן: תודה לך.

יחיאל חיליק בר: תודה, גברתי.

יצחק כהן: שאילתה 1021 – – –

יחיאל חיליק בר: לא, אדוני, אתה משוחרר, כי נחמן שי ויתר – –

יצחק כהן: גם נחמן שי?

יחיאל חיליק בר: – – ואחמד טיבי לא נוכח.

יצחק כהן: תראה איזה שאילתה הוא שאל, שאילתה של – – –

יחיאל חיליק בר: אתה רוצה?

יחיאל חיליק בר: אני יכול לארגן לך פה המשך דיון.

יצחק כהן: לא, אני רוצה להסביר ליושב-ראש:

יצחק כהן: באמת יושבים אנשים ומכינים תשובות רציניות.

יחיאל חיליק בר: לא, אבל נחמן הודיע – ייאמר לזכותו שהוא הודיע – – –

יצחק כהן: הוא לא הודיע.

יצחק כהן: אם היה מודיע הייתי שולח לו את זה בכתב.

יחיאל חיליק בר: לא ביקש תשובה בזמן.

יחיאל חיליק בר: אז אנחנו קודם כול מודים לך על הטרחה.

יחיאל חיליק בר: אנחנו יודעים שאתה איש עסוק – – –

יצחק כהן: לא, אין לי בעיה לטרוח.

יצחק כהן: הח"כים שואלים, מחובתנו לענות.

יצחק כהן: את מסכימה איתי, גברת גרמן?

יעל גרמן: ללא ספק.

יעל גרמן: לכן נשארתי פה.

יצחק כהן: כל הכבוד.

יחיאל חיליק בר: אגב, ייאמר שהשאלה הזאת היא מ-26 ביולי.

יצחק כהן: לא, לא.

יצחק כהן: אין לנו פיגור בתשובות.

יחיאל חיליק בר: 26 ביולי.

יצחק כהן: אין פיגור בתשובות.

יצחק כהן: יקירי, סגן המזכירה, אין לנו פיגור, אין לנו פיגור.

יצחק כהן: שולחן נקי.

יחיאל חיליק בר: 26 ביולי 2017.

יצחק כהן: יכול להיות שחיכו לנתונים, אבל אין פיגור.

יחיאל חיליק בר: בסדר.

יצחק כהן: אבל הכנו תשובה ארוכה מאוד, מבוססת על נתונים – – –

יחיאל חיליק בר: אגב, אולי יש לחברת הכנסת גרמן, אם אתה כל כך מתעקש, עוד איזו שאלה.

יחיאל חיליק בר: אני לא יודע, אם אתה כל כך מתעקש להישאר פה – – –

יצחק כהן: יאללה, את רוצה לשאול במקומו?

יחיאל חיליק בר: אנחנו עושים מרתון שאלות ותשובות עם סגן שר האוצר החביב שלנו.

יצחק כהן: תודה רבה לכולם, אדוני היושב-ראש.

יחיאל חיליק בר: אני מודה לך, אדוני סגן השר.

יצחק כהן: הייתי רוצה להתייחס לנושא הקודם, אבל אין זמן.

יצחק כהן: בפעם הבאה.

יחיאל חיליק בר: אני מודה לחברת הכנסת גרמן, ואני נועל את הישיבה.

יחיאל חיליק בר: תם סדר-היום.

יחיאל חיליק בר: הישיבה הבאה תתקיים, בעזרת השם, מחר, יום רביעי, י"א בכסלו התשע"ח – בעזרת השם, אמרתי – 29 בנובמבר 2017, בשעה 11:00.

יחיאל חיליק בר: ישיבה זו נעולה.