ישיבת מליאה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 264, 2017-10-24 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום ד' בחשוון התשע"ח, 24 באוקטובר 2017.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הינני מתכבדת להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה וקריאה שלישית: הצעת חוק שכר מינימום (העלאת סכומי שכר מינימום – הוראות שעה) (תיקון), התשע"ח–2017, שהוחזרה מוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

ירדנה מלר-הורוביץ: החלטת ועדת החוקה, חוק ומשפט בדבר פיצול הצעת חוק ההוצאה לפועל (תיקון מס' 52), התשע"ז–2016, חוברת מ/1087.

ירדנה מלר-הורוביץ: מסקנות ועדת החוץ והביטחון בעקבות דיון מהיר בהצעתם של חברי הכנסת מיכל רוזין, ענת ברקו, מיקי לוי, רחל עזריה ומרב מיכאלי בנושא: מלש"ביות יוחתמו על הצהרות דת לפטור מצה"ל בבתי הספר במקום בבתי הדין הרבני; מסקנות ועדת הכספים בעקבות דיון מהיר בהצעתם של חברי הכנסת יעל גרמן, איל בן ראובן, אורן אסף חזן, שולי מועלם-רפאלי וחמד עמאר בנושא: קריסת מערכת הבריאות בצפון.

ירדנה מלר-הורוביץ: הודעת שר החינוך, חבר הכנסת נפתלי בנט, על מסקנות ועדת החינוך, התרבות והספורט בעקבות דיון מהיר בהצעתה של חברת הכנסת חנין זועבי בנושא:

ירדנה מלר-הורוביץ: קיצור מסלול הלימודים ל-11 שנים; הודעת שר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, חבר הכנסת חיים כץ, על מסקנות הוועדה המיוחדת לזכויות הילד בעקבות דיון מהיר בהצעתם של חברי הכנסת מאיר כהן, יעקב אשר, מסעוד גנאים, זוהיר בהלול ואכרם חסון בנושא:

ירדנה מלר-הורוביץ: דוחות המועצה לשלום הילד; הודעת שר התחבורה והבטיחות בדרכים, חבר הכנסת ישראל כץ, על מסקנות ועדת הכלכלה בעקבות דיון מהיר בהצעתם של חברי הכנסת חיים ילין, אורי מקלב, יהודה גליק וטלי פלוסקוב בנושא:

ירדנה מלר-הורוביץ: העברת שדה התעופה המשלים לנתב"ג מרמת דוד לנגב.

ירדנה מלר-הורוביץ: הסכם בין ממשלת מדינת ישראל לבין הרפובליקה של קניה בדבר שיתוף פעולה כלכלי.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה למזכירת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, להזכיר לכולנו אחרי הפגרה – נאומים בני דקה, יום שלישי.

יולי יואל אדלשטיין: אני מפעיל את ההצבעה על מנת שתוכלו להירשם.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, ההצבעה החלה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חמד עמאר, תפתח היום את הנאומים.

יולי יואל אדלשטיין: בשעה 16:30 בדיוק נתחיל את הישיבה המיוחדת לזכרו של שר התיירות וחבר הכנסת לשעבר רחבעם זאבי גנדי, זיכרונו לברכה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, כבוד השרה, מהתחלת השנה נהרגו 307 בני אדם בתאונות דרכים, ומתוכם 52 רוכבי אופנועים, שזו עלייה של 45% יחסית לשנה שעברה.

חמד עמאר: נהגים צעירים – 45 נהגים צעירים נהרגו בדרכים, וגם זו עלייה, של 55% יחסית לשנה שעברה.

חמד עמאר: ואם נלך למגזר הערבי – שבו כל שנה אנחנו עדים לעלייה – 98 בני אדם נהרגו בתאונות דרכים במגזר הערבי, וגם כאן, עלייה של 8%.

חמד עמאר: הנתונים מזעזעים, אבל אנחנו עדיין לא ראינו את חוק הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים; אמורה להסתיים הוראת השעה בסוף שנה זו ועדיין לא ראיתי אפילו תזכיר חוק, משהו, שאני אדע אם הנושא של הבטיחות בדרכים – ההרג בדרכים ייפסק, או המספר ירד.

חמד עמאר: לכן, אני קורא לשר התחבורה: בוא נביא את חוק הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים לכנסת.

חמד עמאר: בוא נחוקק את החוק, ניתן להם את הסמכויות שהם צריכים על מנת שנראה ירידה במספר ההרוגים בתאונות דרכים.

חמד עמאר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חמד עמאר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יוסף ג'בארין, ואחריו – חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי.

יוסף ג'בארין: כבוד היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, השבוע נפתחה השנה האקדמית החדשה.

יוסף ג'בארין: מכאן אני רוצה לאחל לכל הסטודנטים שנה אקדמית מוצלחת.

יוסף ג'בארין: אני רוצה לאחל גם לסגל האקדמי, לסגל המינהלי, בכל מוסדות ההשכלה, שתהיה שנה מוצלחת ופורייה.

יוסף ג'בארין: (אומר דברים בשפה הערבית, להלן תרגומם: אני רוצה לפנות במיוחד לסטודנטים הערבים – הסטודנטים הערבים שלנו באוניברסיטאות, במכללות, במכינות להכשרת מורים – וגם לסטודנטים שלנו באוניברסיטאות הפלסטיניות בירדן ובכל מדינות העולם.

יוסף ג'בארין: אני רוצה לאחל להם שנת לימודים מוצלחת ופרודוקטיבית.

יוסף ג'בארין: ההשכלה, וההשכלה הגבוהה במיוחד, היא העתיד שלנו והיא הנשק המדיני החזק ביותר שלנו מול האתגרים שאנחנו מתמודדים איתם.

יוסף ג'בארין: בהצלחה לכולם.

יוסף ג'בארין: תודה.

יוסף ג'בארין: )

יחיאל חיליק בר: תודה רבה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: הבאה בתור, חברת הכנסת מועלם-רפאלי, בבקשה, ואחריה – חבר הכנסת אכרם חסון.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה, אדוני.

שולי מועלם-רפאלי: חברת הכנסת חברתנו רויטל סויד ערכה היום יחד עם עמותת אחת מתשע בכנסת כנס מיוחד שמציין את סיומו של חודש המודעות לסרטן השד, חודש אוקטובר.

שולי מועלם-רפאלי: נושא הכנס היה "גילוי מוקדם מציל חיים".

שולי מועלם-רפאלי: לפני שמונה שנים חליתי בסרטן השד.

שולי מועלם-רפאלי: הייתי אישה צעירה בת 44.

שולי מועלם-רפאלי: ומאז אנחנו מנהלות שיח משמעותי ומהותי על השאלה מהי בדיקת הסקר האולטימטיבית ומתי צריך לעשות אותה.

שולי מועלם-רפאלי: אבל אני רוצה להתחבר לרצון האמיתי שאני דיברתי עליו בכנס, ואני קוראת לשר הבריאות לאמץ הרבה דברים שנאמרו בכנס הזה, אבל בעיקר את זה: לפני שמדברים על נשים בכלל ועל החשיבות הגדולה של גילוי מוקדם כדי להציל חיים, אני מבקשת לשים זרקור גדול על קבוצות סיכון – בנות משפחה של מי שכבר חלו בסרטן השד.

שולי מועלם-רפאלי: אותן בנות משפחה נמצאות לפנינו; רופאי המשפחה שלהן מכירים אותן.

שולי מועלם-רפאלי: בואו נתחיל את התהליך הזה של "גילוי מוקדם מציל חיים" מבנות משפחה של חולות בסרטן השד, ומשם נמשיך הלאה.

שולי מועלם-רפאלי: יש לכולנו עוד הרבה הרבה מה לעשות.

שולי מועלם-רפאלי: לכו כולכן, נשים בכל רחבי מדינת ישראל, להיבדק, כי גילוי מוקדם מציל חיים.

שולי מועלם-רפאלי: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: אני כבר מבקש מכולם להקפיד על הדקה, כי ב-16:30 מתחיל פה טקס.

יחיאל חיליק בר: פשוט תתחשבו בחברים שלכם.

יחיאל חיליק בר: אני מודה לחברת הכנסת מועלם-רפאלי.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אכרם חסון, ואחריו – חבר הכנסת אלחרומי.

אכרם חסון: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, כפי שידוע לכם, יותר מ-80 חברי כנסת חתמו על עצומה נגד תאגידי המים, אשר עושקים את אזרחי ישראל, בעיקר אלה שנמצאים במצב סוציו-אקונומי נמוך מבני המיעוטים.

אכרם חסון: אני, כראש עיר לשעבר, התנגדתי, וממשיך להתנגד – אני התבשרתי לפני כמה דקות שמצמצמים את המים בכפר דאלית אל-כרמל, ואנחנו, גם בדאליה וגם בעוספייא, מתנגדים, כי יש ניסיון לא טוב ביישובים הדרוזיים שנכנסו לפני עשר שנים לתאגידי המים.

אכרם חסון: הם לא קיבלו שום תמיכה, שום פיתוח, כל הדברים האלה היו תרמית וגרמו נזק גדול מאוד לאזרחים.

אכרם חסון: בדקתי את הנושא הזה.

אכרם חסון: חברת מקורות לא יכולה לצמצמם מים, היא לא יכולה להתערב בהכנסת תאגידים או באי-הכנסת תאגידים; היא מצמצמת מים רק כאשר לא משלמים מים.

אכרם חסון: אני מבקש שהנושא הזה יישאר על סדר-יומה של הכנסת, ונתחיל לטפל ולפרק את התאגידים האלה, ונציל את אזרחי ישראל.

אכרם חסון: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת חסון.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אלחרומי, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריו – חברת הכנסת מלינובסקי.

קריאה: סעיד.

יחיאל חיליק בר: סעיד.

יחיאל חיליק בר: אמרתי את שם המשפחה – אלחרומי.

סעיד אלחרומי: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, הנשים החד-הוריות באוכלוסייה הערבית הבדואית בנגב הן מהאוכלוסיות החלשות ביותר במדינה, ומצבן החלש הזה מחייב תשומת לב מיוחדת, במיוחד בלשכות שירות התעסוקה.

סעיד אלחרומי: לא ייאמן מה שקורה שם, שאישה נשלחת למקום עבודה ב-05:30 בבוקר, ואם היא לא מגיעה לשם או מודיעה שהיא לא יכולה להגיע לשם – נשללת ממנה הקצבה, הגמלה הזעומה של 2,300 או 2,500 שקל.

סעיד אלחרומי: על הנושא הזה ועוד נושאים אנחנו נדבר בשבוע הבא ביום הנגב בוועדות הכנסת, ולכן אני מזמין את כולם, גם את חבריי חברי הכנסת, להשתתף ולשמוע באוזניהם ולראות במו עיניהם את המצוקות בחברה הזאת.

סעיד אלחרומי: תודה רבה לכם.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני, ובהצלחה.

יחיאל חיליק בר: מברוכ.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת מלינובסקי, ואחריה – חבר הכנסת נחמן שי.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, גברתי.

יוליה מלינובסקי: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, גברתי השרה, היום אנחנו מדברים על יום העלייה.

יוליה מלינובסקי: איזה יופי, מדברים על יום העלייה, כמה זה חשוב, כמה זה יפה, כמה העולים תורמים.

יוליה מלינובסקי: אלא מה?

יוליה מלינובסקי: העולים, כאישיות, לא קיימים.

יוליה מלינובסקי: אני כל יום, אבל כל יום, נחשפת לסיפורים: לא נותנים לילד בן שש להגיע לישראל, להיכנס לישראל, ומשאירים ילד יתום באוקראינה; רק היום נתקלתי בסיפור שהגיעה אישה עם שני הילדים שלה ובנתב"ג לא הרשו להם להיכנס.

יוליה מלינובסקי: פשוט מתעללים בבני אדם, מתעללים במשפחות, מתעללים בעולים חדשים מברית המועצות לשעבר.

יוליה מלינובסקי: ואני שואלת שאלה מאוד פשוטה: אם אותה גברת הייתה מארצות הברית או מצרפת או מגרמניה, והנכדים או הילדים שלה היו ממדינות אחרות, זה היה קורה?

יוליה מלינובסקי: זה לא היה קורה.

יוליה מלינובסקי: ואין עם מי לדבר, ורשות האוכלוסין אטומים: "לא" לבקשות, "לא" למקרים הומניטריים, כי ככה זה, כי ככה הם החליטו ואין מה לעשות.

יוליה מלינובסקי: אז אני מודיעה פה שכל שבוע אתן נאום בן דקה, ואשתמש בכל הכלים הפרלמנטריים כדי לסיים את התעללות הנפשית הזאת שעולים חדשים מברית המועצות לשעבר עוברים כשהם רוצים להגיע לפה עם המשפחות שלהם, עם הילדים שלהם, עם הנכדים שלהם.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

יוליה מלינובסקי: אני מסיימת.

יוליה מלינובסקי: ואם מישהו חושב לעצמו שאני אדבר וזה יסתיים ככה, בנאום אחד או במכתב אחד – לא, זה לא יסתיים.

יוליה מלינובסקי: זה יהיה כמו חבר הכנסת חמד עמאר – כל שבוע אעלה פה עוד מקרה ועוד סיטואציה.

יוליה מלינובסקי: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה, גברתי.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת נחמן שי, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אני שוב מבקש להקפיד על הזמנים.

יחיאל חיליק בר: יש רשימת דוברים יחסית ארוכה ואנחנו בעוד 20 דקות מסיימים.

יחיאל חיליק בר: אחרי חבר הכנסת שי – חברת הכנסת סבטלובה, ואחריה – חבר הכנסת ברושי.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

נחמן שי: תודה לך, אדוני היושב-ראש.

נחמן שי: אני אקח באמת 60 שניות בלבד כדי לקרוא מפה קריאה של הרגע האחרון לחשוב מחדש על ההחלטה לסגור את הטלוויזיה החינוכית.

נחמן שי: הזמן מגיע, או-טו-טו, בתוך שמונה-תשעה חודשים שולחים כ-200 איש הביתה וסוגרים את הטלוויזיה החינוכית.

נחמן שי: הבוקר היה על זה דיון חשוב אצל יעקב מרגי בוועדת החינוך.

נחמן שי: לא צריך לעשות את זה.

נחמן שי: כבר התנסינו במסע הזה, מסע ההרס של השידור הציבורי במדינת ישראל.

נחמן שי: עוד לבֵנה אחת שתיפול תהיה הלבֵנה של הטלוויזיה החינוכית.

נחמן שי: עכשיו הזמן לעצור, להציל אותה, לבדוק איך אפשר לתת לה אופק של פעילות חדשה.

נחמן שי: יש שם עובדים מיומנים, יש שם תכנים נכונים, זה גוף מצליח.

נחמן שי: לא מוכרחים להרוס כל הצלחה במדינת ישראל.

נחמן שי: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: אני מצטרף לדברים שלך, וגם קישקשתא, בוודאי.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, גברת סבטלובה, חברת הכנסת, ואחריה – חבר הכנסת ברושי, ואחריו – חבר הכנסת גליק.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

קסניה סבטלובה: כבוד היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, חג שמח.

קסניה סבטלובה: אתם יודעים שחג היום – יום העלייה והקליטה מצוין כאן על פי חוק מיוחד שחוקק זה לא כבר בכנסת ישראל, ואכן הוא יום חג לכולנו, במיוחד לאלה מאיתנו שעלו – עלינו לפני עשרות שנים או עלינו לאחרונה.

קסניה סבטלובה: אבל זה באמת יום מיוחד מאוד בחייו של כל עולה.

קסניה סבטלובה: לצערנו, ובאמת באופן אירוני במיוחד ועצוב, התחלתי את הבוקר הזה בקריאה של עיתון ידיעות אחרונות, שבו התפרסם מקרה מזעזע במיוחד, שבו מתואר סיפור של צעירה ישראלית, עולה שעלתה כשהייתה תינוקת.

קסניה סבטלובה: רגע לפני הגיוס, היא עומדת להתחיל לעבוד אחרי בית הספר, לחסוך קצת כסף, והיא מקבלת סירוב – לא מעסיקים אותה במסעדה בכרמיאל.

קסניה סבטלובה: למה?

קסניה סבטלובה: לא מעסיקים כאן רוסיות.

קסניה סבטלובה: רוסיות, כן?

קסניה סבטלובה: זה שוביניסטי, מיזוגני, מה שאתם יכולים לתאר.

קסניה סבטלובה: מאיזו סיבה?

קסניה סבטלובה: כי אז ישללו לנו את הכשרות.

קסניה סבטלובה: אז בהפרה בוטה של כל חוק תעסוקתי במדינת ישראל – ופניתי כבר במכתב לשר הכלכלה – וגם בניגוד לכל ערך, ערך של חיים וכבוד האדם שקיים אצלנו ביהדות, בהפרה בוטה של כל אלה – זו התעללות ממש בישראלים שהם, כמו כל אחד מאיתנו, כשרים מספיק להתגייס ולא כשרים מספיק לעבוד במסעדה בכרמיאל.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת סבטלובה.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת ברושי, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריו – חבר הכנסת גליק, ואחריו – חבר הכנסת גנאים.

איתן ברושי: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, השנה, בכמה אירועים בולטים ציינו 50 שנה למלחמת ששת הימים, להישג המזהיר של מלחמת אין-ברירה שהביאה אותנו לדילמות קשות לגבי דמותה, עתידה וגבולותיה של המדינה.

איתן ברושי: 50 שנה זה זמן מספיק, ואולי רב מדיי, לקבל החלטות, והינה ממשלות ישראל לדורותיהן, ודאי זאת האחרונה, במשך עשרות שנים לא מקבלות החלטה לאן הן רוצה להגיע ומהו הגבול של ההתיישבות ביהודה ושומרון.

איתן ברושי: אני חושב שהשאלה הזאת דחופה וחשובה.

איתן ברושי: והצעתי מזה שנתיים, מאז שאני בכנסת, גם במחנה הציוני, גם לראש הממשלה וגם לגורמים נוספים, לקיים בישראל משאל עם – משאל עם שבו כל אזרח ואזרחית של המדינה, כל האזרחים, ישתתפו בהכרעה אם פה תהיה מדינה אחת או פתרון אחר.

איתן ברושי: אם תהיה כאן מדינה אחת – מה שמובילים היום בלי משאל ובלי החלטה – זאת הכרעה מאוד חשובה.

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

איתן ברושי: אם תהיה הכרעה אחרת, שאני תומך בה ומאמין בה – זאת הכרעה חשובה לא פחות.

איתן ברושי: ולכן, אני מציע לממשלה ולכנסת לחוקק את החוק שבו אנחנו נכריע, כולנו, לאן פנינו מועדות.

יחיאל חיליק בר: תודה.

איתן ברושי: ממשלה ימנית קיצונית לא יכולה לקבל את ההכרעה, ומצד שני, זאת הכרעה כל כך גורלית, שצריך לשתף את כולם בהכרעה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

איתן ברושי: משאל העם הזה הוא אפשרי, אני מציע לעשות אותו, ועל פי ההחלטה – כך תנהג כל ממשלה בישראל.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: אני שוב מבקש לעמוד בזמנים.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת גליק, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריו – חבר הכנסת גנאים.

יהודה גליק: אדוני סגן יושב-ראש הכנסת חבר הכנסת חיליק בר, בהזדמנות זו גם מזל טוב לך.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יהודה גליק: גברתי השרה סופה לנדבר, חבריי וחברותיי חברי הכנסת המתוקים והמתוקות מן האופוזיציה ומן הקואליציה, יהודים וערבים, חדשים וותיקים.

יהודה גליק: ברוכים הבאים לחברים החדשים: סעיד וסאלח, מוסי ולאה.

קריאות: – – –

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת גנאים אמר: חמוצים ולא חמוצים.

יהודה גליק: אני, אגב, שמעתי אתמול "חמודים".

יהודה גליק: לא יודע מאיפה אתם שומעים.

יהודה גליק: כל אחד שומע מה שהוא רוצה לשמוע.

יחיאל חיליק בר: זה כי אצלך כולם חמודים.

יהודה גליק: חמודים, באמת.

יהודה גליק: חבריי חברי הכנסת, בדיוק על זה אני רוצה לדבר.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

יהודה גליק: התחלנו מושב כנסת חדש, כנס חורף.

יהודה גליק: עיני כל ישראל אלינו – צופים בנו, רואים אותנו, אנחנו נחשבים דוגמה ציבורית.

יהודה גליק: לצערי – ואני לא מחפש מי אשם ומי לא אשם – אתמול הדיון לא הוסיף כבוד.

יהודה גליק: מדינת ישראל יקרה לכולנו; כמו שאמר פה נשיא המדינה אתמול: פלא גדול.

יהודה גליק: יש לנו מוסדות נפלאים: בתי משפט, משטרה, צבא, שב"כ – –

רויטל סויד: מי לא הוסיף כבוד?

יהודה גליק: – – הכנסת ומוסד נשיאות.

יהודה גליק: מוסדות – – –

רויטל סויד: מי לא הוסיף כבוד?

יואל חסון: מי עשה את זה?

יואל חסון: מי לא הוסיף כבוד?

יהודה גליק: אמרתי שאני לא מחפש אשמים.

יהודה גליק: אני מבקש שלא להפריע לי.

יואל חסון: – – – תחפש אשמים.

יחיאל חיליק בר: נא לא להפריע.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת חסון.

יהודה גליק: תודה.

יהודה גליק: אני מציע שכולנו, שכולנו נדע – –

חיים ילין: – – –

יהודה גליק: – – למתוח ביקורת בצורה פרודוקטיבית, קונסטרוקטיבית; שנדע כולנו לכבד את המוסדות החשובים של מדינת ישראל; שנדע כולנו לכבד את הכנסת; שנדע כולנו להקרין במושב הזה אנרגיות חיוביות זה לזה, זה לזו, זו לזה, ובעזרת השם נקדם כולנו את המדינה הזאת, האהובה על כולנו.

יהודה גליק: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת גליק, ותודה על ברכות המזל טוב.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת גנאים, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריו – חבר הכנסת פורר.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, לצערי, עדיין האלימות והפשע ומעשי הרצח גואים בחברה הערבית.

מסעוד גנאים: הם הגיעו לממדים מפלצתיים, נוראיים, עד כדי כך שאין רתיעה ואין קדושה – לא לילד, לא לטף.

מסעוד גנאים: היינו עדים למעשה ירי באחת מהערים הערביות; אחד החזיק בידו ילד בן שנה או שנתיים ואומר לזה שרוצה לירות בו: יש לי ילד ביד.

מסעוד גנאים: למרות זה הוא ירה בו והילד נחבל, נפגע.

מסעוד גנאים: היינו גם עדים באחד הכפרים, לצערי הרב, להתקפה – כאילו התקפה צבאית על בית – כדי לעשות מעשה טבח בבני משפחה אחת, וצעיר נורה למוות, לצערי הרב.

מסעוד גנאים: הממדים הנוראים האלה מחייבים אותנו, את כולנו, להתגייס להציל את החברה שלנו כדי להחזיר את הקדושה לחיי בני האדם.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת פורר, ואחריו – חבר הכנסת טיבי, ואחריו – חבר הכנסת אבו עראר.

עודד פורר: תודה, אדוני.

עודד פורר: חבריי חברי הכנסת, בשבוע שעבר אחד מחברי הכנסת בבית הזה, בריאיון לרדיו, הרשה לעצמו להתיר את דמם של חיילי צה"ל.

עודד פורר: חבר הכנסת איימן עודה, כשביקשו ממנו לגנות את הפגיעה בחיילי צה"ל, אמר שהוא לא יכול להגיד שהוא יוצא נגד פגיעה בחיילי צה"ל בשטחים.

עודד פורר: העובדה שחבר כנסת מהבית הזה מרשה לעצמו לקבל כמובן את השכר ממשלם המיסים הישראלי – זה בסדר – ולהיות פה וליהנות מכל ההגנות של הדמוקרטיה הישראלית שחיילי צה"ל שומרים עליה – זה בסדר – אבל כשצריך להגן על חיילי צה"ל או לגנות את הפגיעה בהם – זה כבר לא בסדר.

עודד פורר: אני חושב שזה בדיוק מראה עד איפה הגדישו את הסאה.

עודד פורר: ואני מקווה שגם החקיקה שנוביל בעניין הזה וגם החקיקה שהובלנו בתיקון לסעיף 7א לחוק-יסוד: הכנסת יגרמו לכך שאותם מסיתים ואותם אלה שמאפשרים ואומרים שמותר לפגוע בחיילי צה"ל לא יהיו בכנסת הבאה.

עודד פורר: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת פורר.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת טיבי, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אנחנו מברכים את האורחים ביציע, את שוטרי ושוטרות משטרת ישראל.

יחיאל חיליק בר: ברוכים הבאים, ברוכות הבאות.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, עד היום נהרגו כ-70,000 מוסלמים בבורמה, מיאנמר, במעשי טבח נוראיים.

אחמד טיבי: העולם כולו הטיל אמברגו נשק על ממשלת בורמה.

אחמד טיבי: לצערי הרב, ממשלת ישראל ממשיכה לספק נשק לממשלה הרצחנית הזאת.

אחמד טיבי: בנשק הזה נטבחים ילדים, נשים וטף.

אחמד טיבי: כמעט 600,000 מוסלמים הוגלו, גורשו, ברחו מבתיהם.

אחמד טיבי: בראש מיאנמר, בורמה, עומדת נשיאה שזכתה בפרס נובל לדמוקרטיה.

אחמד טיבי: האישה הזאת לא ראויה לא לפרס, לא לדמוקרטיה, לא לשלום, לא לאחווה, לא לסובלנות.

אחמד טיבי: היא ראויה לדרישה לקחת ממנה בחזרה את הפרס הזה, והיא ראויה לבוז גדול.

אחמד טיבי: היא השפילה את הפרס החשוב הזה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אבו עראר, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריו – חבר הכנסת אייכלר.

טלב אבו עראר: תודה, מכובדי היושב-ראש.

טלב אבו עראר: חבריי חברי הכנסת, מינהלת הבדואים, שמייצגת את המדינה בנגב, מעוניינת מאוד לפגוש את האזרח הבדואי כשהוא בעמדת נחיתות.

טלב אבו עראר: לכן, היא מוציאה צו הריסה לבית וגורמת לו לערער או לנסות לדחות את צו ההריסה בכמה ימים או כמה חודשים, במקום להעניק לאזרח הבדואי היתר בנייה או להקל עליו, לאפשר לו להמשיך לחיות בבית הזה.

טלב אבו עראר: במקביל, בנגב אנחנו רואים חוות יחיד שהמדינה ביום אחד בונה, מקימה את החווה ומאשרת אותה.

טלב אבו עראר: בגלל שזה יהודי וזה ערבי – זה העניין.

טלב אבו עראר: ולכן – אין לה, למינהלת הבדואים, שום פתרונות של דיור חלופי כמו שהחוק הישראלי מחייב.

יחיאל חיליק בר: נא לסיים, בבקשה.

טלב אבו עראר: אני למדתי משפטים ויודע שאפילו כשמעבירים משפחה מבית, מסדרים לה בית או דיור חלופי.

טלב אבו עראר: אצל הבדואים לא עושים את זה, אלא רק הריסות בתים.

טלב אבו עראר: אני אומר ומבקש: די להריסת בתים אצל האזרחים הבדואים.

טלב אבו עראר: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אייכלר.

יחיאל חיליק בר: אחריו – חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא, ואחריו – חבר הכנסת חנין.

ישראל אייכלר: כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, בתקופה האחרונה מתנהל מאבק שלטוני בין הכנסת הדמוקרטית, הנבחרת בידי הציבור, לבין מערכת המשפט הדיקטטורית.

ישראל אייכלר: זה מאבק מתעצם, ואת דעתי בעניין הזה כבר הבעתי כאן אתמול.

ישראל אייכלר: דיברו על כך היושב-ראש ונשיא המדינה; כולם מדברים על זה.

ישראל אייכלר: כעת אני רוצה להזהיר מפני תופעה שבשולי המאבק הזה.

ישראל אייכלר: אחד המובילים את המאבק על המשילות הדמוקרטית הוא חבר הכנסת דוד ביטן, יושב-ראש הקואליציה.

ישראל אייכלר: זו חובתו ותפקידו כמי שעומד בראש הקואליציה, המחוקקת והמפקחת על מערכות השלטון.

ישראל אייכלר: והינה זה פלא: בדיוק כאשר הוא עוסק בחוק הצרפתי, שנועד למנוע ניצול של המשטרה והחקירות לחיסולים פוליטיים של ראשי ממשלה, מתפרסמות כותרות על חקירה משטרה נגדו בטענות שנבדקו לפני עשור.

ישראל אייכלר: זו דוגמה מוחשית, אדוני היושב-ראש, לסכנה של איומים משפטיים על חברי כנסת מפני חקיקה דמוקרטית.

ישראל אייכלר: ראו הוזהרתם.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא, אחריו – דב חנין, ואחריו – עמר בר-לב.

יחיאל חיליק בר: שוב, אני מבקש להקפיד על הזמן.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בסם אללה א-רחמאן א-רחים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כבוד היושב-ראש, מספר ההרוגים מתחילת השנה בתאונות דרכים הגיע ל-307.

עבד אל חכים חאג' יחיא: שליש מהם ערבים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: שיעור הערבים שיש להם רישיונות נהיגה הוא רק 14.5% מכלל בעלי רישיונות הנהיגה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה מראה ששיעור הנהרגים הוא יותר מכפול השיעור באוכלוסייה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אבל זה לא ההרוגים; יש אלפים של פצועים, מהם קשה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מי שצריך לטפל בזה זה המדינה, וחלק מהטיפול הוא האכיפה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אבל איזה פלא, אתמול אזרחים מתקשרים לתחנת המשטרה כדי להגיש תלונה – על מה?

עבד אל חכים חאג' יחיא: על ניידת משטרה שמשתוללת בכביש.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אחרי – מגיעה ניידת אחרת, בודקת, מוצאת שהשוטר שנוהג באותה ניידת הוא שיכור, הוא נוהג אחרי צריכה קשה של אלכוהול.

יחיאל חיליק בר: משפט סיכום, אדוני.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מצב כזה לא יכול להיות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: העניין של האכיפה צריך להתחיל להיות אפקטיבי, ואפקטיבי ביותר.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חנין, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריו – חבר הכנסת בר-לב, ואחריו – חברת הכנסת סויד.

דב חנין: תודה לך, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: בשנות ה-50 היו בארצות הברית בריכות שחייה שבכניסה שלהן היה כתוב: הכניסה לכלבים, לשחורים וליהודים אסורה.

דב חנין: זו כמובן תמונה מזעזעת.

דב חנין: אבל אצלנו בכוכב יאיר יש בריכת שחייה שהיא בפועל בריכת שחייה ליהודים.

דב חנין: מה שקורה שם עכשיו זה ש-90% מהמינויים נמכרים לתושבי היישוב, 10% מציעים לתושבי היישובים הסמוכים, אבל מותר להעדיף מינויים משנת הפעילות הקודמת, שבה היו מנויים יהודים.

דב חנין: בפרוטוקול מישיבת המועצה המקומית בכוכב יאיר נאמרים דברים כמו: מה שמבריח את התושבים זה לא מחיר המינוי, זה הערבים.

דב חנין: בריכה ליהודים זה לא דבר שאפשר לעבור עליו בשתיקה.

דב חנין: צריך שכל מרחב ציבורי בארץ הזאת יהיה פתוח לכל בני הארץ הזאת, יהודים וערבים ביחד.

דב חנין: ביום שישי הקרוב בשעה 14:00 יתקיים אירוע מחאה יהודי-ערבי משותף נגד הדבר הזה.

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

דב חנין: זה יהיה אירוע מקסים – בילוי משותף, ילדים – בכניסה לבריכה הציבורית בכוכב יאיר.

דב חנין: זו יוזמה מבורכת של מעגל המשולש והשרון של תנועת "עומדים ביחד".

דב חנין: אני חושב שהציבור צריך להגיע לאירוע כזה כדי להשמיע את קולו.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת עמר בר-לב.

יחיאל חיליק בר: אחריו – חברת הכנסת רויטל סויד, ואחריה – חבר הכנסת יונה.

יחיאל חיליק בר: אני מקווה שיישאר זמן לעוד ארבעה דוברים, אבל נראה.

עמר בר-לב: אדוני היושב-ראש, גברתי שרת הקליטה, היום ציינה הכנסת את יום הקליטה, וראש הממשלה, בנאום רגיל שלו על כמה נפלאה מדינת ישראל, לא אמר מילה אחת על הקליטה במדינת ישראל.

עמר בר-לב: אני רוצה להזכיר לראש הממשלה שב-2015 הממשלה בראשותו החליטה להעלות 9,000 מיוצאי אתיופיה, מאתיופיה למדינת ישראל, אבל מסיבות תקציביות – להעלות רק 2,500 בשנה.

עמר בר-לב: זאת אומרת, מדינת ישראל לא יכולה, מסיבות תקציביות, להעלות 9,000 עולים יהודים מאתיופיה, והיא תעלה רק 2,500.

עמר בר-לב: אבל גם ה-2,500 האלה לא עלו, והממשלה לא קיימה את זה.

עמר בר-לב: ביוני 2016 היא קיבלה עוד החלטה, להעלות 1,300 עולים מאתיופיה השנה.

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

עמר בר-לב: אז הנתונים הם כאלה: השנה, בשנה האחרונה, עלו בין 400 ל-800, אני לא יודע את המספר המדויק, אבל בין 400 ל-800 יהודים מאתיופיה מתוך ה-9,000 האלה.

עמר בר-לב: זאת אומרת, אפילו 1,300 עולים שהממשלה החליטה עליהם לא הצליחה להעלות הממשלה הזאת, שטובה בדיבורים, אבל במעשים – ציון אפס.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת בר-לב.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת סויד, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריה – חבר הכנסת יונה, ואחריו – חיים ילין.

יחיאל חיליק בר: נקווה שיישאר זמן גם לחברת הכנסת גרמן ולחבר הכנסת אזברגה, אחרון הדוברים.

רויטל סויד: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חבריי חברי הכנסת, היום יזמתי, לרגל סיום חודש העלאת המודעות לגילוי מוקדם של מחלת סרטן השד, כינוס ביחד עם עמותת אחת מתוך תשע.

רויטל סויד: אחת מתוך תשע – כי פעם זאת הייתה הסטטיסטיקה: אחת מתשע נשים חלתה בסרטן השד.

רויטל סויד: היום, לצערי, גיל החולות ירד וגם היחס: היום אנחנו כבר מדברים על אחת מתוך שבע.

רויטל סויד: הנשים שדיברו היום לא היו בנות 50 ומעלה – כפי שמשרד הבריאות היום קורא להיבדק, הפניה לכירורגיית שד ובדיקת ממוגרפיה; הנשים שדיברו היום היו בנות 20 כשהן חלו, בנות 30.

רויטל סויד: היה גם נבו, שאימו חגית נפטרה כחודש אחר בר-המצווה שלו, כשהייתה בת 44 בלבד.

רויטל סויד: אני קוראת לשר הבריאות ליצמן ולמשרד הבריאות: תתחילו להפנים שגיל החולות ירד.

רויטל סויד: חייבים לדאוג לכך שרופאי הנשים ורופאי המשפחה יפנו את הנשים כבר בגיל צעיר – בוודאי מי שנמצאת בקבוצת סיכון, כמו שאמרה חברתי חברת הכנסת שולי מועלם – לבדיקות ממוגרפיה, לבדיקות של כירורגיית שד; ממוגרפיה מגיל 40, כירורגיית שד מגיל 30.

רויטל סויד: ניתן להציל חיים.

רויטל סויד: זאת המחויבות והאחריות שלהם.

רויטל סויד: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת יונה, אחריו – חבר הכנסת ילין, ואחריו – חברת הכנסת גרמן.

יוסי יונה: אדוני היושב-ראש, אני מברך את השוטרים שיושבים ביציע למעלה על בואם.

יוסי יונה: אני רוצה להתייחס בדבריי לתנאי השכר שלהם.

יוסי יונה: אתמול הגיעו לכאן כ-1,000 שוטרים במחאה על כך – – –

נחמן שי: גמלאי משטרה.

יוסי יונה: גמלאי משטרה.

יוסי יונה: בעוד הם באים להביע את המחאה שלהם על כך שהמדינה אינה מקיימת הסכם שכר שנחתם איתם כבר ב-2010, הינה, גם בית הדין לעבודה פסק לטובתם שאכן המדינה חייבת לתת להם – או לעמוד בהסכם השכר איתם – כלומר תוספת של 7% לשכרם, וההסכם הזה אינו מקוים.

יוסי יונה: כשאנחנו חושבים על הביטחון האישי שלנו אז הנושא הזה הוא לא משהו אבסטרקטי.

יוסי יונה: אלה אנשים שעומדים שם, שמגינים על אזרחי ישראל – שוטרים, שוטרי השב"ס, מג"ב.

יוסי יונה: אנחנו צריכים להביע את קולנו באמת במחאה נגד המדיניות של הממשלה, שכאשר היא קובעת מדיניות, כאשר מגיעים להסכם שכר עם עובדי מדינה – –

יחיאל חיליק בר: נא לסיים, אדוני.

יוסי יונה: – – אני חושב שצריך לקיים אותו.

יוסי יונה: אני קורא מכאן למדינה לקיים את הסכם השכר איתם, כי זה דבר גם הוגן וגם מוסרי ונכון לעשותו.

יוסי יונה: תודה, אדוני היושב-ראש.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חיים ילין, ואחריו – חברת הכנסת גרמן.

יחיאל חיליק בר: אחרון הדוברים – חבר הכנסת אזברגה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, אני שואל את עצמי ואת כל חברי הכנסת שבמליאה מה המהות של עבודתנו בכנסת.

חיים ילין: אני אומר את זה כי אפשר להתווכח פוליטית על שטחים; אפשר להתווכח פוליטית על איך התקציב מחולק, האם פריפריה האם מרכז.

חיים ילין: אבל אני בחרתי אתמול להיות בדיון, שאיציק שמולי וקיש העלו, בנושא של 40 ילדים שסובלים ממחלה שנקראת ALS וזקוקים בדחיפות ל-80 מיליון שקלים בשנה כדי להציל את החיים שלהם.

חיים ילין: עכשיו, תראו, אני אומר את הדברים כמו שהם: עד לפני פחות משנה לא הייתה תרופה.

חיים ילין: זאת אומרת שהילדים האלה – היינו צריכים להגיד להם שלום מהעולם הזה.

חיים ילין: אבל היום יש להם תרופה והם לא מצליחים להגיע אליה.

יחיאל חיליק בר: נא לסיים, חבר הכנסת ילין.

חיים ילין: הם לא מצליחים להגיע אליה בגלל היעדר תקציב.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, מה המהות שלנו כחברי כנסת אם אנחנו לא מסוגלים להציל את חיי 40 הילדים ולעזור למשפחות?

חיים ילין: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, חברת הכנסת יעל גרמן.

יעל גרמן: תודה רבה לך.

יעל גרמן: אדוני היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, ביוני השנה קיבל המרכז לעיוור הודעה שמקצצים ל-7,500 עיוורים ולקויי ראייה את דמי הליווי שלהם.

יעל גרמן: למי קיצצו?

יעל גרמן: לאותם עיוורים ולקויי ראייה שנמצאים בבית, שלא עובדים.

יעל גרמן: בכמה קיצצו?

יעל גרמן: ב-250 שקלים.

יעל גרמן: המדינה עומדת לחסוך 22 מיליון שקלים בשנה על חשבון עיוורים ולקויי ראייה, שלא יוכלו לצאת ולעשות קניות ולבלות בחוץ כי לא יהיה מי שילווה אותם.

יעל גרמן: אני שואלת אותך, אדוני ראש הממשלה – נכנסת עכשיו, אתה נמצא כאן – וגם אותך, אדוני היושב-ראש:

יעל גרמן: האם באמת אנחנו יכולים להרשות לעצמנו לאסור את לקויי הראייה בבית ולא לאפשר להם את הליווי?

יעל גרמן: אני מאוד מקווה שיימצאו 22 המיליון והקיצוץ הזה יבוטל.

יולי יואל אדלשטיין: אחרון הדוברים – חבר הכנסת אזברגה, ואחריו נעבור לישיבה המיוחדת.

ג'מעה אזברגה: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, התבשרנו בתחילת השנה – עד אתמול, לפי הפרסומים של אור ירוק, 305 אנשים נהרגו בתאונות דרכים, ומתוכם 98 אנשים מהמגזר הערבי; הם מהווים כמעט שליש, למרות שאנחנו מהווים 8% מאוכלוסיית המדינה – וטוב שנמצא ראש הממשלה פה – ומתוכם 16 ילדים, 43 בני 15–24 ותשע נשים מעל גיל 65.

ג'מעה אזברגה: בקיצור ולעניין, שם המשחק: תשתיות ומודעות.

ג'מעה אזברגה: זה מצריך קצת תקציבים, לא הרבה תקציבים, ואפשר לעשות את זה.

ג'מעה אזברגה: היינו מצפים שאתמול בנאומו ראש הממשלה יתייחס קצת לצד הזה, שהוא אנושי וחשוב מאוד לכל אזרחי המדינה.

ג'מעה אזברגה: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת ג'מעה אזברגה.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אבקש מכולם לשבת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אני מתכבד לפתוח ישיבה מיוחדת של הכנסת לזכרו של שר התיירות חבר הכנסת רחבעם זאבי, זכרו לברכה, במלאת שש-עשרה שנים להירצחו.

יולי יואל אדלשטיין: אדוני ראש הממשלה חבר הכנסת בנימין נתניהו, ראש האופוזיציה חבר הכנסת יצחק הרצוג, שרים וחברי כנסת בהווה ובעבר, מזכירת הכנסת ירדנה מלר-הורוביץ, מנכ"ל הכנסת אלברט סחרוביץ, שוטרים וסוהרים שנמצאים איתנו, נציגי משרד התיירות, תלמידים, משפחת זאבי היקרה, פלמח זאבי, צאלה, מצדה ושאר בני המשפחה, קהל נכבד.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את הישיבה לציון זכרו של השר לשעבר ואלוף במילואים רחבעם זאבי.

יולי יואל אדלשטיין: 11 שנה עברו מהיום הנורא שבו נרצח גנדי, אוהב העם והארץ, לא רחוק מכאן, בירושלים.

יולי יואל אדלשטיין: המרצחים בני העוולה לא הזדמנו במקרה לקומה השמינית של מלון היאט.

יולי יואל אדלשטיין: הם ראו ברחבעם זאבי סמל לכל השנוא עליהם: יהודי, ישראלי, פטריוט, לוחם ללא חת, מלח הארץ.

יולי יואל אדלשטיין: גנדי היה קורבן לשנאת יהודים ולשנאת ישראל, לטרור שמבקש להטיל אימה על הציבור היהודי בישראל ובכל העולם – טרור שאינו מבחין בין איש לאישה ובין נער לזקן וראה בו, בגנדי, מטרה מיוחדת.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מרכינים היום ראש לזכר אדם שהקדיש את כל חייו למען הגנת המולדת.

יולי יואל אדלשטיין: גנדי היה אחד המפקדים הנועזים בתולדות צה"ל.

יולי יואל אדלשטיין: את דרכו החל בפלמ"ח, והיה בין היתר יועץ ראש הממשלה יצחק רבין לענייני מודיעין ולטרור, אלוף פיקוד המרכז וראש אגף המבצעים.

יולי יואל אדלשטיין: על שמו של גנדי רשומים עשרות מרדפים אחרי מסתננים בבקעת הירדן.

יולי יואל אדלשטיין: כנגדם, שמו מונצח היום בעשרות מקומות ברחבי הארץ: גשרים, יישובים וגנים ציבוריים.

יולי יואל אדלשטיין: אלו לא יניחו לנו לעולם לשכוח את פועלו המבורך.

יולי יואל אדלשטיין: גנדי נמנה עם קבוצה מובחרת של אנשים שצמחו יד ביד עם מדינת ישראל, שסללו את דרכה ברוחם ובעשייתם.

יולי יואל אדלשטיין: חלקים ממורשתו של אדם בגודל כזה היו ועודם שנויים במחלוקת ציבורית, אבל חלקים אחרים חדרו גם אל לב הקונסנזוס.

יולי יואל אדלשטיין: הוא היה מאלו שקבעו את הכלל: לא משאירים פצועים בשטח, לא זונחים חייל שנפל בשבי.

יולי יואל אדלשטיין: כולנו זוכרים איך בכל מקום שאליו הלך התנוססה מעל חולצתו דסקית עם שמות החיילים השבויים, המזכירה לעצמו ולנו את גורלם, את מחויבותנו למענם.

יולי יואל אדלשטיין: הוא נדר כי לא יסיר את הדסקית עד שישוחרר אחרון השבויים והנעדרים.

יולי יואל אדלשטיין: הוא לא זכה לכך, אך זוהי צוואתו, ואותה הניח לנו להשלים.

יולי יואל אדלשטיין: לצערי, מאז נרצח התווספו עוד שמות לרשימת השבויים.

יולי יואל אדלשטיין: את חלקם כבר הצלחנו להשיב הביתה; אחרים עוד מחכים שנעשה זאת.

יולי יואל אדלשטיין: בהתאם לרוחו של גנדי – רוח הנאמנות הבלתי-מתפשרת, המחויבות והדבקות במשימה – אנחנו נעשה הכול כדי לעמוד במשימה הזאת.

יולי יואל אדלשטיין: אני רוצה לשלוח מכאן את תנחומיי למשפחת זאבי, לצד כל אוהביו ומוקיריו של רחבעם זאבי גנדי.

יולי יואל אדלשטיין: לפני שאזמין את ראש הממשלה לשאת דברים, אבקש מחברי הכנסת והקהל לעמוד לזכרו של גנדי.

יולי יואל אדלשטיין: (חברי הכנסת מכבדים בקימה את זכרו של המנוח.

יולי יואל אדלשטיין: ) נא לשבת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אני מתכבד להזמין את ראש ממשלת ישראל חבר הכנסת בנימין נתניהו לשאת דברים.

בנימין נתניהו: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, בני משפחת זאבי היקרים – שלצערי השנה אינם כוללים את יעל, זיכרונה לברכה, אם המשפחה ושותפתו הנאמנה של גנדי במסע חייו – מכבדי זכרו של גנדי שנמצאים איתנו היום, על עשייתו רבת השנים של גנדי למען מדינת ישראל היו מי שביקשו לאחרונה להטיל צל.

בנימין נתניהו: הטענות שהועלו נגדו הכאיבו לכולנו, לכל מי שהכיר אותו והוקיר את מעשיו הגדולים, אבל לפני הכול הדברים הכאיבו לכם, בני המשפחה, וליעל, זיכרונה לברכה, משום שמגנדי נבצר להגן על שמו הטוב, להשמיע את האמת שלו; מעמד צד אחד והצד השני – איננו.

בנימין נתניהו: אבל הדבר הזה גם לווה בניסיון ברור, ברור, לטשטש, או למחוק, אפילו, הייתי אומר, את זכויותיו של גנדי ואת מורשתו של גנדי.

בנימין נתניהו: וזה פשוט לא יקרה.

בנימין נתניהו: זה לא יקרה כי לא ניתן לזה לקרות.

בנימין נתניהו: לא ניתן למחוק בהינף יד, באמצעות חרמות או צעדים כאלה ואחרים, את זכויותיו החשובות של גנדי במאבק להקמת המדינה, בהבטחת ביטחונה והתפתחותה של המדינה ובטיפוח אהבת הארץ שלנו.

בנימין נתניהו: מוקדם יותר סיפרתי בהר הרצל שהשנה עסקתי רבות בדיוק בנושא הזה – השנה עסקתי הרבה מאוד בהנצחתו של גנדי.

בנימין נתניהו: לפני כמה חודשים קיבלנו החלטה שגנדי יונצח במועצה האזורית בשומרון.

בנימין נתניהו: אני מבקש להודות לראש הסגל בלשכתי, יואב הורוביץ, על עבודה נאמנה, נפלאה, לגיבוש החלטה זו.

בנימין נתניהו: על מתחם חדש באזור התעשייה ברקן כבר מתנוסס שמם של גנדי ושל רעייתו האהובה יעל, וסמוך למתחם הזה נקים גם מרכז מורשת.

בנימין נתניהו: אני חושב שזה מאוד מתאים, כי גנדי מאוד אהב את השומרון, לצד שאר חלקיה של ארץ ישראל.

בנימין נתניהו: בידענות המופלגת שלו הוא הכיר את כל תולדותיו של השומרון, והחשיב אותו לערש לידתה של האומה – כך הוא התבטא.

בנימין נתניהו: על כן, זאת הנצחה שמכבדת את זכרו.

בנימין נתניהו: במקביל סיכמנו עם ותיקי הפלמ"ח, חבריו של גנדי, שמתחם שער הגיא יישא את שמם של פורצי הדרך לירושלים בתש"ח.

בנימין נתניהו: יש לנו כמובן חוב מוסרי עליון ללוחמי מלחמת השחרור ולנופלים, שבזכותם כולנו פה.

בנימין נתניהו: אמרתי קודם לכן שאני יודע שגנדי היה מעריך את ההחלטה הזאת, כי הוא קרא לבכור בניו פלמח.

בנימין נתניהו: לגנדי הייתה משנה ציונית סדורה שעשויה מקשה אחת.

בנימין נתניהו: אני לא מתכוון לטרנספר; כידוע לכם אני לא דוגל בעקירת אנשים מבתיהם, לא יהודים ולא ערבים, אבל אני כן מתכוון לחוט המשולש שהוא האמין בו, וזה הדבר שאפיין אותו בכל נימי נפשו: עם ישראל, ארץ ישראל, מורשת ישראל.

בנימין נתניהו: היסודות הללו מתמזגים כאן במולדת, מרכיבים את בניין התודעה הלאומית.

בנימין נתניהו: כששוחחנו בלשכתך, אדוני היושב-ראש, אמרתי: מה שאפיין את גנדי זה שהוא הבין שהמאבק על העתיד שלנו קשור בחיבור שלנו לעבר שלנו, למקום שנצרבנו בתוכו.

בנימין נתניהו: מנסים להוציא אותנו מכאן, ואנחנו נבחנים פעם אחר פעם לא רק ביכולות השכליות שלנו, ביצירתיות שלנו, בטכנולוגיה שלנו – את זה אפשר לעשות גם בדנמרק; בקשר לאדמה, בקשר לארץ, הקשר של התודעה, של ההיסטוריה, של האמונה.

בנימין נתניהו: הדברים האלה קובעים.

בנימין נתניהו: וגנדי הבין את זה, הוא ירד לשורש העניין, וכל מי שהכיר אותו ידע עד כמה הדבר הזה מצוי בשורש הנשמה שלו.

בנימין נתניהו: התפיסה שלו את הציונות הייתה חובקת כול.

בנימין נתניהו: הוא גם האמין, מעבר לדאגה שלנו לחיים שלנו כאן – וזה כמובן היעד העליון והמטרה העליונה של כל ממשלה – הוא גם האמין, כפי שאני מאמין, שהיכולת שלנו, לאחר כינון עצמאותנו, היא יכולת וחובה גם להושיט יד לעמים אחרים.

בנימין נתניהו: לפני 51 שנים גנדי יצא בשליחות המדינה לאיראן – זו הייתה איראן אחרת, כמובן – ומשם הוא המשיך לריכוזי הכורדים בעיראק.

בנימין נתניהו: והביקור אצלם טבע בו חותם עמוק.

בנימין נתניהו: גנדי התרשם מהיותם של הכורדים עם לוחם ואמיץ.

בנימין נתניהו: הוא נתקל פנים אל פנים בגילויי אהדה לישראל, שנמשכים עד עצם היום הזה.

בנימין נתניהו: ושנים לאחר ביקורו בכורדיסטן העיראקית הוא אמר: כאשר חילקו המדינות הקולוניאליות את שטחה של האימפריה העות'מאנית הם התעלמו מהעם הזה ומזכותו לחיים לאומיים.

בנימין נתניהו: המאבק הכורדי לחירות נודד ממדינה למדינה.

בנימין נתניהו: הכורדים עזי הנפש לוחמים את מלחמתם בתנאי נחיתות ומחסור מול עולם אדיש ומתנכר.

בנימין נתניהו: אני לא אדיש.

בנימין נתניהו: אני בטוח שגם אתם לא.

בנימין נתניהו: הכורדים מוכיחים בשלות לאומית ומתינות בין-לאומית.

בנימין נתניהו: יש לנו סימפתיה גדולה מאוד למאוויים שלהם, והעולם צריך לדאוג לשלומם ולעתידם.

בנימין נתניהו: גנדי האמין בישראל כאור אמיתי לגויים.

בנימין נתניהו: כשהוא הגיע לאותו חבל כורדים הוא הקים שם בית חולים של צה"ל.

בנימין נתניהו: זה נשמע לכם מוכר.

בנימין נתניהו: טוב, היום אנחנו עושים דבר דומה, קודם כול באזור הצפון.

בנימין נתניהו: הרי בשנים האחרונות טיפלנו – טיפלו הרופאים שלנו, יהודים ולא יהודים; דרוזים, מוסלמים – באלפי פצועים סורים ממלחמת האזרחים בסוריה.

בנימין נתניהו: הקמנו בית חולים שדה, בוודאי דומה לזה שגנדי הקים שם.

בנימין נתניהו: והינה מה שהוא כתב לפני 18 שנים, בעקבות רעידת אדמה קשה שפקדה את טורקיה.

בנימין נתניהו: צה"ל שיגר אז משלחת חילוץ גדולה למדינה זו.

בנימין נתניהו: וגנדי כתב: זהו צה"ל, שהגיע ראשון מכל משלחות העולם אל אזורי הרעש; זהו צה"ל, שהלביש במדיו רופאים ומהנדסים אזרחיים תוך שעה אחת.

בנימין נתניהו: הם עזבו משפחות ועסקים, וצה"ל שלח אותם אל התופת בטורקיה.

בנימין נתניהו: חברי הכנסת, אם נחליף את השם טורקיה במקסיקו, או נפאל, או האיטי, או הפיליפינים, נקבל תיאור מדויק של מה שאנו עושים לטובת מדינות אחרות, כולל מה שעשינו רק לפני חודש במקסיקו סיטי.

בנימין נתניהו: בכל הפעמים הללו הוכח, בדיוק ברוח שכתב גנדי, שישראל היא לא רק מדינה חפצת חיים, היא גם מדינה מצילת חיים.

בנימין נתניהו: זו ישראל האמיתית, שאינה מתעלמת ממצוקות שכניה, והיא נחלצת לסייע להם כשמתרחשות טרגדיות קורעות לב, גם בגבולנו וגם הרחק מעבר להם.

בנימין נתניהו: מה גדול המרחק בינינו לבין המשטרים הקיצוניים והתנועות הקיצוניות במרחב שסובב אותנו.

בנימין נתניהו: הם זורעים חורבן ומוות; אנחנו מקדשים ערכים של חיים וקדמה.

בנימין נתניהו: חברי הכנסת, גנדי ידע את כל זה לפני ולפנים, פנימה והחוצה, עמוק עמוק בתוך הלב של האומה.

בנימין נתניהו: חייו נגדעו בידי מרצחים נקלים בלב ירושלים בירתנו בכוונת מכוון, כי הוא סימל בעיני אויבינו זקיפות קומה לאומית, אמונה בלתי מתפשרת בצדקת דרכנו, דבקות בלתי מתפשרת בארצנו ונכונות בלתי מתפשרת להגן עליה.

בנימין נתניהו: שורשי אהבת ישראל שגנדי ביקש להעמיק באדמת המולדת מסייעים לנו לצמוח לגבהים בדור הזה ומדור לדור.

בנימין נתניהו: יהי זכרו ברוך.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודה לראש ממשלת ישראל חבר הכנסת בנימין נתניהו ומזמין את ראש האופוזיציה חבר הכנסת יצחק הרצוג לשאת דברים.

יצחק הרצוג: מכובדי יושב-ראש הכנסת יואל יולי אדלשטיין, מכובדי ראש הממשלה, שרי הממשלה, שרים וחברי כנסת בעבר ובהווה, משפחת זאבי היקרה: פלמח זאבי, צאלה לכיש, ערבה שגיב, מצדה זאבי ושאר בני המשפחה.

יצחק הרצוג: זוהי השנה הראשונה שבה אנו מציינים את יום השנה לאביכם ללא אמכם וסבתכם המנוחה, יעל זאבי היקרה, שעמדה כלביאה בשער לפעול להנצחתו של אישה, רחבעם זאבי, זיכרונו לברכה, ובהגנה על שמו הטוב.

יצחק הרצוג: מי ייתן ולא תדעו עוד צער ובין שאר אבלי ציון וירושלים תנוחמו.

יצחק הרצוג: מכובדיי, עם כל חילוקי הדעות שהיו לי ולתנועתי עם רחבעם זאבי גנדי והיותו יריב פוליטי, החסרתי פעימה כמו כל עם ישראל באותו בוקר מר ונמהר של 17 באוקטובר בשנת 2001, כששר התיירות האלוף במילואים רחבעם זאבי ז"ל נרצח במלונו בירושלים על ידי מתנקשים פלסטינים בני עוולה.

יצחק הרצוג: הם קיפדו חיי נבחר ציבור ישראלי בכיר, אדם שהיה רווי אהבת הארץ, אהבה לכל אבן, גבעה ונחל מפכה באדמת ארצנו.

יצחק הרצוג: את כל זה ספג גנדי מבית ההורים, שהיה בית בעל רקע דתי חסידי עם ערכים סוציאליסטיים.

יצחק הרצוג: גנדי נהג לספר בהומור שהוא הצטרף להגנה כבר בגיל שלוש, שכן במהלך חיפוש שערכו הבריטים בביתו, אימו מינה החביאה אקדח מתחת לכרית מיטתו של רחבעם הפעוט, וכשהתקרבו החיילים הבריטים לחדרו העניקה לו אימו צביטה כל כך חזקה בעכוזו עד שהעולל גנדי החל צורח.

יצחק הרצוג: החייל הבריטי נרתע מלחפש במיטת הפעוט והאקדח לא נמצא.

יצחק הרצוג: גנדי היה איש תנועת המחנות העולים וחונך על ברכי הרעיון הציוני והסוציאליזם.

יצחק הרצוג: בצעירותו הצטרף להגנה, ועיקר עולמו התרכז מאז בעולם הביטחון וההגנה על הארץ – בפלמ"ח, בחטיבת יפתח, בקרבות מלכיה, בכיבוש לוד, במבצע דני ובמערכה על הנגב הנצור.

יצחק הרצוג: בכל המערכות הללו היו לו נקודות זכות רבות ונכבדות.

יצחק הרצוג: זכויות גדולות מגיעות לו גם על פועלו כמפקד בכיר במטה הכללי במלחמת ששת הימים ועל הפעולות לאיחודה של ירושלים בעקבות המלחמה.

יצחק הרצוג: השנה, שנת ה-50 לאותה מלחמה, נחשפנו למסמכים רבים שמתארים זאת ולתמונות רבות של גנדי בעיר העתיקה – עם שר הביטחון משה דיין, עם הרמטכ"ל יצחק רבין, עם סגן הרמטכ"ל חיים בר-לב, אביו של עמר, עם אלוף פיקוד המרכז עוזי נרקיס ועם המושל הראשון של ירושלים ויהודה ושומרון, אבי, האלוף חיים הרצוג, כולם זכרם לברכה.

יצחק הרצוג: מכובדיי, רחבעם זאבי נרצח בידי מחבלים בפעולת טרור נפשעת בעת שכיהן כשר בממשלת ישראל, ובשל כך אנו מציינים את הירצחו ומחויבים להפיק את הלקחים מאותו רצח נפשע.

יצחק הרצוג: כמו בפיגוע במלון פארק בנתניה, שבו בחרו המחבלים לשעבד את כולנו לסבל ולכאב נורא דווקא בליל הסדר, כך גם רציחתו של גנדי, של רחבעם זאבי, הכתה בנו באותה עוצמה.

יצחק הרצוג: היא לימדה אותנו שגם הדרג המדיני והפוליטי בישראל חשוף לפיגועים ולטרור; היא לימדה אותנו כי עלינו להיות מוכנים לכל תרחיש ולהשקיע משאבים רבים במלחמה היומיומית שכופים עלינו ארגוני הטרור; היא לימדה אותנו לשתף פעולה עם בעלות בריתנו שמעבר לים, להרחיב את המעגל של בעלות בריתנו במזרח התיכון ולדעת לפעול יחד איתן מול איומי הטרור המתדפקים על דלתנו ועל דלתם; והיא הזכירה ושיננה בפנינו את הלקח הגדול ביותר מרצח רחבעם זאבי: שמול הטרור אל לנו להתפשר.

יצחק הרצוג: כיום הטרור הוא כבר לא סיפורה הייחודי של מדינת ישראל.

יצחק הרצוג: הטרור לובש צורות שונות בכל רחבי תבל ומנסה לשבש שגרת חיים בכל אתר ואתר, בכל יום ויום, בכל שעה ובכל מקום.

יצחק הרצוג: המלחמה בטרור הפכה למלחמה כלל-עולמית, וכיום מדינות רבות ברחבי העולם מוצאות עצמן מאוימות ומאותגרות על ידי כוחות אסלאם קיצוני, כאשר לישראל חלק מרכזי במלחמה בטרור בעולם כולו.

יצחק הרצוג: ראינו השנה פיגועים בלב אירופה, ראינו פיגועים מאוסטרליה ועד קנדה, וכלמודי ניסיון אנו מבינים את הכאב ואת האתגר הלאומי הכרוכים בכך.

יצחק הרצוג: אדוני היושב-ראש, בכל נאום שאני נושא לזכרו של גנדי אני מחויב להזכיר גם את חשרת העננים, את המחלוקות שהיו לי ולתנועתי עימו בנוגע לרעיון הטרנספר מרצון של ערביי יו"ש, רעיון עוועים, שהיה בלתי לגיטימי בעליל וחתר לגזענות, שעליו התווכחתי אישית עם רחבעם זאבי בפגישות שהיו בינינו.

יצחק הרצוג: גם הטענות הקשורות במעשיו של גנדי שהועלו לפני למעלה משנה – בעידן הנוכחי איננו יכולים להתעלם מהן, בוודאי על רקע השיח הציבורי הנוקב בנוגע לתקיפות מיניות כלפי נשים מצד גברים לאורך השנים.

יצחק הרצוג: מובן מאליו שאם היו טענות כאלה מועלות בפני גנדי בעודו בחיים בוודאי היו ניתנות לו הזכות וההזדמנות להשיב ולהגיב ולטעון כנגד.

יצחק הרצוג: כבר אמרתי אשתקד: הפרק הזה יישאר ספר שאינו חתום, שכבר נאמר שהמתים אינם יכולים לטהר את שמם.

יצחק הרצוג: לכן, ביום הזיכרון הזה אעדיף לזכור את דמותו של גנדי בין היתר כעורכם וכמחברם של ספרים רבים וחשובים המלמדים על ארץ ישראל, הטבע והנוף שלה וההתיישבות העובדת בראשוניותה.

יצחק הרצוג: אהבתי את "אעברה נא בארץ" שלו, המתאר את אנשי הסגולה של העלייה הראשונה, את "עיר במודעות" על המטרופולין יפו-תל אביב בחיתוליו, את "כתבות מארץ הקודש" של לורנס אוליפנט, ואת הספר "רוב רוי על הירדן" של ג'ון מקרגור, שבו אתה חש שט על מקורות הירדן על שוטית, שזה ביטוי שגנדי אהב – אגב, גנדי הביא את השוטית לתערוכה במוזיאון ארץ ישראל – וכך עוד עשרות ספרים שכתב, ערך, ההדיר, שמעניקים לך ארומה של ארץ ישראל במאות הקודמות, עם היופי האנושי והפיזי שלה, ומרביצים תורה וידע בעם ישראל.

יצחק הרצוג: מכובדיי ומשפחה יקרה, אותה אהבה לארץ ישראל היא שהובילה את רחבעם זאבי, זכרו לברכה, להקדיש את חייו לביטחון ישראל, לביצורה ולעוצמתה.

יצחק הרצוג: תרומתו בהקשר זה תיזכר לתמיד ותלווה את מדינת ישראל במאבקה נגד מבקשי רעתה.

יצחק הרצוג: יהי זכרו ברוך.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודה לראש האופוזיציה חבר הכנסת יצחק הרצוג.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, עד כאן ישיבה מיוחדת לזכרו של האלוף במילואים, השר וחבר הכנסת לשעבר רחבעם זאבי גנדי, זיכרונו לברכה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודה בשמכם לכל בני המשפחה, לילדים וכל בני המשפחה שהגיעו וכיבדו אותנו בנוכחותם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לכם.

יולי יואל אדלשטיין: ציון יום העלייה

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו ממשיכים בסדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, נא לשבת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אני מתכבד לפתוח את הדיון המיוחד לרגח יום העלייה והקליטה, הצעות לסדר-היום מס' 7708, 7760, 7700, 7770, 7773, 7780 ו-7782.

יולי יואל אדלשטיין: חייבים לציין שאנחנו מקיימים את היום הזה בעקבות החוק שהתקבל כאן בכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: את העליות לארץ ישראל אנחנו רגילים למספר: עלייה ראשונה, עלייה שנייה, שלישית, רביעית וכן הלאה.

יולי יואל אדלשטיין: אבל שיטת הספירה הזאת קצת מטעה; במקום רצף היא יוצרת חיץ.

יולי יואל אדלשטיין: אפשר להבין ממנה כי העלייה לארץ ישראל היא תופעה צעירה שרק לא מזמן מלאו לה 120.

יולי יואל אדלשטיין: אבל יהודים רצו לעלות לארץ ישראל, יהודים חלמו לעלות לארץ ישראל – וכן, יהודים גם עלו לארץ ישראל – כמעט לכל אורך ההיסטוריה: מעליית בעלי התוספות, שהתיישבו בירושלים במאה ה-13, דרך העליות ההמוניות במאה ה-16, שהביאו לפריחתו של הגליל, ועד עליית תלמידי הַגְר"א, שביקשו לפני כמעט 200 שנה לקיים בגופם את הפסוק: "הנצנים נראו בארץ, עת הזמיר הגיע וקול התור נשמע בארצנו".

יולי יואל אדלשטיין: כך, מדור לדור, מחט המצפן היהודי הצביעה רק על כיוון אחד – ארץ ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: בכל מקום וזמן התגברו אבותינו על קשיים, חצו ימים ומדבריות, ואחרי הכול, הגיעו.

יולי יואל אדלשטיין: בסוף שנת 1949 ציינה מדינת ישראל את יום קיבוץ הגלויות.

יולי יואל אדלשטיין: חגיגות הניצחון במלחמת העצמאות השתלבו בשמחה על המוני העולים החדשים.

יולי יואל אדלשטיין: לראשונה, האוכלוסייה היהודית בישראל הגיעה למיליון נפש.

יולי יואל אדלשטיין: בשיר מיוחד שהקדיש לכך צפה נתן אלתרמן את פני העתיד: "מתימן, ממרוקו, מהודו, / ממערות חשכות, מבורות עשנים, / מצרפת, מסטמבול, מליל שחור וליל אודם / כבר צועד המיליון השני".

יולי יואל אדלשטיין: נכון, שרת הקליטה מחייכת, איפה המיליון השני והשלישי?

יולי יואל אדלשטיין: ברוך השם, את המיליון השני כבר עברנו מזמן, וגם את השלישי והרביעי.

יולי יואל אדלשטיין: העולים שהגיעו מאז לישראל לא היו רק מנוע גדילה מבחינה מספרית, ולא רק מנוע צמיחה; הם הזניקו את מדינת ישראל לקדמת העולם בכל תחומי היצירה, התרבות והכלכלה.

יולי יואל אדלשטיין: התכנסנו היום כדי להצדיע לעולים: לכל העולים שהגיעו לכאן בעבר, ולכל אלו – ואני בטוח שיש רבים – שיגיעו בעתיד.

יולי יואל אדלשטיין: לסיום, אני רוצה להודות לאלו שעוסקים במלאכת הקודש של עידוד העלייה, של קליטת העלייה ושל הסיוע לעולים החדשים.

יולי יואל אדלשטיין: יישר כוח לכל יוזמי היום הזה, גם לשרת הקליטה וגם ליושב-ראש ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נשמע כמה דוברים.

יולי יואל אדלשטיין: הראשון בהם יהיה אכן יושב-ראש ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות חבר הכנסת אברהם נגוסה.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי.

יולי יואל אדלשטיין: תשיב לכל הדוברים והיוזמים שרת הקליטה חברת הכנסת סופה לנדבר.

אברהם נגוסה: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חבריי חברי הכנסת, כנסת נכבדה, היום מדינת ישראל, כל המוסדות במדינת ישראל מציינים את יום העלייה, יום שנחקק בחוק בכנסת הזאת.

אברהם נגוסה: אני וחברי הצענו וקידמנו את הצעת החוק הזאת, ואני שמח שהיום החוק בתוך ספר החוקים של מדינת ישראל.

אברהם נגוסה: החוק מלמד אותנו להכיר, ללמוד וללמד את תרומת העלייה לחיזוקה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית בכל התחומים.

אברהם נגוסה: היום קיימנו ישיבה חגיגית בוועדה בהשתתפות ראש הממשלה, יושב-ראש הכנסת, שרת הקליטה, חבריי חברי הכנסת, ארגוני העולים, נציגי העולים וקהל נכבד.

אברהם נגוסה: הסברנו והגדרנו: העלייה היא נכס למדינת ישראל.

אברהם נגוסה: בזכות העלייה מדינת ישראל התקדמה, והיום היא אחת המדינות שברמה של מעצמה בין-לאומית בתחומים שונים: בתחום הטכנולוגיה, הרפואה, ההייטק, החקלאות.

אברהם נגוסה: כל התחומים הם בזכות תרומתם של העולים החדשים.

אברהם נגוסה: אוכלוסיית מדינת ישראל גדלה מ-600,000 עם קום המדינה ל-6.5 מיליון יהודים במדינת ישראל.

אברהם נגוסה: זו תרומה של העלייה.

אברהם נגוסה: אהבת העולה והעלייה תחזק אותנו כחברה במדינת ישראל.

אברהם נגוסה: ולכן קראתי בבוקר ואני קורא גם עכשיו לייחד את יום העלייה לאמירה: ואהבת את העולה כמוך, על בסיס הפסוק "ואהבת לרעך כמוך".

אברהם נגוסה: זה צריך להיות המדריך שלנו, האמירה הזאת שאני אומר:

אברהם נגוסה: לפתוח את מוסדות החינוך לעולים חדשים, לפתוח את שערי האוניברסיטאות והמכללות, לפתוח את מקומות העבודה לעולים, לחבק את העולים; עולים וותיקים ביחד – להתקדם יד ביד ולחזק את מדינתנו יותר ויותר.

אברהם נגוסה: אנחנו במושב הזה, בשנה הזאת, רוצים להתקדם בהגדלת מספר העולים למדינת ישראל.

אברהם נגוסה: עד היום, השנה, 2017, הגיעו 27,000 עולים.

אברהם נגוסה: אנחנו רוצים להגדיל, בשנה הבאה להגיע ליותר.

אברהם נגוסה: נביא את העולים החדשים; לא נקצץ, לא נחשוב על התקציבים, לא ניקח את התירוצים האלה.

אברהם נגוסה: אני חושב שאם היינו עשים את השיקולים הכלכליים להביא יהודים למדינת ישראל, לא היינו מגיעים היום לשישה וחצי מיליון יהודים במדינת ישראל.

אברהם נגוסה: נגביר את העלייה מארבע כנפות תבל.

אברהם נגוסה: 9,000 יהודים ממתינים באתיופיה בתנאים מאוד קשים.

אברהם נגוסה: 80% מהם נפרדו מהוריהם, מילדיהם, מאחיהם.

אברהם נגוסה: הם ממתינים במצוקה קשה.

אברהם נגוסה: הם מחכים לעלות לישראל ולהתאחד עם הוריהם, עם ילדיהם, עם אחיהם.

אברהם נגוסה: חובתנו כמדינה יהודית להעלות ולהציל אותם, לתת להם את הזכות הבסיסית, האלמנטרית, להתאחד עם המשפחות שלהם פה במדינת ישראל.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

אברהם נגוסה: להוריד את החסמים הביורוקרטיים לעולים שכבר נמצאים פה, כדי שישתלבו במהרה בחברה הישראלית.

אברהם נגוסה: נמשיך ונעשה ביחד עם חבריי חברי הכנסת והשרים.

אברהם נגוסה: יום עלייה שמח.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריו, חבר הכנסת מאיר כהן.

יחיאל חיליק בר: לכל אחד עד חמש דקות.

יחיאל חיליק בר: איך אפשר – אז אני אמדוד באייפון?

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני, עד חמש דקות.

מיכאל מלכיאלי: תודה, אדוני היושב-ראש.

מיכאל מלכיאלי: מכובדיי, חבריי חברי הכנסת, כבוד השרים, הכנסת מציינת היום את יום העלייה.

מיכאל מלכיאלי: חשבתי על הדברים, ובעקבות דברים שידועים לנו, אני חושב שהיה צריך לקרוא לזה יום העולה; פחות יום העלייה.

מיכאל מלכיאלי: וקודם כול צריך לשאול את עצמנו: למה צריך בכלל לחשוב ולציין את היום הזה, יום העלייה?

מיכאל מלכיאלי: אנשים, במשך שנים, התפללו, קיוו, רצו, ובאו לכאן, סוף-סוף הגיעו למנוחה ולנחלה.

מיכאל מלכיאלי: אז צריך להודות להשם, לעשות ביום העצמאות מסיבת הודיה: הגענו ליום – לשמוח עם המדינה שלנו.

מיכאל מלכיאלי: למה צריך לזכור את היום הזה כל פעם מחדש?

מיכאל מלכיאלי: ולמה יום העולה?

מיכאל מלכיאלי: רבותיי, אני חושב שכל מי שיחקור איך מדינת ישראל קיבלה את העולים לפני 50 שנה ולפני 60 שנה, את היחס שמדינת ישראל העניקה לעולים ברווחה, בשיכון, בקליטה, בחינוך – ואני לא רוצה כרגע לחלק, מאיזה מקומות הם עלו – אני חושב שהמדינה הפיקה לקחים, אבל לא מספיק.

מיכאל מלכיאלי: כשאנחנו שומעים את מה שאמר קודם חברי חבר הכנסת נגוסה – שעדיין יש הרבה יהודים באתיופיה שמחכים לעלות והמדינה מתקמצנת להעלות אותם – זה מזכיר את מה שסיפרו לי סבי וסבתי, זיכרונם לברכה, שכשהגיעו לכאן, לארץ, היה יחס מאוד מאוד מסוים, בעיקר ליהודים שהגיעו מארצות המזרח.

מיכאל מלכיאלי: אי-אפשר להסתיר, אי-אפשר שלא ללמד ואי-אפשר לשכוח שעשרות אלפי יהודים ממרוקו, מעיראק, מפרס, הגיעו לארץ, וקבלת הפנים שקיבלו כאן הייתה קבלת פנים מאוד לא לבבית.

מיכאל מלכיאלי: התייחסו אליהם בצורה מאוד לא טובה, כיבדו אותם בצורה מאוד לא טובה.

מיכאל מלכיאלי: אבל אני חושב שהיום, ד' בחשוון, יום לאחר תאריך פטירתו של מרן הרב עובדיה, זכר צדיק וקדוש לברכה, הגיע הזמן לציין דבר חשוב שהרב עובדיה אמר כמה פעמים.

מיכאל מלכיאלי: הוא אמר: כל אחד – אנחנו בעיקר, כשבאנו לארץ, לא קיבלו אותנו – את חלקנו – בצורה יפה.

מיכאל מלכיאלי: אבל אני חושב שיום העולה זה יום של הודאה לקדוש ברוך הוא, שיהודים מצאו את המקום, את הבית שלהם, מקום שבו יהודים גאים לגור, מקום משלהם.

מיכאל מלכיאלי: ואני חושב שאם אנחנו נצא מכאן בהחלטה יותר להטמיע את "ואהבת לרעך כמוך", פחות את הפילוג בתוך חלקי העם, ולשמוע וללמוד את העוולות שקרו לעולים – כן, לעולים שהגיעו לכאן אחרי הרבה שנים של ייסורים – אני חושב שאם נחנך את הדור הבא, אז ציון יום העולה יהיה ציון של עידוד לאהבה ולחיבורים בין אחד לשני.

מיכאל מלכיאלי: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת מאיר כהן, בבקשה.

מאיר כהן: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, אדוני השר, חבריי חברות וחברי כנסת נכבדים.

מאיר כהן: אלי אלאלוף, זה גם לאוזניים שלך, במיוחד.

מאיר כהן: בשנת 1949 עיתונאי מעיתון הארץ, אריה גלבלום, התחזה לעולה חדש, נכנס למחנות העולים ופרסם סדרת מאמרים בעיתון הארץ – ביקורת חריפה מאוד, אלי, על עולי המזרח, אורחות חייהם של עולי המזרח והעולים מצפון אפריקה.

מאיר כהן: הוא כתב עלינו שאנחנו נבערים ושונאים השכלה, בטלנים, אלימים ונוטים לפשע.

מאיר כהן: הוא הביע חשש גדול מאוד שמא החברה הישראלית שמתגבשת – שמא העולים ממדינות ערב יביאו ללבנטיזציה של החברה הישראלית.

מאיר כהן: וכך הוא כותב, שימו לב, לא להאמין: העלייה מצפון אפריקה – מסייה אלאלוף, e'coute – העלייה מצפון אפריקה "זוהי עליית גזע שלא ידענו עדיין כמוהו בארץ – – – לפנינו עם שהפרימיטיביות שלו היא שיא.

מאיר כהן: דרגת השכלתם גובלת בבורות מוחלטת, וחמור עוד יותר חוסר הכישרון לקלוט כל דבר רוחני.

מאיר כהן: בדרך כלל, הם עולים רק במשהו על הדרגה הכללית של התושבים הערבים – הכושים והברברים שבמקומותיהם.

מאיר כהן: על כל פנים, הם נחותים מערביי ארץ ישראל שהתרגלנו אליהם – – – אך יותר מכל" – חבר הכנסת – "אך יותר מכל דבר אחר קיימת עובדה בסיסית אחת – אי-יכולתם להסתגל לחיים בישראל".

מאיר כהן: סוף ציטוט.

מאיר כהן: זה התפרסם בעיתון הארץ באפריל 1949.

מאיר כהן: לא להאמין מה היה אפשר להגיד אז על עולים חדשים.

מאיר כהן: ובכן, חבריי הטובים, צאצאי מחשבתו של אריה גלבלום – שאני בטוח שהם נמצאים, לא הרבה, אבל עדיין נמצאים, כמו חיידקי הדבר, מתחבאים ומחכים לשעת כושר – הסתגלנו גם הסתגלנו.

מאיר כהן: הכינו שורש: ההורים שלנו, הסבא והסבתא שלנו, ההורים שלנו, אנחנו, הילדים שלנו, הנכדים שלנו, בעזרת השם, הנינים שלנו, בעזרת השם.

מאיר כהן: ואנחנו, כמו כל האחים שלנו מכל מקום בעולם היהודי, נמצאים במרכזו של סיפור התקומה המופלא של העם היהודי במדינתו.

מאיר כהן: בבית הזה, גם אני, כמו רבים וטובים – השרה, שרת הקליטה, שר הביטחון – גם אני עליתי ארצה.

מאיר כהן: לפני יותר מ-55 שנים הייתי עולה.

מאיר כהן: הגעתי עם המשפחה שלי – הייתי בן שבע – למעברה בירוחם, ומשם, אחרי מלחמת ששת הימים, עברנו לגור בדימונה.

מאיר כהן: ובגאווה גדולה ובהערכה חסרת תקדים לחברה הישראלית ולכל משרדי הממשלה, ובלי שמץ של תחושה שקיפחו אותנו, אכלו לנו, אני מסתכל בהשתאות על המפעל הציוני, על החברה היהודית, על זה שיש שר ביטחון שעלה מרוסיה ושרת קליטה פעילה ונהדרת, ואני רואה כל כך הרבה – הפסיפס המרתק הזה.

מאיר כהן: רק על זה אני גאה להיות במדינה הזאת.

מאיר כהן: ובכל זאת, למרבה הצער, איני יכול לברך על המוגמר.

מאיר כהן: ואין אני מתכוון בקביעתי זו למיליוני היהודים שעדיין, לצערי הגדול, לא הגיעו לארץ – חלקם בוחרים שלא להגיע לארץ אני מכוון את דבריי לאותה רבבה או פחות של יהודים שכמהים בכל ליבם להגשים ולממש את החלום הציוני המפעם בליבם והמדינה מקשה את זה עליהם.

מאיר כהן: אני מדבר על היושבים בגונדר ובאדיס-אבבה, שנסענו לראות אותם, חיליק, אדוני היושב-ראש, נגוסה, ידידי הטוב, אלי אלאלוף, מכובדי – נסענו לראות אותם, בתנאים של עוני מחפיר, בעיצומו של חלום שמאחד את כולם, החלום לעלות ארצה ולהתאחד עם בני המשפחה.

מאיר כהן: אי-אפשר שלא להזכירם ביום זה שבו אנחנו מציינים בכנסת ישראל את יום העלייה.

מאיר כהן: אנחנו חיים בעידן של עצמאות ועוצמה, עם משרד קליטה רחב ידיים, סוכנות יהודית שיודעת לקבץ את נדחי בניה מכל מקום בעולם, ממשלה עם תקציבים חזקים ואין-ספור אפשרויות.

מאיר כהן: אנחנו לא נמצאים בתקופה של העפלות או של עלייה לא לגיטימית או של עלייה מחתרתית.

מאיר כהן: למרות זאת, עדיין יש יהודים שכמהים לעלות ארצה ואנחנו לא מעלים אותם.

מאיר כהן: הם מוקצים בעינינו, ומעט רסיסים מאותם דברים שאמר אותו גלבלום שציטטתי את דבריו עדיין נחבאים, ואני שומע אותם אצל אנשים: למה להעלות אותם?

מאיר כהן: הם יהודים?

מאיר כהן: הם לא מתורבתים.

מאיר כהן: הם חיים בעולם משלהם.

מאיר כהן: אני מאוד מקווה, גברתי השרה – שמעתי אותך בישיבות, ואני יודע שליבך נמצא במקום הנכון – אני מאוד מקווה, ובאמת, אם יש מסר אחד ביום הזה, ולמרות שאין פה הרבה חברי כנסת, ישנם אלה שליבם נמצא במקום הזה, שכל אחד חי את זה – טלי, נגוסה, כל האנשים הטובים – אני מאוד מקווה שנדע לצאת – – –

איתן ברושי: יש גם בצד הזה.

מאיר כהן: כן, אדוני, גם אתה.

יחיאל חיליק בר: גם ברושי הוא איש טוב.

מאיר כהן: חס ושלום.

מאיר כהן: ובוודאי היושב-ראש והשר.

מאיר כהן: אני מכיר אותם הרבה שנים, אני יודע כמה הם עשו לעולים החדשים, במיוחד השלושה האחרונים שציינתי.

מאיר כהן: אני מאוד מקווה שבאמת תצא קריאה, בעזרת השם, של להגביר באיזושהי החלטת ממשלה, גברתי השרה, לדאוג שהאנשים האלה, שהממשלה החליטה שיעלו – לשכנע את הממשלה להביא את השאר.

מאיר כהן: גם אם יש מישהו שמטיל ספק כזה או אחר ביהדותם, חבריא, מעבר להיותנו יהודים, חביב האדם שנברא בצלם.

מאיר כהן: יש שם סיפורים נוגעים ללב של חיילים, אדוני שר הביטחון, חיילים ביחידות הכי קרביות, שבאו גם אליך ואלינו, באו מצוק איתן, ומספרים לנו שהאחים שלהם נמצאים – ופגשנו אותם, אלי – בגונדר.

מאיר כהן: אז בעזרת השם, שבאמת תצא מכאן הבשורה הזאת.

מאיר כהן: תודה רבה לכולם.

יחיאל חיליק בר: אמן ואמן.

יחיאל חיליק בר: טלי פלוסקוב, ועד שהיא תגיע, אני כמובן מצטרף לכל הדברים שלך, מאיר, כמי שהשתתף במשלחת יחד עם נגוסה ואלאלוף וראה את הצורך ואת הזעקה להגעה שלהם ארצה.

יחיאל חיליק בר: באמת ציונים אמיתיים, שעברו הרבה הרבה סבל, ועוברים.

יחיאל חיליק בר: דורות שלהם נולדו במחנה הזה, מתו שם.

יחיאל חיליק בר: זה פשוט דבר שלא ייאמן.

יחיאל חיליק בר: אני מצטרף מאוד.

מאיר כהן: כן, תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, גברתי.

טלי פלוסקוב: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, אדוני השר, חבריי חברי הכנסת, אני דווקא רוצה להתחיל בחיזוק של המשפטים האחרונים שמאיר אמר.

טלי פלוסקוב: באמת, אי-אפשר להישאר אדישים אחרי הצגת הנושא והחלום שלך, שאני חושבת שבאמת כולנו פה מצטרפים אליו.

טלי פלוסקוב: אני מרגישה קצת לא נוח שלא הרבה חברי כנסת החליטו להיות כאן היום בדיון, כי המדינה שלנו – כולנו עולים.

טלי פלוסקוב: הינה, מאיר סיפר שהוא עלה בשנות ה-40.

מאיר כהן: ה-60.

טלי פלוסקוב: ה-60?

טלי פלוסקוב: שר הביטחון עלה בשנות ה-70, 80.

רוברט אילטוב: הוא לא כזה זקן.

טלי פלוסקוב: אני לא יודעת.

טלי פלוסקוב: גם השרה עלתה בשנות ה-70.

טלי פלוסקוב: רוברט – ה-80, אני – ה-90.

רוברט אילטוב: אולי הוא נראה טוב.

טלי פלוסקוב: נגוסה, מתי אתה עלית?

אברהם נגוסה: 1985.

טלי פלוסקוב: 1985.

טלי פלוסקוב: אז כולנו עלינו.

טלי פלוסקוב: המדינה שלנו – בסך הכול באמת כולנו עולים חדשים, מי חדש יותר, מי חדש פחות.

טלי פלוסקוב: אז אני רוצה להגיד לכם, כן, עליתי ב-1991, עם שני ילדים, בעלי, שתי מזוודות ו-10 דולר בכיס – זה כל מה שהיה.

טלי פלוסקוב: והיום אני כאן, ואני גאה בזה.

טלי פלוסקוב: ויש כמוני הרבה.

טלי פלוסקוב: ולא רק בכנסת – יש לנו פרופסורים ורופאים ברמות בין-לאומיות, והישגים ענקיים, וספורטאים, ואיפה לא.

טלי פלוסקוב: באיזה תחום שנגיע, אנחנו נמצאים שם.

טלי פלוסקוב: הרבה פעמים, כשעולים חדשים שלנו – ואני דווקא רוצה עכשיו לגעת בנקודה, דווקא בעולים מברית המועצות, וחברת הכנסת יוליה מלינובסקי נגעה קצת בנושא, וקסניה סבטלובה, בנאומים בני דקה.

טלי פלוסקוב: כשאנחנו נמצאים כחיילים בצבא ההגנה לישראל, אנחנו ישראלים; כשאנחנו מביאים מדליות למדינת ישראל, אנחנו ישראלים; כשאנחנו מביאים מדליות מאולימפיאדות ברמות הכי גבוהות, בפיזיקה, מתמטיקה, מה שאתם רוצים, אנחנו ישראלים; אבל הנערה הזאת מכרמיאל, אני מהבוקר, להגיד לכם שאני כועסת – אני לא יודעת אם זה כעס, אבל התחושה היא קשה מאוד.

טלי פלוסקוב: קשה מאוד.

טלי פלוסקוב: להגיד לבחורה, בגלל השם שלה – מה לעשות, השם שלה לא יהודי, השם שלה נשמע אחרת, ואולי יש לה גם מבטא, כמו שיש לי – אומרים לה שלא מקבלים רוסים לעבוד במסעדה, בלי לבדוק אפילו.

טלי פלוסקוב: אגב, לפי מה שכתוב בעיתון היא לא רוסייה, היא יהודייה.

טלי פלוסקוב: אם אנחנו עלינו מברית המועצות לשעבר אז אנחנו רוסים?

טלי פלוסקוב: אני גאה בכך שאני עליתי משם.

טלי פלוסקוב: אני גאה, כי הבאתי לכאן תואר שני בפסיכולוגיה ואת כל הידע והניסיון שהיו לי, וכל אחד פה הביא איתו לא מעט דברים.

טלי פלוסקוב: ופה אני גם פונה לחברי הכנסת, ואני פונה גם לאזרחי מדינת ישראל: כמה זמן אנחנו עוד נהיה רוסים, אתיופים, ארגנטינאים וכל מי שאתם רוצים?

טלי פלוסקוב: כמה זמן אתם כחברה צריכים כדי להבין שאנחנו אזרחי מדינת ישראל?

טלי פלוסקוב: קבלו אותנו – אבל בכול; לא רק איפה שאנחנו בוחרים, אלא בכול.

טלי פלוסקוב: כי אנחנו אוהבים את המדינה הזאת ונותנים לה את הלב, וכואב לי מאוד לראות, באמת, את האנשים ואת היחס.

טלי פלוסקוב: אתם יודעים מה, אני לא יודעת במקרה הזה; אולי באמת המסעדה כשרה ובאמת צריך תעודות.

טלי פלוסקוב: אני מבינה.

טלי פלוסקוב: אבל היחס.

טלי פלוסקוב: אותו בעל מסעדה היה יכול להגיד: את מתאימה לנו, אבל את צריכה להגיש לנו מסמכים – 1, 2, 3, 4, לתת יחס, ולא להגיד: רוסים לא עובדים אצלי.

טלי פלוסקוב: ובכלל, המילה "רוסים" – אנחנו כל הזמן בוועדה מדברים על זה, נכון, נגוסה?

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת נגוסה כל הזמן אומר: זה לא אתיופי, זה לא רוסי, זה יוצא ברית המועצות, זה יוצא אוקראינה, זה יוצא אתיופיה.

טלי פלוסקוב: אנחנו אזרחי מדינת ישראל, ואל תקראו לנו רוסים.

טלי פלוסקוב: כן, אנחנו עולים, ואנחנו גאים בכך, אבל אנחנו אזרחי מדינת ישראל.

טלי פלוסקוב: אני גאה בכך, ואני רוצה שכל עולה יוכל להגיד את המשפט הזה שאני אומרת עכשיו: אני גאה להיות אזרחית מדינת ישראל.

טלי פלוסקוב: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה, חברת הכנסת פלוסקוב.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת מוטי יוגב, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריו – חבר הכנסת אילטוב.

יחיאל חיליק בר: מוטי, אתה היחיד שהוא לא עולה שמדבר ביום הזה, אז תייצג את הלא-עולים.

אברהם נגוסה: כולנו צאצאים.

יחיאל חיליק בר: רובנו צאצאים, כן, גם אני, אבל הוא היחיד שנולד בארץ.

אברהם נגוסה: – – –

יחיאל חיליק בר: אני מסכים איתך.

יחיאל חיליק בר: רציתי לפרגן לו, מה אכפת לך?

מרדכי יוגב: אדוני היושב-ראש – ואני אומר גם בשמו – שרת הקליטה, חבריי חברי הכנסת, האורחות, האורחים הבודדים, אני אומר את זה כצבר: אנחנו פה מתוך הערכה גדולה מאוד לעולים; אני מניח שגם אתה.

יחיאל חיליק בר: בוודאי.

מרדכי יוגב: כנסת ישראל קבעה בחוק לפני שנתיים, בזכות חברי כנסת נמרצים, רוברט ואחרים, שיש לציין את יום העלייה והקליטה פעם בשנה דווקא בתחילת חודש חשוון.

מרדכי יוגב: היו כאלה שרצו לעשות את זה באמצע ניסן, שאז נכנסנו לארץ, ולהזכיר את מה שהזכרנו גם הבוקר.

מרדכי יוגב: היו התלבטויות, שבחלקן נכחתי, משום שהיום הזה בתחילת חודש חשוון קרוב ליום שבו בתפילות מתחילים לבקש על הגשם.

מרדכי יוגב: זה קורה השנה ביום חמישי בערב, ערב ז' בחשוון: "ותן טל ומטר לברכה".

מרדכי יוגב: ובמדרשי חז"ל שלנו אמר רבי יוחנן: "גדול יום הגשמים כיום קיבוץ הגלויות, שנאמר: 'שובה ה' את שביתנו כאפיקים בנגב'".

מרדכי יוגב: כמו שהאפיקים מתמלאים אחרי ירידת הגשמים, ולפעמים לפתע פתאום, כך גלי העלייה באים, ברוך השם, ומציפים וזורמים – העליות לארץ ישראל.

מרדכי יוגב: ובאמת אנחנו עומדים פה וחווים דבר שמי שקורא את נבואות הנביאים – אם נצטט רק שני פסוקים מישעיהו, ויש רבים כאלה: "שאי סביב עיניך וראי כֻּלם נקבצו באו לך.

מרדכי יוגב: בניך מרחוק יבאו ובנותיך על צד תאמנה".

מרדכי יוגב: ובמקום אחר: "חי אני נאם ה' כי כלם כעדי תלבשי ותקשרים ככלה".

מרדכי יוגב: ואם ישבנו היום באודיטוריום – אז אלה מאתיופיה ואלה מאוקראינה ואלה מצרפת ואלה מדרום אמריקה וכו'.

מרדכי יוגב: בכל הדורות התפללו והגיעו יהודים, אבל צריך לציין שבהחלט ב-135 השנים האחרונות, מאז העלייה הראשונה, החלו להגיע יהודים בהמוניהם, ומדינת ישראל נבנתה, ממש נבנתה – אני אומר את זה למי שדיבר פה לפני – אנו כצברים יודעים להודות שמדינת ישראל נבנתה על מסד של קיבוץ הגלויות של עם ישראל.

מרדכי יוגב: אם זה לא אנחנו, אז זה אבי, זיכרונו לברכה, או סבא רבא מצד אימי שתחיה.

מרדכי יוגב: עם ישראל התעורר והתנער מעפר ומאפר הגלות, שב ובא מכל קצוות תבל לבנות ולהיבנות בה.

מרדכי יוגב: זה 70 שנה שיהודים זוכים להגיע למדינת ישראל.

מרדכי יוגב: ללא ספק, היה פה איזה דחף עליון – יקרא לו כל אחד כפי שיקרא לו – מקורא הדורות מראש, להגיע ולחזור לארץ ישראל.

מרדכי יוגב: למעלה מ-3.5 מיליון מכ-7 מיליון יהודים שנמצאים היום במדינת ישראל – הלמ"ס פרסם בערב יום העצמאות 6.8 מתוך 8.6 מיליון, אם אינני טועה – הם עולים חדשים, שהגיעו לכאן והביאו איתם תרומה אדירה.

מרדכי יוגב: בכל תחומי החיים הישגיה של מדינת ישראל צמחו פי כמה מהעלייה הגדולה.

מרדכי יוגב: בשנים האחרונות חזרה והתגברה, ברוך השם, העלייה, והיא עומדת על ממוצעים של 24,000 פלוס-מינוס, מכל ארצות תבל.

מרדכי יוגב: פגשנו בבאר שבע עולים מ-17 ארצות תוך אמירה של ראש העיר שבשנים האחרונות נקלטו שם מ-40 ארצות: מצרפת, מארצות הברית, מאוקראינה, מרוסיה, מצפון אפריקה, מדרום אמריקה, מאתיופיה ומבני מנשה שבהודו.

מרדכי יוגב: שוב, כדברי הנביא ישעיהו: "הנה אלה מרחוק יבאו, והנה אלה מצפון ומים ואלה מארץ סינים" – ראינו אותם: דרך סין, אחרי השואה – "מי אלה כעב תעופינה וכיונים אל ארֻבֹתיהם".

מרדכי יוגב: אין לי ספק שממשלת ישראל, משרד העלייה והקליטה והגופים הלאומיים פועלים רבות לעידוד העלייה ולסיוע לעלייה.

מרדכי יוגב: אני משוכנע ובטוח ברצון ובאכפתיות של שרת העלייה והקליטה.

מרדכי יוגב: זה בהחלט תהליך מורכב, כפי שגם את אמרת, ויש צורך לפעול ולעשות עוד.

מרדכי יוגב: המפתח הראשון, בעיניי, לעידוד העלייה – ואני לא אומר את זה רק אלייך; את אמרת – הוא שיפור הקליטה.

מרדכי יוגב: אני ער לזה בעיקר ביהדות צרפת.

מרדכי יוגב: שיפור הקליטה בא לידי ביטוי בדאגה להקניית שפה עברית לעולים, לתעסוקה, לימודים וקהילה ולליווי וסיוע עד התערותם.

מרדכי יוגב: המדינה עושה רבות, אבל האתגר גדול.

מרדכי יוגב: אני רוצה לומר מה אנחנו לוקחים על עצמנו בוועדת העלייה והקליטה, ובכך לסיים – במשימות: בלי נדר, לקדם גם במושב זה, יחד עם חברי חבר הכנסת נגוסה ויתר חבריי בוועדה – ויחד עם השרה, כמובן, אנחנו באותם יעדים – איך פועלים עוד להסרת חסמים, כפי שאתם פועלים, בכל מקצועות הבריאות והרפואה, שכל כך נדרשים בישראל, וכפי שראינו, במקצועות הסיעוד והאחיות, שעדיין יש חסם.

מרדכי יוגב: אנחנו חושבים שצריך לקדם – וגם השרה מודעת לכך – יחד עם משרד הבינוי, עוד דיור ציבורי עבור העולים; לקדם משימה שהשרה והגופים הלאומיים הטילו על חברה בשם אופק – איך היא מתקדמת – אולפן אינטרנטי, כדי שמשפחות העולים שמתלבטות בארצות מוצאן יוכלו כבר שם ללמוד עברית ולהגיע לכאן כשהם יודעים; לפעול להעלאת יהודים מעוד ארצות מצוקה; וליזום ולקדם קליטה טובה ברשויות ובעוד קהילות קליטה.

מרדכי יוגב: מהמקרו למיקרו – אני שוב נפגש, בתחילת השבוע הבא, עם המזכירות המורחבת של הקיבוץ הדתי, לדוגמה, שייכנסו שוב בעובי הקורה ויראו בית ראשון במולדת ל-20 משפחות בקיבוץ זה, ל-20 משפחות בקיבוץ אחר.

מרדכי יוגב: אני קורא גם לחברי מהתנועות האחרות להירתם לזה באותה צורה.

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

מרדכי יוגב: אני מסיים.

מרדכי יוגב: אני קורא לממשלה, לשרת הקליטה ולחברי שר החינוך לראות בשנת ה-70, וכך גם בשנת הלימודים הבאה – לייחד אותה ולקרוא לה, כפי שאמר חברי, שנת "ואהבת לעולה כמוך"; ליזום מפגשים עם עולים, לאמץ אותם, לקלוט ולסייע לעולים בכל מקומות קליטתם ובכל צורכי קליטתם.

מרדכי יוגב: הייתה פעם עוד סיסמה: "מעולה לעולה כוחנו עולה".

מרדכי יוגב: כך כוחה של מדינת ישראל עולה, ובעזרת השם, עוד יעלה ויעלה.

מרדכי יוגב: תודה.

יחיאל חיליק בר: אמן.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אילטוב, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריו – חברת הכנסת סבטלובה, ואז תשיב שרת העלייה סופה לנדבר.

רוברט אילטוב: כבוד יושב-ראש הכנסת, חברת הכנסת והשרה סופה לנדבר, חברי לסיעה שתמכו בי ועזרו לי לקדם את הצעת החוק, יושב-ראש ועדת הקליטה, שהוא מיוזמי החוק, חברי הכנסת כולם, טלי פלוסקוב, שתמכה בוועדה בקידום החקיקה, חבריי חברי הכנסת, עולים, עולים לשעבר וצאצאי עולים – כך אפשר להגיד בבטחה שכמעט נגענו בכולם, לפחות ברוב האוכלוסייה היהודית במדינת ישראל.

רוברט אילטוב: אני גאה מאוד שהצלחתי להעביר יחד עם החברים שלי את הצעת החוק הזאת לציון יום העלייה.

רוברט אילטוב: הצעת החוק הזאת מתבקשת במדינת ישראל – ובסופו של דבר צר לי שרק כמעט אחרי 70 שנה הצלחנו להעביר את הצעת החוק הזאת.

רוברט אילטוב: כל סיעתנו עמדה מאחורי זה עוד בקדנציה הקודמת.

רוברט אילטוב: לצערנו, הקדנציה הייתה קצרה מדי, ונאלצנו להמשיך בהצעת החוק בקדנציה הזאת.

רוברט אילטוב: אני מאוד שמח שהצטרפו אלינו עוד חברים בבית הזה, כדי לסיים את תהליך החקיקה הזה.

רוברט אילטוב: צר לי שדווקא ביום הזה נמצאים מעט מאוד חברי כנסת באולם.

רוברט אילטוב: כולם מדברים גבוהה-גבוהה, אבל כשבאים לציין את היום הזה ולתת את הכבוד לעולים שהגיעו לכאן ועזבו הכול – והיו כאלה שבאמת עזבו את הכול, ונרדפו, והגיעו לכאן בתקופות שונות.

רוברט אילטוב: במאה האחרונה הגיעו לישראל קרוב ל-3.5 מיליון יהודים, ועוד יגיעו לפחות 3.5 מיליון יהודים במאה הבאה.

רוברט אילטוב: צר לי שאנשים לא באים כדי לציין את הדבר הזה, ובעצם כל מי שטוען שהוא מפלגה ציונית – זה יסוד הציונות, חברים: העלייה וההתיישבות.

רוברט אילטוב: בלי עלייה לא הייתה התיישבות; בלי עלייה לא הייתה קמה מדינת ישראל.

רוברט אילטוב: צר לי מאוד שיודעים לבקר ויודעים לתקוף, אבל כשמגיע רגע האמת, כשצריך לציין ולתת הצהרה שאנחנו בעד עלייה ורוצים לתמוך בעלייה – לא כאן.

רוברט אילטוב: צר לי מאוד.

רוברט אילטוב: אנחנו שמענו מתקפה אתמול מיושב-ראש האופוזיציה על כך שישראל ביתנו לא עושה א' ולא עושה ב'.

רוברט אילטוב: אני רוצה לגעת בשני דברים עיקריים שיושב-ראש האופוזיציה, שר הרווחה לשעבר, יכול היה לעשות באופן אישי והוא לא עשה: לא סוגיית הפנסיות, שהוא תוקף אותנו עליה, ולא סוגיית השופטים – שהוא היה חבר בוועדה.

רוברט אילטוב: הוא לא מינה עולה אחד, לא מאתיופיה ולא מחבר המדינות.

רוברט אילטוב: האם ממיליון ומשהו עולים – במצטבר 1.2 מיליון עולים מחבר המדינות ומאתיופיה – לא היה מוכשר אחד שאפשר היה למנות לשופט?

רוברט אילטוב: הוא זה שהיה וישב שם, הוא וציפי לבני.

רוברט אילטוב: אף שופט אחד.

רוברט אילטוב: לכן, לבוא לתקוף – זה לא רק לתקוף ולבקר; צריך גם לעשות.

רוברט אילטוב: וכשאתה יכול לעשות – צריך לעשות.

רוברט אילטוב: לכן, אני חושב שזה שלא נמצאים פה חברי כנסת – גם מהקואליציה; צר לי מאוד שחברי הכנסת מהקואליציה פשוט לא נמצאים פה.

רוברט אילטוב: אומנם זה יום שלישי, אבל אני חושב שאם ביום השני לפעילות הכנסת במושב החורף נמצאים במליאת הכנסת כל כך מעט חברי כנסת, זאת בושה וחרפה לחברי הכנסת.

רוברט אילטוב: זה כבר לא קשור ליום העלייה.

רוברט אילטוב: אז מה, איפה הם עובדים בדיוק?

רוברט אילטוב: מה אתם עושים?

רוברט אילטוב: אני חושב שאת הדבר הזה צריך לתקן, ללא שום קשר ליום קליטת העלייה.

רוברט אילטוב: אבל מעבר לזה, בואו באמת נציין את הסוגיה של קליטת העלייה.

רוברט אילטוב: גם היום, בבית הזה, יש מתנגדים לקליטת עלייה ויש כאלה שקוראים לנו – לעולים חדשים לשעבר ולעולים חדשים – מהגרים.

רוברט אילטוב: מאיפה זה בא?

רוברט אילטוב: למה הם בכלל יכולים להרשות לעצמם לקרוא לעולה חדש מהגר?

רוברט אילטוב: כל יהודי שחזר למדינת ישראל הוא לא מהגר, הוא חזר הביתה.

רוברט אילטוב: כל השאר – זאת שאלה אם הם בבית או הם מהגרים ומתי הם הגיעו.

רוברט אילטוב: אנחנו חזרנו הביתה.

רוברט אילטוב: כבוד היושב-ראש, אני אבקש ממך עוד דקה, כי גם ככה אנחנו מסיימים את היום.

יחיאל חיליק בר: קיבלת.

רוברט אילטוב: אני רוצה להדגיש כמה דברים שחשוב להדגיש: קודם כול, החשיבות של קליטת העלייה, החשיבות של העלייה בכלל – לביטחון, לכלכלה, לסוגיה הדמוגרפית, לאקדמיה, לרפואה, לתעשייה, להייטק.

רוברט אילטוב: מה שלא תיגע – יש שם עולים.

רוברט אילטוב: אבל עדיין יש מקומות שיש בהם תקרת זכוכית, ואותה אנחנו צריכים לשבור, ולשבור אותה בעוצמה.

רוברט אילטוב: אנחנו צריכים לייצר מצב שעולה חדש שמגיע לישראל ירגיש בבית, כי הוא חזר הביתה.

רוברט אילטוב: אין שום סיבה שתהיה תקרת זכוכית; אין שום סיבה שהוא ירגיש פה זר; אין שום סיבה שלא יקבלו אותו לעבודה; אין שום סיבה שבגלל שהוא עולה חדש ויש לו מבטא, יפריעו לו להתקדם.

רוברט אילטוב: שום סיבה.

רוברט אילטוב: ואני רוצה להגיד לאלה שדואגים שמישהו יתפוס מקום של מישהו: זה לא יקרה, כי ככל שיותר אנשים מוכשרים יגיעו למדינת ישראל, יבואו לפה חברות להשקיע וימצאו פה ויקדמו פה מקומות עבודה נוספים.

רוברט אילטוב: ואני אומר לכם, אם יגיעו לפה עוד 100,000 מהנדסים – אם זה מחבר המדינות או מארצות הברית, או ישראלים שעזבו את ישראל וחיים בארצות הברית ועשו relocation ויחזרו לפה – יגיעו לפה עוד מאות, מאות, מאות חברות גדולות, ענקיות, כדי לפתח פה את התעשייה, את המחקר ואת קידום העסקים שלהן.

רוברט אילטוב: אנחנו רואים את זה כעובדה.

רוברט אילטוב: לכן, אנחנו צריכים לעשות יותר תוכניות לקליטת עולים, יותר תוכניות לקליטת מהנדסים, יותר תוכניות לקליטה ולהחזרה של האנשים הביתה.

רוברט אילטוב: ואני רוצה שאנחנו לא רק נדבר, שאנחנו נעשה – נעשה פעולות אמיתיות.

רוברט אילטוב: אין לי ספק שגם יושב-ראש האופוזיציה, למרות שהוא תוקף אותנו, הוא כן יכול להיות – גם מתוך האופוזיציה.

רוברט אילטוב: אני, את החוק הזה התחלתי פעם מתוך האופוזיציה, והתחלתי לקדם אותו.

רוברט אילטוב: כשאנחנו מדברים על קונסנזוס, שזה קליטת העלייה, אין שום סיבה שהקואליציה לא תתמוך, ואני קורא גם לאופוזיציה במקרה הזה לשלב ידיים ולהתחיל להביא לכאן עוד מאות אלפי עולים.

רוברט אילטוב: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: אל תשכח שאני מהאופוזיציה, ואני מיוזמי החוק הראשיים, עוד מהקדנציה הקודמת.

יחיאל חיליק בר: בוא נשים את הדברים – – –

רוברט אילטוב: אני מתנצל, אני חייב לך את ההתנצלות.

רוברט אילטוב: בקדנציה הקודמת היית השותף הפעיל ביותר שלי בהצעת החוק הזאת.

יחיאל חיליק בר: תודה.

רוברט אילטוב: לצערנו, לא הצלחנו לקדם אותה עד הסוף בקדנציה הקודמת, אבל השלמנו את המלאכה, והיית בכל הדיונים והשיחות שניהלנו בקדנציה הזאת.

רוברט אילטוב: תודה רבה גם לך.

יחיאל חיליק בר: תודה לך, אדוני.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת סבטלובה, בבקשה, ותסכם את הדיון שרת העלייה והקליטה.

קסניה סבטלובה: כבוד היושב-ראש, חבריי חברי הכנסת, שרים, לצערי הרב, באמת לא מעט אנשים בחרו שלא להיות במליאה היום, ביום החשוב הזה, ביום החגיגי הזה, ביום היפה הזה, ביום שהוא באמת יום חג לכל מדינת ישראל.

קסניה סבטלובה: אין פה כאלה שהם לא עולים, כן?

קסניה סבטלובה: יש עולים דור רביעי, חמישי, שמיני, דור ראשון, אבל כולנו עולים.

קסניה סבטלובה: כולנו עלינו מאיפשהו לכאן, לארץ ישראל היפה שלנו.

קסניה סבטלובה: לכן זה יום חשוב כל כך, ואני קודם כול בוחרת באמת לברך את יוזמי החוק, חבר הכנסת אילטוב, חבר הכנסת בר – ואתה באמת הובלת את זה עוד בכנסת הקודמת, זוכרים את זה; ואנחנו מייחלים לכך – – –

קריאה: – – –

קסניה סבטלובה: כן, בוודאי, חבר הכנסת נגוסה.

קסניה סבטלובה: אנחנו מייחלים לכך שאלינו כאן בישראל יצטרפו לא רק מאות אלפים – יצטרפו לכאן מיליוני עולים.

קסניה סבטלובה: אנחנו יודעים שרק חציו של העם היהודי נמצא כאן, במדינת ישראל ובארץ ישראל, והחצי השני עדיין נמצא בגולה.

קסניה סבטלובה: אנחנו לא לוחצים על אף אחד, אבל כל אחד שיבחר להגיע לכאן, אנחנו צריכים להגיד לו: ברוכים הבאים, ברוכה הבאה, ברוך הבא.

קסניה סבטלובה: וכשכבר אנחנו בנימה אופטימית ושמחה זו, אי-אפשר, כמובן, שלא להתייחס לבעיות הנוכחיות של העולים שכבר בחרו להגיע לכאן וכבר נמצאים במדינת ישראל.

קסניה סבטלובה: אז בואו כמובן נדבר על 400,000 ישראלים ממוצא רוסי, ממוצא אוקראיני, גם ממוצאים אחרים, שמנועים מלממש זכות בסיסית ביותר שלהם – להקים בית ומשפחה בישראל ולהתחתן בארצם.

קסניה סבטלובה: הם נאלצים לנדוד לחוץ לארץ כדי להתחתן עם בני זוגם, במקרה שבני הזוג האלה הם יהודים, והם לא יכולים לכרות את ברית הנישואים כאן.

קסניה סבטלובה: זה מצער מאוד שבן אדם כלשהו שרוצה להקים בית במדינת ישראל לא יכול לעשות את זה כאן אלא חייב לעשות את זה בקפריסין, בפראג, בכל מקום אחר.

קסניה סבטלובה: זה לא מתאים.

קסניה סבטלובה: יש לו כאן מדינה, הוא אזרח, הוא כשר מספיק להתגייס, לשלם מיסים, והוא לא כשר פה להתחתן.

קסניה סבטלובה: את הסוגיה הזאת חייבים לפתור, ויפה שעה אחת קודם.

קסניה סבטלובה: בואו נדבר גם על אלה שעדיין עומדים במשרד העלייה והקליטה בתור לדיור ציבורי.

קסניה סבטלובה: לצערי הרב, מדינת ישראל אינה עושה די להרוות את הצימאון הזה לדיור ציבורי.

קסניה סבטלובה: האמת היא שיש התקדמות מסוימת בשנים החולפות, אבל זה עדיין לא מספיק, כי יש לנו 25,000 עולים ועולות, רובם ככולם קשישים וקשישות, שעדיין נמצאים בתור הזה.

קסניה סבטלובה: חבל.

קסניה סבטלובה: אנחנו יודעים באיזו מהירות מדינת ישראל יודעת לבנות.

קסניה סבטלובה: אני עליתי בשנת 1991.

קסניה סבטלובה: ראיתי איך לנגד עיניי צמחו שכונות במזרח ירושלים – גילה, פסגת זאב, רמות.

קסניה סבטלובה: בנו, ועוד איך בנו.

קסניה סבטלובה: אריאל שרון בנה בכל הכוח, ובעצם הצליח להגיע למצב שבו אנחנו – כן, אף אחד לא גר ברחובות, אף אחד לא היה נזקק לקורת גג.

קסניה סבטלובה: אז בואו אנחנו נתגייס לצורך הזה, וקודם כול נרווה את הצרכים של העולים שכבר נמצאים כאן איתנו, כי אם אנחנו היום פותחים את הידיים שלנו ומברכים מכל הלב את העולים שמצטרפים אלינו, שזה 27,000, 28,000 – בהחלט מספרים יפים, זה כמעט אותו מספר של העומדים היום בתור לדיור הציבורי – כמה מתוך ה-28,000 העולים החדשים יצטרפו לתור האימתני הזה, שלצערי הרב זז מאוד לאט?

קסניה סבטלובה: בואו נדבר גם על אותם אלה שחיים מתחת לקו העוני, כי עדיין לא נפתרה הסוגיה של קצבאות הזקנה הנמוכות, ועדיין הם צריכים לבחור בין אוכל, תרופות וחימום בחורף, כי הם לא יכולים לסגור את החודש עם סכום עלוב של 2,300 שקל, 2,400 שקל.

קסניה סבטלובה: לצערי הרב, זה לא מספיק לחיות במדינת ישראל היום.

קסניה סבטלובה: אנחנו יודעים מהו שכר מינימום, אנחנו יודעים מה יוקר המחיה במדינה שלנו.

קסניה סבטלובה: חייבים לעזור לאלה שבאמת, מכל הלב נמצאים פה.

קסניה סבטלובה: והם לא אוכלי חינם.

קסניה סבטלובה: לא.

קסניה סבטלובה: אלה אנשים שהרוויחו את לחמם ביושר ועבדו פה כל יום מימי העלייה שלהם, מהיום הראשון שעלו.

קסניה סבטלובה: אני יודעת את זה על פי אימי, שגם היא עלתה ב-1991.

קסניה סבטלובה: אנחנו עלינו ביחד, והיא עבדה בכל עבודה שהגיעה לידיה, כי כל עבודה מכבדת את בעליה, אין מה להתבייש בזה.

קסניה סבטלובה: אבל זה שהמעסיקים לא הפרישו, זה שלא היה קיים חוק – זאת לא הבעיה של העולים, זאת הבעיה של המדינה שלנו, של מדינת ישראל.

קסניה סבטלובה: אנחנו יודעים שאנחנו מדינה לא ענייה, אנחנו דווקא מדינה עשירה.

קסניה סבטלובה: אנחנו מדינה עם עודפים בתקציב, אנחנו מדינה עם כל מיני הפתעות נעימות שפתאום מגיעות אלינו בצורה של סכומים אסטרונומיים מעסקת מובילאיי ומעסקאות אחרות.

קסניה סבטלובה: אז עם כל ההצלחות האלה, עם כל העושר הזה, עם כל המגוון הזה שעליו מדבר יומם ולילה ראש הממשלה – ובצדק: אנחנו באמת פורחים בתחום הטכנולוגיות, ההייטק – מדוע אנחנו לא מסוגלים עדיין לפתור את הסוגיות האלה ובאמת ללכת לקראת האנשים האלה?

קסניה סבטלובה: להגיד להם: חבר'ה, אתם פה לא אורחים זמניים, אתם לא אוכלי חינם, אתם פה אזרחים, אתם מגדלים פה בית, אתם מגדלים פה משפחה, יש לכם פה ילדים, נכדים, אתם בניתם את המדינה הזאת?

קסניה סבטלובה: כמו החלוצים, כמו העליות מהמדינות הערביות והאסלאמיות שהגיעו לכאן בשנות ה-40 וה-50, בדיוק כמו כל העליות האחרות – גם אתם תורמים את תרומתכם, ומגיע לכם לקבל על פי הזכויות שלכם; לא נדבות, חס וחלילה, לא מישהו שידחוף לך שטר של 200 שקל ליד, אלא מגיע להם לקבל מהמדינה את מה שמגיע.

קסניה סבטלובה: אני מקווה מאוד שבשנה הבאה נחגוג בלב שלם ועם ציבורים רחבים ביותר בכל מדינת ישראל – בבתי ספר, באוניברסיטאות ובכל מקום אחר – את החג הזה, כי הוא באמת יום חג.

קסניה סבטלובה: המדינה שלנו, בלי החג הזה לא הייתה מתקיימת בכלל; מדינה בלי עלייה, מדינת ישראל בלי עלייה, לא הייתה קיימת.

קסניה סבטלובה: אנחנו חייבים כל הזמן לזכור את זה, להכיר תודה לכל אלה שהלכו בדרכים לא דרכים, ויש מהם כמה שנהרגו ונרצחו בדרך – אני מדברת כמובן על העולים שצעדו ברגל מאתיופיה ומסודאן, סירובניקים, וכל האחרים, ובאמת אנחנו מוקירים אותם היום, והם לא איתנו.

קסניה סבטלובה: אנחנו בוכים על כך, אבל אנחנו ממשיכים לבנות את החלום הציוני.

קסניה סבטלובה: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה, חברת הכנסת סבטלובה.

יחיאל חיליק בר: הודעה לסגן מזכירת הכנסת.

נאזם בדר: ברשות יושב-ראש הישיבה, הינני מתכבד להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת, לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק סליקה אלקטרונית של שיקים (תיקון), התשע"ח–2017, שהחזירה ועדת הכלכלה.

נאזם בדר: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: ציון יום העלייה

יחיאל חיליק בר: גברתי השרה סופה לנדבר תסכם ותשיב.

סופה לנדבר: תודה, אדוני היושב-ראש.

סופה לנדבר: כבוד השר, חבריי חברי הכנסת, אני לא יכולה שלא להסכים לכל דברי החוכמה שנאמרו כאן ביום הזה.

סופה לנדבר: ואני גם מאוד עצובה, למרות שזה יום חג.

סופה לנדבר: לא יכול להיות שאחרי היום הראשון במושב הזה, יום כל כך סוער, שבו כל חברי הכנסת, חמוצים ומתוקים, היו כאן ורבו אחד עם השני וצעקו, וכל אחד עמד ואמר דברים – היום, כאשר כנסת ישראל בפעם השנייה מציינת כאן במדינת ישראל את יום העלייה, וכל כך מעט חברי כנסת במשך יום שלם, זה ממש עצוב.

סופה לנדבר: אני, כחברת כנסת ותיקה, לא אוהבת להגיד לחברי הכנסת: אתם חייבים.

סופה לנדבר: אני חושבת שכל אחד בחיים עושה מה שהלב שלו אומר.

סופה לנדבר: ומובן לכולם שבמדינת ישראל יש משמעות מיוחדת ליום הזה, בגלל שכולנו באנו ארצה לבנות ולהיבנות.

סופה לנדבר: כולנו.

סופה לנדבר: ואם תסתכלו שמאלה וימינה, קדימה ואחורה, אין במדינת ישראל משפחה שאין שם באיזשהו דור עולה חדש.

סופה לנדבר: גם נכדותיי מתישהו יגידו: סבתא וסבא שלנו, זיכרונו לברכה, ואימא שלנו עלו למדינת ישראל.

סופה לנדבר: רוברט אילטוב, לך, לחברי הכנסת, ליושב-ראש הוועדה, לכל מי שדיבר ולמי שתמך בחוק הזה, אני רוצה להגיד לכם תודה.

סופה לנדבר: תודה ליוזמי החוק.

סופה לנדבר: הוא חוק מאוד משמעותי למדינת ישראל, בגלל שהיום כולנו יודעים, אבל כולנו יודעים, שהעלייה שינתה את מדינת ישראל, שהעולים תרמו למדינת ישראל, והם שינו את המדינה.

סופה לנדבר: כך אומר גם ראש הממשלה.

סופה לנדבר: תסתכלו במה שהיה כאן לפני העלייה הגדולה.

סופה לנדבר: אני גרה בעיר אשדוד – אני כבר לא מדברת על בית החולים שהקימו עכשיו; העיר הפכה להיות העיר החמישית בגודלה.

סופה לנדבר: הרי יש שם עולים שבנו את העיר הזאת, והם שינו את העיר הזאת.

סופה לנדבר: לפני כמה שנים, בתחילת שנות ה-90, העיר הייתה קטנה ופרובינציאלית, ואז העלייה הדליקה אור גם בדימונה וגם בדגניה.

סופה לנדבר: אני, מבמה זו ביום הזה, קוראת לסובלנות – לסובלנות לעולים שמגיעים למדינת ישראל, לאחרים.

סופה לנדבר: כי לפני שהוא הופך להיות אזרח שווה במדינת ישראל, הוא אחר, ואנחנו לא תמיד מקבלים אותו.

סופה לנדבר: מה שקרה היום – וצודקים חברי הכנסת שדיברו על מה שקרה היום בעיר כרמיאל.

סופה לנדבר: איך יכול להיות שביום העלייה, דווקא ביום העלייה, התפרסמה כתבה על שלא קיבלו את הילדה בגלל שלפני כמה שנים היא הגיעה מחבר המדינות והיא דוברת רוסית?

סופה לנדבר: לא נותנים כשרות.

סופה לנדבר: אני לא הייתי נותנת כשרות למוסד הזה או לקפה הזה או למסעדה הזאת, והייתי מחרימה את המסעדה הזאת, את הרשת שהעזה שלא לקבל אותה לעבודה.

סופה לנדבר: התקשרתי לראש העיר עדי אלדר ודיברתי איתו, שוחחתי איתו, וביקשתי ממנו לאתר את הילדה הזאת, למצוא אותה.

סופה לנדבר: ואם היא שומעת ומקשיבה: תכתבי לי בפייסבוק את מספר תעודת הזהות שלך – לא צריך את מספר תעודת הזהות שלך, תכתבי לי את מספר הטלפון שלך.

סופה לנדבר: עדי אלדר ידבר איתך, ואני מאמינה שראש העיר של כרמיאל ימצא לך מקום עבודה לפני שאת מתגייסת, בכבוד רב, בכבוד רב.

סופה לנדבר: מובן שהעולים הצילו את מדינת ישראל, ובגלל זה אנחנו משפחה אחת.

סופה לנדבר: תמיד צריכים לזכור: משפחה אחת, ותמיד צריכים לזכור שכאשר עולה מגיע למדינת ישראל – ובאמת אנחנו משפרים את תנאי הקליטה, ואני כשרה ועולה לשעבר כל חיי עוסקת בעידוד עלייה, בקליטה במדינת ישראל, בכל התפקידים שמילאתי: הייתי יושבת-ראש ארגון התאחדות יוצאי מדינות חבר העמים, ואחר כך בפדרציה הארצית של ישראלים דוברי רוסית; הייתי חברת מועצת העיר; גם הייתי בוועדת העלייה והקליטה; הייתי יושבת-ראש הוועדה לפניות הציבור – גם עסקתי בעזרה לעולים חדשים, וכשרה, כמובן.

סופה לנדבר: כל חיי אני עוסקת בקליטת עלייה במדינת ישראל, ובגלל זה אני לא מתארת – תסתכלו בכל הכיוונים מה עשו העולים האלה.

סופה לנדבר: רק ברפואה – אדוני היושב-ראש, תסתכלו מה קורה היום ברפואה: 27,000 עולים רופאים הגיעו למערכת הבריאות.

סופה לנדבר: מה היה קורה במערכת הבריאות?

סופה לנדבר: מה שקורה היום כאשר הם יוצאים לפנסיה, ואנחנו צריכים להחליף אותם בעולים חדשים, עולים באותם מקצועות: רופאים ופארה-רפואיים ואחיות.

סופה לנדבר: ובגלל זה כולנו צריכים לדעת: יש קשיי עלייה.

סופה לנדבר: בן אדם מגיע ממדינה אחרת עם שפה אחרת, בלי שפה במדינת ישראל, בלי הכרת המנטליות, בלי מקום, בלי גג מעל הראש.

סופה לנדבר: ואנחנו חייבים, חייבים, לזכור את ההיסטוריה של העליות ואת התרומה של העליות ולדעת שכולנו מתישהו היינו עולים חדשים, ואם לא אנחנו, אז מישהו במשפחה.

סופה לנדבר: ועל התרומה הזאת אנחנו אסירי תודה.

סופה לנדבר: מאיר כהן דיבר פה והביע דאגה ליוצאי אתיופיה – להביא אותם.

סופה לנדבר: יושב-ראש ועדת העלייה והקליטה יודע שאני הייתי השרה היחידה אז שנסעה לאתיופיה, והמלצתי לראש הממשלה לסגור את גונדר, וגם היום אני תומכת בהבאת העולים מאתיופיה.

סופה לנדבר: אני כאן צריכה להגיד: אתם יודעים, חצי ממרכזי הקליטה ליוצאי אתיופיה, כדי לקלוט אותם בתהליכים הראשונים, ריקים.

סופה לנדבר: אז אני קוראת לממשלת ישראל ולכנסת ישראל לעשות הכול להביא אותם ולמלא את מרכזי הקליטה, כדי שיעברו את כל התהליכים ויהיו אזרחי מדינת ישראל.

סופה לנדבר: וכאן, אדוני היושב-ראש, אני אומרת שבימים הקרובים אני שמה – למרות ההתנגדות של הרבנות – על שולחן הממשלה, את העניין של הסוּבוֹתניקים.

סופה לנדבר: אלה אנשים שחייבים להיות כאן איתנו, חייבים להיות יחד איתנו, ולא יכול להיות שזה יימשך בלעדיהם כאן במדינה.

סופה לנדבר: אני רוצה לציין שהעלייה והעולים הפכו עיירות שכוחות אל לערי הייטק מפותחות, ומובן שבינינו יש פורצי הדרך, אנשים שהגיעו למעלה למעלה, ונתחיל מיושב-ראש הכנסת, ונתן שרנסקי, חברי כנסת שנמצאים כאן, רופאים בכירים.

סופה לנדבר: בכל המערכות אנשים פרצו את הדרך.

סופה לנדבר: כמה היה קשה להם להוכיח את עצמם, בחלק השני של החיים, ולהגיד: אנחנו כאן, ואנחנו אזרחים שווים, ואנחנו חלק ממדינת ישראל.

סופה לנדבר: אני רוצה להגיד כאן:

סופה לנדבר: עצוב שכל כך מעט חברי כנסת נמצאים כאן, אבל תודה לכל אלה שיזמו את החקיקה.

סופה לנדבר: רוברט, תודה, ואדוני היושב-ראש, ולכל חברי הכנסת, ולממשלת ישראל, שאישרה את החוק הזה.

סופה לנדבר: טוב מאוחר מאשר אף פעם.

סופה לנדבר: והיום, בשם הכנסת ובשם ממשלת ישראל ובשמי שלי, כשרת העלייה והקליטה סופה לנדבר, אני מצדיעה לעלייה, ואני אומרת למדינת ישראל: חג עלייה שמח.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: מה מציעה כבוד השרה?

יחיאל חיליק בר: להסתפק?

יחיאל חיליק בר: אתם רוצים – – –

סופה לנדבר: למה?

סופה לנדבר: אנחנו יכולים לעשות דיון בוועדת העלייה והקליטה יחד עם ועדת הרווחה.

סופה לנדבר: יש לנו כמה נושאים משותפים – נכון, אדוני היושב-ראש?

סופה לנדבר: – ואנחנו נמשיך את הדיון על שיפור תנאי הקליטה במדינת ישראל.

יחיאל חיליק בר: טוב.

יחיאל חיליק בר: לא ועדה משותפת, רק – מציין נאזם.

אברהם נגוסה: ועדת העלייה והקליטה.

יחיאל חיליק בר: אז אנחנו נצביע בעד ונגד להעביר את הנושא לדיון בוועדת העלייה והקליטה.

יחיאל חיליק בר: אני מבקש להצביע.

יחיאל חיליק בר: ההצבעה החלה.

יחיאל חיליק בר: נכריז על התוצאות ונסגור את הישיבה.

יחיאל חיליק בר: הצבעה מס' 2 בעד ההצעה להעביר את הנושא לוועדה – 7 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הנושא לוועדת העלייה והקליטה נתקבלה.

יחיאל חיליק בר: שבעה בעד, ללא מתנגדים ונמנעים.

יחיאל חיליק בר: אני קובע כי הנושא יעבור לסדר-יומה של ועדת העלייה והקליטה.

יחיאל חיליק בר: תם סדר-היום.

יחיאל חיליק בר: הישיבה הבאה תתקיים, בעזרת השם, מחר, יום רביעי, ה' בחשוון התשע"ח, 25 באוקטובר 2017, בשעה 11:00.

יחיאל חיליק בר: ישיבה זו נעולה.