ישיבת מליאה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 258, 2017-07-25 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום ב' באב התשע"ז, 25 ביולי 2017.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק הרשויות המקומיות (בחירות) (תיקון מס' 48), התשע"ז–2017, שהחזירה ועדת הפנים והגנת הסביבה; הצעת חוק לשכת עורכי הדין (תיקון מס' 39), התשע"ז–2017, שהחזירה ועדת החוקה, חוק ומשפט.

ירדנה מלר-הורוביץ: לקריאה ראשונה, מטעם הממשלה: הצעת חוק למניעת מחלת הכלבת, התשע"ז–2017.

ירדנה מלר-הורוביץ: לקריאה ראשונה, מטעם הכנסת: הצעת חוק הגנת הצרכן (תיקון מס' 55) (מענה אנושי מקצועי במערכת לניתוב שיחות), התשע"ז–2017, של חבר הכנסת איתן כבל וקבוצת חברי הכנסת; הצעת חוק יום הניצחון על גרמניה הנאצית, התשע"ז–2017, של חבר הכנסת עודד פורר וקבוצת חברי הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: עוד אבקש להודיעכם כי בהתאם לסעיף 95(א) לתקנון הכנסת הממשלה מבקשת להודיע לכנסת על חזרתה מהצעת חוק לעדכון אגרות, התשע"ו–2016 – חוברת מ/1031.

יולי יואל אדלשטיין: תודה למזכירת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו פותחים, כידוע, בנאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מפעיל את ההצבעה על מנת שחברי הכנסת יוכלו להירשם.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת יעל גרמן, נא לפתוח את הנאומים.

יעל גרמן: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש.

יעל גרמן: נכבדי, חברי, 52 ימים שאין מענה לילדים חולי הסרטן מהדסה.

יעל גרמן: אנחנו דיברנו על זה, בכינו עם ההורים, הזדהינו אתם, אבל זה שהיה בג"ץ והוא פסק את מה שהוא פסק – זה לא פתר את הבעיה.

יעל גרמן: עדיין לילדים אין פתרון; עדיין ההורים חייבים לקחת אותם יום-יום למרחק בלתי סביר, וכל יומיים מתווסף עוד ילד חדש, חולה.

יעל גרמן: אני פונה כאן אליכם, חברי הכנסת, אל מי שהיה לו אכפת ואל מי שאכפת לו מהילדים האלה; אני מבקשת שכולנו נירתם כדי למצוא פתרון – ויש פתרון.

יעל גרמן: זה שמישהו מתעקש לא לפתוח מחלקה המטו-אונקולוגית בשערי צדק זה לא אומר שזה נכון.

יעל גרמן: זה לא נכון.

יעל גרמן: זה הפתרון.

יעל גרמן: צריך להחזיר את הרופאים, שכרגע התפזרו וכל אחד נמצא באיזשהו מקום שבו הוא לא מועיל, שבו הוא לא מנצל את הפוטנציאל האדיר ואת הידע האדיר והעצום שיש לו.

יעל גרמן: צריך לקרוא לרופאים בחזרה – והם יחזרו, אבל צריך לאפשר להם לעבוד פה, בירושלים, בשערי צדק.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת יעל גרמן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אילן גילאון, בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת חמד עמאר.

אילן גילאון: תודה רבה, אדוני.

אילן גילאון: אני כמובן מצטרף לדברי חברתי חברת הכנסת יעל גרמן.

אילן גילאון: אני מגיע עכשיו, אדוני, מתעתוע בוועדת הפנים שאליו הוזמנו תושבי גבעת עמל, לאחר שבכנס שהיה לשר האוצר בקריית אונו הוא הבטיח להם שהוא יתמוך בחוק גבעת עמל.

אילן גילאון: יש ארבעה חוקים שונים לגבי גבעת עמל, לפצות את התושבים שיושבים שם מסוף שנות ה-40 בשליחות המדינה, והיום הם מפוזרים כאילו היו פירורים על איזה שולחן, כי האדמה נמכרה יחד עם התושבים, והם עומדים לאבד את ביתם.

אילן גילאון: הייתה הבטחה של שר האוצר להעביר להם את החוק היום כדי שמחר לכל המאוחר נוכל להעביר אותו בקריאה ראשונה ולהחיל עליו דין רציפות.

אילן גילאון: ובכן – להד"ם.

אילן גילאון: שום דבר לא קרה.

אילן גילאון: בבירור לאחר מכן הסתבר שיועץ שר האוצר בכלל ישב בישיבה ולא אישר את המציאות הזאת של הסכמת שר האוצר בנסיבות האלה להעביר את החוק הזה.

אילן גילאון: כנ"ל אני מדבר על שרת המשפטים, אדוני.

אילן גילאון: כולם היו עם התושבים, וברגע שהתושבים הגיעו, במר לבם, למקום הזה, במעמד של לאבד את הבית שלהם, בהבטחה שכאן יעבור החוק הזה לפיצוי תושבי גבעת עמל, אף אחד לא שם עליהם שום דבר, והסבירו להם בוועדת הכנסת מדוע הדבר הזה איננו אפשרי.

אילן גילאון: אני מבטיח לך, אדוני – ואתה יודע שיש הצעות חוק שכרגע עדיין נדונות בוועדות שונות ומחר הן יגיעו לכאן להצבעה, אבל כאשר מדובר על גבעת עמל – לא, לא, זה לא יהיה, משום שכנראה הם לא כוח פוליטי מספיק כמו תושבי עמונה ואחרים; אינני יודע איזו דוגמה לתת.

אילן גילאון: לא פלא, אדוני, לא פלא שהמעמד של הבית הזה נמצא באחד המקומות הנמוכים ביותר בדעת הקהל מבחינת האמינות שלו; הייתי אומר כמעט כמו לבלרים ועורכי דין אחרים שלא יכולים להגיד מילה אחת אמת בלי להסמיק.

אילן גילאון: אני רוצה להתנצל, גם בשם כל המליאה הזאת, לפני תושבי גבעת עמל, שהפכו להפקר ולהבטחות סרק של פוליטיקאים שרק איחזו את עיניהם.

אילן גילאון: תודה לך.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אילן גילאון.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חמד עמאר, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת טלב אבו עראר.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אתמול היה לי הכבוד להשתתף בהנחת אבן הפינה לבית המורשת לחייל הדרוזי עם שר הביטחון אביגדור ליברמן.

חמד עמאר: קודם כול, אני רוצה להודות לשר.

חמד עמאר: הכסף נמצא במשרד הביטחון מאז 2012.

חמד עמאר: הפרויקט היה תקוע.

חמד עמאר: השר הגיע, ומהרגע הראשון שביקשו ממנו לקדם את הנושא הוא הנחה את כל הגופים המתאימים, אישר את הפרויקט, והנחה גם את אגף הבינוי להקים את הבניין עצמו, לכן אני רוצה להודות לו.

חמד עמאר: אני רוצה להודות לתורם חיים סבן, שתרם 32 מיליון שקל להקמת הבית הזה.

חמד עמאר: פרויקט גדול כזה צריך תרומה ענקית כזאת ונדבן כזה, ובאמת, בזכותו אני חושב שהבית הזה, בית המורשת לחייל הדרוזי, יקום.

חמד עמאר: אני רוצה להודות לשיח' מוואפק טריף, שהיה חלק בהקמת הבית הזה, וחשוב מאוד גם להודות למועצה המקומית כסרא-סמיע, שעומד בראשה נביה אסעד, שהקצה את הקרקע לפרויקט הזה; צריך הרבה קרקע, והוא הקצה את זה מטעם המועצה המקומית.

חמד עמאר: אני רוצה להודות לעמותת הקצינים הדרוזים; זה היה הרעיון שלהם והם הובילו את הרעיון הזה שנים רבות, ואתמול היה לנו הכבוד להיות שם ולהניח את אבן הפינה.

חמד עמאר: אני רוצה שהבית הזה ישמש לכל חייל וחייל בצה"ל, שירגיש שיש לו מקום, שילמד על המורשת של הלוחם הדרוזי והחייל הדרוזי וגם יעשיר את החיילים לעתיד.

חמד עמאר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חמד עמאר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת טלב אבו עראר, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת איתן ברושי.

טלב אבו עראר: תודה.

טלב אבו עראר: מכובדי היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, ראש הממשלה בנימין נתניהו אחראי לכל המתיחות, לכל התסיסה באזור, ובעיקר באזור מסגד אל-אקצא, בכך שהוא החליט, נקט צעדים או מדיניות – שהוא התכוון אליה – להתסיס ולפגוע במוסלמים בעולם.

טלב אבו עראר: ולכן, אם אני אתייחס למשבר עם ירדן, לולי מסגד אל-אקצא לא היה המלך הירדני משחרר את הרוצח שרצח שני ירדנים בדם קר – –

ענת ברקו: רוצח – – –

טלב אבו עראר: – – לשוב לכאן, לארץ.

טלב אבו עראר: ולכן העניין כאן, שממשלת ישראל או ראש ממשלת ישראל – שיגיד את האמת.

טלב אבו עראר: ללא הבנות על מסגד אל-אקצא – והוא הסיר את המגנומטרים היום או אתמול בלילה – לא היה המאבטח שב לארץ.

טלב אבו עראר: לכן, מכובדי, ראש הממשלה מתנהג כמו אדם – כמו עבריין, כמו אדם יהיר שאין לו אפילו שיקול דעת.

טלב אבו עראר: אפילו בשיחה שהאזנו לה כולנו – כל העולם האזין לשיחה שניהל עם מי שרצח שני ירדנים, שיחה ברמה – לא רמת ראש ממשלה; עד כדי כך זלזול, ממש בצורה מקנטרת, שאמר לאדם שרצח – –

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

טלב אבו עראר: – – שרצח, הוא אומר לו: אתה פוגש את חברתך היום?

ענת ברקו: – – –

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

טלב אבו עראר: אתה שב לארץ היום?

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

טלב אבו עראר: – – – ראש ממשלה?

ענת ברקו: ניסו לרצוח אותו.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: אתה שכחת להזכיר שהוא גם לפני זה דקר את עצמו במברג – –

ענת ברקו: כן, ניסו לרצוח אותו – –

יולי יואל אדלשטיין: – – לפני שהוא רצח אותם.

ענת ברקו: – – ואתה קורא לו רוצח.

טלב אבו עראר: – – –

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת – –

ענת ברקו: ניסו לרצוח אותו, ואתה מצדיק שניסו לרצוח אותו.

יולי יואל אדלשטיין: – – איתן ברושי, בבקשה, אדוני.

טלב אבו עראר: – – – רצח – – –

יולי יואל אדלשטיין: טוב, מספיק, מספיק.

ענת ברקו: – – –

טלב אבו עראר: אל תצעק עלי.

טלב אבו עראר: אל תצעק עלי.

טלב אבו עראר: זה פוגע בך, אני יודע.

איתן ברושי: אדוני היושב – – –

טלב אבו עראר: זה פוגע בכולכם – – –

ענת ברקו: תירגע – – –

איתן ברושי: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, התקיים היום דיון בוועדת החינוך בראשותו של יושב-ראש הוועדה, ביוזמתו של חבר הכנסת חיים ילין – –

ענת ברקו: קוראים רוצח לזה שניסו לרצוח – – –

איתן ברושי: – – בנושא של החיבור – – –

ענת ברקו: זה תמיד ככה.

איתן ברושי: כבר עברנו לנושא אחר.

ענת ברקו: אמרו את זה גם עכשיו – – –

איתן ברושי: בנושא של חיבור – –

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת ברקו, מספיק.

איתן ברושי: – – של הנוער להתיישבות ולחקלאות ולארץ.

איתן ברושי: הגשתי כבר בעבר הצעה לשר החינוך ולשר הביטחון לשעבר לרכז משאבים ומאמצים וליצור מציאות בתוכנית החינוך שכל ילד ונער ונערה בכיתה י' ו/או י"א יעברו שבוע מרוכז, מיום ראשון עד יום שישי, שכולל את אהבת הארץ וטיולים, כולל אימוני גדנ"ע – שהיום מקיימים רק לחלק מבני הנוער, והביקוש גדול – וכולל גם עבודה, בעיקר בחקלאות, וחיבור לאדם ולאדמה ולהתיישבות.

איתן ברושי: שבוע כזה יכול להתבסס על משאבים – שחלקם כבר קיימים היום – ועל יוזמה, ואני חושב שנכון להחזיר את המסגרת הזאת למה שהיה גם מקובל בעבר; לא לקבוצות ולא רק לחניכי התנועות ולא רק ל"שומר החדש", אלא לכל נער ונערה במערכת החינוך הכוללת של מדינת ישראל – שבוע משולב של אהבת הארץ, של הכרת הארץ, של חקלאות, של התיישבות ושל אימונים בגדנ"ע, שיכולים להיות פרוסים במחנות, במתקנים וביישובים בכל רחבי הארץ.

איתן ברושי: אני חושב שזה דבר נכון.

איתן ברושי: השתתפו בדיון גם אנשי משרד החינוך – החינוך ההתיישבותי.

איתן ברושי: נדמה לי שמדינת ישראל זקוקה לחזור לערכים שהיו בבסיס הקמתה וקיומה, והם נחוצים גם לימים הבאים.

איתן ברושי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת איתן ברושי.

יולי יואל אדלשטיין: על מי הכרזנו?

יולי יואל אדלשטיין: לא הכרזנו.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת יהודה גליק.

ג'מאל זחאלקה: מכובדי היושב-ראש, גברותי ורבותי חברי הכנסת, מרחבא נג'את, מרחבא ג'אנה, מרחבא שרה, אהלן וסהלן.

אוסאמה סעדי: – – –

ג'מאל זחאלקה: הרשויות הודיעו שבכוונתן להרוס בית של משפחת ג'זמאוי בכפר עארה.

ג'מאל זחאלקה: הן טענו שבית-המשפט החליט להרוס, וזה אחד השקרים הגדולים ביותר בפוליטיקה הישראלית; זה קרה גם באום אלחיראן ובמקומות אחרים – בית-המשפט החליט.

ג'מאל זחאלקה: בית-המשפט לא החליט שהן חייבות להרוס אלא שהן יכולות אם הן רוצות להרוס.

ג'מאל זחאלקה: וזה הבדל גדול מאוד.

ג'מאל זחאלקה: הבדל גדול מאוד.

ג'מאל זחאלקה: הרשויות יכולות להרוס, ויכולות להכניס לתהליך של לגיטימציה – –

עודד פורר: – – – רוצים להרוס את הבית של מחבלים.

ג'מאל זחאלקה: – – של מתן רישיון.

ג'מאל זחאלקה: הן לא חייבות לעשות זאת, הן יכולות.

ג'מאל זחאלקה: ולכן, הן חופשיות להחליט מה שהן רוצות.

ג'מאל זחאלקה: אני חושב שזה תקף לגבי 95% מהבתים שדובר שיש להם צווי הריסה.

ג'מאל זחאלקה: תמיד הרשויות יכולות להחליט אחרת.

ג'מאל זחאלקה: יש להן אפשרות לעשות זאת.

ג'מאל זחאלקה: ולכן, אני חושב שהגיע הזמן לדון ברצינות בהצעתנו להקפיא את הריסת הבתים.

ג'מאל זחאלקה: זה לא בניגוד לחוק.

ג'מאל זחאלקה: זה חוקי לגמרי.

ג'מאל זחאלקה: אפשר להקפיא את כל ההריסות ולהתחיל במשא ומתן רציני לפתור את הבעיה של הבתים שאין להם רישיון ולהגיע להסכמה.

ג'מאל זחאלקה: כל המומחים אומרים שאפשר להגיע להסכמות על 95%, אולי 98%, ו-2% – אפשר למצוא להם פתרונות נקודתיים.

ג'מאל זחאלקה: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת זחאלקה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יהודה גליק, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת חיים ילין.

יהודה גליק: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי וחברותי חברי וחברות הכנסת המתוקים והיקרים מן הקואליציה ומן האופוזיציה, אדוני, כאדם שמאמין באמת ובאמונה שאפשר לחיות בארץ הזאת בשלום ובדו-קיום, חטפתי סטירת לחי מצלצלת בשבועיים האחרונים.

יהודה גליק: כששלושה מוסלמים יוצאים בשם האסלאם מאום-אלפחם ורוצחים בדם קר שני שוטרים, ציפיתי שהמנהיגות המוסלמית תקום ותוקיע את זה; כשאדם בן 19 נכנס בשם האסלאם לבית ורוצח בדם קר ושוחט שלושה אנשים, ציפיתי שהאסלאם יקום ויגנה את זה, יוקיע את זה.

ענת ברקו: – – –

יהודה גליק: אתמול, במקום זה שמענו את איסמעיל הנייה אומר: גיבור של האומה שלנו.

יהודה גליק: אני בז למי שחושב שמי שרוצח הוא גיבור של האומה שלו.

יהודה גליק: ביום שישי האחרון ראינו נציגים של הרשימה המשותפת מסתובבים בעיר העתיקה בפרובוקציה, בהתססה, במקום לבוא ולקרוא לציבור: תכבדו, תביאו שלום למקום שאמור להיות מרכז עולמי לשלום; במקום זה חיממו את האווירה, התסיסו את האווירה.

יהודה גליק: אני מתבייש.

יהודה גליק: רציתי להאמין שאפשר לחיות פה בדו-קיום, אני עדיין מאמין.

יהודה גליק: אני קורא לציבור המוסלמי בישראל: תבחרו מנהיגות מתונה, מנהיגות אחראית, ולא מנהיגות שכל עניינה שסע, שכל עניינה לקרוא לאדם שהגן על עצמו רוצח, כאשר אתה לא הוקעת את האדם שנכנס לתוך בית.

יהודה גליק: ומשפט אחרון.

יהודה גליק: שלושת הבחורים שיצאו מאום-אלפחם, למרבה הפלא היו כנראה נביאים גדולים.

יהודה גליק: הם ידעו שלמחרת ראש הממשלה ישים מגנומטר, ולכן הם רצחו.

יהודה גליק: הרי הם עשו את הרצח הזה לפני המגנומטר.

יהודה גליק: תפסיקו לשקר.

יהודה גליק: כולנו יודעים שאף אחד מהם לא עשה את זה בשם המגנומטר, אלא עשו את זה בשם תאוות הרצח.

יהודה גליק: וכשהם עשו את זה בשם האסלאם הם חיללו את האסלאם.

יהודה גליק: תאמרו את זה, או שאתם שותפים לעניין.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יהודה גליק.

יולי יואל אדלשטיין: לא רק אתה קיבלת סטירת לחי, אבל הדבר היחידי שמנחם הוא שכשהייתי אצל המשפחות של הקצינים הדרוזים, הבתים היו מלאים במנחמים מקרב המוסלמים, ערביי ישראל.

יולי יואל אדלשטיין: חסרו שם אנשים שאתה ואני מכירים, אבל ערבים רבים באו לנחם.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת ילין, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, אני מבקש ממך שלא לשים אותי אחרי יהודה גליק לעולם, כי אין שום טעם למה שאני אגיד עכשיו.

חיים ילין: מי יקשיב לי כשמדבר ככה בן אדם מדם לבו.

יולי יואל אדלשטיין: אני.

יולי יואל אדלשטיין: אני מקשיב לך.

חיים ילין: אז אני מבקש פעם הבאה, אני מבקש, באמת – כי מה, איך אני?

חיים ילין: מה?

חיים ילין: מה עכשיו אגיד?

חיים ילין: מה אפשר להגיד אחרי מה שנאמר?

חיים ילין: אבל בכל זאת אני רוצה להגיד משהו על ערכים, כי היה משהו היום בכנסת ישראל.

חיים ילין: כשהסדרנים והשומרים אמרו: תגיד לי, 600 הצעירים שהגיעו לכנס שלך, כולם עובדים בחקלאות?

חיים ילין: אז התמלאתי גאווה.

חיים ילין: אמרתי: זאת אומרת שאפילו מי ששומר עלינו פה לא מאמין שיש כל כך – וזה קצה הקרחון, זה הכול.

חיים ילין: וכל מה שאני רוצה זה שהצעירים האלה יובילו את מדינת ישראל בערכים שלהם.

חיים ילין: אלו ערכים – האמינו לי, יש שם דרוזים, יש שם כמעט מכל האוכלוסיות ומכל תנועות הנוער, מימין ומשמאל; כל מה שאתם רוצים יש שם.

חיים ילין: הם רק רוצים להעלות את החקלאות, את אותה התיישבות שאנחנו גדלנו עליה, את אותם ערכים.

חיים ילין: ולכן, אני מאוד שמח שהכנס הזה התקיים בלי פוליטיקה.

חיים ילין: כל מה שעשינו, כבוד היושב-ראש, זה לתת להם את הבמה ושינהלו את הכול, כי בסוף, העולם שייך לצעירים.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, אחרי הנאום הזה של יהודה גליק, כל מה שנותר לי להגיד זה שהחקלאות היא באמת גשר לשלום עולמי, ואני מאוד מקווה שאנחנו נצליח בזה.

חיים ילין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: בעזרת השם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: הנה, אתה רואה, הקשבנו לך, חבר הכנסת ילין.

חיים ילין: אני לא הקשבתי לעצמי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא, בבקשה, ואחריו – חברת הכנסת ענת ברקו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בסם אללה א-רחמאן א-רחים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כבוד היושב-ראש, מה שקורה לאחרונה במסגד אל-אקצא, וגם העניין של ההצבה של השערים האלקטרוניים, הסרתם, מצלמות, הסרתן ולחשוב על מצלמות יותר חכמות – אני מקווה שמי שמקבל את ההחלטות יהיה חכם ולא יהיה טיפש; כי החלטות טיפשיות, שמבטלים אותן בן יום כי לא העריכו מה המשמעות של ההחלטות שלהם – אני אומר לך, המצלמות החכמות שמדברים עליהן, עם שיקוף, אנחנו לא יודעים איזה גלים הן מעבירות, אם הן פוגעות בצנעת הפרט, פוגעות בכולם.

עבד אל חכים חאג' יחיא: השאלה היא, אם הבעיה היא עניין של ביטחון, אז בואו נבדוק ביטחון של מי אנחנו מחפשים: אם את הביטחון של המתפללים, אני לא זוכר – ומי שיודע מזה שיודיע לי – שהיה מתפלל אחד שפנה אל השוטרים וביקש את העזרה שלהם לשמור על הביטחון שלו; אם זה הביטחון של השוטרים – שיתרחקו מהמסגד וגם הם יהיו בטוחים, וניתן אפשרות של פולחן אמיתי – –

ענת ברקו: – – –

עבד אל חכים חאג' יחיא: – – חופש פולחן, כי לא יכול להיות שמחזירים אנשים באוטובוסים מלטרון, ממודיעין, מכל מיני מקומות כשהם באים להתפלל.

עבד אל חכים חאג' יחיא: באים אותם אנשים שבאו כל השנים, באו בכל ימי שישי, ומחזירים אותם תחת השם "ביטחון".

עבד אל חכים חאג' יחיא: אז הביטחון – קודם כול לתת לאשים את חופש הפולחן, כי מסגד אל-אקצא – אנחנו לא צריכים לשנן את זה אלף פעמים פה – הוא מסגד למוסלמים ואינו מקום תפילה לאחרים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת ענת ברקו, בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – עאידה תומא סלימאן.

ענת ברקו: תודה.

ענת ברקו: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, באמת קשה לדבר אחרי הדברים שנאמרו פה, אבל ההסתה נמשכת.

ענת ברקו: ואיך אמר חבר הכנסת טיבי?

ענת ברקו: (אומרת בערבית ומתרגמת:) אל תשחק באש.

ענת ברקו: אז אל תשחקו באש.

ענת ברקו: אתם משחקים באש.

ענת ברקו: על מי מגינים במסגד הזה?

ענת ברקו: מי המתפללים בו?

ענת ברקו: מוסלמים?

עבד אל חכים חאג' יחיא: לא מגינים עליהם – – –

ענת ברקו: נרצחו שני שוטרים שם – אלה שאתם אפילו לא טרחתם ללכת לבקר את המשפחות השכולות.

ענת ברקו: אתם, שעמדתם והסתתם שם.

ענת ברקו: חבר הכנסת טיבי והגיס שלו עמדו שם ונאמו.

ענת ברקו: ומה שעוד הוא אמר: (אומרת בערבית ומתרגמת:) יענו בשלום ובטוב אני אומר לכם את כל הדברים הללו.

ענת ברקו: יום הזעם בשלום ובטוב.

ענת ברקו: מתקרב גם יום הזעם שלנו.

ענת ברקו: כשנרצחים כאן אנשים, כשנטבחת משפחה שלמה והכול נראה בסדר, יש פה לחבר הכנסת אבו עראר מה להגיד.

ענת ברקו: מפריע לו שהמאבטח לא נרצח.

ענת ברקו: זה מפריע לך.

ענת ברקו: נשאר עוד יהודי חי.

ענת ברקו: כואב לך.

ענת ברקו: אתה ממשיך להסית מתוך כנסת ישראל, אדון תנועה אסלאמית.

ענת ברקו: הגיע הזמן שגם התנועה האסלאמית, לא יהיה לה ייצוג בכנסת.

ענת ברקו: ועוד מילה שחוזרת על עצמה, אדוני היושב-ראש, בערבית: "טביעי".

ענת ברקו: אני שומעת בכל הימים האחרונים את המילה "טביעי": טבעי לרצוח.

ענת ברקו: טבעי שנתנגד לאבטחה.

ענת ברקו: אז אני אגיד לך משהו, חבר הכנסת אבו עראר: כל הסיכום היה עם המלך הירדני.

ענת ברקו: לכם אין שום say במסגד.

ענת ברקו: כמובן שאין לכם say בהר הבית.

ענת ברקו: אין לכם שום say.

ענת ברקו: אתם אפילו לא מוזכרים בקוראן.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

ענת ברקו: ועם שמעולם לא הייתה לו מדינה, בטח שלא יכול לדרוש בירה בירושלים.

ענת ברקו: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת ענת ברקו.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת עודד פורר.

עאידה תומא סלימאן: כבוד היושב-ראש, האמת, אני רציתי להקדיש את הדקה הזאת לדבר על זה שאתמול עמדתי על הדוכן, לפני שנרקמה ההסכמה עם המלך עבדאללה, ואמרתי שההחלטה על המגנומטרים לא שייכת לעניין הביטחוני; היא החלטה פוליטית גרידא.

עאידה תומא סלימאן: אבל אתה יודע מה?

עאידה תומא סלימאן: כבר סיכמתי, אמרתי את זה, ואני חושבת שהתוצאה של היום והורדת המגנומטרים מוכיחה את זה שוב.

עאידה תומא סלימאן: אבל אני רוצה להתייחס למסע ההתקפות הבלתי-נלאה וההסתה נגדנו כנציגי האוכלוסייה הערבית.

עאידה תומא סלימאן: אתם יכולים לחלום על לקבוע מי יהיו הנציגים של האוכלוסייה הערבית, אבל האוכלוסייה הערבית תקבע דרך הקלפי מי הנציגים שלה, מי המנהיגים שלה ומי מובילים את מאבקה הפוליטי, הדמוקרטי, לשוויון במדינה הזאת.

עאידה תומא סלימאן: אני לתומי – ופעם דיברתי עם חברת הכנסת יעל גרמן על זה – חשבתי שאני מגיעה לכנסת ושם אקיים דיון פוליטי עם אלה שלא מסכימים אתי, ואולי אשכנע אותם קצת, ואולי ישכנעו אותי קצת, ואולי נתקרב קצת.

עאידה תומא סלימאן: אבל מה שאני רואה בכנסת הזאת, לצערי, זה התלהמויות, גזענות, כל הזמן התקפה על נציגי האוכלוסייה הערבית.

ענת ברקו: כיושבת-ראש הוועדה למעמד האישה את – – –

יולי יואל אדלשטיין: נא לא להפריע.

עאידה תומא סלימאן: את לא תטיפי לי מוסר.

ענת ברקו: – – – התנועה האסלאמית.

יולי יואל אדלשטיין: נא לא להפריע, חברת הכנסת ברקו.

עאידה תומא סלימאן: את לא תטיפי לי מוסר, ואף אחד בבית הזה לא יטיף לי מוסר – – –

ענת ברקו: את עצמך קיצונית ביותר.

ענת ברקו: את קיצונית.

ענת ברקו: מעולם לא דיברת על הנושאים במזרח התיכון, על בית לחם.

ענת ברקו: מעולם לא ייצגת את האוכלוסייה שאת מתיימרת לייצג אותה.

עאידה תומא סלימאן: – – – הסיפור נמשך כבר 50 שנה – של כיבוש, של דיכוי.

עאידה תומא סלימאן: ואת יודעת מה – – –

ענת ברקו: זה לא 50 שנה.

ענת ברקו: לא מ-48' ולא מ-67'.

ענת ברקו: 100 שנה של הכיבוש, 100 שנה.

ענת ברקו: 100 שנה של רצח יהודים.

ענת ברקו: זה לא התחיל בקום המדינה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת עאידה תומא סלימאן.

ענת ברקו: תפסיקי לספר סיפורים.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת ענת ברקו, מספיק.

יולי יואל אדלשטיין: מספיק.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עודד פורר, בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת דב חנין.

עודד פורר: תודה, אדוני היושב-ראש.

עודד פורר: קיימנו היום בכנסת את ישיבת השדולה ליחסי ארצות הברית–ישראל ואירחנו בכבוד רב את השגריר האמריקאי.

עודד פורר: אני רוצה להגיד כאן את מה שאמרתי לו, כי אני פגשתי אותו דווקא כשבאתי לבקר ולנחם את משפחת סתאוי, שהבן שלהם נרצח על הר הבית בשם האסלאם, יחד עם הנרצח השני, ממשפחת שנאן.

יולי יואל אדלשטיין: כמיל שנאן.

עודד פורר: העובדה שהגיע השגריר האמריקאי לניחום אבלים בשני בתי המשפחות האלה מצביעה על הקשר העמוק שלנו ועל הראייה הנכונה – כפי שרואה אותה ארצות הברית של אמריקה והנשיא האמריקאי, ששלח את התנחומים שלו, בדיוק כמו ההגעה של אותו שגריר לטקס לציון 50 שנה לשחרור ירושלים.

עודד פורר: בתוך כל זה אנחנו חווים וממשיכים לחוות את ההסתה מחלק מהחברים שיושבים כאן בבית הזה.

עודד פורר: וצריך לזכור שמאותה רשימה, מבל"ד, יצא אותו באסל גטאס, חבר הכנסת לשעבר, שבייש אותנו, ויושב היום בכלא הישראלי בגלל שהבריח פלאפונים לאסירים ביטחוניים.

עודד פורר: והוא זה שבזמן שהיה איסור על חברי כנסת לעלות להר הבית עלה להר הבית, הצטלם שם; והוא עלה להר הבית – הוא נוצרי, הוא לא מוסלמי, הוא לא עלה כדי להתפלל, וכששאלו אותו: למה עשית את זה?

עודד פורר: הוא אמר: עשיתי את זה כדי להתסיס.

עודד פורר: אז חבריו ממשיכים להתסיס כאן.

עודד פורר: הם עשו את זה כשהם עמדו דקה דומייה עם משפחות הרוצחים; הם עשו את זה כשהם גינו את סעודיה בגלל שהיא קבעה שה"חיזבאללה" הוא ארגון טרור; הם המשיכו לעשות את זה כשהם לא גינו את הרצח בפה מלא אלא הצדיקו את הרצח שבוצע על הר הבית; והמשיכו לעשות את זה כשלא גינו את הרצח המתועב, הטבח שאירע לאחרונה, בסוף השבוע האחרון.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת פורר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת קסניה סבטלובה.

דב חנין: תודה, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: בנאום בן דקה קצת קשה להפריך את כל הדברים הלא-נכונים שנאמרים בכל כך הרבה נאומים בני דקה כאן.

דב חנין: אני רוצה להקדיש את הנאום שלי לשתי סוגיות.

דב חנין: האחת – בהמשך לדבריה של חברת הכנסת גרמן – המצוקה של הילדים חולי הסרטן בירושלים קורעת את הלב, ואנחנו בכנסת לא יכולים לעמוד מנגד ולהגיד: זה ימשיך וזה לא תלוי בנו, כי בסופו של דבר מהבית הזה צריכות להתקבל ההחלטות.

דב חנין: העניין השני, אדוני היושב-ראש – היום התגלתה דמותה של הממשלה בשני דיונים שהתנהלו בשתי ועדות, אחת לצד השנייה.

דב חנין: בוועדת הפנים של הכנסת עסקנו בחוק גבעת עמל, חוק שעבר בקריאה טרומית כבר בקדנציה הקודמת.

דב חנין: הממשלה באה ואמרה: אנחנו תומכים, רק מה?

דב חנין: להביא את זה לקריאה ראשונה כל כך מסובך, כל כך קשה, למרות שכבר קיימנו המון דיונים, אבל קשה מאוד להביא את זה לקריאה ראשונה.

דב חנין: יש עדיין כל מיני דברים שצריך לתאם ולא תואמו עד הסוף, ולכן זה לא יבוא לקריאה ראשונה.

דב חנין: בחדר הסמוך, בוועדת החוקה, הועבר במהירות הבזק חוק שעבר בקריאה טרומית רק בשבוע שעבר, חוק שעושה דבר מאוד מאוד צנוע: מבטל את העיקרון של שלטון הרוב במדינת ישראל.

דב חנין: הוא קובע שגם אם הרוב במדינת ישראל ירצה להגיע לשלום עם הסדר בירושלים, הרוב לא יוכל לעשות את זה, כי משריינים את כל הנחלות בירושלים, כולל מחנה הפליטים בשועפאט.

דב חנין: אי-אפשר "לוותר" עליהם, במירכאות כפולות, אלא ברוב של 80 חברי כנסת.

דב חנין: זה קרה בהליך מאוד מהיר.

דב חנין: אז זאת דמותה של הממשלה, אבל לצערי הגדול זאת גם דמותה של הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת דב חנין.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת קסניה סבטלובה, אחרונת הדוברים, בבקשה, גברתי.

קסניה סבטלובה: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, "לעולם לא עוד".

קסניה סבטלובה: הציווי ההיסטורי הזה הוא אוניברסלי ורלוונטי גם כשהזוועות קורות לעמים אחרים.

קסניה סבטלובה: על כן, חובתה המוסרית של ישראל להכיר ברצח העם היזידי.

קסניה סבטלובה: אתמול היה לי הכבוד לארח כאן בכנסת את נדיה מורד, ניצולת העם היזידי, שהגיעה לישראל לביקור מיוחד במינו, והיום נאמה גם בבית התפוצות.

קסניה סבטלובה: נדיה סיפרה את סיפורה הקשה והכואב, ובעצם הייתה לקול לאלפי ניצולים וגם אלפי קורבנות שנספו ברצח עם מזעזע שקרה פה, ממש מעבר לפינה.

קסניה סבטלובה: אחת העובדות המטרידות ביותר היא שרצח העם היזידי התרחש ממש בעת האחרונה מול עיניה הפקוחות של האנושות כולה, וכמעט לא נעשה דבר כדי להתערב ולמנוע ולהציל בני אדם מהציפורניים האכזריות של "דאעש".

קסניה סבטלובה: בסיומה של השואה נקבע הציווי ההיסטורי "לעולם לא עוד", כדי להמחיש את הכוונות של המדינות ושל עמי העולם, ובפרט העם היהודי, שהפשע האנושי החמור ביותר, רצח עם, לא ישוב.

קסניה סבטלובה: מוסרית איננו יכולים להרשות לעצמנו לעמוד מהצד כשזה קורה לעמים אחרים.

קסניה סבטלובה: "לעולם לא עוד" – לא מדובר רק בעם היהודי, מדובר באנושות כולה.

קסניה סבטלובה: על כן, חובתה המוסרית של מדינת ישראל היא להכיר בפשע הנורא הזה, הן בשל ההיסטוריה שלנו הן בשל התחייבות אבות האומה להתייצב לצד כל עם בעולם ברגעים הקשים ביותר.

קסניה סבטלובה: ישראל הייתה מעורבת בכתיבתה ובאישורה של אמנת האו"ם למניעת רצח עם.

קסניה סבטלובה: על כן הגשתי את הצעת החוק שתביא לכך שישראל תכיר ברצח העם היזידי ותהיה בצד הנכון של ההיסטוריה.

קסניה סבטלובה: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת קסניה סבטלובה.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: [מס' מ/1107; "דברי הכנסת", חוב' י"ב, עמ' 19908; נספחות.

יולי יואל אדלשטיין: ]

יולי יואל אדלשטיין: חברים, אנחנו עוברים לחקיקה.

יולי יואל אדלשטיין: הצעת חוק לשכת עורכי הדין (תיקון מס' 39), התשע"ז–2017, לקריאה שנייה ולקריאה שלישית.

יולי יואל אדלשטיין: יציג את ההצעה יושב-ראש ועדת החוקה, חוק ומשפט חבר הכנסת ניסן סלומינסקי.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

ניסן סלומינסקי: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, בשם ועדת החוקה, חוק ומשפט, אני רוצה להביא בפניכם את הצעת חוק לשכת עורכי הדין (תיקון מס' 39),התשע"ז–2017.

ניסן סלומינסקי: נֹאמר שאנחנו בסך הכול רוצים, כל אחד מאתנו רוצה שיהיו לנו עורכי דין יותר טובים ויותר מעולים.

ניסן סלומינסקי: לא חשוב אם הוא יהיה בצד של הסנגוריה או בצד של המדינה, של הפלילי – אנחנו רוצים שיהיו עורכי דין טובים.

ניסן סלומינסקי: החלק הראשון כדי שעורכי הדין יהיו טובים זה הלימודים.

ניסן סלומינסקי: הם לומדים באוניברסיטאות ובמכללות, ואני מניח שהלימודים ברוב המקומות הם ברמה גבוהה וטובה.

ניסן סלומינסקי: דא עקא, שמתברר שהלימודים הם עיוניים, וכשהם מגיעים לחיי המעשה לפעמים הם מסתכלים ולא מוצאים קשר חד-חד-ערכי בין מה שהם למדו באוניברסיטה ובמכללה לבין מה שקורה בפועל, בשטח.

ניסן סלומינסקי: הוא צריך להגיש עכשיו בקשה וצריך ללמוד איך התהליך עובד – למדו דברים נשגבים אבל לא את זה.

ניסן סלומינסקי: לכן נקבע בחוק שמי שיכול להיות עורך דין זה מי שהוא בעל השכלה משפטית גבוהה, עבר תקופת התמחות ואחר כך עבר את הבחינות של לשכת עורכי הדין.

ניסן סלומינסקי: בנושא של הבחינות ללשכת עורכי הדין טיפלנו בחוק לשכת עורכי הדין שהעברנו לפני כמה זמן, שבו שינינו את המתכונת של הבחינות:

ניסן סלומינסקי: במקום שהבחינה תהיה פרוצדורלית היא תהיה מהותית; הוספנו חלקים מהותיים.

ניסן סלומינסקי: לא יכול להיות שמי שגומר להיבחן ייבחן רק על החלק הפרוצדורלי ולא ייבחן על החלק הפלילי, המסחרי או דברים אחרים.

ניסן סלומינסקי: אז עשינו את השינוי, והוא ייכנס לתוקף כבר בבחינות הקרובות.

ניסן סלומינסקי: החלק השני זה ההתמחות, ומתברר שבהתמחות הסיפור לא כל כך משמח.

ניסן סלומינסקי: א.

ניסן סלומינסקי: יש מאסה גדולה מאוד של עורכי דין שעשויים ללכת לבחינות – כ-3,000, בשנה זה הרבה – וצריכים לעשות את ההתמחות.

ניסן סלומינסקי: לא היה פיקוח מספיק, לא הייתה אכיפה, ולכן הרבה מאוד משרדים או הרבה מאוד מאמנים ניצלו את אותם עורכי דין שנמצאים בשלב של ההתמחות לדברים שאין להם שום קשר להטבה של המקצוע – ניצלו אותם לפעמים לשליחויות, לעשות דברים משרדיים.

ניסן סלומינסקי: נכון שיש מקומות כמו בתי-המשפט או הכנסת או הפרקליטות ששם נתנו להם הכשרה אמיתית, אבל בהרבה מאוד מקומות זה לא היה כך.

ניסן סלומינסקי: גם ניצלו את המצוקה שיש כל כך הרבה, והשכר שהם קיבלו היה מבזה; אני אפילו מתבייש להגיד מה היה גובהו.

ניסן סלומינסקי: דבר נוסף – גם לא נתנו להם תנאים, שולחן לשבת או משהו, כאילו לא היו בני אדם, מה שנקרא.

ניסן סלומינסקי: כתוצאה מזה השנה שהם עשו בה את ההתמחות – לחלק מהם זה היה בזבוז זמן.

ניסן סלומינסקי: הם לא למדו שום דבר חדש.

ניסן סלומינסקי: דבר נוסף, היו כאלה שעשו את ההתמחות במקומות של משפחה וחברים וכו', ולא תמיד היו צריכים לבוא.

ניסן סלומינסקי: החוק שאנחנו מדברים עליו עכשיו בא לטפל בנושא ההתמחות.

ניסן סלומינסקי: הוא בא לומר: אנחנו רוצים שההתמחות תהיה רצינית, שתוכל להכשיר את הבוגרים של משפטים לעבודה אמיתית, ושיהיה על זה פיקוח גדול.

ניסן סלומינסקי: הדבר הראשון שהיינו צריכים לטפל בו היה הנושא של הזמן – כמה זמן תהיה ההתמחות.

ניסן סלומינסקי: לאורך ההיסטוריה של מי שחווה את זה ההתמחות הייתה, בזמנים הרחוקים, שנתיים, ואחר כך זה עבר לשנה וחצי, ולאחרונה זה שנה.

ניסן סלומינסקי: שנה, אליבא לכולי עלמא, לא מספיקה להכשיר את אותו בוגר ולהעביר אותו מהתחום הרעיוני לתחום המעשי, ולכן נקבע מסלול של שנה וחצי.

ניסן סלומינסקי: אחר כך אחזור לזה בהקשר של הניסיון להוסיף עוד מסלול; אני אחזור לזה אחר כך.

ניסן סלומינסקי: דבר ראשון – קבענו זמן: שנה וחצי.

ניסן סלומינסקי: דבר שני – יש ועדה שתקבע מהם הנושאים שיטופלו, ובעיקר, נקבע בפעם הראשונה שיהיה נציב שיהיה אחראי להתמחות.

ניסן סלומינסקי: הוא יצטרך לוודא שהמאמנים אכן מאמנים את הסטודנטים, את המתמחים, בדברים שצריכים; שנותנים להם את התנאים המינימליים שצריכים לתת, גם בשכר, גם בתנאים ובכל הדברים האחרים, ומצד שני – שהמתמחים מגיעים ועושים את זה.

ניסן סלומינסקי: יש קנסות שאפשר לקנוס את אותו מאמן שלא מבצע, כלומר, תהיה מערכת של פיקוח – נציב עם מערכת של פיקוח שתפקח שאכן ההתמחות תהיה טובה.

ניסן סלומינסקי: אנחנו מקווים שבמסגרת הזאת אפשר יהיה להוציא בסופו של דבר סטודנטים שלמדו ועכשיו הם מוכנים לחיי המעשה, להיקלט במשרדים של עורכי הדין כל אחד בתחום שילך בו; בקיצור, להשביח את המקצוע ולאפשר להם לעשות את זה יותר טוב – שנה וחצי ופיקוח הדוק עם כל מה שצריך.

ניסן סלומינסקי: היה ניסיון נוסף לאפשר לבוגרי האוניברסיטאות מסלול מקוצר של שנה אם אותו סטודנט לומד גם תואר נוסף או תואר שני, שאז אתה רואה שהאיש מרחיב את השכלתו במקצועות נוספים, ואז אומרים: נאפשר לו מסלול של שנה, אבל הוא יצטרך לעבור פרקטיקום של 80 שעות שבו נוסף על השנה הוא ילמד את הדברים המעשיים במרוכז.

ניסן סלומינסקי: הפרקטיקום לא יהיה על חשבונו, הוא לא יצטרך לשלם.

ניסן סלומינסקי: אמרנו שיכול להיות שנצטרך נתיב נוסף למי שרוצה, למי שיעמוד בתנאים האלו.

ניסן סלומינסקי: היו דיונים בוועדה.

ניסן סלומינסקי: השתתפו בדיונים ראשי האוניברסיטאות, הדיקנים וגם ראשי המכללות, והיו דיונים בנושא הזה.

ניסן סלומינסקי: בסופו של דבר המסלול הזה – שהיה מסלול שהרגשנו שאנחנו רוצים ללכת בו לקראת; הוא לא היה המסלול המרכזי, המסלול המרכזי זה שנה וחצי; זה מסלול שנותן שנה פלוס פרקטיקום של 80 שעות, אם הוא עושה תואר שני או תואר נוסף, זה לא המסלול המרכזי – עקב חילוקי הדעות שהיו בקרב המכללות והאוניברסיטאות – וראינו שהם לא מסוגלים להתלכד סביב זה – הורדנו את המסלול הזה והשארנו רק את המסלול של שנה וחצי.

קריאות: – – –

ניסן סלומינסקי: אז תדברי עם דוד, מה את רוצה ממני?

ניסן סלומינסקי: דוד, אתם מפריעים לי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת ביטן, תפזר את ההתקהלות, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

ניסן סלומינסקי: אני אומר, הורדנו את המסלול והשארנו רק את המסלול של שנה וחצי.

ניסן סלומינסקי: אני אומר שוב: החוק הוא חוק טוב, ואני חושב שכולנו הרגשנו אתו הרבה יותר טוב.

ניסן סלומינסקי: נכון, יש חילוקי דעות – נניח מי יכול להיות הנציב.

ניסן סלומינסקי: בחוק מופיע שנציב יכול להיות שופט מחוזי בדימוס.

ניסן סלומינסקי: אמרנו לעצמנו – מרב, תשמעי, כי זאת ההסתייגות שלך – אמרנו לעצמנו ששופט בדימוס ודאי יכול להיות נציב, אבל בדרך כלל שופט בדימוס הוא בן 70 פלוס, כי הוא יצא לפנסיה.

ניסן סלומינסקי: הרי מדובר על שופט בדימוס, הוא יוצא לפנסיה בגיל 70, אז הוא יכול להיות בן 70 או יותר מבוגר.

ניסן סלומינסקי: לקחת אותו ולמנות אותו שיהיה הנציב שיפקח על 3,000 סטודנטים שמפוזרים בכל הארץ, אמרנו שזה יכול להיות, אבל אנחנו רוצים להוסיף עוד אופציה: לקחת עורך דין שיש לו הכישורים להתמנות לשופט מחוזי – שגם הוא יכול להיות.

ניסן סלומינסקי: כלומר, או שופט מחוזי בדימוס או עורך דין שעונה על הקריטריונים להיות שופט מחוזי.

ניסן סלומינסקי: לכן יש את שניהם.

ניסן סלומינסקי: אני יודע שיש הסתייגות שרוצים רק שופט מחוזי.

ניסן סלומינסקי: אני אומר שלא כדאי לצמצם את זה, כי צריכים לחשוב: אדם בן 70 שיוצא לפנסיה – להכניס אותו לזה?

ניסן סלומינסקי: צריך לתת אופציות נוספות, נגיד כך.

ניסן סלומינסקי: זה דבר אחד.

ניסן סלומינסקי: דבר שני שהתלבטנו בו וכתוצאה מזה יש הסתייגות – אלה שתי ההסתייגויות היחידות שיש – זה הנושא של מי יממן את הנציב.

ניסן סלומינסקי: אני חושב שכולנו רצינו והיינו שמחים אם את הנציב יממן שר המשפטים.

ניסן סלומינסקי: דא עקא, שמשרד המשפטים הודיע שאין לו תקציב לנושא.

ניסן סלומינסקי: אנחנו חושבים שהפונקציה הזאת היא פונקציה מרכזית, וגם משרד המשפטים חושב, לכן נידבנו, מה שנקרא, בכוח את לשכת עורכי הדין שיממנו את הנציב.

ניסן סלומינסקי: הוא לא יהיה כפוף להם והוא יעבוד עם משרד המשפטים.

ניסן סלומינסקי: הוא יעבוד עם המערכת שישנה, אבל משכורתו תשולם מהגוף שממנו אנחנו כן יכולים להוציא, כי אחרת זה יכול ליפול ולא יהיה.

ניסן סלומינסקי: לכן כתבנו שהוא ימומן על ידי לשכת עורכי הדין – לא כפוף להם אבל ימומן על ידם.

ניסן סלומינסקי: אלה היו שתי ההסתייגויות.

ניסן סלומינסקי: דוד, להמשיך?

יולי יואל אדלשטיין: לא, יש מלא הסתייגויות.

ניסן סלומינסקי: יש שתי הסתייגויות.

ניסן סלומינסקי: אני מבקש מחברי, א.

ניסן סלומינסקי: להוריד את ההסתייגות, וב.

ניסן סלומינסקי: לתמוך בחוק בקריאה שנייה ושלישית.

ניסן סלומינסקי: אני חושב שהוא חוק טוב וראוי.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת סלומינסקי.

ניסן סלומינסקי: את הברכות אני אברך בסוף.

יולי יואל אדלשטיין: ברכות – תוכל לעלות אחרי ההצבעה.

יולי יואל אדלשטיין: יש מספר רב של חברי כנסת שהגישו הסתייגויות.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודיע שחברי הרשימה המשותפת הסירו את כל ההסתייגויות.

יולי יואל אדלשטיין: מי שביקשו מהמסתייגים בינתיים לנמק את ההסתייגויות הם חברי הכנסת עודד פורר, מרב מיכאלי ורויטל סויד.

יולי יואל אדלשטיין: לאחר מכן נעבור לבקשות דיבור.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עודד פורר, עד חמש דקות לרשותך, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני, עד חמש דקות לנמק את ההסתייגות.

עודד פורר: תודה, אדוני.

עודד פורר: ראשית, אני חייב לומר שהחוק הזה הוא לא מלא.

עודד פורר: הוא לא מלא כי חסר בו באמת פרק מאוד מאוד חשוב, שאני חושב שהוא נכון, והוא הנושא של הפרקטיקום.

עודד פורר: עם זאת, אני חייב לומר שלהכניס את הפרקטיקום לחקיקה כשהוא לא סגור – כפי שהוא היה, לא סגור – זה באמת אולי אופציה פחות טובה.

עודד פורר: אבל אני כן רוצה לדבר דווקא, לשם שינוי, בזמן שניתן לי לדבר על ההסתייגויות, אני באמת רוצה לדבר על ההסתייגות שלי.

עודד פורר: אני רוצה לדבר על ההסתייגות שלי כי אני חושב שזאת הדרך הנכונה והנתיב הנכון שבו צריך ללכת במקרה של בחינת לשכת עורכי הדין.

עודד פורר: גם אם ההסתייגות לא תעבור עכשיו, אני כן אגיש אותה עם חברי כנסת נוספים מהבית הזה כהצעת חקיקה.

עודד פורר: אחת הבעיות של חברים שהולכים ולומדים משפטים ויוצאים להתמחות כדי להיות עורכי דין היא שאחרי שהם מסיימים את שלוש שנות הלימודים שלהם, הולכים להתמחות ומתמחים, עכשיו הם יתמחו שנה וחצי, ואת מבחן הלשכה שלהם עושים רק בסוף הדרך.

עודד פורר: אחרי שהם למדו שלוש שנים ועוד שנה וחצי התמחות – ארבע וחצי שנים מהחיים שלהם; לעתים אנחנו מדברים על אנשים שעשו הסבה למקצוע אחר – הם הולכים למבחן, ובמבחנים האחרונים אנחנו רואים מבחן אחרי מבחן אחרי מבחן, 60% נכשלים.

עודד פורר: חלק נכבד מהנכשלים נכשלים במבחן פעם שנייה ופעם שלישית.

עודד פורר: יכול להיות – אני לא רוצה לקבוע עובדה, אבל יכול להיות שחלק מהנבחנים באמת אולי לא מתאימים למסלול של המקצוע הזה.

עודד פורר: באה ההסתייגות שלי לעניין הזה ואומרת: בואו נעשה כמה תחנות בדרך.

עודד פורר: בואו נאפשר לסטודנט לראות בדרך שאולי הוא לא בכיוון; אולי הוא יוכל להיות משפטן אבל הוא לא יוכל לעבור את המשוכות האלה כדי להיות עורך דין, בדומה לבחינת לשכת רואי החשבון.

עודד פורר: צריך להבין שבלשכת רואי החשבון הבחינות האלה מפוזרות – לאורך התואר ולאורך הדרך הם צריכים לעשות מספר רב של בחינות.

עודד פורר: הם יודעים איפה הם נמצאים.

עודד פורר: הם לא מגיעים לבחינה אחת אחרי שהם סיימו את כל המסלול ושם קובעים את גורלם.

עודד פורר: בהסתייגות הזאת ביקשתי לקבוע שתהיה בחינה אחידה שלשכת עורכי הדין תעשה לבוגרי שנה א' ובחינה אחידה לבוגרי שנה ב', ואחר כך תהיה הבחינה של ההתמחות.

עודד פורר: מה זה יעשה, אדוני היושב-ראש?

עודד פורר: סטודנט סיים שנה א' במשפטים וניגש לבחינה האחידה הזאת של לשכת עורכי הדין – זה איזה סטנדרט אחיד למי שסיים שנה א'.

עודד פורר: אם הוא עובר אותה – הכול בסדר; אם הוא לא עובר אותה, הוא יכול להמשיך ללמוד שנה ב', אין בעיה, אבל הוא יודע שהוא לא יוכל להיכנס להתמחות עד שהוא לא יעבור את הבחינה ההיא.

עודד פורר: זאת אומרת, הוא מבין כבר בסוף שנה א' שיש לו בעיה, אולי בסוף הדרך כבר צפויה לו בעיה.

עודד פורר: אז הוא יכול להחליט: או שהוא לא נכנס למסלול של ההתמחות.

עודד פורר: הוא סיים את התואר במשפטים והוא משפטן והוא הולך עם התואר הזה ועושה מה שהרבה אנשים עושים עם תואר במשפטים.

עודד פורר: האופציה השנייה שעומדת בפניו היא להגיד: אתם יודעים מה?

עודד פורר: למדתי שנה א' במשפטים.

עודד פורר: אולי אני לא לכיוון של מקצוע עריכת דין.

עודד פורר: אני אעשה הסבת מקצוע.

עודד פורר: עשיתי שנה א', אקח את נקודות הזכות שיש לי ואלך ללמוד תואר ראשון שהוא תואר ראשון אחר.

עודד פורר: המטרה בסוף, במקום שלשכת עורכי – אני לא אוהב להשתמש בכינוי הזה, אבל זה סוג של מסננת – תעשה את הסינון בסוף ההתמחות, אחרי ארבע וחצי שנים, אחרי שאדם השבית את החיים ולמד שלושה וארבעה חודשים למבחן לשכה, שהיא תעשה איזה מדרגות.

עודד פורר: הוא בדרך יוכל לבחור לעזוב את הנתיב הזה של משפטים והולך לנתיב אחר.

עודד פורר: עדיין פתוחה בפניו הדרך להמשיך ללמוד את התואר ולהמשיך ולנסות את הבחינה של שנה א', את הבחינה של שנה ב'.

עודד פורר: אם מישהו יהיה עקשן מספיק – שיהיה עקשן מספיק.

עודד פורר: אני בסך הכול רוצה להציג לפניו את מצבו בתחילת הדרך ולא בסופה.

עודד פורר: הגשתי את זה כהסתייגות, אדוני היושב-ראש.

עודד פורר: אני חושב שהיא הייתה יכולה לעבור כהסתייגות, אבל זה בהחלט נושא שמצריך דיון.

עודד פורר: הוא מצריך דיון עם המוסדות האקדמיים, הוא מצריך דיון עם לשכת עורכי הדין – שאגב די תומכת במהלך הזה, אני חושב, אבל היא תצטרך לנסח סוג של בחינות אחידות – והוא מצריך דיון שיאפשר גם לסטודנטים להשמיע את עמדתם ודעתם.

עודד פורר: ההסתייגות הזאת לא אושרה בוועדה.

עודד פורר: מאחר שאני מניח שהיא לא תאושר גם פה, אחרי שהצגתי אותה, אני אבקש להסיר אותה ולא להצביע על ההסתייגות שלי.

עודד פורר: אני אגיש אותה בתור הצעת חוק נפרדת.

עודד פורר: אני אבקש מחברי הכנסת להצטרף אלי לחקיקה הזאת, ואולי נעשה את השינוי.

עודד פורר: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: חברת הכנסת מרב מיכאלי.

קריאה: – – –

מאיר כהן: חברת הכנסת רויטל סויד.

מאיר כהן: בבקשה, גברתי, עשר דקות לרשותך.

מאיר כהן: חברת הכנסת מיכאלי, את תרצי לדבר אחריה?

מרב מיכאלי: כן.

מאיר כהן: אוקיי.

מאיר כהן: בבקשה.

מאיר כהן: בבקשה, גברתי, עשר דקות.

רויטל סויד: רגע, רגע, רגע, כשדוד ביטן עומד פה לי אין שום יכולת לדבר.

מאיר כהן: דוד ביטן, דוד ביטן – – –

רויטל סויד: אם הוא היה יכול איכשהו לסגור את הרמקול זה היה טוב, אבל הוא לא יכול.

מאיר כהן: דוד ביטן, זה מפריע לה.

רויטל סויד: אי-אפשר.

רויטל סויד: בלתי אפשרי.

רויטל סויד: בוא, בבקשה, תשמע על בית-המשפט העליון.

מאיר כהן: אז בבקשה, לכו הצדה.

מאיר כהן: בבקשה, גברתי.

רויטל סויד: לא, אני באמת לא יכולה לדבר כשהוא נמצא פה.

דוד ביטן: נו, דברי, מה.

רויטל סויד: לא יכולה.

רויטל סויד: בית-המשפט העליון.

דוד ביטן: תגידי מאה פעם בית-המשפט העליון ונגמר – – –

מאיר כהן: בבקשה, עשר דקות.

רויטל סויד: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, אי שם ב-1990, לפני הרבה מאוד שנים, הגעתי בבוקר בהיר אחד לפרקליטות מחוז מרכז פלילי להתחיל את ההתמחות שלי בעריכת דין אצל עורכת הדין פנינה גיא, אחת מהבכירות בפרקליטות ואחת המאמנות האגדתיות ביותר שיכלו להיות.

רויטל סויד: התחלתי את דרכי אחרי שלוש וחצי שנות לימודים באוניברסיטת בר אילן.

רויטל סויד: חשבתי שאני מכירה את חוק העונשין, את סדר הדין הפלילי, את דיני הראיות, על בוריים.

רויטל סויד: הייתי בטוחה שאחרי שלוש וחצי שנות לימוד באחת מהאוניברסיטאות המובילות אני אגיע להתמחות ולא יהיה לי הרבה מה ללמוד, לא יהיה הרבה מה לחדש, לא יהיה הרבה לאן להגיע קדימה, אלא רק לעשות "וי" ולעשות התמחות.

רויטל סויד: אבל מסתבר שהפער בין הלימודים עצמם באוניברסיטה, הלימודים האקדמיים, לבין ההלכה בשטח, המעשה בשטח, הוא פער גדול מאוד.

רויטל סויד: הוא בא לידי ביטוי קודם כול באיך אתה מגיע; איך אתה נכנס; איך אתה כותב את הטיעונים; איך אתה עומד וטוען אותם בפני בית-המשפט; איך אתה מנתח כל תיק ותיק – הרי זה סעיף חיקוק אחד, אבל פתאום בכל תיק הוא לובש ופושט צורה ונראה אחרת לחלוטין; איך אתה מגיש את הפסיקה.

רויטל סויד: איך אתה לומד להיות עורך דין הלכה למעשה.

רויטל סויד: ההתמחות שלי הייתה התמחות של שנה ומחצה, בדיוק מה שאנחנו הולכים להעביר היום.

רויטל סויד: התיקון היום הוא לא תיקון חדש, הוא לא תיקון שמגיע ויוצר משהו שמעולם לא היה בעבר.

רויטל סויד: התיקון הזה רק מחזיר את המצב לקדמותו.

רויטל סויד: הוא מחזיר את המצב לכך שמקצוע עריכת הדין – יתייחסו אליו באופן מכובד, גם בלימודים, גם מבחינה אקדמית, גם בהתמחות, גם למתמחים, וודאי שלאחר מכן לעורכי הדין שפוקדים את בתי-המשפט או נותנים שירותים משפטיים לציבור.

רויטל סויד: אבל החשוב ביותר, או כמעט החשוב ביותר, זה מה היה מצבם של המתמחים בכל התקופה הזאת; כמה אנחנו שומעים על כך שיש הצפה במקצוע, שלמתמחים אין מקומות להתמחות.

רויטל סויד: מתמחים מתמחים בכל מקום, אצל כל מי שרק מוכן לקבל אותם, גם אם זה לא בדיוק בתחום ההתמחות שהם היו רוצים ובוחרים, ואף אחד לא נותן את הדעת על כך שחלק נכבד מזה זה בגלל שלמאמנים לא השתלם בכלל לקחת עורכי דין.

רויטל סויד: היום המאמנים חושבים פעמיים לפני שהם לוקחים מתמחה.

רויטל סויד: לוקח חצי שנה להכשיר סטודנט להיות מתמחה ראוי; לוקח חצי שנה ללמד אותו את התחום, ללמד אותו את הפרקטיקה, להכניס אותו לרזי ולנבכי ההתמחות והמקצוע ולגרום לכך שהוא באמת יכול לתפקד כמתמחה בכל דבר ועניין, עם עשייה משפטית, כתיבה והתנהלות כפי שמתמחה צריך להתנהל.

רויטל סויד: באו רבים מאוד מהמאמנים ואמרו: לא רוצים.

רויטל סויד: בשביל מה לנו לקחת מתמחה, לשלם לו שכר, חצי שנה להכשיר אותו, ואחר כך ליהנות ממנו או מפרי עמלו רק חצי שנה?

רויטל סויד: אם כך, עדיף לקחת עורכי דין מתחילים, לשלם להם כמעט את אותו שכר, אם לא שכר בדיוק זהה, וזה הפתרון.

רויטל סויד: וכך קרה שבין היתר בגלל העובדה שהתמחות הייתה שנה אחת בלבד, הרבה מאוד מתמחים לא מצאו מקום עבודה ומאמנים רבים ויתרו על הזכות הזאת.

רויטל סויד: אני הייתי גם מתמחה וגם עורכת דין עצמאית עם משרד, ובשנים האחרונות לא העסקנו מתמחים במשרדים שלנו; וחלק מהבעיה הייתה זו.

רויטל סויד: וכך יוצא שהתיקון היום לא רק מחזיר מצב לקדמותו אלא גם מתקן עוול שפגע בעיקר במתמחים, ומאפשר להם עכשיו התמחות יסודית, התמחות איכותית, התמחות מקצועית, שתאפשר להם באמת להתחיל את החיים המקצועיים שלהם כמו שצריך.

רויטל סויד: הוא מאפשר שהציבור ידע שברפואה יש התמחות של ארבע וחמש שנים, גם בראיית חשבון יש התמחות שהיא התמחות משמעותית, ורק במקצוע עריכת הדין פתאום ההתמחות התכווצה משנתיים לשנה וחצי, ומשנה וחצי לשנה.

רויטל סויד: וכשאנחנו רוצים – ואני בוודאי, כמי שהייתה עורכת דין מעל 25 שנה – כשאנחנו רוצים להחזיר למקצוע עריכת הדין את כבודו, את איכותו, את המקום הראוי לו, להתייחס לעורכי הדין, כאשר הם מקבלים את ההכשרה הנכונה, כי הם שדנים גם בדיני ממונות וגם בדיני נפשות, ומן הראוי שנעמיד עורכי דין ראויים, איכותיים ומקצועיים, כפי שאכן מתבקש מהמקצוע עריכת הדין.

רויטל סויד: אבל כדי לדאוג שבשום דרך וצורה שהיא לא יהיה ניצול של מתמחים, לא תהיה פגיעה בהם, לא יהיה מצב שהם יצטרכו לעשות עבודות שאינן מכבדות את המתמחים, או אינן חס וחלילה משפטיות, אז הצעת החוק הזאת באה ומקימה לראשונה תפקיד של נציב, נציב שיהיה ממונה ואחראי על המתמחים, נציב שהוא שיפקח שאכן העבודה מתבצעת כראוי ושהמתמחים באמת מועסקים אך ורק בעבודות המשפטיות, שזו המטרה שלשמה הם הגיעו להתמחות.

רויטל סויד: הנציב הזה, אם יהיה ראוי ואיכותי, הארכה של תקופה הכהונה שלו תוכל להיות בארבע שנים, ובין היתר הוא יהיה או שופט מחוזי לשעבר או עורך דין שעומד בתנאים של שופט מחוזי.

רויטל סויד: ואני רוצה לומר לכם שאני חושבת שהתנאי השני הוא התנאי המיטבי, ואני חושבת שעורך דין שהוא כשיר להיות שופט מחוזי והוא עורך דין בפרקטיקה ידע הכי טוב גם לפקח, גם להיכנס למשרדים, גם לשבת עם המתמחים, גם לראות איך המשרד מתפקד, גם לראות אם המשרד מאפשר באמת את החדר הראוי, את המקום, את התנאים, ושהעבודה היא אכן משפטית, כי הוא מגיע מהפרקטיקה.

רויטל סויד: בסופו של דבר הלימודים חשובים, הם מפתח, אבל הפרקטיקה לא פחות חשובה.

רויטל סויד: במהלך הדיונים, שהיו מאוד סוערים, עלה גם איזה ניסיון לפשר בין המכללות לאוניברסיטאות וליצור איזה יציר כלאיים שמי שלומד תואר נוסף יוכל לעבור גם קורס הכשרה מעשית שייקרא פרקטיקום הלכה למעשה.

רויטל סויד: אני סברתי שהקורס הזה מיותר.

רויטל סויד: אני סברתי שכולם, באופן שוויוני, צריכים לעשות התמחות שתחול גם על הסטודנטים, גם על בוגרי המכללות, גם על בוגרי האוניברסיטאות באופן אחיד, ולא תיצור איפה ואיפה, אבל בעיקר לא תעשה צחוק מהעבודה; כי תואר נוסף הוא חשוב, והעשרת ההשכלה היא חשובה, ומובן שכאשר לומדים תואר נוסף יש לזה ערך מוסף, אבל ממש לא בתחום ההלכה למעשה, וזה ממש לא מגיע במקום התמחות בשטח וממש לא בא במקום פרקטיקה איך כותבים מסמכי בית-דין, איך ניגשים, איך כותבים, איך טוענים, איך מגיעים לבית-המשפט ואיך מתנהל עורך דין בכל היבט ומובן שהוא.

רויטל סויד: אני שמחה שזה יצא; אני שמחה שזה הגיע בסופו של דבר מהמכללות ומהאוניברסיטאות עצמן, שלא יכלו להגיע לעמק השווה.

רויטל סויד: בסופו של דבר, מי שיצאו נשכרים מזה אלה המתמחים, מקצוע עריכת הדין, ויצא המוצר המיטבי בתיקון הצעת החוק הזאת.

רויטל סויד: אני ממליצה לכל חברי להצביע בעד.

רויטל סויד: תודה.

מאיר כהן: תודה רבה לגברתי.

מאיר כהן: חברת הכנסת מרב מיכאלי.

מרב מיכאלי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

מרב מיכאלי: חברי וחברותי חברות הכנסת, אני אתחיל ואגיד שגם אני ממליצה לכולן ולכולם להצביע בעד הצעת החוק הזאת.

מרב מיכאלי: אומנם לא עשיתי התמחות במשרד עורכות ועורכי דין – –

רויטל סויד: אני עשיתי בפרקליטות.

מרב מיכאלי: – – אבל אני יודעת מה המשמעות של להצטרך ולהזדקק לשירותיו של עורך או עורכת דין ומה ההשפעה של העבודה שלהם, המיומנות שלהם וההיכרות שלהם עם השדה שבו הם פועלות ופועלים, לפעמים ממש לחיים עצמם של לקוח או לקוחה שלהם.

מרב מיכאלי: היכולת לייצג מישהו או מישהי בצורה אפקטיבית היא דרמטית.

מרב מיכאלי: אנחנו מפקידות ומפקידים חלקים של החיים שלנו בידיים של עורכות ועורכי דין, והיכולת שלהם – שיושבת לא רק על השכלה אלא על מיומנות והיכרות אמיתית של המציאות של המקצוע – היא מאוד מאוד משמעותית.

מרב מיכאלי: אני רוצה להגיד שאני שמחה שהצלחנו להגיע למתווה, כי צריך להגיד שהנוסח שעמד לפנינו, ממש עד היום, אדוני, ניסה לעשות סוג של קומבינה שהייתה יוצרת אי-שוויון כלכלי דרמטי מאוד בין סטודנטיות וסטודנטים שונים, כי הנוסח שעמד לפנינו היה שנה וחצי התמחות, אלא אם כן – וכאן באו כל מיני אפשרויות לקיצוץ חצי שנה מההתמחות תמורת כל מיני דברים שעולים כסף, אם זה תואר משולב או תואר נוסף – שהם דברים נהדרים, ואני מאוד הייתי רוצה עורכות ועורכי דין משכילים בתחומים נוספים, אבל מה לעשות שלא כולן יכולות ויכולים להרשות לעצמם את התואר הנוסף, ולא כולן יכולות ויכולים להרשות לעצמם גם את השנים הנוספות בלימודים?

מרב מיכאלי: זה למי שמקטרת על חצי שנה נוספת של התמחות.

מרב מיכאלי: דבר נוסף שהיה על הפרק – הייתה אופציה לדבר הזה שנקרא פרקטיקום, כמו שפירטה חברתי, 80 שעות שבהם ילמדו דברים מעשיים.

מרב מיכאלי: ללמד דברים מעשיים אין משמעותו כמו להתנסות באמת בדברים המעשיים, ו-80 שעות זה לא חצי שנה.

מרב מיכאלי: יתרה מזו, הועלתה באיזשהו שלב הצעה – בעיני ממש הזויה – שהמכללות הפרטיות יממנו את הפרקטיקום הזה שתעביר לשכת עורכות ועורכי הדין עבור כל הסטודנטיות והסטודנטים, גם במוסדות הלא-מתוקצבים.

מרב מיכאלי: איך להגיד?

מרב מיכאלי: בשביל זה שחלק מהאזרחיות והאזרחים יממנו חלק אחר יש לנו פטנט אחד, אדוני.

מרב מיכאלי: קוראים לזה מסים.

מרב מיכאלי: אי-אפשר לעשות את זה בדלת האחורית בכל מיני מקומות נוספים כשהציבור לא בחרה לממן עוד מישהו או מישהי, ובטח ובטח אי-אפשר להעמיד דבר כזה למבחן.

מרב מיכאלי: זה אי-שוויון מפורש, ואני שמחה מאוד שבסוף אנחנו לא מוצאות ומוצאים את עצמנו פה נאלצים, מסיבות לא ענייניות, לחוקק מין עיוות שכזה.

מרב מיכאלי: ולכן, השינוי של הארכת ההתמחות לשנה וחצי – אני יודעת בוודאות שזה דבר נכון, ואני שמחה שאנחנו נעביר אותו היום.

מרב מיכאלי: ההסתייגויות שאני מעלה כאן הן שתיים: האחת – אני חושבת שזה נכון שהנציב או הנציבה המיועדת יהיו אכן שופט או שופטת בדימוס ולא עורך או עורכת דין; לא מישהו שהוא בתוך הפוליטיקה הפנימית של עריכת הדין.

מרב מיכאלי: אני חושבת שזה ייתן למישהו כזה או למישהי כזאת יותר כוח להשגיח על המערכת, לפקח עליה, בצורה יותר אובייקטיבית ופחות מועדת לפניות, ולכן אני חושבת שהנציב או הנציבה צריכה להיות שופטת בדימוס ולא עורך דין.

מרב מיכאלי: ההסתייגות השנייה שלי נוגעת, אדוני היושב-ראש וחברי וחברותי חברי הכנסת, ההסתייגות השנייה נוגעת לעצמאות הנציב או הנציבה.

מרב מיכאלי: אני סבורה שהתפקיד הזה צריך לשבת במשרד המשפטים ולא בלשכת עורכות ועורכי הדין.

מרב מיכאלי: אני לא חושבת שלשכת עורכות ועורכי הדין צריכה להיות זאת שמפקחת על חברותיה וחבריה בהקשר הספציפי הזה של מתמחות ומתמחים, שהם עוד לא לגמרי חלק מהמקצוע הזה, הם עוד לא גמרי חלק מהגילדה הזאת.

מרב מיכאלי: אני חושבת שבמקום הזה המדינה צריכה לקחת עליהן ועליהם אחריות יתרה.

מרב מיכאלי: אני חושבת שזה חשוב שהנציבה או הנציב הזה לא תהיה בשר מבשרה של לשכת עורכי הדין.

מרב מיכאלי: אלה שתי ההסתייגויות שאני מעלה, אבל מעבר לזה אני חושבת שהחוק ראוי ושצריך לתמוך בו.

מרב מיכאלי: ואני רוצה לקוות שאכן ההצפה שיש מדינת ישראל בעורכות ועורכי דין – נמצא דרכים נוספות לאזן אותה ולוודא שמי שעוסקות ועוסקים במקצוע הזה יזכרו שמעבר לגילדה מקצועית, הם קודם כול, לפני הכול ואחרי הכול, שותפות ושותפים לשמירה על שלטון החוק, לשמירה על הערכים הדמוקרטיים של מדינת ישראל: של שוויון, של חירות מכל הסוגים ושל הביטחון האישי של כל אחד ואחת מאתנו כפי שהוא בא לידי ביטוי בשמירה על החוק, על שלטון החוק ועל שוויון וחירות.

מרב מיכאלי: מה יש לומר?

מרב מיכאלי: הלוואי והלוואי.

מרב מיכאלי: תודה רבה לכם.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: יש בקשות דיבור.

מאיר כהן: חבר הכנסת אורי מקלב, אדוני.

אורי מקלב: תודה רבה.

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, מכובדי חברי הכנסת, חברי חברי הכנסת, אין ספק שהצעת החוק הזאת – הייתה הרבה חשדנות סביב הצעת החוק הזאת בגלל שהנראות לא מספיק נקייה, כשלשכת עורכי הדין מגישה הצעות חוק שמדברות על איך מתקבלים לעריכת דין.

אורי מקלב: מכיוון שמטבע הדברים, ולנוכח מה שקורה, שיש עודף של עורכי דין, או יש רבים שלומדים עריכת דין – מהאנשים שאמונים על המקצוע זה יכול להיראות כקשיים בללמוד עריכת דין, להיות עורך דין, במיוחד על רקע – הדיונים היו על רקע קבלת תוצאות המבחנים של לשכת עורכי הדין, שבהם רבים מעורכי הדין, רבים מאלה שלמדו – נכשלו.

אורי מקלב: וכשנכשלים באחוז כל כך גבוה, וכשבלשכת עורכי הדין עצמה מדברים על זה שיש עודף במקצוע, ועכשיו עושים הסדרה במקצוע – דבר ראשון, זה מחשיד.

אורי מקלב: אבל מצד שני, אפשר להגיד: לא.

אורי מקלב: זה לא בא להקשות להתקבל למקצוע, אלא זה בא להתמקצע – לא להקשות אלא להתמקצע, לעשות את עורכי הדין הרבה יותר מקצועיים.

אורי מקלב: מצד שני, היה חשש גדול שככל שאנחנו נאריך את תקופת ההתמחות, כך יהיה קשה יותר היום בהתמחות.

אורי מקלב: והמצב הוא שקשה היום למצוא משרד עורכי דין שיאפשר לך להתמחות.

אורי מקלב: אבל השתכנענו, ואני חושב שקיבלנו על עצמנו כשקיבלנו את דעתם שכל מה שנעשה זה הרבה יותר כדי לשפר את המקצוע, כדי לאפשר למשרדי עורכי דין לקלוט מתמחים בגלל אורך התקופה – שזה ישפר את המצב.

אורי מקלב: אבל תוך כדי הדברים האלה התברר והוצג, גם על ידי היושב-ראש וגם על ידי אחרים, שיש שני סוגים של לומדים עריכת דין: יש כאלה שלומדים עריכת דין כעוד תואר שיכול לשמש אותם במקצוע שהוא לא עריכת דין, אלא הוא עורך דין בגלל שהוא יכול להיות מנהל בנק, הוא רוצה להיות, או שהוא מנהל חברה, ובמסחר שיש לו, או בכל מקצוע אחר שהוא עוסק בו מהמקצועות חופשיים, התואר עורך דין יכול לעזור לו הרבה בעבודה.

אורי מקלב: לכן, להגיד שההתמחות שלהם תהיה שנה וחצי – היא הרבה יותר קריטית, יש לה השפעה גדולה מאוד, היא מקשה עליהם מאוד.

אורי מקלב: הם אנשים שעובדים, הם אנשים שכבר נמצאים בתוך תהליך החיים שלהם, ולמידת עריכת דין הייתה כדי להשכיל יותר, לקבל יותר ידע במשפטים, אבל הוא לאו דווקא לייצג לקוחות, ובוודאי לא להופיע בבית-משפט.

אורי מקלב: הצענו הצעה, שקיבלה את התמיכה של לשכת עורכי הדין, לעשות שני מסלולים בהתמחות של עריכת דין: מסלול אחד מקוצר, למי שרוצה את זה רק כדי לקבל תעודת עורך דין בלי שהוא יוכל לייצג בבית-המשפט; לימודים ופרקטיקה בהתמחות ארוכה יותר, של שנה וחצי, למי שרוצה בסופו של דבר גם לייצג.

אורי מקלב: ויש בזה היגיון: שנה וחצי התמחות – רוצים לתת לך את האפשרות ולדעת שאתה הולך ומייצג אנשים בבתי-משפט עם אחריות; צריך לזה אחריות הרבה יותר גדולה.

אורי מקלב: אבל אם אדם רוצה רק את המקצוע, רוצה את התעודה ואת התואר של עריכת דין, משפטים פלוס עריכת דין, בלי לייצג בבית-המשפט, בשביל לקבל הכרעות משפטיות, לקבל ידע, להשתמש בידע הזה, בלי שהוא הולך לייצג לקוחות – שם מספיקה שנה.

אורי מקלב: אמרו לנו שבאנגליה זה קיים.

אורי מקלב: לכן, אנחנו הצענו לאמץ שני מסלולים בתעודת עורכי דין.

זהבה גלאון: כשנהיה אנגליה, נאמץ את – – –

אורי מקלב: אבל אנחנו יכולים לאמץ את הדברים הטובים מאנגליה, ואנחנו יכולים בסך הכול לשפר את הלימודים, ובלשכת עורכי הדין ידעו שלא כל אלה שלומדים עריכת דין הולכים בסוף להיות עורכי דין ומתחרים בהם.

אורי מקלב: בסופו של דבר, אדוני היושב-ראש, הייתה הסכמה של לשכת עורכי הדין, הם עשו גם סקר בין החברים, תהיה תמיכה בחקיקה נפרדת, וזה מה שאנחנו רוצים להגיש.

אורי מקלב: אני פונה אליכם, חברי הכנסת, להצטרף לאותה הצעת חוק – – –

מאיר כהן: חברי חברי הכנסת, זו לא תחושה של סוף קורס, אז אנא מכם.

מאיר כהן: חבר הכנסת עודד פורר, מי שרוצה לדבר – שיצא החוצה.

אורי מקלב: ואני מסיים בזה שיש הסכמה של לשכת עורכי הדין – –

מאיר כהן: זהו.

מאיר כהן: זה מחר יהיה, לא היום.

מאיר כהן: בבקשה.

אורי מקלב: ויש, כפי שנאמר לי, גם תמיכה של שרת המשפטים.

אורי מקלב: אנחנו נגיש ונניח את הצעת החוק הזאת כדי לאפשר שני מסלולים של התמחות.

אורי מקלב: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: אני מזמין את חברת הכנסת יעל גרמן – לא נמצאת.

מאיר כהן: חברת הכנסת קורן נורית, בבקשה.

נורית קורן: חברי חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש, אני רוצה לספר לכם שגם אני, כמו חברתי רויטל סויד, גם אני עורכת דין, אבל לא בשנים שלך ובקריירה המפוארת שלך.

נורית קורן: אני – בעצם זאת קריירה שנייה.

נורית קורן: למדתי ב-2005 תואר ראשון, סיימתי אותו ובמקביל עשיתי תואר שני.

נורית קורן: התחלתי את ההתמחות בבית-משפט וההתמחות ארכה שנה, וכשיצאתי, סיימתי את ההתמחות, עברתי את המבחן והתחלתי לעבוד, הרגשתי שחסרים לי כלים רבים כדי לתפקד כעורכת דין אזרחית, ולכן נעזרתי בעורכי דין אחרים, מקצועיים, שנתנו לי מניסיונם, וכך עמדתי על זה שחשוב שתהיה התמחות ארוכה יותר.

נורית קורן: הלשכה באה עם הצעה שזה יהיה שנתיים, ואז הוחלט שזה יהיה שנה וחצי.

נורית קורן: הועמדה האפשרות שמי שיעשה תואר שני ויעשה פרקטיקום יקבל פטור מחצי השנה הנוספת ויעשה רק התמחות של שנה.

נורית קורן: לי מאוד הפריע הנושא הזה שאנחנו קובעים כאן גורלות של אנשים ובעצם מאפשרים למי שיש לו כסף לקנות את התואר השני – אדוני היושב-ראש, אתה, שנלחם תמיד למען אוכלוסיות מוחלשות.

נורית קורן: זה הפריע.

נורית קורן: אמרתי: לא ייתכן שמי שיש לו כסף יקנה בכסף את חצי השנה הנוספת של התמחות, גם עם הפרקטיקום.

נורית קורן: ואז המכללות לחצו, והן רצו מאוד שזה יישאר ככה, הסעיף הזה בחוק.

נורית קורן: ואני שמחה שגם אני, גם הקואליציה – ולמרות שהיו הסכמות לחצתי שיהיה שנה וחצי בלבד, כי רק מתוך ניסיון אני יודעת כמה זה חשוב וכמה חשוב לאפשר לכל אחד לרכוש השכלה בזמן שיש לו ובזמן שהוא יכול.

נורית קורן: אני גם מעדיפה שאנשים ירכשו השכלה ויהיו עורכי דין יותר מוכשרים, אבל בכוונה אמרתי שלי יש גם תואר ראשון וגם תואר שני, ויש לי גם תואר נוסף של האוניברסיטה הפתוחה במדעי החברה והרוח, ועם כל זאת, זה לא הספיק כדי להיות עורכת דין מקצועית, טובה, עם הרבה כישורים.

נורית קורן: הייתי צריכה ללמוד, ואני לא חושבת שאנחנו צריכים שעורכי דין ילמדו על אנשים.

נורית קורן: אנחנו רוצים שיהיו כמה שפחות טעויות, אנחנו רוצים שהם יהיו מקצועיים יותר, וזה מה שחשוב.

נורית קורן: ולכן, אני שמחה שהצלחנו לעשות שכולם יעשו באותה צורה, שנה וחצי התמחות, ולא שכסף יקנה תואר שני ופרקטיקום.

נורית קורן: אני רוצה להודות כאן לניסן סלומינסקי, שבאמת השתדל ועשה ככל יכולתו כדי שהחוק הזה יעבור.

נורית קורן: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: חברת הכנסת רוזין, בבקשה.

מאיר כהן: חברת הכנסת זהבה גלאון, בבקשה.

זהבה גלאון: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, סיעת מרצ תצביע נגד ההצעה.

זהבה גלאון: בעיני, הפשרה שהוצגה כאן על ידי הרבה מהדוברים היא פשרה רקובה.

מאיר כהן: אני חוזר ומבקש: מי שרוצה לדבר – שילך לפאתי האולם או שיצא החוצה.

מאיר כהן: אני לא מוכן שזה יתנהל כך.

מאיר כהן: חברי כנסת לא ידברו עם אנשים שמתגודדים.

מאיר כהן: בבקשה.

מאיר כהן: סליחה, גברתי.

זהבה גלאון: אדוני היושב-ראש, אני חוזרת על עמדתי: סיעת מרצ תצביע נגד הצעת החוק הזאת.

זהבה גלאון: הארכת תקופת ההתמחות לשנה וחצי היא פשרה רקובה שהושגה בין כל הצדדים, ואני לא רוצה להתחיל לפרט את הצדדים.

זהבה גלאון: ומה הבעיה?

זהבה גלאון: למה הושגה הפשרה הזאת?

זהבה גלאון: כי יש בכנסת הזאת יותר מדי עורכי דין ויש פה גילדה שרוצה למנוע כניסה מהירה של אחרים לגילדה שלהם.

נורית קורן: זה לא נכון.

זהבה גלאון: זה כן נכון.

נורית קורן: זה לא נכון.

זהבה גלאון: הגילדה חזקה, דרך אגב, במקצוע המשפטים, עריכת הדין, היא בוודאי הכי חזקה.

זהבה גלאון: הדבר הזה מצריך שידוד מערכות מהיסוד לגבי הגילדה של עורכי הדין.

זהבה גלאון: יש לי יתרון, אני למדתי חינוך מיוחד.

זהבה גלאון: לא עסקתי בזה.

זהבה גלאון: אומנם פה בכנסת זה הביא לי יתרון – –

אורן אסף חזן: זהבה, את צריכה חינוך מיוחד.

זהבה גלאון: – – פה בכנסת זה הביא לי יתרון, אבל אני רוצה להגיד לך שמעולם – – –

מאיר כהן: חבר הכנסת חזן, חבר הכנסת חזן, אתה בקריאה ראשונה.

מאיר כהן: להפסיק להשמיץ.

אורן אסף חזן: למה להשמיץ?

מאיר כהן: מותר לך להעיר.

מאיר כהן: לא, לא, סליחה.

אורן אסף חזן: אתה פגעת בקהילה שלמה עכשיו.

מאיר כהן: אתה בקריאה ראשונה.

מאיר כהן: תודה.

אורן אסף חזן: זה לא נקרא להשמיץ.

מאיר כהן: בבקשה, גברתי.

זהבה גלאון: אדוני היושב-ראש, יושב פה חבר הכנסת אחמד טיבי.

זהבה גלאון: קודם שאלנו אותו כמה זמן זה התמחות בגינקולוגיה.

זהבה גלאון: אם היה פה רוב לרופאים אז יכול להיות שהיו גם מאריכים את ההתמחות בגינקולוגיה.

זהבה גלאון: הדבר הזה הוא בלתי מתקבל על הדעת, שיש כאן קבוצה גדולה ומשמעותית שקיבלה את הפשרה שהגיעו אליה שרת המשפטים וראש לשכת עורכי הדין.

זהבה גלאון: זו פשרה שאין לה מקום.

רויטל סויד: ביטלנו את הפשרה.

זהבה גלאון: זו סטירת לחי לעורכי דין צעירים, שרוצים להצטרף למועדון ואתם הופכים את זה למועדון חברים סגור.

זהבה גלאון: אתם מקשים.

זהבה גלאון: אתם מקשים ומעלים את רף חסמי הכניסה.

רויטל סויד: אין שום חסם כניסה.

זהבה גלאון: אני חושבת שזה לא לעניין.

זהבה גלאון: זה ברור שאין חסם כניסה, אבל ברגע שאת עושה שנה וחצי – הארכת תקופת התמחות – אז מה המסר שאנחנו מעבירים לאותם סטודנטים צעירים?

זהבה גלאון: שהם יהיו עבדים שנה וחצי במשרד עורכי דין?

זהבה גלאון: את כבר שכחת את זה, שכחת מתי היית מתמחה.

זהבה גלאון: אני יודעת על מה אני מדברת.

זהבה גלאון: אני רואה את הצעירים המתמחים – שולחים אותם: תלך, תתייק, תבוא.

זהבה גלאון: מה יעשו אתם בחצי השנה הזאת?

זהבה גלאון: מה יהיה התפקיד שלהם בחצי השנה הזאת?

אורן אסף חזן: את צודקת.

אורן אסף חזן: בזה את צודקת.

זהבה גלאון: חברי חברי הכנסת, אני אומרת לכם, יש לכם עוד כמה דקות לנשום ולחשוב.

זהבה גלאון: תכף יעלו פה עוד חברי כנסת לדבר.

זהבה גלאון: תשקלו היטב את העמדה שלכם.

זהבה גלאון: אני קוראת לכם להצביע נגד.

זהבה גלאון: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר כהן: חבר הכנסת אילן גילאון – לא נמצא; חבר הכנסת עיסאווי פריג' – לא נמצא.

מאיר כהן: אחרונה – חברת הכנסת תמר זנדברג.

מאיר כהן: בבקשה, גברתי.

תמר זנדברג: תראו, הקלות שבה מתקבלת פה הארכת ההתמחות לשנה וחצי נעטפה כאן במילים מאוד גבוהות על סדר הדין הפלילי ועל זכויות האזרח ועל חשיבות המקצוע.

תמר זנדברג: והכול טוב ויפה.

תמר זנדברג: יש המון המון מקצועות חשובים – – –

מאיר כהן: אם יורשה לי להעיר לך, גברתי, נהוג שלא לפתוח את הנאום ב"תראו".

תמר זנדברג: סליחה, אני מתנצלת.

מאיר כהן: אני מבין את הלהט, הוא חשוב, אבל בסדר.

תמר זנדברג: אוקיי, סליחה.

תמר זנדברג: תודה על ההערה.

תמר זנדברג: בכל אופן, ההארכה הזאת נעטפה כאן בהמון המון מילים יפות על חשיבותו וגדולתו ועליונותו של מקצוע עריכת הדין.

תמר זנדברג: יש המון המון מקצועות חשובים במדינת ישראל, בחלקם יש התמחות, בחלקם אין התמחות; בחלקם ההתמחות קצרה, בחלקם היא ארוכה ובחלקם אין אותה בכלל, והם לא פחות חשובים, ולפעמים אפילו לא פחות גורליים לחיי אדם מאשר עריכת דין.

תמר זנדברג: אנחנו באים עכשיו משדולה של חברי לסיעה עיסאווי פריג', שהחליט להקים שדולה לכל מקצועות ההתמחות, לכל המקצועות שיש בהם הכשרה מקצועית.

תמר זנדברג: ובאמת, יש היגיון רב.

תמר זנדברג: מי אמר שדווקא עריכת דין וראיית חשבון ותזונה הם מקצועות שצריכים התמחות והכשרה מקצועית?

תמר זנדברג: יש משהו משותף לכל המקצועות האלה, והוא שיש איגוד מקצועי שרוצה להגן על עצמו מפני נהירה באוטובוסים של חברים חדשים למקצוע.

תמר זנדברג: נקודה.

תמר זנדברג: איגוד שיש לו יותר כוח ויכול יותר גם מציב לעצמו חומות יותר גבוהות בכניסה למקצוע, וזה כל מה שקורה פה.

תמר זנדברג: נושא הארכת ההתמחות נגרר שנים.

תמר זנדברג: יצא מצב והייתה סיטואציה פוליטית של דיל בין יושב-ראש הלשכה לבין שרת המשפטים שאפשר את ההיתכנות הפוליטית להביא את זה בעיתוי הזה, וזה מה שקרה פה.

תמר זנדברג: עכשיו, פה בכנסת, בעיקר בוועדת החוקה, יש באמת ריכוז מאוד גבוה של עורכי דין.

תמר זנדברג: הם מכירים, ואדם קרוב אצל עצמו, אז הם הצביעו בעד.

תמר זנדברג: וכולם – טוב ויפה, קואליציה ואופוזיציה, הנה מה טוב ומה נעים, האריכו את ההתמחות, ואפילו עשו את זה עם כיפוף יד למתמחים, שבהתחלה התנגדו, אבל בסוף, בגלל איזו פשרה – הכניסו להם עז ואז הוציאו את העז – המתמחים נאלצו להיגרר אל הפשרה הזאת ולהסכים.

תמר זנדברג: זה כל מה שקרה פה.

תמר זנדברג: זה לא אומר שזה נכון.

תמר זנדברג: זה לא אומר שזה דרוש.

תמר זנדברג: בדיוק להפך.

תמר זנדברג: אני הצעתי בשדולה של עיסאווי פריג' לבחון מחדש את כל נושא ההתמחויות בכל המקצועות: איפה צריך, איפה לא צריך, כמה זמן, מה, מו, מי.

תמר זנדברג: נוצרו כאן איזשהן נסיבות היסטוריות שממשיכות את עצמן מכך שלאיזה איגוד מקצועי – גילדה, כמו שקראה לזה זהבה גלאון – יש יותר כוח, וזה ממשיך עם הזמן.

תמר זנדברג: אין לזה סיבה, ובטח לא סיבה מהותית.

תמר זנדברג: זה בטח מצריך לבחון מחדש, ובטח ובטח שאין סיבה כרגע להאריך את ההתמחות הזאת סתם ככה כי מישהו רצה לא שנה אלא שנה וחצי, ולכן אנחנו נתנגד.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: אני רק מקווה שדואגים גם לשכרם ולשעות העבודה של המתמחים האלה.

תמר זנדברג: – – –

מאיר כהן: חבר הכנסת סמולינסקי, בבקשה.

ניסן סלומינסקי: סלומינסקי.

מאיר כהן: סלומינסקי.

איתן כבל: סלומינסקי.

איתן כבל: חשבתי שטעיתי.

ניסן סלומינסקי: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, שמענו כאן דוברים.

ניסן סלומינסקי: החוק הזה, היפה שבו הוא שהוא חוצה מפלגות.

ניסן סלומינסקי: שמענו מהצד שלי, מצד ימין שלי, דיברו חלק נכבד בעד; שמענו אפילו מהצד פה אולי מישהו שככה גמגם בעניין, שמענו מפה.

ניסן סלומינסקי: כלומר, זה חוצה מפלגות, ולא האלמנט הפוליטי הוביל אותו אלא לגופו של עניין, מה אנשים באמת חושבים, מה אנשים מרגישים ומה אנשים מכירים מהמציאות ואיך הם רואים את הנושא.

ניסן סלומינסקי: אני רוצה שוב לומר: הבסיס המרכזי של החוק הזה זה הרצון להיטיב ולהשביח את הבוגרים של המוסדות, האוניברסיטאות והמכללות כדי שיהיו עורכי דין טובים יותר ויעילים יותר, וכבעקבות זאת גם ירצו – ייקלטו בעבודה.

ניסן סלומינסקי: כי מה שמתברר – ואנחנו רואים את זה בעינינו – זה שעד היום ההתמחות שהייתה, לפחות בתקופה שהיא הייתה שנה – קודם כול השנה לא הספיקה.

ניסן סלומינסקי: ותיארה את זה חברתי חברת הכנסת רויטל יפה: כמה זמן לוקח עד שאתה מתארגן – והופ, ואתה לא מספיק.

ניסן סלומינסקי: שנה לא הספיקה כדי לעבור מהאולימפוס שאתה לומד, מהעיוני, לפרקטיקה, למעשה.

ניסן סלומינסקי: זה תהום, ועולם שלם, ואתה חייב להכשיר את עצמך אם אתה רוצה באמת להיקלט בעבודה, בחיים המעשיים.

ניסן סלומינסקי: לכן בשלב בראשון – יש צורך להאריך את זה לשנה וחצי.

ניסן סלומינסקי: אני דיברתי, ואולי אחזור לזה, על המסלול הנוסף שרצינו וירד.

ניסן סלומינסקי: כרגע זה שנה וחצי.

ניסן סלומינסקי: השלב השני שצריך לעשות זה מה עושים בשנה וחצי.

ניסן סלומינסקי: הרי אף אחד מאתנו לא רוצה לגזול יותר זמן – – –

אורן אסף חזן: – – – זה לא טוב לנו.

ניסן סלומינסקי: כבר אמרתי שגם מצד שמאל שלי היו כאלה שלא – – –

אורן אסף חזן: אני יכול להיות רק מימין שלך, תאמין לי.

ניסן סלומינסקי: לכן הדגשתי, כי אתה יודע שימין ושמאל זה גם יחסי, ותלוי מאיפה אתה מסתכל.

מאיר כהן: אתה רואה?

מאיר כהן: סוף-סוף, אמרו עליך "שמאלני".

אורן אסף חזן: רק לא זה.

אורן אסף חזן: תגידו הכול, רק לא זה.

מאיר כהן: בבקשה.

ניסן סלומינסקי: השאלה השנייה היא מה עושים בשנה וחצי.

ניסן סלומינסקי: אין לנו עניין לקחת מסטודנט שלמד שלוש או שלוש וחצי שנים עוד שנה וחצי סתם.

ניסן סלומינסקי: מה עושים בשנה וחצי?

ניסן סלומינסקי: לכן, עד עכשיו ראינו שהשנה שהייתה התמחות לא נוצלה – אני אומר בעדינות – לא נוצלה באמת.

ניסן סלומינסקי: חלק מהמקומות אני יכול לשבח; נניח מי שעשה את ההתמחות בפרקליטות, בבתי-המשפט או בכנסת – הם מכשירים אותם באופן יוצא מגדר הרגיל.

ניסן סלומינסקי: אבל יש הרבה מאוד מקומות.

ניסן סלומינסקי: 3,000 חבר'ה מפוזרים בהרבה מקומות, ויש הרבה מאוד משרדים ומקומות שפשוט לוקחים את המתמחה ומנצלים אותו לצורך המשרד, ולא כדי להכשיר אותו להיות עורך דין פרקטי.

ניסן סלומינסקי: אפשר להגיד שזה בא לידי ביטוי בשלושה תחומים, אולי יותר: התחום הראשון זה סוג העבודה – מה נותנים לו לעשות.

ניסן סלומינסקי: לחלק מהמתמחים נותנים לעשות עבודות משרדיות או מקסימום: קח את התיקים, תביא אותם לבית-המשפט.

ניסן סלומינסקי: מה אתה רוצה?

ניסן סלומינסקי: זה כאילו משהו – אבל בסך הכול אתה לא מלמד אותו כלום.

ניסן סלומינסקי: אתה מלמד אותו אולי את הדרך ממשרד עורך הדין לבית-המשפט ולסחוב תיקים, אבל אתה לא נותן לו שום דבר; או שנותנים לו עבודות משרדיות אחרות.

ניסן סלומינסקי: דבר שני בניצול זה השכר שנותנים לו.

ניסן סלומינסקי: זה שכר מבזה, שלא מתאים באמת – אני לא רוצה להגיד למה, אבל זה שכר מבזה.

ניסן סלומינסקי: הדבר השלישי שאתה רואה שבא לידי ביטוי בהתייחסות המזלזלת היה שיש הרבה מתמחים שאפילו אין להם מקום לשבת.

ניסן סלומינסקי: אין להם שולחן שלהם.

ניסן סלומינסקי: אומרים להם: זה המשרד.

ניסן סלומינסקי: אתה תנוע, ואם תצטרך לשבת – איפה שתמצא מקום, כיסא, אם אחד מעורכי הדין עזב או הלך, תוכל לשבת שם.

ניסן סלומינסקי: אבל אין לו אפילו מקום שלו.

מיקי לוי: מה?

מיקי לוי: עכשיו יהיה לו שולחן?

קריאה: – – –

ניסן סלומינסקי: אני מחכה לו, אלא אם כן תרדי.

ניסן סלומינסקי: מרב, אם תרדי מזה, אני יורד – בסדר?

מאיר כהן: חבר הכנסת ביטן.

ניסן סלומינסקי: ביטן, ביטן.

דוד ביטן: חבר'ה, לשבת.

דוד ביטן: לשבת.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

ניסן סלומינסקי: אז אני רוצה רק לברך.

דוד ביטן: רד, רד – – –

מאיר כהן: בבקשה.

מאיר כהן: חבר הכנסת ביטן.

ניסן סלומינסקי: בחוק הזה אני רוצה באמת, קודם כול, לברך את חברי בוועדה, שבאמת, קואליציה כאופוזיציה, עבדו בנאמנות ובמסירות, גם אם נשארו כמה חילוקי דעות.

קריאה: – – –

ניסן סלומינסקי: אני מברך, אני רק מברך.

ניסן סלומינסקי: דבר שני – אני רוצה לברך את שרת המשפטים.

חיים ילין: ביטן.

ניסן סלומינסקי: אני רוצה לברך את הייעוץ המשפטי של הוועדה, את אלעזר שטרן, היועץ המשפטי – –

מאיר כהן: חברים, זהו.

מאיר כהן: בבקשה.

ניסן סלומינסקי: – – ואת גור, שמלווה אותנו; לברך את דיקאני האוניברסיטאות והמכללות, שהשתתפו אתנו בדיונים לטוב ולרע; לברך את אגודת הסטודנטים, שהייתה, את נציגי המל"ג; לברך את לשכת עורכי הדין, שנציגיהם יושבים פה, ואת ראש הלשכה, שהשתתפו בכל הדיונים והיו פעילים; לברך את חברי – את מינהלת הוועדה, אסף, נטלי, אתי ונוגה, ואת הדוברת שלנו, דוברת הוועדה, רונית, ואת אנשי, רועי, ליאור ויוסף.

ניסן סלומינסקי: אני מבקש פה שוב מחברי: בואו נצביע כולנו בעד.

ניסן סלומינסקי: זה חוק טוב וחוק ראוי.

ניסן סלומינסקי: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: אם כן, אני מבקש מכולם לשבת.

מאיר כהן: אנחנו רוצים לעבור להצבעות.

מאיר כהן: להזכירכם, אנחנו מצביעים על הצעת חוק לשכת עורכי הדין (תיקון מס' 39), בקריאה שנייה ושלישית.

מאיר כהן: בקריאה שנייה – אנחנו מצביעים על הסתייגויות.

מאיר כהן: לסעיפים 1 ו-2 אין הסתייגויות.

מאיר כהן: לאחרי סעיף 2 – חבר הכנסת עודד פורר הסיר את ההסתייגויות.

מאיר כהן: לסעיפים 3–5 אין הסתייגויות, לכן אנחנו נצביע מסעיף 1 עד סעיף 5, כולל, כלשון הצעת החוק, כלשון הוועדה.

מאיר כהן: בבקשה.

מאיר כהן: מי בעד?

מאיר כהן: הצבעה מס' 2 בעד סעיפים 1–5 – 46 נגד – 7 נמנעים – אין סעיפים 1–5 נתקבלו.

מאיר כהן: 46 בעד, שבעה מתנגדים, אפס נמנעים.

מאיר כהן: הסעיפים האלה התקבלו בקריאה שנייה כלשון הוועדה.

מאיר כהן: אנחנו עוברים לסעיף 6.

מאיר כהן: חברת הכנסת מרב מיכאלי – חברת הכנסת מיכאלי?

מאיר כהן: את מס' 2 – מורידה, אין הסתייגות, ומשאירה את מס' 3, של קבוצת סיעת המחנה הציוני – חברי הכנסת יצחק הרצוג, ציפי לבני, שלי יחימוביץ, סתיו שפיר, איציק שמולי, עמר בר-לב, יחיאל חיליק בר, עמיר פרץ, מרב מיכאלי, איתן כבל, מנואל טרכטנברג, אראל מרגלית, מיקי רוזנטל, רויטל סויד, יואל חסון, זוהיר בהלול, איתן ברושי, מיכל בירן, נחמן שי, קסניה סבטלובה, איילת נחמיאס ורבין, יוסי יונה, איל בן ראובן ויעל כהן-פארן; וקבוצת סיעת הרשימה המשותפת – חברי הכנסת איימן עודה, מסעוד גנאים, ג'מאל זחאלקה, אחמד טיבי, עאידה תומא סלימאן, עבד אל חכים חאג' יחיא, חנין זועבי, דב חנין, טלב אבו עראר, יוסף ג'בארין, אוסאמה סעדי, עבדאללה אבו מערוף וג'מעה אזברגה.

מאיר כהן: אם כן, אנחנו מצביעים על הסתייגות מס' 3, לסעיף 6.

מאיר כהן: בבקשה.

מאיר כהן: הצבעה מס' 3 בעד ההסתייגות – 17 נגד – 35 נמנעים – אין ההסתייגות של קבוצת סיעת המחנה הציוני וקבוצת סיעת הרשימה המשותפת לסעיף 6 לא נתקבלה.

מאיר כהן: 17 בעד, 35 נגד, אפס נמנעים.

מאיר כהן: אם כן, גם הסתייגות מס' 3, לסעיף 6, מבוטלת.

מאיר כהן: אנחנו מצביעים על סעיפים 6–11, כולל, כלשון הוועדה.

מאיר כהן: מי בעד?

מאיר כהן: מי נגד?

מאיר כהן: הצבעה מס' 4 בעד סעיפים 6–11, כהצעת הוועדה – 46 נגד – 5 נמנעים – 3 סעיפים 6–11, כהצעת הוועדה, נתקבלו.

מאיר כהן: 46 בעד, חמישה מתנגדים, שלושה נמנעים.

מאיר כהן: אם כן, סעיפים 6–11, כולל, התקבלו כלשון הוועדה, והחוק עבר בקריאה שנייה.

מאיר כהן: אנחנו עוברים להצבעה בקריאה שלישית.

מאיר כהן: להזכיר לכם: אנחנו מצביעים על חוק לשכת עורכי הדין.

מאיר כהן: מי בעד?

מאיר כהן: מי נגד?

מאיר כהן: הצבעה מס' 5 בעד החוק – 45 נגד – 8 נמנעים – 3 חוק לשכת עורכי הדין (תיקון מס' 39), התשע"ז–2017, נתקבל.

מאיר כהן: 45 בעד, שמונה מתנגדים, שלושה נמנעים.

מאיר כהן: אם כן, הצעת חוק לשכת עורכי הדין עברה בקריאה שנייה ובקריאה שלישית.

מאיר כהן: ואנחנו עוברים להצעת החוק הבאה.

מאיר כהן: חבר הכנסת נחמן שי הצביע בעד על החוק ורוצה להימנע – יירשם בפרוטוקול.

מאיר כהן: חברת הכנסת ורבין – נרשם נוכח במקום בעד; יירשם בפרוטוקול.

מאיר כהן: תודה.

מאיר כהן: [מס' כ/725; "דברי הכנסת", חוב' ל"ה, עמ' 23280; נספחות.

מאיר כהן: ]

מאיר כהן: אנחנו עוברים להצעת החוק הבאה:

מאיר כהן: הצעת חוק הרשויות המקומיות (בחירות) (תיקון מס' 48), התשע"ז–2017, לקריאה שנייה ושלישית.

מאיר כהן: יושב-ראש ועדת הפנים חבר הכנסת דוד אמסלם, בבקשה.

מאיר כהן: היות שסדר-היום מלא, אני מבקש להקפיד על זמנים.

מאיר כהן: בבקשה, אדוני.

דוד אמסלם: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני מתכבד להביא בפניכם את הצעת חוק הרשויות המקומיות (בחירות) (תיקון מס' 48), התשע"ז–2017, לקריאה שנייה ולקריאה שלישית.

דוד אמסלם: באופן בסיסי, החוק אומר שאנחנו רוצים להסדיר מצב שלא מוסדר היום בכל הנוגע למוסדות ששוהים בהם אנשים מבוגרים – מוסדות סיעודיים ודיור מוגן.

דוד אמסלם: כרגע, נכון להיום, האנשים האלה, בבחירות המוניציפליות – אנחנו מדברים רק על הבחירות המוניציפליות – אמורים להצביע בקלפי שהם רשומים בה.

דוד אמסלם: זה יכול להיות מחוץ לעיר שלהם ויכול להיות גם בתוך העיר שלהם רק בשכונה אחרת.

דוד אמסלם: לכן חברי הכנסת ביטן, יואב בן צור ואנוכי הגשנו את הצעת החוק.

דוד אמסלם: באנו להסדיר את זה.

דוד אמסלם: חשבנו שזה נכון גם מבחינת כבודם וגם כדי לממש את הדמוקרטיה.

דוד אמסלם: הגשנו הצעה שאומרת שבמוסד כזה שיש בו למעלה מ-50 – – –

מאיר כהן: אני מבקש מכולם שוב.

מאיר כהן: חברים, חברי הכנסת מצד שמאל, מציגים כאן הצעת חוק.

מאיר כהן: סגן השר כהן, שלום, כבודו.

מאיר כהן: בבקשה.

דוד אמסלם: במבנה כזה, במוסד שיש בו לפחות 50 איש שרשומים בפנקס הבוחרים באותה רשות המדינה תציב קלפי, וכך תאפשר לאנשים – גם החולים, גם הסיעודיים וגם המבוגרים – להצביע באופן יותר נינוח ויותר נכון.

דוד אמסלם: האמת היא שאנחנו הצענו בוועדה להכליל גם את בתי-החולים.

דוד אמסלם: כרגע בתחולת החוק לא נכנסו בתי-החולים.

דוד אמסלם: אני רק אמרתי, גם למשרד הפנים, לפי כשלושה שבועות הסדרנו את אותה סוגיה בבתי-הסוהר – שבבחירות המוניציפליות ישימו שם קלפיות ויאפשרו לאסירים להצביע.

דוד אמסלם: שם העברנו את החוק וזה בסדר, אבל כנראה שהחולים הם פחות – מבחינתם – דרושים להצבעה מאשר האסירים.

דוד אמסלם: בכלל, צריך להבין שהנושא הזה מוסדר בבחירות לכנסת.

דוד אמסלם: הסיפור שלא מוסדר הוא בבחירות המוניציפליות.

דוד אמסלם: לכן, לאחר מה שנקרא לחץ פיזי מתון משרד הפנים הסכים להיכנס לעניין, אבל היות שהוא לא ערוך לעוד שנתיים לעשות את זה – אל תשאלו אותי למה, כנראה שיש עוד שנתיים לפני הבחירות, גם יולי-אוגוסט קצת חופשות, אם אפשר לדחות אז למה לא – לכן דחינו את תחולת החוק הזאת לגבי בתי-חולים – הסכמנו, בגלל שבסך הכול מוטב זה מאשר בכלל לא – לשנת 2023, זאת אומרת לא בבחירות הקרובות אלא בעוד שש שנים וחצי.

דוד אמסלם: אני חושב שזה באמת דבר חשוב.

דוד אמסלם: האמת היא שלא ידעתי שהוא לא קיים.

דוד אמסלם: הרבה פעמים קורה לי בכנסת שאני מתחיל לגלגל אירוע ואני לא מאמין שהוא לא קיים.

דוד אמסלם: עד היום הייתי בטוח שבבתי-חולים יש קלפי.

דוד אמסלם: אמרתי למשרד הפנים: יותר זול.

דוד אמסלם: הרי המדינה צריכה לשלם לכל אחד עבור הנסיעות שלו למקום הקלפי.

דוד אמסלם: אני מניח שאם הוא צריך לנסוע באמבולנס, צריך לממן לו אמבולנס.

דוד אמסלם: לכן, במקום לשלוח את כל החולים כל אחד לגזרתו, עדיף להביא קלפי אחד למקום, בוודאי בבתי-חולים ששוכבים בהם מאות חולים ואנשי צוות וכו'.

דוד אמסלם: אבל כפי שאמרתי, בסוף סיכמנו אתם על 2023, ומבחינתנו עדיף זה מאשר בכלל לא, כפי שאמרתי.

דוד אמסלם: לכן, אני מבקש מחברי הכנסת להצביע עבור הצעת החוק הזאת.

דוד אמסלם: לא היו הסתייגויות להצעה, ואני מבקש להצביע עבורה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: אם כן, אין הסתייגויות, אין בקשות דיבור.

מאיר כהן: אני מבקש מכולם לשבת, אנחנו עוברים להצבעה.

מאיר כהן: אנחנו מצביעים על הצעת חוק הרשויות המקומיות (בחירות) (תיקון מס' 48), התשע"ז–2017, בקריאה שנייה.

מאיר כהן: מי בעד?

מאיר כהן: מי נגד?

מאיר כהן: הצבעה מס' 6 בעד סעיפים 1–3 – 47 נגד – אין נמנעים – אין סעיפים 1–3 נתקבלו.

מאיר כהן: 47 בעד, אפס מתנגדים, אפס נמנעים.

מאיר כהן: אם כן, הצעת החוק עברה בקריאה שנייה.

מאיר כהן: אנחנו עוברים לקריאה שלישית.

מאיר כהן: מי בעד? מי נגד?

מאיר כהן: הצבעה מס' 7 בעד החוק – 45 נגד – אין נמנעים – אין חוק הרשויות המקומיות (בחירות) (תיקון מס' 48), התשע"ז–2017, נתקבל.

מאיר כהן: 45 בעד, אפס מתנגדים.

מאיר כהן: אם כן, הצעת החוק עברה גם בקריאה שנייה וגם בקריאה שלישית.

מאיר כהן: חבר הכנסת אמסלם, 20 שניות של תודות.

מאיר כהן: בבקשה.

דוד אמסלם: אני רוצה להודות, כמובן, לאנשים שמאחורי הקלעים, שעושים את רוב העבודה.

דוד אמסלם: אז לתומר, לגלעד ולכל הצוות המשפטי שלנו, ליושבת-ראש הוועדה ולכל המזכירות שלנו, באמת תודה רבה לכם.

דוד אמסלם: אני מאוד אוהב אתכם.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: הודעה, גברתי המזכירה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק התכנון והבנייה (תיקון מס' 117 – הוראת שעה), התשע"ז–2017, שהחזירה הוועדה המיוחדת לדיון בהצעת חוק התכנון והבנייה (פיצול דירות), בהצעת חוק התכנון והבנייה (דיור בהישג יד), בהצעת חוק עבודת נשים (תקופת לידה והורות לבן זוג של עובדת שילדה יותר מילד אחד), ובהצעת חוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (שירותים פיננסיים מוסדרים) (תיקון מס' 4) (הפעלת מערכת לתיווך באשראי); הצעת חוק המועצה לגיל הרך, התשע"ז–2017, שהחזירה ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

ירדנה מלר-הורוביץ: עוד הונחה היום על שולחן הכנסת החלטת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בדבר תיקון טעות בחוק התוכנית הכלכלית (תיקוני חקיקה ליישום המדיניות הכלכלית לשנות התקציב 2015 ו־2016), התשע"ו–2015.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: [מס' כ/716; "דברי הכנסת", חוב' ל"ד, עמ' 23070; נספחות.

מאיר כהן: ]

מאיר כהן: הצעת חוק לעניין הרכב ועדות הכנסת בכנסת (הוראות מיוחדות לכנסת העשרים), התשע"ז–2017, לקריאה שנייה ולקריאה שלישית.

מאיר כהן: חבר הכנסת קיש, יושב ראש-הוועדה.

דוד ביטן: – – –

מאיר כהן: מי מביא את זה?

מאיר כהן: אתה – הרכב הוועדות?

מאיר כהן: בבקשה, קדימה.

דוד ביטן: כן.

דוד ביטן: יש לי גם כמה הודעות על הדרך.

מאיר כהן: אם תעשה את זה קצר ותמצה, זה בסדר.

מאיר כהן: בבקשה.

דוד ביטן: טוב, לא רציתי לקרוא.

דוד ביטן: אוקיי.

מאיר כהן: תקרא, תקרא.

דוד ביטן: מדובר פה בהצעת חוק שמשנה את הרכב ועדת חוץ וביטחון בהוראת שעה עד לסוף הקדנציה הזאת.

דוד ביטן: היא מוסיפה ארבעה חברי כנסת; בפועל נעשה את שניים מהאופוזיציה ושניים מהקואליציה.

דוד ביטן: נבקש שיצביעו על זה.

דוד ביטן: בסוף הקדנציה התוספת הזאת תבוטל.

דוד ביטן: הסעיף השני עוסק בוועדה שבה חבר יושב-ראש הוועדה המשותפת לתקציב הביטחון.

דוד ביטן: לפי חוק יסודות התקציב, תקציב משרד הביטחון יידון בוועדה משותפת לוועדת הכספים ולוועדת החוץ והביטחון.

דוד ביטן: כשקמה הוועדה המשותפת מכוח חוק, התקנון קובע כי היושב-ראש שלה יהיה מבין חברי הוועדה ששמה נזכר ראשון בחוק כל עוד לא נקבע אחרת בחוק, לכן לכאורה על יושב-ראש הוועדה המשותפת להיות מוועדת הכספים.

דוד ביטן: ואולם, בכנסת הנוכחית – וכך היה גם בעבר – רצו לבחור את היושב-ראש מבין חברי ועדת החוץ והביטחון שבוועדה המשותפת, ולשם כך תוקן החוק בהוראת שעה.

דוד ביטן: התיקון האחרון, שאפשר לוועדת הכנסת לבחור את יושב-ראש הוועדה המשותפת מבין כל חבריה, נקבע לפני שנתיים כהוראת שעה עד 14 ביולי 2017, ולכן מוצע להאריכו עד סוף הכנסת העשרים.

דוד ביטן: גם הסעיף הזה הוא על דעתו של גפני, והוא מאפשר לדיכטר להיות יושב-ראש הוועדה המשותפת, כך שאין עם זה בעיה.

דוד ביטן: ההצעה אושרה בוועדת הכנסת פה אחד, לא הוגשו הסתייגויות, ואבקש מהכנסת לאשרה בקריאה השנייה והשלישית.

דוד ביטן: תודה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: אם כן, אני מבקש מכולם לשבת.

מאיר כהן: אין הסתייגויות, אין בקשות דיבור.

מאיר כהן: אנחנו מצביעים על הצעת חוק לעניין הרכב ועדות בכנסת (הוראות מיוחדות לכנסת העשרים).

מאיר כהן: מי בעד ומי נגד?

מאיר כהן: קריאה שנייה.

מאיר כהן: הצבעה מס' 8 בעד סעיפים 1–2 – 31 נגד – 17 נמנעים – אין סעיפים 1–2 נתקבלו.

מאיר כהן: 31 בעד, 17 מתנגדים, אפס נמנעים.

מאיר כהן: הצעת החוק עברה בקריאה שנייה.

מאיר כהן: ואנחנו עוברים מייד לקריאה השלישית.

מאיר כהן: בבקשה, מי בעד ומי נגד?

מאיר כהן: הצבעה מס' 9 בעד החוק – 29 נגד – 18 נמנעים – אין חוק לעניין הרכב ועדות בכנסת (הוראות מיוחדות לכנסת העשרים), התשע"ז–2017, נתקבל.

מאיר כהן: 29 בעד, 18 מתנגדים, אפס נמנעים.

מאיר כהן: אם כן, הצעת החוק לעניין הרכב ועדות הכנסת עברה בקריאה שנייה ובקריאה שלישית.

מאיר כהן: בבקשה, אדוני, חבר הכנסת ביטן.

): כן, כבוד היושב-ראש.

): חברי הכנסת, ביום י"ט בתמוז התשע"ו, 25 ביולי 2016, החליטה הכנסת להקים ועדה מיוחדת לצדק חלוקתי ולשוויון חברתי לפי סעיף 108 לתקנות הכנסת.

): הכנסת קבעה כי הוועדה המיוחדת תדון בהצעות חוק, אולם לא תועבר לוועדה הצעת חוק לאחר שחלפה שנה מיום הקמתה.

): ועדת הכנסת ממליצה להשמיט הוראה זו כך שלא תהיה הגבלה של תקופה לעניין העברת הצעות חוק לוועדה המיוחדת.

): אבקש את אישורה של הכנסת להמלצה זו – תכף, אקריא את הכול ואז נצביע, אולי.

מאיר כהן: אוקיי.

): אדוני כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, ועדת הכנסת קבעה כי הוועדה המיוחדת לדיון בהצעות חוק התכנון והבנייה (תיקון – פיצול דירות), ובהצעות חוק נוספות תדון בהצעת חוק ניירות ערך (תיקון מס' 64), התשע"ז–2017, מ/1138, לשם הכנתה לקריאה שנייה ולקריאה שלישית – על זה לא צריך להצביע, נכון?

): לא צריך להצביע על זה.

מאיר כהן: לא.

): זהו.

): נגמר.

מאיר כהן: אם כן, אנחנו מצביעים על הודעתו הראשונה של יושב-ראש – בשם – – –

דוד ביטן: רגע, רגע – – –

מאיר כהן: אדוני יושב-ראש הקואליציה.

דוד ביטן: הצבעה על הנושא של הארכת התוקף.

מאיר כהן: הצבעה על הודעתו של חבר הכנסת דוד ביטן בשם יושב-ראש הוועדה יואב קיש, בבקשה.

מאיר כהן: מי בעד ומי נגד?

מאיר כהן: הצבעה מס' 10 בעד הצעת ועדת הכנסת – 33 נגד – 13 נמנעים – 2 הצעת ועדת הכנסת בדבר הסרת מגבלה של תקופה לעניין העברת הצעות חוק לוועדה המיוחדת לצדק חלוקתי ולשוויון חברתי נתקבלה.

מאיר כהן: 33 בעד, 13 מתנגדים, שני נמנעים.

מאיר כהן: אם כן, הכנסת אישרה את הודעתו של יושב-ראש הקואליציה.

מאיר כהן: [מס' כ/699; "דברי הכנסת", חוב' כ"א, עמ' 21639; נספחות.

מאיר כהן: ]

מאיר כהן: אנחנו עוברים להצעת חוק משק החשמל (תיקון מס' 14 – הוראת שעה), התשע"ז–2017, לקריאה שנייה ושלישית.

מאיר כהן: אני מזמין את חבר הכנסת איתן כבל.

מאיר כהן: אדוני.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, רשם פרלמנטרי, חברותי וחברי חברי הכנסת – – –

מאיר כהן: ואני מבקש שוב שקט.

איתן כבל: חבר הכנסת ברושי, אתה כבר מדווח ל-CNN שאני מעביר לך את החוק?

איילת נחמיאס ורבין: – – –

איתן כבל: אוקיי.

איתן כבל: אני מתכבד להציג בפניכם את הצעת חוק משק החשמל (תיקון מס' 14 – הוראת שעה), התשע"ז–2017, לקריאה השנייה ולקריאה השלישית.

איתן כבל: הצעת החוק, שהיא פרי יוזמתו של חבר הכנסת איתן ברושי – אומנם זה עם חברי כנסת נוספים, ברושי, אבל בלעדיך זה לא היה יוצא אל הפועל.

איתן כבל: אתה כבר שדרגת את המושג "לשתות את הדם".

איתן כבל: זאת אומרת – –

איתן ברושי: צריך להצביע על זה?

איתן כבל: כן.

איתן כבל: – – שיגעת אותנו.

איתן כבל: וברוך השם, אנחנו עומדים כאן ומצביעים בקריאה שנייה ושלישית, ותבורך.

איתן כבל: ההצעה נועדה לקדם ייצור חשמל מאנרגיה מתחדשת, כלומר ייצור חשמל ממקורות אנרגיה המבוססים על משאבי טבע בלתי מתכלים כגון קרינת השמש.

איתן כבל: בשל היתרונות הבולטים, הסביבתיים והכלכליים כאחד, הטמונים בייצור חשמל מאנרגיה מתחדשת, קיבלה ממשלת ישראל בשנים האחרונות כמה החלטות ממשלה בנושא זה, ובהן נקבעו בין היתר יעדים רב-שנתיים לייצור חשמל מאנרגיה מתחדשת.

איתן כבל: כך, בהחלטת הממשלה מס' 542, שהתקבלה ב-20 בספטמבר 2015, נקבע כי בשנת 2025 יעמוד ייצור חשמל מאנרגיה מתחדשת על 13% לפחות מסך צריכת החשמל, ובשנת 2030 – על 17% מסך צריכת החשמל.

איתן כבל: מטרתה של הצעת החוק היא לקדם את יישומה של החלטת הממשלה האמורה, בשתי דרכים: 1.

איתן כבל: הסמכה מפורשת של שר התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים לגבש תוכנית רב-שנתית לעניין זה, שתכלול פעולות שיש לבצע בכל שנה לשם עמידה ביעדים הרב-שנתיים שנקבעו כאמור בהחלטת הממשלה; 2.

איתן כבל: הקמת ועדה בין-משרדית לקידום ייצור חשמל מאנרגיה מתחדשת, שתהיה מוסמכת להגיש לשר המלצות לשם עמידה ביעדים שנקבעו בהחלטת הממשלה, ובכלל זה המלצות לעניין צמצום או הסרה של חסמים לייצור חשמל מאנרגיה מתחדשת ולהקמת מתקנים לייצור חשמל מאנרגיה מתחדשת.

איתן כבל: מאחר שתפקידה העיקרי של הוועדה הבין-משרדית הוא להביא לתיאום מרבי בין משרדי הממשלה הנוגעים בנושא, מוצע לקבוע כי הוועדה תהיה מורכבת מנציגי משרדי הממשלה ורשויות ממשלתיות הנוגעות בדבר ובראשה יעמוד מנכ"ל משרד האנרגיה.

איתן כבל: ועדת הכלכלה בראשותי תעקוב מקרוב אחר העמידה ביעדים לייצור חשמל מאנרגיה מתחדשת שנקבעו בהחלטת הממשלה, וכן אחר יישום הצעת חוק זו, באמצעות דיווח שתקבל לפי הצעת החוק ממנכ"ל משרד האנרגיה אחת לשנה בדיון שתקיים הוועדה בהשתתפותו.

איתן כבל: מאחר שהחלטת הממשלה קבעה יעדים לייצור חשמל מאנרגיה מתחדשת עד לשנת 2030, מוצע לקבוע כי החוק המוצע יעמוד בתוקפו מיום פרסומו ברשומות ועד 31 בדצמבר 2030.

איתן כבל: חברי הכנסת, אני מקווה כי הצעת החוק המונחת לפניכם תתרום לצמצום התלות במקורות אנרגיה מתכלים, ובכך – גם להפחתת גזי החממה וזיהום האוויר, לטובת הציבור כולו.

איתן כבל: ברצוני להודות מכל הלב לעורך הדין איתי עצמון: בלעדיך לא היינו מצליחים לכתוב את החוק.

איתן כבל: אני אומר את זה באמת.

איתן כבל: כל הכבוד, יישר כוח.

איתן כבל: זה לא היה פשוט.

איתן כבל: זה נראה לכאורה פשוט, אבל היה מאוד מאוד לא פשוט להגיע להבנות ולהסכמות וגם לנסח את השטויות של כולם ולהוציא מזה עבודה טובה מאוד מאוד, ועל כך יישר כוח; וכמובן – לגברתי מנהלת הוועדה.

איתן כבל: אני, ברשותכם, גם רוצה להודות לאיתן פרנס, שהוא מזכיר איגוד התעשייה הסולרית העולמית – באמת יישר כוח, כי בלעדיו גם זה לא היה יוצא אל הפועל – וגם לחברתי יעל כהן-פארן, על שהיא נתנה ואיזנה, נתנה באמת כתף – – –

יוסי יונה: רוח גבית.

איתן כבל: לא, זה יותר מרוח גבית.

איתן כבל: היה רגע שהייתה רוח גבית שכמעט החוק נפל – –

יעל כהן-פארן: לא ממני.

איתן כבל: – – אבל בסוף הייתה התעשתות, והיא סייעה בידינו באמת להעביר את החוק.

איתן כבל: אין להצעת החוק הזאת הסתייגויות, ואני מבקש להצביע בעדה בקריאה השנייה ובקריאה השלישית.

מאיר כהן: תודה רבה.

איתן כבל: ושוב, תודה לחבר הכנסת איתן ברושי.

איתן כבל: תודה, יקירי.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: אין הסתייגויות אבל יש רשות דיבור, בקשת דיבור אחת, של חבר הכנסת עיסאווי פריג' – לא נמצא.

מאיר כהן: אם כן, אני מבקש מכולם לשבת, אנחנו עוברים להצבעה.

מאיר כהן: להזכירכם, אנחנו מצביעים על הצעת חוק משק החשמל (תיקון מס' 14 – הוראת שעה), התשע"ז–2017, בקריאה שנייה ושלישית.

מאיר כהן: עכשיו אנחנו מצביעים בקריאה שנייה.

מאיר כהן: בבקשה.

מאיר כהן: מי בעד? ומי נגד?

מאיר כהן: הצבעה מס' 11 בעד סעיף 1 – 38 נגד – אין נמנעים – אין סעיף 1 נתקבל.

מאיר כהן: 38 בעד, אפס מתנגדים, אפס נמנעים.

מאיר כהן: הצעת החוק עברה בקריאה שנייה.

מאיר כהן: ואנחנו עוברים לקריאה שלישית.

מאיר כהן: מי בעד? ומי נגד?

מאיר כהן: הצבעה מס' 12 בעד החוק – 40 נגד – אין נמנעים – אין חוק משק החשמל (תיקון מס' 14 – הוראת שעה), התשע"ז–2017, נתקבל.

מאיר כהן: 40 בעד, אפס מתנגדים, אפס נמנעים.

מאיר כהן: אני אאפשר לך, אדוני, לברך דקה.

מאיר כהן: הנוהל הזה שעולים לברך ארבע-חמש דקות קצת מיותר, עם כל הכבוד.

קריאה: אבל החוק חשוב.

מאיר כהן: זה חוק חשוב – דקה.

מאיר כהן: בבקשה, אדוני.

מרב מיכאלי: כל הכבוד, ברושי.

איתן ברושי: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, הקושי העיקרי פה היה, כאיש אופוזיציה בכנסת בפעם הראשונה, לחבר בין שני משרדי ממשלה – האנרגיה והתשתיות והגנת הסביבה, עם השרים המתחלפים – וזה באמת לקח זמן, וגם היה צריך הרבה סבלנות, להתגבר על הקשיים בתוך הממשלה דווקא, למרות שאת היעדים קבעה הממשלה וההתחייבויות הבין-לאומיות הן של ראש הממשלה.

איתן ברושי: בסופו של דבר הגענו לחוק הזה, שיש בו יעדים לכל השנים.

איתן ברושי: יש בסך הכול שלושה דברים, כפי שאמר חברי כבל – ואני מודה לו: 1.

איתן ברושי: יש יעדים שהממשלה קבעה; 2.

איתן ברושי: צריך לקבוע תוכנית רב-שנתית כדי לאפשר ודאות ויציבות; 3.

איתן ברושי: צריך להסיר חסמים ולקדם את העמידה בוועדת מנכ"לים ופעם בשנה לדווח לוועדת הכלכלה.

איתן ברושי: אני בטוח שהחוק הזה מביא אותנו כמה צעדים קדימה בדבר שהוא חשוב לכל אזרחי המדינה.

איתן ברושי: להודות – למשרד האנרגיה על ההרכב המשתנה, למשרד התשתיות, לשר ולמנכ"ל, לחברי יושב-ראש הוועדה, לאיתן פרנס ולכל מי שהיה שותף למאמץ לשרת את האזרחים ולעמוד ביעדים הלאומיים.

איתן ברושי: תודה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר כהן: מזל טוב.

מאיר כהן: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/728); נספחות.

מאיר כהן: ]

מאיר כהן: אנחנו עוברים להצעת חוק התכנון והבנייה (תיקון מס' 119) (דיור בהישג יד), התשע"ז–2017, של חבר הכנסת רועי פולקמן וקבוצת חברי הכנסת.

מאיר כהן: בבקשה, אדוני חבר הכנסת פולקמן, עשר דקות לרשותך.

רועי פולקמן: תודה.

רועי פולקמן: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה להתחיל, כדרכי לא פעם – למרות שאנחנו עוד באמצע העבודה על החוק הזה – אני רגע רוצה להתחיל מהתודות, כי התודות ייראו לכם קצת את המורכבות שאנחנו נתקלים בה בחוק הזה, ואז אני אגיד כמה מילים על החוק, כי זה חוק מורכב ועוד לא סיימנו אותו.

רועי פולקמן: אנחנו עושים אותו בוועדת הרפורמות בראשות רחל עזריה, ויש לנו שם הרבה עבודה.

רועי פולקמן: אבל קודם כול אני רוצה להגיד תודה גדולה למעיין נשר מאגף התקציבים, שרבים פה מכירים אותה, ומכיוון שהיא בימים אלה מסיימת את תפקידה במשרד האוצר והרוב הגבית שלה הייתה מאוד משמעותית, אז באמת יש לי תודה גדולה ומיוחדת להגיד למעיין נשר, זה – 1; כמובן, מירי כהן, סגנית ראש מטה הדיור, שגם היא ציר מרכזי בדיון הזה, כיוון שקבינט הדיור מעורב מאוד בחוק הזה שמייד נתייחס אליו; למינהל התכנון בכלל, ושם גם לענבר וייס, שהייתה מאוד מעורבת, וסיימה את תפקידה ועברה לתפקיד אחר, שגם הוא קשור מאוד לחוק הזה – לעזור לצעירים; כמובן, לשירי ברנד, שליוותה אותנו, ובקרוב – לדלית זילבר, מנהלת מינהל התכנון הנכנסת; לארז קמיניץ ולכרמית יוליס, שוב, שמאוד מעורבים בעניין הזה; למרכז הגר, שעבד אתנו על הנוסחים הראשונים של החוק הזה והביא הרבה מהחזון של התיקון שלו; כמובן – למרכז לשלטון מקומי; וכמובן, לרחל, יושב-ראש הוועדה, שבאמת קיבלה חוק, כמו שהיא אומרת, עם הרבה מאוד עניינים והרבה פערים, ואנחנו באמת עושים שם עבודה מורכבת.

רועי פולקמן: תראו, הסיפור הכללי הוא מאוד פשוט: הייתה בחוק התכנון והבנייה, למי שמכיר, התוספת השישית, שתכליתה הייתה לאפשר בנייה לשכירות, אבל כמו עוד דברים אחרים שנעשים לא פעם בכנסת, החקיקה הזאת הייתה בעצם אות מתה; לא הצליחו להשתמש בה.

רועי פולקמן: הדבר השני שלא הוגדר בחקיקה הישראלית זה מהו דיור בהישג יד.

רועי פולקמן: ולכן באנו ואמרנו שנעשה שני דברים בחוק הזה: 1.

רועי פולקמן: אנחנו נעודד תוספת זכויות בנייה, כפוף לזה שהתוספת תהיה לשכירות ארוכת טווח.

רועי פולקמן: לפני שאנחנו מדברים על דיור מוזל בר-השגה – שכירות ארוכת טווח, כדי לעודד יזמים.

רועי פולקמן: אחת הבעיות בתחום השכירות בישראל היא שלא מספיק כדאי לבנות דירות להשכרה.

רועי פולקמן: כל הבנייה – מדברים על קרקעות מדינה; באזורי הביקוש קרקעות מדינה הן לא פתרון אמיתי, ואם אנחנו רוצים ששכירות באמת תהיה אלטרנטיבה לקניית דירה חייבים לעודד יזמים.

רועי פולקמן: בעולם יש שתי צורות אחת לעודד יזמים לבנות לשכירות: 1.

רועי פולקמן: הטבות מס, וגם כאן אנחנו מתקדמים – חוק עידוד השקעות הון; ו-2.

רועי פולקמן: זכויות בנייה.

רועי פולקמן: באים ליזם, אומרים לו: תשמע, יש לך 100 יחידות דיור, תבנה, זה שלך, תעשה מה שאתה רוצה.

רועי פולקמן: אתה רוצה 150 יחידות דיור – כי אפשר מבחינת התכנון – כדי לעשות את 150 היחידות אתה צריך שהיחידות הנוספות ילכו לשכירות ארוכת טווח.

רועי פולקמן: אלה תמריצים מקובלים בכל העולם.

רועי פולקמן: מה אנחנו מוסיפים בחוק הזה?

רועי פולקמן: וזו המורכבות.

רועי פולקמן: אנחנו גם באים ואומרים: דיור בהישג יד, כלומר, לא רק דיור בשכירות ארוכת טווח אלא דיור מוזל לאותם עשירונים שלא יכולים להרשות לעצמם דירות שכורות באזורי הביקוש.

רועי פולקמן: פה יש לנו אתגרים.

רועי פולקמן: 1.

רועי פולקמן: בחקיקה הישראלית לא ברור מהו דיור בהישג יד, מה זה הוזלה.

רועי פולקמן: הכלל שקבענו, והוא גם נמצא בנוסח שלפניכם: 20% ממחיר השוק.

רועי פולקמן: ואכן, אני מודע לזה שמדובר במספר נוקשה וכמעט שרירותי.

רועי פולקמן: קבענו שדיור מוזל – שכירות ארוכת טווח, דיור מוזל – 20% הנחה, שברוב הארץ זה טוב.

רועי פולקמן: אני מניח שאם תבנה בהרצליה דיור ב-20% הנחה זה עדיין לא יהיה בר-השגה לעשירונים שמתחת לשמונה.

יוסי יונה: פולקמן, אפשר שאלה?

רועי פולקמן: בבקשה.

יוסי יונה: איך זה מסתדר עם הצעת החוק של דוד אמסלם מלפני שבוע?

רועי פולקמן: שמה?

יוסי יונה: שבעצם גורמי בנייה פרטיים לא – – – דיור בר-השגה – – –

רועי פולקמן: אני לא יודע על איזו הצעה אתה מדבר של דוד אמסלם.

רועי פולקמן: ההצעה הזאת מדברת על מתן זכויות בנייה נוספות בסמכות ועדה מקומית – שזה חידוש, עד היום זה לא היה – וגם יש כמובן עדיין סמכות לוועדה מחוזית, בכפוף לזה שהדיור הנוסף שאתה מקבל, בהנחה שמערכת התכנון מאשרת אותו, יהיה 1.

רועי פולקמן: שכירות ארוכת טווח; 2.

רועי פולקמן: חלק מהדירות שכירות מוזלת.

רועי פולקמן: אז אתגר אחד שאנחנו מתמודדים אתו, ואני שוב אומר: כמה מוזל זה מוזל, מה זה בר-השגה.

רועי פולקמן: ברור שהמודל המקובל בעולם לבר-השגה נקבע מהכנסה של המשפחה.

רועי פולקמן: זה המודל המקובל.

רועי פולקמן: כרגע אנחנו קצת חוששים ממנגנון מורכב מדי.

רועי פולקמן: אנחנו נדון בזה בוועדה.

רועי פולקמן: אני חושב שיש הסכמה עם יושבת-ראש הוועדה שצריך למצוא כאן איזה מנגנון קצת יותר מגוון, כי אחד האתגרים בחוקים האלה – וראינו את זה, דרך אגב, זה היה ככה בתמ"א 38 – אנחנו קובעים חקיקה שמצד אחד אנחנו רוצים שתהיה אחידה; תהיה אחידה כדי למנוע מסחרה, כדי למנוע שקבלנים ינהלו מסחרה עם הוועדות המקומיות, כדי שכל עיר תעשה קומבינות.

רועי פולקמן: אז מצד אחד אנחנו רוצים אחידות בשביל פיקוח, פשטות ומניעת תרגילים.

רועי פולקמן: מצד שני, המציאות לא אחידה, ואין דין עיריית הרצליה או עיריית תל אביב כדין חיפה, כדין באר שבע וכדין ירושלים, והשונות בין האוכלוסיות גדולה.

רועי פולקמן: ולכן, יש לנו עדיין כמה בעיות בנוסח: 1.

רועי פולקמן: מהו בר-השגה – וזו שאלת מיליון הדולר של החוק הזה.

רועי פולקמן: כרגע קבענו 20%, ואנחנו בוחנים את המודל הזה.

רועי פולקמן: 2.

רועי פולקמן: איזה אחוז, כמה דירות יהיו מוזלות – – –

מאיר כהן: 20% דיפרנציאלי?

רועי פולקמן: 20% הנחה ממחיר השוק, כן, ממחיר השוק.

רועי פולקמן: אם בדירה בירוחם השכירות עולה 3,000, אז ההנחה תהיה 600; אם בתל אביב היא עולה 6,000, ההנחה תהיה 1,200.

רועי פולקמן: ועדיין, כנראה להוזיל מ-6,000 שקל 1,200 לא יהפוך את הדירה בתל אביב לבת-השגה.

רועי פולקמן: יכול להיות שהיה צריך להוזיל יותר.

רועי פולקמן: אז זו דילמה אחת גדולה שיש לנו עוד בחוק.

רועי פולקמן: הדילמה השנייה היא כמה אחוז יהיה בר-השגה.

רועי פולקמן: היינו מאוד נוקשים; אמרנו: 25% מהדירות.

רועי פולקמן: עוד פעם, למה?

רועי פולקמן: כדי להקשות על הרשות המקומית – בטח גם היושב-ראש מכיר את זה – לא רצינו לייצר מסחרה בין הקבלן – שכל עיר תנהל את זה.

רועי פולקמן: זה נכון, ויחד עם זה יש שונות.

רועי פולקמן: יכול להיות שבהרצליה מספיק 15%, יכול להיות שבמקום אחר – – – אז האתגר הגדול שלנו – אני לא אכנס לכל הפרטים.

רועי פולקמן: ושוב, אני אומר משהו שמלווה אותי בהרבה נושאי חקיקה: אני מאמין גדול בשלטון המקומי.

רועי פולקמן: אני מאמין – ההפך, השלטון המקומי צריך לקבל מאתנו כלים ולא להפריע לו לעבוד, כי הוא מייצג נכון את התושבים והצרכים שלהם.

רועי פולקמן: אני חושב שלא פעם המדינה חוסמת את השלטון המקומי, ובעניין הזה, החוק הזה, כל תפיסתו אומרת:

רועי פולקמן: גמישות גדולה יותר לשלטון המקומי ליישם את התוספת השישית בחוק התכנון והבנייה.

רועי פולקמן: אם העירייה לא תרצה היא לא תקדם, המדינה לא תכפה עליה, אבל אם המדינה רוצה דיור מוזל ודיור לצעירים – דרך אגב, דיור לא רק לצעירים; לקשישים – שכירות ארוכת טווח, אז יהיה לה כלי אמיתי לעשות את זה, זאת אומרת, לתת עוד זכויות וכו'.

רועי פולקמן: היום אין את זה.

רועי פולקמן: אז זו תכלית החוק.

רועי פולקמן: אני מאוד שמח על הקריאה הראשונה.

רועי פולקמן: זה באמת חוק מורכב, ואני מבקש את תמיכתכם וכמובן – את המעורבות שלכם גם בשלבים הבאים.

רועי פולקמן: יש פה אנשים שיש להם הרבה ידע לתרום לעניין הזה.

רועי פולקמן: יש לנו עוד כמה מרכיבי פיצוח; דב נמצא כאן, כמובן פרופסור יונה ואחרים, תמר, שמעורבת בדברים האלה.

רועי פולקמן: אנחנו צריכים את הידע ואת החשיבה כדי שהחוק הזה יהיה אמיתי ואפקטיבי.

רועי פולקמן: אני מפחד שעוד פעם תהיה לנו חקיקה שהכוונה שלה טובה והיא לא מביאה את התוצאות, אבל אנחנו בדרך.

רועי פולקמן: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: אם כן, היות שזה לקריאה ראשונה יש רשימת דוברים.

מאיר כהן: אני מבקש להקפיד על שלוש דקות.

מאיר כהן: חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה – לא נמצא; חברת הכנסת רוזין – אינה נוכחת; חבר הכנסת גנאים – לא נמצא; חבר הכנסת חסון יואל.

יואל חסון: מוותר.

מאיר כהן: מוותר.

מאיר כהן: חבר הכנסת שמולי – מוותר; חבר הכנסת אייכלר – לא נמצא; עיסאווי פריג' – לא נמצא; חבר הכנסת מרגלית – לא נמצא; חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף – מוותר; חברת הכנסת גרמן – לא נמצאת.

מאיר כהן: חברת הכנסת זנדברג נמצאת.

מאיר כהן: בבקשה, גברתי, שלוש דקות.

תמר זנדברג: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

תמר זנדברג: חבר הכנסת פולקמן, חברי, אני רוצה לברך אותך על שיזמת את החוק הזה.

תמר זנדברג: זה חוק שהכוונה שלו מאוד חשובה.

תמר זנדברג: עד כדי כך היא חשובה שאני בעצמי יזמתי חוק כזה בכנסת הקודמת ולא עלה בידי לקדם אותו, ואני שמחה שעשית את זה.

תמר זנדברג: הרציונל של החוק החשוב הזה הוא לתת סמכות לרשויות המקומיות ולוועדות המקומיות והמחוזיות להיות מסוגלות לאשר דיור בר-השגה, כי המצב עד אז היה – בגלל חוות דעת של היועץ המשפטי לממשלה, למעשה זה נחסם.

תמר זנדברג: המדינה רצתה שיהיה קריטריון אחיד אבל לא היה כזה, ולכן דיור בר-השגה, שהוא אחד המכשירים החשובים ביותר גם למחירי הדיור אבל גם כדי לייצר את הסביבה העירונית, בעצם היה תקוע ולא התקדם.

תמר זנדברג: לכן הרציונל הוא חשוב, ובקריאה הראשונה אצביע בעד כדי לקדם את הדבר הזה.

תמר זנדברג: אבל – וזה אבל מאוד מאוד גדול: יש כאן

תמר זנדברג: חשש כבד שהחוק הזה, אם לא נתגבר על מכשולים מאוד רציניים בדרך, שלחלקם התייחסת, יצא שכרנו בהפסדנו, עד כדי כך שהוא יכול אפילו לגרום יותר נזק מאשר לאפשר.

תמר זנדברג: הסיבה היא כזאת: תראו, דיור בר-השגה הוא דיור שנועד – קודם כול הוא לא דבר נדל"ני, הוא דבר אנושי.

תמר זנדברג: דיור בר-השגה נועד לייצר סביבת מגורים שתהיה קודם כול בת-השגה, כמובן, לאוכלוסייה שלה הוא היא מיועדת, ושהיא תהיה מגוונת והטרוגנית.

תמר זנדברג: אחד הרעיונות של דיור בר-השגה זה לייצר סביבת מגורים שבה עניים, אנשים מהמעמד הבינוני ועשירים יכולים לגור בכפיפה אחת, לא רק כי זה צודק יותר מבחינה מוסרית אלא גם כי זה מייצר סביבת מגורים עם לכידות ועם סולידריות, וגם עם איכויות – גם כלכליות, גם אנושיות, גם עירוניות – גבוהות יותר.

תמר זנדברג: סתם, לצורך העניין, כדי שהמורה תוכל להרשות לעצמה – מהמשכורת שלה, של מורה – לגור ליד התלמידים שהיא מלמדת, גם אם הם ממשפחות עם הכנסה משופעת יותר – זה דיור בר-השגה; על מנת שהבייביסיטר בת-העשרה תוכל לשמור על ילדים קטנים יותר, האוכלוסייה צריכה להיות מגוונת, תוכל ללכת ברגל לבית-הכנסת ולמכולת, וכמובן לבית-הספר ולפארק ולחנות וכו'.

תמר זנדברג: זה הרציונל של דיור בר-השגה.

תמר זנדברג: אם החוק הזה – כמו שאני ראיתי את הרציונל של החוק הזה, הוא בעצם, כמו שאמרת, מכשיר שבא ונותן, בא ומאפשר, אומר לעירייה או לרשות מקומית: קחי את הכלים, אנחנו נותנים לך את המסלול, ותעצבי את זה כראות עינייך, כמו שאת רואה.

תמר זנדברג: אנחנו סומכים לפחות על חלק מהרשויות שהן ידעו לייצר את זה לסביבה האנושית, החברתית והעירונית שלהן.

תמר זנדברג: עולה כאן חשש כבד שבעצם מה שנעשה, אם לא נדע להתמודד עם האתגרים האלה, אנחנו נוציא כסף ציבורי מהכיס ופשוט נסבסד את בעלי ההכנסות הגבוהות לקבל 20% הנחה במקומות שהמחירים הם יקרים ולא בני-השגה.

תמר זנדברג: זו דאגה שהיא אמיתית.

רועי פולקמן: לא נוציא כסף – – –

תמר זנדברג: בסדר, אבל הזכויות האלה עולות למישהו, זה משאב ציבורי.

רועי פולקמן: זה עולה למדינה.

תמר זנדברג: זה משאב ציבורי.

מאיר כהן: זכויות בנייה זה הרבה כסף.

תמר זנדברג: זה משאב ציבורי ששייך לכל הציבור, וזה הרבותא של ועדה מקומית או מחוזית – שהיא בעצם נותנת משהו ששייך לציבור.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

תמר זנדברג: ולכן אני אומרת: אני מצביעה עכשיו בעד.

תמר זנדברג: אני באמת חושבת שכדאי לפתור את הסיפור הזה.

תמר זנדברג: אגב, אם אי-אפשר לפתור את הסיפור הזה עד הסוף כדאי שלא להתייחס אליו בכלל בחוק, להשאיר אותו פתוח לשיקול הדעת של העירייה ולא לקבוע את ה-20% האלה.

תמר זנדברג: עדיף להשאיר מנגנון שאומר שתקבע העירייה או יקבע ראש עיר או תקבע ועדה מאשר לקבע משהו שיכול לגרום לאחר מכן נזק.

תמר זנדברג: תודה.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: חברי הכנסת, אני מבקש שוב להקפיד על שלוש דקות.

מאיר כהן: חבר הכנסת חיים ילין; חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס – מוותרת; חבר הכנסת טלב אבו עראר – לא נמצא; אמיר אוחנה – לא נמצא; חבר הכנסת זוהיר בהלול – לא נמצא; חבר הכנסת עמר בר-לב – מוותר; חברת הכנסת סויד – לא נמצאת; חברת הכנסת עליזה לביא – לא נמצאת; חבר הכנסת אוסאמה סעדי; יעל כהן-פארן – מוותרת; אחמד טיבי – לא נמצא; יהודה גליק – לא נמצא; נחמן שי – מוותר; מיקי לוי – מוותר; זהבה גלאון – לא נמצאת; איימן עודה – מוותר; איילת נחמיאס ורבין – מוותרת; עאידה תומא סלימאן – מוותרת.

מאיר כהן: דב חנין, בבקשה.

דב חנין: תודה לך.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, עמיתי חברי הכנסת, אני רוצה להצטרף לדברי הערכה לך, חברנו חבר הכנסת פולקמן, על יוזמת החוק הזאת.

דב חנין: אכן, הגיע הזמן להסדיר בחקיקה הישראלית את הסוגיה הזאת של דיור בר-השגה כדי להתקדם ושיהיה לנו דיור בר-השגה.

דב חנין: אבל בדיוק מאותן סיבות, אדוני היושב-ראש, אני מצטרף לחששותיה של חברת הכנסת תמר זנדברג.

דב חנין: המטרה שלנו היא שבסוף היום יהיה לנו דיור בר-השגה, ואם אנחנו נישאר עם המנגנון הזה שבו דיור בר-השגה הוא הנחה מסוימת ממחיר השוק – שנעשה לחלוטין מטורף ולחלוטין בלתי אפשרי – אנחנו בעצם לא מציעים פה דיור בר-השגה.

דב חנין: אני אומר לכם, עמיתי חברי הכנסת, הסתכלו על הזוגות הצעירים – – –

מאיר כהן: זה יהיה דיור בר-הנחה.

דב חנין: בר-הנחה, בדיוק, אבל הנחה לא מספקת.

דב חנין: תסתכלו על הזוגות הצעירים בתל אביב, תסתכלו על הזוגות הצעירים בירושלים, תסתכלו על הזוגות הצעירים בחיפה.

דב חנין: מחירי דירות להשכרה היום הגיעו למצב כזה שגם אם תיתנו להם הנחה של 20% משכר הדירה הנהוג בשוק, אתם לא תיתנו פתרון ולא תייצרו דיור בר-השגה.

דב חנין: אנחנו חייבים להבין שבתחום הדיור מנגנוני השוק לא יכולים לעבוד בצורה צודקת.

דב חנין: מנגנוני השוק לא יכולים לעבוד בצורה צודקת מכיוון שבמערכת הקפיטליסטית, כמו שמרקס כתב לפני הרבה הרבה שנים, יש תמיד העדפה של ערכי חליפין על ערכי שימוש.

דב חנין: התוצאה היא שמייצרים המון המון מוצרים שאף אחד לא צריך אותם, אבל דברים שאנשים צריכים אותם, כמו דירות מגורים, נמצאים במחסור תמידי, וזאת בעיה מבנית של המערכת הזאת.

דב חנין: ולכן, כדי לייצר מצב יותר צודק, המדינה חייבת להיכנס לתמונה, והמדינה חייבת להיכנס לתמונה במגוון של כלים ומכשירים, גם כמו שאתה מציע, חברי חבר הכנסת פולקמן: במנגנוני עידוד, במנגנוני התערבות, במנגנונים תכנוניים, וגם באמצעות בנייה תקציבית.

דב חנין: המדינה צריכה להחליט: כן, אנחנו מקצים כסף כמו שידענו לעשות בעבר, בונים דירות, ואת הדירות האלה מעמידים לרשות מערכת של שכירות חברתית שמטרתה לייצר דיור בר-השגה לאנשים בארץ הזאת.

דב חנין: בסופו של דבר, דיור בר-השגה צריך להיות קורלטיבי לרמת ההכנסה.

דב חנין: המטרה שאליה אנחנו צריכים להגיע היא שהאנשים שהכנסתם נמוכה מהממוצע – המדינה מאפשרת להם להגיע לשכירות, ודמי השכירות לא עולים על שיעור מסוים מההכנסה שלהם.

דב חנין: בעולם מדברים על 30%; אני לא בטוח שזה המספר שנכון לתנאים שלנו.

דב חנין: אני הייתי מציע שיעור נמוך יותר, כי השכר, ההכנסה הממוצעת בישראל נמוכה יותר.

דב חנין: על הדברים האלה אנחנו נמשיך, אני מקווה, להתווכח בוועדה.

דב חנין: אני חושב שעצם העובדה שהצלחת להביא את החוק הזה לקריאה הראשונה מאפשרת לנו את השדה הזה לדיון ולוויכוח שהוא ויכוח חשוב ודיון חשוב.

דב חנין: אנחנו נתמוך בחוק בקריאה הראשונה ומקווים שנשפר אותו לקראת הקריאה השנייה והשלישית.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: עבד אל חכים חאג' יחיא – לא נמצא.

מאיר כהן: חבר הכנסת יונה.

יוסי יונה: כן, אדוני היושב-ראש, חברי רועי פולקמן, אני אתמוך בהצעת החוק המונחת לפנינו, ואני רוצה באמת לברך אותך.

יוסי יונה: תרשה לי לומר שאתה אחד מחברי הכנסת הכי פעילים שהכי נעים לעבוד אתם.

יוסי יונה: ואני בטוח, כמו שחברי דבר חנין אמר – אני תומך בהצעת החוק הזאת בקריאה ראשונה, ואנחנו מן הסתם עוד נעבוד עליה בוועדות כך שנוכל להוציא מתחת ידינו את ההצעה או את החוק הטוב ביותר שניתן לנסח ולחוקק בנסיבות הקיימות.

יוסי יונה: בהמשך לדברים שנאמרו כאן, אז כן, אני רוצה להעיר את תשומת לבך שדיור בר-השגה קשור לשיעור מהכנסתו של האדם שהולכת למימון, בין של המשכנתה ובין של שכר הדירה שהוא משלם.

יוסי יונה: והנתונים כפי שאני מכיר אותם אומרים את הדבר הזה: מצוקת דיור מתקיימת כאשר 35% מהכנסתו של האדם בעצם הולכת למימון הדיור שלו, בין משכנתה ובין שכר דירה; מצוקה קשה – 50%.

יוסי יונה: ובוודאי התהייה שלנו תהיה, רועי, עד כמה תתקיים הלימה בין הצעת החוק הזאת כפי שנעביר אותה בסופו של דבר לבין הקריטריונים הידועים שבאמצעותם מגדירים מצוקה או מצוקה קשה בתחום הדיור.

יוסי יונה: אז אני מקווה שבסופו של יום נוציא מתחת לידינו הצעת חוק שתהווה איזושהי פשרה שנוכל לחיות אתה.

יוסי יונה: אני רוצה לנצל את ההזדמנות הזאת, אדוני היושב-ראש, יש לי עוד כדקה: היום התקיים דיון חשוב בשדולה שעומד בראשה עיסאווי פריג', שעוסקת במתמחים בתחומים שונים.

יוסי יונה: במידה מסוימת, אדוני היושב-ראש, הבעיה של המתמחים בתחומים השונים, אם בתחום המשפט, אם בתחום הרפואה, אם בתחום האדריכלות ובעוד תחומים, קשורה לעניין הזה.

יוסי יונה: אנחנו מדברים על בנות ובנים למעמד הביניים שנמצאים בתקופה ההתמחות שלהם ואינם מצליחים לקיים את עצמם בכבוד; תחשוב, אדוני היושב-ראש, על מתמחה שהיום מסיים ארבע שנים ראיית חשבון ומקבל 5,000 שקל לחודש – כמעט בכל תחום מוצאים את זה, שכר מינימום – והיכולת שלו בסופו של יום באמת להבטיח לעצמו דיור בר-השגה.

יוסי יונה: אם כן, בסופו של יום הדברים האלה מתקשרים.

יוסי יונה: רועי, הם מתקשרים כי המצוקה של הדיור – – –

מאיר כהן: אני ציפיתי שרוב עורכי הדין שנמצאים כאן אכן יתייחסו לזה וידאגו לשכר של המתמחים, וחבל שזה לא כך.

יוסי יונה: נכון.

יוסי יונה: שם, אתה יודע, בכל תחום – תרשה לי באמת במשפט אחד, אדוני היושב-ראש:

יוסי יונה: כל תחום התמחות והבעיות הייחודיות שלו.

יוסי יונה: בתחום המשפטים יש לנו בעיה של היצע מול ביקוש: הרבה עורכי דין ואין מספיק מקומות עבודה; היה כאן השר ליצמן.

יוסי יונה: בתחום של בריאות הנפש הבעיה היא אחרת – שאין תקינה, זאת אומרת, האנשים, אין להם בכלל אפשרויות סבירות להתמחות; בתחום ראיית החשבון, שוב, הבעיה היא שקשה להגיע למשרה שמאפשרת לך לחיות בכבוד בשנים הללו שאתה מתמחה; באדריכלות, דבר שאני עוסק בו במישרין, אנחנו מבקשים לקצר את תקופת ההתמחות כדי שאנשים יוכלו להיכנס לשוק העבודה בשלב מוקדם יותר ולא ייזרקו למעגלי העוני.

מאיר כהן: תודה רבה.

יוסי יונה: אז תודה רבה, שוב, רועי פולקמן.

יוסי יונה: אני תומך בהצעה הזאת בקריאה ראשונה, ואני מקווה שבסופו של יום נוציא מתחת ידינו הצעת חוק שהיא טובה לציבור בישראל.

יוסי יונה: תודה, אדוני.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: קסניה סבטלובה, בבקשה, גברתי – לא נמצאת; מרב מיכאלי – לא נמצאת; איתן ברושי – מוותר; מנואל טרכטנברג – לא נמצא; מיכל בירן – לא נמצאת.

מאיר כהן: אליעזר מוזס, כבודו, בבקשה.

מנחם אליעזר מוזס: תודה.

מנחם אליעזר מוזס: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כבוד השרה, ראשית, איפה חבר הכנסת רועי פולקמן, בעל היוזמה?

מנחם אליעזר מוזס: אני רוצה לברך אותך על היוזמה הזאת ועל כל מיני יוזמות טובות שלך, ובפרט בנושא דיור להשכרה, שבו אתה פועל יחד אתי, ואני מקווה שנוכל לברך על המוגמר בפרויקט הראשון שלנו בבית שמש.

מנחם אליעזר מוזס: ברכותי.

מנחם אליעזר מוזס: אדוני היושב-ראש, אנחנו מסיימים כבר עכשיו כנס חמישי של כנסת זו, הכנסת העשרים.

מנחם אליעזר מוזס: ואדוני רועי פולקמן, יש לי בשבילך – רועי, אנחנו כבר מסיימים עכשיו כנס חמישי של כנסת זו, הכנסת העשרים, ועדיין לא נושענו בתחום הדיור לציבור החרדי, אותו ציבור שאני מייצג.

מנחם אליעזר מוזס: אדוני היושב-ראש, מציעים לנו את העיר כסיף בפזורה הבדואית – שאנו נשמש שם כחיץ וכמחסום לציבור הבדואי.

מאיר כהן: העיר כסיף נמצאת, אדוני, בנגב, סמוך לשתי ערים מפוארות, דימונה וערד.

מנחם אליעזר מוזס: כן, ואף על פי כן זה בפזורה הבדואית.

מנחם אליעזר מוזס: מדוע אנחנו צריכים להרחיק נדוד עד לכסיף כאשר הוותמ"ל אישר רק בימים אלה – – –

יואל חסון: אז למה אחרים ירחיקו לשם?

יואל חסון: מה הבעיה – – –

מנחם אליעזר מוזס: תשמע אותי, רגע.

מנחם אליעזר מוזס: תשמע אותי.

מנחם אליעזר מוזס: הוותמ"ל אישר במרכז ובלב הארץ 27,000 יחידות דיור בימים אלה ואף דירה לא מיועדת שם לחרדי.

מנחם אליעזר מוזס: ומאיפה אני יודע?

מנחם אליעזר מוזס: כי הכול זה גורדי שחקים, הכול בלי סוכות, הכול בלי בתי-כנסת, הכול בלי מבני ציבור מתאימים, הכול בלי מקוואות.

מנחם אליעזר מוזס: אז אתה שולח אותי לכסיף?

מנחם אליעזר מוזס: תן לי במרכז הארץ, אני אלך גם לכסיף.

יואל חסון: גם לכסיף.

יואל חסון: אתה יודע כמה בנייה בבני ברק יש עכשיו?

מנחם אליעזר מוזס: אני רוצה שתדע לך, יש הסכמי גג במיליארדים במרכז הארץ, ואין שום פתרון לציבור החרדי.

מנחם אליעזר מוזס: מוכרים לנו שוב את בית שמש, שבה הפיתוח הוא יקר ביותר, כי צריכים לכסות לא רק את הוצאות הפיתוח אלא גם את כביש 38, כך שרק מעמד הביניים יוכל לזכות בדירה בבית שמש.

מנחם אליעזר מוזס: המעמד הנמוך – לו מתכננים את כסיף ועוד עיר בצפון שעדיין לא יודעים איפה היא.

מנחם אליעזר מוזס: אדוני היושב-ראש, אני לא מזלזל, אני יודע שהיית ראש העיר בדימונה הרבה שנים, אבל תן משהו במרכז הארץ.

מנחם אליעזר מוזס: לא יכול להיות המצב הזה.

מנחם אליעזר מוזס: אני מתחנן בכל עת: תנו לזוגות צעירים מענק לרכישת דירה יד שנייה באותו גובה של מחיר למשתכן.

מנחם אליעזר מוזס: ירוויחו כמה דברים – –

מאיר כהן: יש הצעת חוק כזאת.

מנחם אליעזר מוזס: נו, ו-?

מאיר כהן: תתמוך בה.

מנחם אליעזר מוזס: אני מצטרף להצעת החוק הזאת.

יואל חסון: בוא נראה – – –

מנחם אליעזר מוזס: בהלוואה מסובסדת – –

מאיר כהן: אל תתחייב.

מנחם אליעזר מוזס: – – במחיר למשתכן.

מאיר כהן: זאת הצעת חוק שלי, ואני לא בקואליציה.

מנחם אליעזר מוזס: הרווח יהיה כפול: גם ליישב שכונות מזדקנות בזוגות צעירים, ניצול מוסדות חינוך אשר הומרו בינתיים לכל מיני שימושים שלא במסגרת חינוך, וגם תצומצם רשימת הממתינים – –

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מנחם אליעזר מוזס: – – למחיר למשתכן.

מנחם אליעזר מוזס: ובסוף אני רק רוצה לומר לכול: הזוג הצעיר לא יצטרך לשלם שכר דירה כאשר הוא עומד וממתין לזכייה הגדולה של מחיר למשתכן – הצעה שאני מוכן לתמוך בה, אדוני היושב-ראש; אדרבה – –

מאיר כהן: תודה רבה.

מנחם אליעזר מוזס: – – מעצבי פתרון למצוקת הדיור צריכים קצת לשנות כיוון ולקבל את ההצעה הזאת.

מאיר כהן: תודה, אדוני.

מאיר כהן: תודה, כבודו.

מנחם אליעזר מוזס: אבל איפה ההצעה שלו?

מנחם אליעזר מוזס: יש הצעה?

מאיר כהן: כן.

מאיר כהן: בבקשה, אדוני.

מנחם אליעזר מוזס: אני לא מודע לזה.

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר כהן: חבר הכנסת מלכיאלי.

מיכאל מלכיאלי: לא.

מאיר כהן: מוותר.

מאיר כהן: חברת הכנסת בוקר – לא מוותרת.

מאיר כהן: בבקשה, גברתי.

נאוה בוקר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היום אני רוצה לומר לאלה שיושבים כאן אתנו, חברנו חברי הכנסת אחמד טיבי וחנין זועבי: על ראשכם הרצח הנורא של בני משפחת סלומון, חיה, יוסף ואלעד, זכרם לברכה.

נאוה בוקר: כן, אתם אשמים.

יעל כהן-פארן: – – –

נאוה בוקר: העיניים שלכם רושפות שנאה, צמאות לדם.

נאוה בוקר: זה מי שאתם וזה מה שאתם, ואתם לא ראויים לכהן בכנסת ישראל.

נאוה בוקר: אם לא הייתם יוצאים מהבית שלכם ביום שישי האחרון כדי להסית בצורה חסרת רסן בעיר העתיקה בירושלים הרצח הזה לא היה מתבצע; ואם לא הייתם מגיעים לעיר העתיקה כדי לשלהב את האספסוף המתלהם הרצח הזה לא היה קורה.

נאוה בוקר: מי את, חנין זועבי, שתתגרי בשוטרי מג"ב ותתסיסי נגדם?

נאוה בוקר: מי את?

נאוה בוקר: עפר לרגליהם.

נאוה בוקר: אלה הילדים שלנו שמגינים בגופם על ירושלים, על התושבים שלה, יהודים, נוצרים ומוסלמים כאחד.

נאוה בוקר: ומה היא עושה?

נאוה בוקר: מתסיסה נגדם.

נאוה בוקר: ואדון טיבי, בנאום חוצב הלהבות שלו, נאום שכולו הסתה שלוחת רסן ומסוכנת – הוא דיבר על כך שאנו חפצי חיים ולא מוות, אבל חיים בכבוד, ועל עמידה איתנה, עמידה של הצעירים כדי לשמור את אל-אקצא כמקום תפילה למוסלמים.

נאוה בוקר: אז על איזו עמידה איתנה של צעירים דיברת?

נאוה בוקר: על העמידה של אותו מחבל, השטן הרוצח שגדע את החיים של יוסף, אלעד וחיה?

נאוה בוקר: כי, אדון טיבי, מחבלים בודדים לעולם לא באמת פועלים על דעת עצמם.

נאוה בוקר: הם צעירים שמונעים על ידי מסיתים וקוראים לרצח, כמוך.

נאוה בוקר: אמרת שמכה היא לא עיר כבושה כמו ירושלים, ואמרת גם שאתם לא רוצים שום דבר מהכיבוש:

נאוה בוקר: אפילו אם הוא יכניס פרחים לאל-אקצא לא נרצה בכך.

נאוה בוקר: אז על איזה כיבוש אתה מדבר?

נאוה בוקר: ב-1967 שחררנו את ירושלים, במהלך מלחמת ששת הימים.

נאוה בוקר: ובמי נלחמנו?

נאוה בוקר: בפלסטין?

נאוה בוקר: במדינה שלא קיימת?

נאוה בוקר: ממש לא.

נאוה בוקר: נלחמנו בירדן.

נאוה בוקר: אז מעולם לא הייתה מדינה פלסטינית ולעולם לא תהיה.

נאוה בוקר: ולסיום, המציאות שלנו אומרת שירושלים הייתה עיר עברית הרבה לפני שהייתה לאומיות ערבית, היא הייתה יהודית עוד הרבה לפני מוחמד והאסלאם, ובית-המקדש היה שם הרבה לפני מסגד אל-אקצא.

נאוה בוקר: ולכן, חברי, אנחנו הריבון בהר בית, אנחנו נקבע את המדיניות הביטחונית והדתית ב-2017, בדיוק כמו שעשינו לפני שלושת אלפים שנה, בימי שלמה המלך, עם או בלי הסטטוס קוו.

נאוה בוקר: כך היה וכך יהיה לנצח.

מאיר כהן: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה.

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר כהן: חברת הכנסת רחל עזריה.

עאידה תומא סלימאן: כמו שאכן ראש הממשלה – – –

יואל חסון: כמה קולות זה יביא בפריימריז, נאוה?

נאוה בוקר: לא רוצה לעשות לך אצבע משולשת במליאה, יש פה מצלמות, חבל.

יואל חסון: – – – אני רוצה.

מאיר כהן: שלוש דקות, בבקשה, גברתי.

נאוה בוקר: יושב-ראש צעירי הליכוד.

יואל חסון: בתקופתי לא היה צריך לנאום נאומים כאלה בליכוד כדי להיבחר, ונבחרתי גם בלי הנאומים האלה.

רחל עזריה: אני אחזור לעניין חוק השכירות ההוגנת.

רחל עזריה: אני קודם כול רוצה לברך את חבר הכנסת ועמיתי לסיעה רועי פולקמן על הצעת החוק לדיור בר-השגה, שעוברת היום בקריאה ראשונה, ושנדונה אצלי בוועדת הרפורמות.

רחל עזריה: אני אגיד בכנות: זה לא היה קל, ועוד מחכה לנו עבודה.

רחל עזריה: באמת, רועי, אני חושבת שלקחת על עצמך משימה מאוד מורכבת, ואני אסביר גם למה: שוק הדיור בישראל מבוסס על תכנון למכירה.

רחל עזריה: אין לנו מנגנונים שמאפשרים תכנון להשכרה, בטח לא בתוך התהליך של התכנון עצמו.

רחל עזריה: אנחנו מדינה שמבוססת על הנחת העבודה שאנשים קונים לעצמם דירות.

רחל עזריה: אפילו בשיר המפורסם של נעמי שמר "מחר" זה "מחר יקומו אלף שיכונים".

רחל עזריה: זאת אומרת, ברור שכל אחד יש לו את הדירה שלו, ואין הנחה שיש שכירות.

רחל עזריה: מה שאנחנו מנסים לעשות במהלך הזה זה לאפשר למערכת לבנות דירות שיהיו לשכירות.

רחל עזריה: זה אלמנט אחד.

רחל עזריה: הדבר השני זה שהצעת החוק הזאת נופלת על מתח קבוע וידוע בין השלטון המרכזי לבין השלטון המקומי.

רחל עזריה: אז יש גם את זה שהמערכת לא יודעת איך לבנות להשכרה, ויש את העניין של הקניין והעניין של התכנון שבעצם זה נכנס במתח הזה, וגם נכנס המתח בין השלטון המרכזי לשלטון המקומי וחוסר האמון המאוד-גדול שיש לשלטון המרכזי בשלטון המקומי – מה שגם אתה ציינת, חבר הכנסת פולקמן, החשש מהמסחרה ודברים כאלה.

רחל עזריה: ואז יוצא שלחוק הזה פתאום כאילו נכנסות כמה מורכבויות, ואנחנו יושבים בוועדה וצריכים לחלץ ולהפוך אותו לחוק שיקרה ויהיה ישים בסופו של דבר.

רחל עזריה: אבל אני חושבת שהחוק הזה הוא מאוד מאוד חשוב, כי יש שינויים מאוד דרמטיים בתוחלת החיים ובסגנון החיים של הישראלים, ובין היתר זה בא לידי ביטוי בעובדה שאם פעם הנחת העבודה הייתה שאנשים גרים אצל ההורים, ואז מתחתנים וגרים בדירות שלושה חדרים, ואז עוברים לדירות חמישה חדרים, ואז עוברים לדיור מוגן, היום, עד שאנשים עוזבים – גם כשהם עוזבים את דירת ההורים, עד שהם עוברים לדירת שלושה חדרים יש תקופה שהם צריכים לגור בדירות קטנות, והרבה פעמים צריכים לגור בדירות בשכירות, ובעצם אין לנו פתרון בתוך המערכת לעניין הזה.

רחל עזריה: ולכן, אני חושבת שהחוק הזה מאוד חשוב.

רחל עזריה: לעניין גובה שכר הדירה בשכירות, מצד אחד יש מורכבות מול השלטון המרכזי, והמטרה שלו היא המסחרה; מצד שני, חשוב לי לומר משהו, חבר הכנסת פולקמן – –

רועי פולקמן: סליחה.

רחל עזריה: – – חשוב לי לומר משהו בהקשר הזה.

אורן אסף חזן: הוא מקבל שיעור תורה – – –

רחל עזריה: אני רוצה להצטרף לשיעור תורה, אז בואו, חכו שנייה.

רחל עזריה: אני חושבת שיש את העניין שדיברה עליו חברת הכנסת תמר זנדברג – המורה והשוטר שיוכלו לגור גם בעיר יקרה יחסית כמו תל אביב.

רחל עזריה: זה מבליט את העניין שצריך לתת לשלטון המקומי לקבל החלטות, כי לא דין מורה בתל אביב, מבחינת היכולת שלה לגור בתל אביב, לעומת נגיד בראשון לציון, ששם זה פשוט, האפשרות לתת לצעירים לחיות שם.

מאיר כהן: תודה, גברתי.

רחל עזריה: שנייה.

רחל עזריה: והדבר השני זה שאנחנו בעצם רוצים לאפשר לאנשים לחסוך את הכמה-שנים לפני שהם הולכים לקנות את הדירה ולחיות בשכירות.

רחל עזריה: זאת אומרת, אלו פרדיגמות שונות, ואנחנו צריכים לראות איך אנחנו פותרים את זה.

מאיר כהן: תודה רבה.

רחל עזריה: אני בטוחה שבעבודה משותפת אנחנו נגיע להצלחות, ובסופו של דבר נעביר פה חוק שלא רק יעשה את המהפכה הנדרשת בנושא של דיור בר-השגה בשכירות אלא יהיה ישים.

רחל עזריה: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה, גברתי.

מאיר כהן: אחרון הדוברים, אורן חזן, בבקשה.

מאיר כהן: אני חוזר שוב: שלוש דקות.

מאיר כהן: אני מאוד מפרגן.

אורן אסף חזן: חברי היושב-ראש, יקירתי כבוד השרה הנכבדת סופה, חברותי וחברי חברי הכנסת, אני מנצל את הדקות המעטות שיש לי בנאום הזה כדי לגעת בשני נושאים.

אורן אסף חזן: ראשית, אני רוצה לדבר על עניין המגנומטרים, או בעברית – גלאי המתכות.

אורן אסף חזן: רק אתמול בבוקר היו שזעקו משני הצדדים, חלק זעקו להוריד, חלק זעקו להשאיר, חלק זעקו להרחיב, לצמצם, לנתק מהחשמל – מה לא צעקו פה?

אורן אסף חזן: הליבה והקשר שחיברו בין שני הצדדים היו ההפחדה: מה יקרה אם ירדו המגנומטרים.

אורן אסף חזן: אני לתומי באתי ואמרתי: רבותי, גלאי המתכות הם לא יותר מאשר תירוץ ריק מתוכן לשנאה ארוכת שנים של מחבלים בגוף ובנפש שרק רוצים להרוג את כולנו.

אורן אסף חזן: היום אנחנו מגלים, אחרי שבאישון לילה פירקו את המגנומטרים – אגב, אדוני היושב-ראש, לא רלוונטי, הייתה עסקה, לא הייתה עסקה; לא יודע, עסקאות עושים בבורסה בדרך כלל.

אורן אסף חזן: אני לא יודע.

אורן אסף חזן: מה שכן רלוונטי זה שהיום אנחנו מגלים שאף שהורדנו את המגנומטרים, אף שדיברו על מצלמות חכמות – אמרתי: חבר'ה, לא מספיק שרק המצלמות יהיו חכמות, צריך שגם ההנהגה תהיה חכמה – גם את המצלמות הלא-חכמות הורידו.

אורן אסף חזן: עוד רגע גם יורידו את הלבנים מסביב, ואולי גם יורידו את ההר עצמו.

אורן אסף חזן: אני נזהר בדברי.

אורן אסף חזן: אבל למרות שעשינו כל מה שראשי הנחש פה בבית ובחוץ ביקשו, למרות כל זאת, היום החליטו הווקף והמופתי של ירושלים שהם לא עולים להתפלל, הם לא עולים להר הבית.

אורן אסף חזן: מדינת ישראל, ממשלת ישראל, לא עשתה מספיק.

אורן אסף חזן: וואלכ, מה נשאר?

אורן אסף חזן: אתם רוצים אולי שאנחנו נישא אתכם על כתפינו ונכניס אתכם ביחד?

אורן אסף חזן: קטונתי, אבל אני בטוח שלפחות חברה אחת ברשימה הפלסטינית המשותפת יודעת שמוחמד מעולם לא ביקר בירושלים.

אורן אסף חזן: גם הקוראן מעולם לא דיבר על ירושלים.

אורן אסף חזן: הוא חלם איזה חלום, היה לו איזה חלום, חלום רחוק, יקירי מיקי לוי.

אורן אסף חזן: מוחמד – היה לו חלום.

אורן אסף חזן: מסתבר שחלומות לא תמיד מתגשמים.

אורן אסף חזן: אני מקווה שהם יתפכחו.

אורן אסף חזן: אתם יודעים מה?

אורן אסף חזן: אולי יותר נכון שאנחנו נתפכח קודם וננפץ את החלומות האלה, מסיבה אחת פשוטה: ירושלים היא בירתו הנצחית של העם היהודי, ארץ ישראל שייכת לעם ישראל ולא לישמעאל, וכל מי שלא יוכל לקבל את זה – אנחנו נדע לטפל בו.

אורן אסף חזן: את השניות האחרונות שנותרו לי אני רוצה לנצל לשני דברים: ראשית, אדוני היושב-ראש, אני רוצה להתנצל שעליתי בלבוש פשוט לנאום מעל דוכן הכנסת.

אורן אסף חזן: לא תכננתי לנאום היום, ולכן הרשיתי לעצמי.

אורן אסף חזן: אבל כיוון שראיתי מה שקורה בירושלים, היה לי חשוב לעלות לכאן.

אורן אסף חזן: בשניות הנותרות אני רוצה לשתף אתכם – – –

נחמן שי: אתה נראה בסדר.

אורן אסף חזן: לא, זה לא מספיק מכובד מבחינתי.

אורן אסף חזן: תראה, אני לוקח על זה אחריות.

מאיר כהן: אדוני.

אורן אסף חזן: ברשותך משפט אחד.

אורן אסף חזן: ברשותך.

מאיר כהן: אחד.

יואל חסון: משטרת האופנה סולחת לך.

מאיר כהן: לא, חברי הכנסת, אל תפריעו לו.

אורן אסף חזן: משפט אחד.

אורן אסף חזן: אני מסתכל על חברי יושב-ראש ועדת האתיקה ואני אומר לו: אדוני יו"ר ועדת האתיקה, זו ועדה בלי אתיקה; זו ועדה בלי כיוון; זו ועדה פוליטית.

מאיר כהן: תודה רבה.

אורן אסף חזן: שנייה, משפט אחד, ברשותך.

מאיר כהן: לא, תודה רבה.

מאיר כהן: לא, תודה רבה.

מאיר כהן: אני מבקש.

מאיר כהן: לא, אתה לא תטיל דופי.

אורן אסף חזן: יכולתי לסיים.

מאיר כהן: סליחה.

מאיר כהן: תודה רבה.

אורן אסף חזן: תראה, ועדה שמאפשרת לח"כים לקרוע חוקים – – –

מאיר כהן: אני כיבדתי אותך.

מאיר כהן: אני מבקש ממך.

אורן אסף חזן: משפט, אדוני היושב-ראש.

מאיר כהן: אני מבקש ממך.

אורן אסף חזן: מילה.

אורן אסף חזן: סיימתי כבר, הנה.

מאיר כהן: תסיים.

אורן אסף חזן: רק מילה.

אורן אסף חזן: ועדה שמאפשרת לחברי כנסת נבחרי ציבור לעמוד כאן, לקרוע חוקים ולהתיז אותם על הרצפה ומסיימת בהערה, ומצד שני חבר כנסת שאומר את שעל לבו ומקבל נזיפה – –

מאיר כהן: תודה.

אורן אסף חזן: – – זו ועדה פוליטית, לא הוגנת, לא מאוזנת וצריכה לעבור בדק בית.

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר כהן: אם כן, אנחנו עוברים להצבעה, היות שסיימנו את רשימת הדוברים.

מאיר כהן: אני מבקש מכולם לשבת.

מאיר כהן: אנחנו עוברים להצבעה.

מאיר כהן: אנחנו מצביעים על הצעת חוק התכנון והבנייה (תיקון מס' 119) (דיור בהישג יד), התשע"ז–2017, של חבר הכנסת רועי פולקמן, בקריאה ראשונה.

מאיר כהן: מי בעד ומי נגד?

מאיר כהן: הצבעה מס' 13 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 30 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק התכנון והבנייה (תיקון מס' 119) (דיור בהישג יד), התשע"ז–2017, לוועדה המיוחדת לדיון בהצעת חוק התכנון והבנייה (פיצול דירות), בהצעת חוק התכנון והבנייה (דיור בהישג יד), בהצעת חוק עבודת נשים (תקופת לידה והורות לבן זוג של עובדת שילדה יותר מילד אחד), ובהצעת חוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (שירותים פיננסיים מוסדרים) (תיקון מס' 4) (הפעלת מערכת לתיווך באשראי), נתקבלה.

מאיר כהן: 30 בעד, אפס מתנגדים, אפס נמנעים.

מאיר כהן: אם כן, חבר הכנסת רועי פולקמן, הצעתך עברה בקריאה ראשונה ותועבר לדיון בוועדה לרפורמות.

מאיר כהן: תודה רבה.

אראל מרגלית: אדוני, אפשר להוסיף אותי בעד?

מאיר כהן: בבקשה, אדוני.

מאיר כהן: לפרוטוקול, חבר הכנסת מרגלית בעד וחברת הכנסת גלאון בעד.

מאיר כהן: תודה.

מאיר כהן: הודעה לסגן מזכירת הכנסת.

מאיר כהן: אדוני.

נאזם בדר: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבד להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק הרשות למאבק באלימות, בסמים ובאלכוהול, התשע"ז–2017, והצעת חוק לתיקון פקודת המשטרה (מס' 33), התשע"ז–2017, שהחזירה ועדת הפנים והגנת הסביבה; הצעת חוק הסדרת הלוואות חוץ-בנקאיות (תיקון מס' 5), התשע"ז–2017, שהחזירה ועדת החוקה, חוק ומשפט; הצעת חוק העיצובים, התשע"ז–2017, שהחזירה ועדת הכלכלה.

נאזם בדר: כמו כן הונחה על שולחן הכנסת הודעת שר הפנים אריה מכלוף דרעי על מסקנות הוועדה לענייני ביקורת המדינה בעקבות דיון מהיר בהצעתם של חברי הכנסת דב חנין, מיכל רוזין וזוהיר בהלול בנושא: רשות האוכלוסין וההגירה הסתירה מפני בתי-המשפט את קיומן של חוות דעת פנימיות בדבר מבקשי מקלט מאפריקה.

נאזם בדר: תודה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/729); נספחות.

מאיר כהן: ]

מאיר כהן: אם כן, אנחנו עוברים להצעת חוק הדיור המוגן (תיקון) (הבטחת כספי הפיקדון).

מאיר כהן: בבקשה, גברתי.

מאיר כהן: חברת הכנסת נורית קורן תציג את הצעת החוק.

נורית קורן: אדוני היושב-ראש, השרה סופה לנדבר, חברי חברי הכנסת, ההצעה הזאת היא מההצעות הראשונות שחתמתי עליהן כחברת כנסת, וחתמו על ההצעה 41 חברי כנסת נוספים.

נורית קורן: אני הבנתי שיש בעיה קשה בשוק הדיור המוגן, שאנשים נותנים פיקדונות ואין שום ערבות לפיקדונות שלהם.

נורית קורן: מדובר פה באוכלוסייה של הגיל השלישי, באזרחים ותיקים, שרוצים לחיות בבתי דיור מוגנים עם חברה, והם נותנים כספים רבים.

נורית קורן: כ-30 מיליארד שקלים מסתובבים בשוק הזה – המון כסף, כן, גברתי השרה, המון כסף – ואין שום הבטחה שאם הבתים האלה מגיעים לחדלות פירעון אכן הדיירים לא ייזרקו מהבית.

נורית קורן: ולכן נזעקתי, ואני כעורכת דין יודעת שיש חוק הבנייה, וחוק הבנייה בעצם מגן על כל מי שרוכש בית, ופה למעשה כספי הפיקדונות מסייעים ליזמים לבנות את הדירות.

נורית קורן: ולכן החלטתי לעשות מעשה, ומשרד המשפטים תמך בהחלטה שלי וביקש שתהיה בחוק הזה רק ערבות בנקאית.

נורית קורן: כל היזמים נזעקו ואמרו לי: אנחנו לא נוכל לעמוד בזה, כל השוק יקרוס.

נורית קורן: אמרתי להם: תראו, אני לא רוצה שהשוק יקרוס.

נורית קורן: אני רוצה לשבת אתכם ולנסח את ההצעה.

נורית קורן: ואכן, העברנו את ההצעה כאשר יש רק סעיף אחד, ובסעיף הזה היה כתוב: ערבות בנקאית.

נורית קורן: לא משכנתה, לא ביטוח, לא קרן נאמנות – רק ערבות.

נורית קורן: ואכן, לאחר ייסורים קשים, שהיזמים בעלי הבתים פשוט כל פעם ניסו למנוע שנשב ונדבר, והם לא יכלו לשבת ולדבר עם הדיירים; לא היה אפשר לשים בחדר אחד את בעלי הבתים ואת הדיירים, זה היה פשוט נורא.

נורית קורן: עד שיום אחד שמעתי את כל טענות הצדדים, גייסנו את כולם ואמרנו לכולם שעד מאי בשנה שעברה אני מבקשת שיהיו כל ההשגות של כולם.

נורית קורן: ברור שזה לא יצא לפועל, אבל ברגע שחברי חבר הכנסת אלי אלאלוף לקח את המושכות בידיים וקבע דיון, הושבתי את כולם בחדר אחד.

נורית קורן: וכאן אני צריכה להודות ליועצת המשפטית של הוועדה, ענת מימון, שבכישרון רב הביאה את כל האנשים הנוגעים בדבר לחדר אחד.

נורית קורן: ישבנו יום שלם, עם תחילת המושב הזה, והתחלנו לנסח את החוק ביחד, ואני גאה במה שיצא היום.

מיקי לוי: תפרטי.

נורית קורן: אני כבר מפרטת, אך חשוב לי לספר מה היה הרקע ואיך הגענו לנוסח, ושכולם ידעו שזה בהסכמה; שזה לא נוצר בסוף על חשבון צד אחד.

נורית קורן: החוק הזה מציע לקבוע הוראות שמטרתן הגנה על כספי הפיקדון שמשלמים הדיירים בדיור המוגן במצבים של פגיעה כלכלית וקושי כלכלי שנקלע אליהם בעל בית הדיור המוגן.

נורית קורן: מוצע לקבוע כי תירשם משכנתה ראשונה על שם הדייר כדי להבטיח את כספי הפיקדון שנתן.

נורית קורן: הרי אנחנו יודעים שבדרך כלל בתים כאלה לוקחים הלוואות מבנקים, ואי-אפשר לרשום משכנתה נוספת.

נורית קורן: כאן אנחנו עוקפים את הדבר הזה ורושמים משכנתה ראשונה על שם הדייר.

נורית קורן: נוסף על כך מוצע כי הדיירים ובעל בית הדיור ימנו רואה חשבון שיהיה אחראי לבדוק את היציבות הכלכלית של בעל הרישיון ולהתריע בפני הדיירים אם קיים חשש לכספי הפיקדון.

נורית קורן: עוד מוצעות הוראות שונות לעניין הקמת קרן מימון, הוצאות בריאות וקרן חדלות פירעון ולעניין בחינת היציבות הכלכלית של בעל הרישיון.

נורית קורן: מה אומר הסעיף הזה?

נורית קורן: הסעיף הזה אומר שאם, חס וחלילה, הדייר צריך לעבור ממחלקה רגילה למחלקה סיעודית, יש לו ביטוח שהוא יקבל את כספו מייד ברגע שיש חדלות פירעון.

נורית קורן: זה לא היה עד עכשיו; אנשים לא יכלו לעבור.

נורית קורן: נכון, היו שלושה מקרים בשוק, אבל זה מספיק כדי לעשות את החוק הזה, וגם כדי להגן על הבתים עצמם.

נורית קורן: קראתי כתבה בעיתון גלובס שיש יזמים של בית אחד שלקחו את כספי הפיקדונות ושמו אותם בסטרט-אפ.

נורית קורן: נבהלתי מאוד ואמרתי שמה שיקרה בסופו של דבר הוא שלא יחזירו את הכסף ואת הפיקדונות לאנשים שזקוקים לזה, כי הפיקדונות בעצם משמשים לבנות את הבית, ובמקרה שהדיירים נפטרים הכסף עובר למשפחה.

נורית קורן: לכן, היה לי חשוב ביותר לעשות את החוק הזה.

נורית קורן: כאן צריך לומר שנשארה נקודה אחת קריטית לדיון מבחינת הבתים ומבחינתי בין הקריאה הראשונה לשנייה והשלישית: יש בתים מוגנים שנמצאים על קרקע ציבורית שהרשות המקומית נתנה ליזמים לבנות עליה בתים לדיור מוגן, ועליהם יש קושי לרשום משכנתה מדרגה ראשונה.

נורית קורן: הדבר הזה ילובן יחד עם בעלי הבתים ויחד עם העיריות כדי שנוכל לרשום את הבתים.

נורית קורן: מכאן אני מבקשת מכולם לתמוך בחוק.

נורית קורן: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: אנחנו עוברים לרשימת הדוברים: חברת הכנסת זנדברג – מוותרת; חבר הכנסת אוסאמה סעדי – לא נמצא; מיכל רוזין – מוותרת; אליעזר מוזס – לא נמצא; יעל גרמן – לא נמצאת; רויטל סויד – לא נמצאת; אמיר אוחנה – לא נמצא; אחמד טיבי – לא נמצא; חאג' יחיא – לא נמצא; אייכלר ישראל – לא נמצא; עיסאווי פריג' – לא נמצא; עליזה לביא – לא נמצאת, אראל מרגלית – לא נמצא; מיכאל מלכיאלי – לא נמצא.

מאיר כהן: איציק שמולי, בבקשה.

מאיר כהן: רבותי, רשימת הדוברים סגורה.

איציק שמולי: תודה רבה.

איציק שמולי: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חברי חברי הכנסת, ראשית, אני רוצה לברך אותך, חברת הכנסת נורית קורן, על החוק החשוב הזה.

איציק שמולי: אומנם כפי שציינת היו רק שלושה מקרים, אבל זה לא רק שלושה מקרים.

איציק שמולי: בכל בית כזה יש מאות דיירים, ובהחלט תבורכי על הצעת החוק החשובה הזאת, שבוודאי תמנע סבל נוסף במקרה הבא שהיה עלול לקרות.

איציק שמולי: אני מברך על החוק.

איציק שמולי: זה חוק חשוב מאוד.

איציק שמולי: אבל זאת הזדמנות, אדוני היושב-ראש, להזכיר שבתוך עולם הסיעוד, עם כל התחקירים המזעזעים שהתגלו, עדיין לא נעשה כמעט שום דבר.

איציק שמולי: לפני כשלושה שבועות היינו בישיבה בוועדה לביקורת המדינה שמי שכינסה אותה הייתה כמובן יושבת-ראש הוועדה לביקורת המדינה, חברת הכנסת אלהרר.

איציק שמולי: התכלית של אותה ישיבה הייתה מאוד ברורה: לבדוק מה נעשה מאז התחקירים המזעזעים בטלוויזיה ובעיתונות.

איציק שמולי: באורח פלא, באופן מפתיע או שלא מפתיע, התגלה שלא נעשה כמעט שום דבר.

איציק שמולי: זה מתחיל בזה שעדיין לא הותקנו מצלמות, ולא רק שלא הותקנו מצלמות – חלק מגורמי הממשלה שהתחייבו לקדם הצבת מצלמות מתנגדים להצבה של המצלמות בתוך בתי-האבות, שזה דבר מטורף.

איציק שמולי: כי אנחנו ראינו כבר גם בתחקיר של ערוץ 2 וגם בתחקיר בערוץ 10 עד כמה המצלמות האלה חשובות, עד כמה הן מסוגלות למנוע את המקרים הבאים וכמה הן מסוגלות להביא יחסית מהר להרשעות.

איציק שמולי: עוד דבר שלא קרה – לא נקלט כוח אדם נוסף בתוך בתי-האבות.

איציק שמולי: יש מחסור של 4,000–5,000 עובדי סיעוד בבתי-האבות.

איציק שמולי: לא רק שחסרים עובדים, גם כוח האדם שקיים היום בענף הוא לא מיומן, הוא לא מקצועי.

איציק שמולי: איך מישהו אמר לי היום, אדוני היושב-ראש?

איציק שמולי: מספיק שתראה תעודת לידה והתקבלת לעבודה בתוך בתי-האבות.

איציק שמולי: הדבר הזה לא יכול להיות.

איציק שמולי: כמובן, הדבר השלישי – חייבים לשקם ולבנות מחדש את מערך הפיקוח הגריאטרי במשרד הבריאות – מערך פיקוח, אדוני היושב-ראש, שלפני שהוא מגיע לביקורות הוא טורח להודיע למנהלי בתי-האבות.

איציק שמולי: אני לא יודע באיזה עולם זה נחשב פיקוח ובאיזה עולם זה נחשב ביקורת.

איציק שמולי: הרי חלק מרכזי מהבעיה היה שאותם אנשים שהכניסו את ההורים שלהם לבתי-אבות נכנסו לאתר האינטרנט של משרד הבריאות וראו שאותם בתי-אבות קיבלו ציונים מעולים.

איציק שמולי: אני מברך על החוק הזה, אבל באותה הזדמנות אני גם קורא לתקן את כל הליקויים שעדיין לא תוקנו כדי למנוע את המקרה הבא.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: חבר הכנסת מיקי לוי – מוותר; חבר הכנסת עמר בר-לב – לא נמצא; חבר הכנסת יהודה גליק – לא נמצא; חברת הכנסת נאוה בוקר – לא נמצאת.

מאיר כהן: חבר הכנסת נחמן שי, בבקשה.

נחמן שי: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש.

נחמן שי: חברי חברי הכנסת, מאז נכנסתי לנושא של אזרחים ואזרחיות ותיקים, בין היתר באמצעות השדולה שגם חברי איציק שמולי וגם ידידתי טלי פלוסקוב מובילים, אחת הסוגיות שעלו על שולחננו שוב ושוב הייתה הבטחת כספי הפיקדונות של הדיירים בבתים של דיור מוגן.

נחמן שי: בשבוע שעבר פגשתי באחד הבתים קבוצה של דיירים, והם מייד העלו בפני את השאלה: הם מודאגים מאוד שמא הבתים הללו יקרסו, או החברות שמפעילות אותם – זה אפשרי; במדינת ישראל נופלות אימפריות יותר גדולות – והנה, פתאום הכספים שהם הפקידו, שזה כסף שהם צברו כל ימי חייהם, ילכו לאיבוד.

נחמן שי: לא מדובר על אנשים עשירים מאוד, מדובר על אנשים שביכולתם להיכנס לבתים כאלה ולזכות בדיור מכובד, אבל הכסף, כמובן, יקר להם מאוד.

נחמן שי: אנחנו ישבנו ושברנו הרבה פעמים את הראש מה ואיך לעשות, ואני שמחתי לבוא לישיבת ועדת העבודה והרווחה בשבוע שעבר ולראות את חברתי נורית קורן מובילה את הצעת החוק הזאת.

נחמן שי: יותר מזה – שמחתי לראות את שהתפתח ליד השולחן שיח בין נציגים של בעלי הבתים והחברות המפעילות לבין הנציגות של הדיירים, מה שאומר שנוצר פה קשר טוב, שעשוי להוליך לפתרון הבעיה היסודית הזאת.

נחמן שי: אני חושב שאם זה יסתכם וכולם יביעו את שביעות רצונם מההסדר הזה, אז אני אומר לך, נורית, עשית דבר גדול מאוד – נורית, אני מדבר אלייך ואת לא שומעת מה שאני אומר לך, אבל זה בסדר.

נחמן שי: חברת הכנסת קורן, אני מדבר אלייך.

נחמן שי: היא בטלפון?

נחמן שי: מה היא עושה?

נחמן שי: לא חשוב, היא תשמע אחר כך.

נחמן שי: בכל מקרה, יש לה זכות להוביל את העניין הזה.

נחמן שי: מכאן אני רוצה להוסיף ולציין דבר שאנחנו מכירים, שומעים ורואים: אני מצפה מהממשלה להוביל יוזמה אסטרטגית של תוכנית-אב לטיפול בסוגיות של האוכלוסייה המבוגרת, של האזרחים הוותיקים והוותיקות.

נחמן שי: זה לא קורה, למרות שכל יום עולים על סדר-היום נושאים שקשורים בהם.

נחמן שי: איציק שמולי הזכיר אחדים מהם, והסוגיות האלה חוזרות ועולות, ואני לא רואה תיקון בסיסי.

נחמן שי: אני רואה תיקון נקודתי בעניין זה או בעניין אחר, בסוגיה זו או בסוגיה אחרת.

נחמן שי: מתחת לפני השטח, אני אומר לכם, זה מפעפע ומבעבע, וזה יפרוץ החוצה.

נחמן שי: מיליון איש שיש להם עניינים רבים שטעונים טיפול והתייחסות של הממשלה, והממשלה מתעלמת מהם – אי-אפשר להתעלם ממיליון איש במדינת ישראל.

נחמן שי: תודה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: אם כן, אני מבקש מכולם לשבת, אנחנו עוברים להצבעה.

מאיר כהן: להזכירכם, אנחנו מצביעים על הצעת חוק הדיור המוגן (תיקון – הבטחת כספי הפיקדון), התשע"ז–2017, בקריאה ראשונה.

מאיר כהן: מי בעד?

מאיר כהן: מי נגד?

מאיר כהן: הצבעה מס' 14 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה –27 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק הדיור המוגן (תיקון – הבטחת כספי הפיקדון), התשע"ז–2017 לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות נתקבלה.

מאיר כהן: 27 בעד, אפס מתנגדים, אפס נמנעים.

מאיר כהן: חבר הכנסת נגוסה, אתה לחצת?

נורית קורן: לא היה לו מסך.

מאיר כהן: לא היה מסך.

מאיר כהן: אני אבקש – אם כך, זה 28 בעד, אפס נמנעים, אפס מתנגדים.

מאיר כהן: הצעת החוק עוברת לוועדת העבודה והרווחה להמשך הכנה לקריאה שנייה ושלישית.

מאיר כהן: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/731); נספחות.

מאיר כהן: ]

מאיר כהן: אנחנו עוברים להצעת חוק התקשורת (בזק ושידורים) (תיקון מס' 67) (הרחבת האיסור על שיגור דבר פרסומת), התשע"ז–2017, לקריאה ראשונה.

מאיר כהן: יציג את הצעת החוק חבר הכנסת אורי מקלב.

מאיר כהן: בבקשה, אדוני.

אורי מקלב: תודה רבה.

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, מכובדי חברי הכנסת, כמה וכמה שאלו אותי מה בעצם אומרת הצעת החוק, אז אולי אני אתחיל בכותרת.

אורי מקלב: אנחנו משתמשים הרבה במילים "הגנת הצרכן".

אורי מקלב: לפעמים זה לא הגנת הצרכן – לפעמים זה שיפור השירות, לפעמים זה שקיפות השירות, אמינות השירות.

אורי מקלב: הגנת הצרכן אמיתית, שמשקפת את המילה, זאת דווקא הצעת החוק הזאת.

אורי מקלב: במילה אחת, אדוני היושב-ראש, במשפט אחד אנסה להסביר.

אורי מקלב: אם הייתי שואל לפני תקופה – חידה.

אורי מקלב: בתקופות שהיו שואלים אותי חידות, אם היו שואלים: איך יכול להיות שאדם קנה בכספו המלא מוצר מסוים ומישהו אחר משתמש בו והוא שקובע את סדר-היום?

אורי מקלב: אני לא הייתי יודע לענות.

אורי מקלב: היום הייתי עונה: פלאפון.

אורי מקלב: אדם קונה מכשיר פלאפון, משלם מכספו, לצרכיו, למה שהוא חושב שהוא רוצה, למי שהוא רוצה לתת את המספרים שלו, למי שהוא חושב שראוי, ואז – יש אנשים מבחוץ שמשתלטים על הפלאפון שלי ויום ולילה, פשוטו כמשמעו, מתקשרים ומציעים לי הצעות שונות כדי שלהם יצא רווח כספי.

אורי מקלב: נכון שהיום החוק אוסר שיגור דבר פרסומת שהוא משהו מסחרי.

אורי מקלב: חבר הכנסת מיקי רוזנטל, החוק הרחיב את הצעת החוק הזאת: לא רק משהו מסחרי; גם להתרים אותי – אסור.

אורי מקלב: תמכנו בהצעת החוק הזאת – לא שזה היה לי קל, אבל אני חושב שהשתלטו שרלטנים על מספרי הטלפון; כל אחד מציג את עצמו שהוא קבר רחל, כל אחד: אני קבר עוזיהו וקבר מלכיהו, וכל אחד מתרים.

אורי מקלב: אין על זה שליטה.

אורי מקלב: גם את זה עצרנו.

אורי מקלב: יש דבר אחד שלא הצלחנו לעצור: קבוצות, אנשים, שמסיבות כלכליות, בגלל רצון להפיק רווחים, מציעים לי הצעות, רוצים להרוויח את דמי הקישוריות, מציעים לי: אם אתה רוצה לשמוע חדשות – מה קרה, מה אמר ראש הממשלה בסיעת הליכוד – תלחץ 1 ותשמע; אם אתה רוצה לראות על מה היה ויכוח בין שני חברי כנסת, תלחץ על 2; אם אתה רוצה לשמוע בשידור ישיר מה קרה בהילולה שמתקיימת עכשיו בעיר זו וזו, תלחץ על 3 – הכול כדי שאני אתקשר למספר הזה והם ירוויחו את דמי הקישוריות.

אורי מקלב: אולי זה לגיטימי, אבל כשהדבר הזה נעשה ביום ובלילה – אנשים מקבלים עשרות התקשרויות, עשרות פעמים מתקשרים אליהם ומציעים את ההצעה: בוא תתקשר למספר הזה והזה ואתה תשמע ככה ואני מציע לך ככה.

אורי מקלב: מה הם עושים?

אורי מקלב: יום ולילה, יום ולילה.

אורי מקלב: זה לא שעומד בן אדם ועושה את זה.

אורי מקלב: זה מחשבים, אלה תוכנות כאלה.

אורי מקלב: אם הן מתקלקלות אז בכלל עושים את זה ברצף.

אורי מקלב: הם מגדילים לעשות – לא רק שהם מתקשרים אלי אלא מצנתקים; לוקחים מספר – מצנתקים.

אורי מקלב: אני רואה שמישהו התקשר אלי מאוחר בלילה או מוקדם בבוקר, או שממספר מיוחד מתקשרים אלי – אני חוזר חזרה.

אורי מקלב: שוב אני מקבל את אותו סרט: בוא תתקשר לכאן, ובוא תשמע את זה, ובוא אני מציע לך את הדבר הזה.

אורי מקלב: זאת בעצם מהות החוק – להרחיב את ההצעה.

אורי מקלב: גם חוק הספאם לא נגע ולא הרחיב את זה לנושא שהוא לא מסחרי; הוא נגע במסחרי או בתרומות.

אורי מקלב: אנחנו מדברים על מסר כלשהו, מסרים שאתה רוצה לתת, הצעות.

אורי מקלב: זו הצעת החוק.

אורי מקלב: בסופו של דבר, יוצאים מנקודת הנחה שאני קניתי, המספר הוא שלי, המכשיר הוא שלי.

אורי מקלב: אנשים קונים היום קבצים של מספרים ויודעים אלפי מספרים.

אורי מקלב: אני מודה שהתופעה הזאת קיימת הרבה בציבור החרדי, מכיוון שהוא מוגבל באפשרויות התקשורת שלו.

אורי מקלב: באים ואומרים: אין לך טלוויזיה – אני אתן לך תוכניות כאלה.

אורי מקלב: אתה יכול לראות את התוכנית הזאת או הזאת ולשמוע אותה; לא לראות אבל לשמוע אותה.

אורי מקלב: הדבר הזה באמת גורם מטרד לאנשים.

אורי מקלב: אני לא צריך להרחיב מה זה לאנשים מבוגרים, מה זה אומר בבית כשמתקשרים מאוחר.

אורי מקלב: אנשים משאירים טלפון פתוח בגלל שיש אבא חולה; ילד נמצא בבית-חולים ומשאירים את הטלפון.

אורי מקלב: אני לא יכול לסגור את הטלפונים כל הזמן, ובשביל זה אני קונה את הפלאפון.

אורי מקלב: כשאנשים מכתיבים לי את החיים הם אומרים לי: אני אתקשר אליך, אני אקבע, אני אגיד לך מתי אתה ער ומתי אתה ישן.

אורי מקלב: זו המהות וככה זה מתבצע.

אורי מקלב: אנחנו רק התחלנו להציע את הצעת החוק הזאת ואנשים כבר מברכים אותנו ואומרים: תעשו את זה, אבל מהר.

אורי מקלב: צריך להגיד ביושר שהצעות החוק הקודמות עזרו.

אורי מקלב: אם אנחנו שואלים מה קרה בחוק – אנחנו לא מקבלים היום הרבה הצעות בטלפון של פרסום: תקנה את זה.

אורי מקלב: אנשים ממעטים משום שזאת עבירה על החוק.

אורי מקלב: אבל אם אתם חושבים, חברי הכנסת, שזה היה קל – זה לא היה קל.

אורי מקלב: ההגדרה מה זה נקרא דבר כלשהו – זה גרם להרבה בעיות.

אורי מקלב: אנחנו עשינו הרבה החרגות: החרגנו את כל גופי הממשלה, את כל הרשויות המקומיות, מוסדות המדינה.

אורי מקלב: אנחנו מבינים שאין מישהו במוסדות המדינה שמתקשר כדי לטרטר אותי וכדי שאני אתקשר אליו חזרה.

אורי מקלב: אני מקווה שהבנו מה הם מרוויחים מזה.

אורי מקלב: ברגע שאני מתקשר למספר טלפון, בעל המספר מרוויח דמי קישוריות.

אורי מקלב: כל דקה שאני מתקשר אליו, יש לו איזה משהו שהוא מקבל, אפילו שהורדנו – אגורה, שתיים שלוש – אבל כשמדובר על מאות אלפי דקות של התקשרויות המשמעות היא אחרת לגמרי.

אורי מקלב: אנשים עושים את זה.

אורי מקלב: אנחנו רוצים באמת לגדוע, גם לעשות את זה לא חוקי וגם שלא תהיה כדאיות כלכלית ושזאת תהיה עבירה לפי חוק.

אורי מקלב: אמרנו שנחריג את הממשלה ואת מוסדות הממשלה.

אורי מקלב: גם אם יש לנו קשר – נניח, אם חברת החשמל או תאגידי המים, שאני קשור אליהם, רוצים להשאיר לי הודעה, גם אם אומרים לי: תתקשר למספר כדי לקבל יותר פרטים – זה מותר להם.

אורי מקלב: בקריאה שנייה ושלישית נחדד את הדברים יותר.

אורי מקלב: כל מה שאני רוצה, שאני קשור – לקופת חולים, קופת חולים תוכל להשאיר לי הודעה ולהתקשר אלי; חברות מסחריות שאני קשור אליהן יוכלו.

אורי מקלב: אבל לא מישהו שאני לא מכיר, שקיבל את הקובץ עם מספר הטלפון שלי והחליט יום-יום, ביום בלילה, עשרות פעמים ביום להתקשר כדי שאני אתקשר אליו.

אורי מקלב: אותו דבר אם זה יהיה צינתוק: צינתוק דינו להתקשר.

אורי מקלב: כפי שאמרתי, הדברים האלה לא הלכו בקלות.

אורי מקלב: היו קשיים בהגדרות ונסחבנו הרבה זמן.

אורי מקלב: אני רוצה להודות.

אורי מקלב: זה השלב להודות ליושב-ראש הוועדה איתן כבל, שלא הניח, מכיוון שהוא חש את הדברים, וכבעל ניסיון הוא לא נתן לחוק הזה להישאר בוויכוחים ובהגדרות בין משרדי הממשלה.

אורי מקלב: בסופו של דבר הגענו לסיכום עם כל משרדי הממשלה.

אורי מקלב: היועצים המשפטיים של הוועדה עשו עבודה נהדרת.

אורי מקלב: היועצים המשפטיים של משרד התקשורת הגיעו להבנות.

אורי מקלב: כשהגיעו להבנות, העסק באמת – יש עמידה חזקה מאוד.

אורי מקלב: הגיעו נציגים של הרבה אגודות ועמותות שפועלות היום למנוע הטרדות שלנו דרך הפלאפון.

אורי מקלב: הייתה תמיכה מקיר לקיר.

אורי מקלב: אני עכשיו מצפה ומקווה ומבקש את התמיכה שלכם, חברי הכנסת.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: אנחנו עוברים לרשימת הדוברים.

מאיר כהן: תמר זנדברג – מוותרת; אוסאמה סעדי – לא נמצא; מיכל רוזין – מוותרת; מנחם אליעזר מוזס – לא נמצא; יעל גרמן – לא נמצאת; רויטל סויד – לא נמצאת; אמיר אוחנה – לא נמצא; אחמד טיבי – לא נמצא; חאג' יחיא – לא נמצא; אייכלר – לא נמצא; עיסאווי פריג' – לא נמצא; עליזה לביא – לא נמצאת.

מאיר כהן: חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי.

מאיר כהן: שלוש דקות, אדוני.

מיכאל מלכיאלי: תודה.

מיכאל מלכיאלי: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חברי חברי הכנסת, לפני כשלושה חודשים הכריזה מועצת הכבלים והלוויין כי חברת החדשות של ערוץ 2 תחדל לנהל את ערוץ הכנסת וכי ערוץ 20 זכה בהפעלת ערוץ הכנסת לעשר השנים הבאות.

מיכאל מלכיאלי: אז נכון שכרגע מעבר הפעלת הערוץ מעוכב עקב עתירה שהוגשה, אך כל עניינה של העתירה – עניינים כלכליים גרידא של בעלי אינטרסים, והעובדים במצב הזה נהיו בני ערובה.

מיכאל מלכיאלי: אני לא רוצה לנקוט עמדה בקשר לעותרים; ייתכן שיש צדק וייתכן שלא.

מיכאל מלכיאלי: לא נכנסתי, והאמת שאני גם לא יודע על מה מדובר.

מיכאל מלכיאלי: בשורה האחרונה, מה שאני כן יודע זה שאותם עובדים ועובדות, השקופים והשקופות, אלו שאנחנו רואים אותם כאן במסדרונות הכנסת, כיום עומדים בין ארץ לשמים.

מיכאל מלכיאלי: וכך, כשהעתירה תידון ויגיע רגע ההכרעה, בזמן שאנו נהיה בחופשה עם המשפחה ונלך ונחשוב ונתלבט לאן לטייל, יסיימו 100 עובדי ערוץ הכנסת את עבודתם כשאינם יודעים מה יעשו, איך יתפרנסו, ויתחילו במירוץ של שליחת קורות חיים, ויתקשרו אליהם, יבקשו מהם: תבואו בעוד חודש.

מיכאל מלכיאלי: אנחנו מכירים את התהליך.

מיכאל מלכיאלי: כשנכנסתי לערוץ הכנסת בשבוע שעבר פנתה אלי אימא צעירה ושאלה בפיה: מה אני עושה כשתוכרע העתירה?

מיכאל מלכיאלי: ומה אני עושה עד אז – איך אני קונה מטרנה לילד שלי?

מיכאל מלכיאלי: לפני חצי שנה נולד לי ילד, ואני לא יודעת מה קורה אתי עכשיו, לא יודעת מה קורה אתי בעוד שבוע.

מיכאל מלכיאלי: לתומי חשבתי: מה חושבים אותם קונים או אותם עותרים?

מיכאל מלכיאלי: האם רובוטים יעשו את העבודה?

מיכאל מלכיאלי: האם יגייסו עובדים מסין?

מיכאל מלכיאלי: מה הם אמורים לעשות?

מיכאל מלכיאלי: מנסים לגייס עובדים חיצוניים.

מיכאל מלכיאלי: למה?

מיכאל מלכיאלי: בשביל לחסוך קצת כסף.

איילת נחמיאס ורבין: – – –

מיכאל מלכיאלי: זה בדיוק מה שאני שואל – – –

איילת נחמיאס ורבין: מה זה קשור?

איילת נחמיאס ורבין: הם לא הסכימו לעשות את זה.

מיכאל מלכיאלי: נכון, אני מסכים לכל מילה שלך.

מיכאל מלכיאלי: אותם אומללים שנמצאים כאן, מסתובבים לידינו, אותם שקופים, לא יודעים מה קורה אתם.

מיכאל מלכיאלי: קם תאגיד כמעט במיליארד שקל.

מיכאל מלכיאלי: האם מישהו חשב פעם לשבץ את אותם עובדים, אותם אנשים פה שנמצאים אצלנו?

מיכאל מלכיאלי: חברי וחברותי, יש לנו זמן קצר ביותר לוודא שאותם שקופים שנמצאים בתוכנו לא ישלמו את המחיר של המחדל שלנו.

מיכאל מלכיאלי: וכאן זה לא משנה קואליציה או אופוזיציה – המחדל הוא שלנו.

מיכאל מלכיאלי: זמן קצר ביותר יש לנו להביע קצת אמפתיה ולנסות לעורר את אותם אנשים שבידם ההחלטה לתת קצת אופק, קצת עתיד, לאותם מסכנים שנמצאים כאן.

מיכאל מלכיאלי: ואני קורא מכאן לכם, למנכ"ל הכנסת, לכל מי שבכוחו לעזור לאותם מסכנים, שלא נטמון את הראש בחול ונסייע להם עכשיו.

מיכאל מלכיאלי: היום זה הם, מחר זה אנשים אחרים, ואולי אנחנו באיזשהו שלב.

מיכאל מלכיאלי: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: איציק שמולי.

איציק שמולי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

איציק שמולי: אני עליתי לכאן כי מהסתכלות שלי באתרים הכלכליים בשעה האחרונה אני רואה שקם אויב חדש למשק הישראלי: עובדי טבע.

איציק שמולי: עובדי טבע, שרק לפני כמה ימים הודיעו להם באופן חד-צדדי ש-350 איש מתוכם הולכים הביתה, שעד היום נחשבו לסוג של ספינת דגל שיש להתפאר בה ולהתגאות בה במשק הישראלי, פתאום באופן לא מפתיע מקוטלגים כבריונים, כחסרי תועלת, כמיותרים.

איציק שמולי: והדבר הזה הוא מקומם.

איציק שמולי: הוא מקומם פעמיים: קודם כול, כי בכל פעם שיש עובדים שמשלמים מחיר יקר על טעויות של מנהלים זה מקום של חוסר הוגנות שכנגדו אנחנו צריכים לקום ולהתקומם.

איציק שמולי: איך אמר את זה אתמול יו"ר ועד העובדים שם?

איציק שמולי: יש עוד הרבה מאוד קצפת שאפשר לחפור בה לפני שמגיעים בטבע לתחתית של העוגה.

איציק שמולי: אם רק לפני שבוע – – –

קריאה: – – –

איציק שמולי: אני מצטער שאני מטריח אותךְ, אבל 350 איש הולכים הביתה עוד מעט.

איציק שמולי: בסופו של דבר, אם רק לפני שבוע הוצע למנכ"ל מענק חתימה של 20 מיליון דולר, זה אומר את הכול.

איציק שמולי: שלא יובן לא נכון: אני בעד הטבות מס, אני חושב שזו מדיניות נכונה, אבל אני נגד הפקרות ונגד חזירות.

איציק שמולי: אם מדינת ישראל נותנת הטבות מס, היא חייבת, כפי שנקבע בדוח מבקר המדינה משנת 2010 או 2011, לוודא שהיא באמת מקבלת תמורה על ההטבות האלה, שבאמת הדבר מגדיל את התעסוקה, שהוא מגדיל את ההשקעות.

איציק שמולי: אבל אם כל מה שמדינת ישראל מקבלת בסופו של דבר זה סטירה מאוד מאוד כואבת בצורת פיטורים של 350 עובדים בחברת טבע – ולא רק שמפטרים אותם, עכשיו יוצאים כנגדם באופן מאוד מאוד בוטה בתקשורת הכלכלית ומכנים אותם בכינויי גנאי ולעג – אני חושב שזה דבר פסול מאוד וחמור מאוד, ברמה המהותית, אדוני היושב-ראש.

איציק שמולי: יש עוד הרבה מאוד דברים שהנהלת טבע יכולה לעשות לפני שהיא מורידה את חרב הפיטורים על אותם 350 עובדים, או-טו-טו כשהחגים כבר בפתח.

איציק שמולי: ויותר מזה, הדבר האחרון שמותר לעשות במצב כזה זה להיכנס לכזאת התנגשות וכזה מאבק מכוער, כולל הכפשה והכתמה של עובדים, במאבק שהוא פשוט מיותר.

איציק שמולי: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: חבר הכנסת מיקי לוי – לא נמצא; חבר הכנסת עמר בר-לב – לא נמצא; חבר הכנסת יהודה גליק – לא נמצא; חברת הכנסת נאוה בוקר – לא נמצאת; חבר הכנסת נחמן שי – לא נמצא.

מאיר כהן: חבר הכנסת יוסי יונה, ואחריו אנחנו עוברים להצבעה.

מאיר כהן: בבקשה.

יוסי יונה: אדוני היושב-ראש, בהמשך לדבריו של חברי איציק שמולי – איציק, בהמשך לדברים שאתה אומר, והם דברים נכוחים, אנחנו עומדים פה בפני תופעה כל כך מקוממת, כל כך מקוממת, ואני רוצה להוסיף כמה עובדות.

יוסי יונה: אז סליחה, קודם גילוי נאות: העובדות הללו באות מתוך רשימה, מתוך טור של חברי הטוב יוסי דהן היום בעיתון ידיעות.

יוסי יונה: אז שמעו: מ-2006 עד 2014 טבע נהנתה מהטבות מס בסך 18.3 מיליארד שקל, אדוני היושב-ראש.

יוסי יונה: 18.3 מיליארד שקל.

יוסי יונה: וכל זה, כפי שנאמר כאן – עידוד השקעות הון.

יוסי יונה: ומה עידוד השקעות הון בא לעשות?

יוסי יונה: כדי שאנחנו ניצור יותר מקומות עבודה; כדי שאנחנו ניתן מקורות תעסוקה לפריפריה.

יוסי יונה: ומה הנתונים?

יוסי יונה: בבקשה: הנתונים בעצם מלמדים שבעשור האחרון לפחות ירדה מצבת כוח האדם של חברת טבע, מ-7,397 עובדים ל-6,863.

יוסי יונה: זאת אומרת, המטרה של החוק – –

איציק שמולי: כמה עלה כל עובד?

יוסי יונה: בדיוק.

יוסי יונה: – – המטרה של החוק לא מתממשת.

יוסי יונה: 350 עובדים עומדים ללכת הביתה.

יוסי יונה: ומצנחי זהב למנהלים שכשלו – ריבונו של עולם, גם אלה שמעלים על נס את היוזמה הפרטית לא יכולים לעמוד למול התופעה המקוממת הזאת אדישים.

יוסי יונה: ואז אמרת, חברי איציק שמולי: מה על המדינה לעשות כאן?

יוסי יונה: האם היא צריכה פשוט לדלג מעל הדבר המדהים הזה, המקומם הזה, וללכת הביתה?

יוסי יונה: אולי היא יכולה גם לבוא ולתבוע מהם חזרה את הכספים הללו שהיא נותנת להם בהטבות מס?

יוסי יונה: ואני דורש מכאן מממשלת ישראל התנהלות אחראית מול החברה הזאת, שכפי שציינת, ובמידה מסוימת של צדק, היא ספינת הדגל של התעשייה הישראלית.

יוסי יונה: אבל הנה, גם בספינת הדגל מתגלים ליקויים מוסריים, איציק.

יוסי יונה: אלה הם ליקויים מוסריים.

יוסי יונה: בעוד האליטה של החברה הזאת הולכת ומתבוססת בעושר שהוא בלתי נתפס, הם מעזים לסלק את 350 העובדים הללו הביתה.

יוסי יונה: אז אני עומד כאן ולא פונה לחברת טבע, כי מסתבר שחברת טבע, כל מה שמעניין אותה זה שורת הרווח; אני פונה לממשלת ישראל, לראש הממשלה, לשר האוצר, לשר הכלכלה: הנה, זה המבחן שלכם לעשות משהו.

יוסי יונה: תודה, אדוני היושב-ראש.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: אם כן, אני מבקש מכולם לשבת.

מאיר כהן: אנחנו עוברים להצבעה.

מאיר כהן: אנחנו מצביעים על הצעת חוק התקשורת (בזק ושידורים) (תיקון מס' 67) (הרחבת האיסור על שיגור דבר פרסומת), התשע"ז–2017, בקריאה ראשונה.

מאיר כהן: בבקשה, מי בעד?

מאיר כהן: ומי נגד?

מאיר כהן: הצבעה מס' 15 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 25 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק התקשורת (בזק ושידורים) (תיקון מס' 67) (הרחבת האיסור על שיגור דבר פרסומת), התשע"ז–2017, לוועדת הכלכלה נתקבלה.

מאיר כהן: 25 בעד, אפס מתנגדים, אפס נמנעים.

מאיר כהן: הצעת החוק עברה בקריאה ראשונה ותעבור להמשך דיון בוועדת הכלכלה.

מאיר כהן: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/733); נספחות.

מאיר כהן: ]

מאיר כהן: אנחנו עוברים להצעת חוק יום הניצחון על גרמניה הנאצית, התשע"ז–2017, לקריאה ראשונה, של חבר הכנסת עודד פורר וקבוצת חברי הכנסת.

מאיר כהן: בבקשה, אדוני חבר הכנסת פורר.

מאיר כהן: כן, בבקשה.

מאיר כהן: חברת הכנסת נורית קורן – להוסיף אותה להצבעה הקודמת.

מאיר כהן: גם חבר הכנסת מלכיאלי.

מאיר כהן: תודה.

מאיר כהן: בבקשה, אדוני.

עודד פורר: תודה.

עודד פורר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני שמח להציג לפניכם לקריאה הראשונה את הצעת חוק יום הניצחון על גרמניה הנאצית.

עודד פורר: לכאורה, זה משהו שכשהולך להיות חוק כזה אתה אומר – לאנשים זה נראה מובן מאליו שהיה צריך להיות כבר מזמן.

עודד פורר: הרי לא הגיוני שמדינת ישראל עצמה לא תחגוג את יום הניצחון על גרמניה הנאצית.

עודד פורר: אבל לצערי, לאורך השנים נראה שלא עשו את זה, והיינו צריכים – – –

מאיר כהן: חברים בצד ימין.

עודד פורר: דוד.

מאיר כהן: דוד וקבוצת מרצ, בבקשה, חברים.

מאיר כהן: מיקי.

מאיר כהן: חברים, אפשר לבקש שקט שם?

מאיר כהן: חברת הכנסת רוזין, די.

מאיר כהן: בבקשה.

מאיר כהן: יש לנו אליבי.

עודד פורר: חבר הכנסת ביטן, הרי החוק הזה עולה בזכותך.

עודד פורר: אתה נלחמת יחד אתנו כדי שהוא יעלה היום.

קריאות: – – –

איציק שמולי: אני באמת שמח להציג את החוק הזה דווקא היום.

איציק שמולי: צריך להבין, חברי חברי הכנסת: מלחמת העולם השנייה – אנחנו מכירים היטב את הסיפור היהודי ואת השואה, שהיא חלק בלתי נפרד מחיי כולנו פה ומהנרטיב ומהזיכרון של כל אחד, גם ברמה האישית, אבל מלחמת העולם השנייה הייתה גם אירוע כלל-עולמי, הייתה אירוע שעבר על כל העולם החופשי במלחמה שלו מול החיה הנאצית והסיפור של הגבורה.

מאיר כהן: סליחה, אדוני, אני עוד פעם מבקש בצד ימין.

מאיר כהן: השרה מסבה את תשומת לבי לכך שזה מפריע מאוד, אז אנא מכם.

עודד פורר: הסיפור של הגבורה במלחמת העולם השנייה הוא לא רק סיפור הגבורה של אלה שנלחמו כדי להציל את חייהם אלא גם של אלה שנלחמו כדי להציל את חיי האחרים.

עודד פורר: אנחנו צריכים להבין שהיו מיליוני לוחמים בצבאות בעלות הברית שלקחו חלק במלחמה הזאת ואנשים קיפדו את חייהם בקרבות עקובים מדם, ואי-אפשר להתעלם מהם ואי-אפשר למחוק אותם.

עודד פורר: אם אנחנו מביאים בחשבון מה היה גיל הלוחמים באותה מלחמה, חלק מהלוחמים שגייסו היו בני 14 ו-15 שנה, וכמעט – בוודאי אם אני לוקח את הצבא האדום, שבו האבדות היו הכבדות ביותר מבין צבאות בעלות הברית – אין בית שלא נגע בו השכול; אין בית שהכאב הזה לא נגע בו.

עודד פורר: ואני עכשיו לא מתייחס בכלל לדת או למוצא; אני מדבר על הלוחמים של מלחמת העולם השנייה.

עודד פורר: מובן שבתקופה הזאת גם פה בארץ ישראל, האיום על ארץ ישראל היה איום קיומי.

עודד פורר: היה איום קיומי וחשש שהמפלצת הנאצית הזאת תצליח להגיע לארץ ישראל, כולל הסיוע שהיא קיבלה מאותו מופתי אל חוסייני מפורסם, והיו כבר תוכניות מה לעשות עם היהודים כאן בארץ ישראל.

עודד פורר: בקרב לוחמי מלחמת העולם השנייה גם היישוב היהודי לקח חלק.

עודד פורר: כמעט 10% מהיישוב היהודי בארץ ישראל השתתפו בקרבות בצבאות של בעלות הברית.

עודד פורר: ובסוף, כשאנחנו מדברים על צבאות בעלות הברית, לא מדובר רק על הצבא האדום; זה הצבא הבריטי, וזה הצבא האמריקני, והצבא האוסטרלי, ואנחנו מדברים על מיליוני לוחמים, ובוודאי מאות אלפים, שקיפדו את חייהם מקרב בני העם היהודי.

עודד פורר: כששומעים את כל הסיפור הזה ואת כל הזיכרון הזה – מדינת ישראל לא חגגה ולא ציינה את אותו יום חג שבו העולם החופשי ניצח את המפלצת הנאצית, ניצח את גרמניה הנאצית; לא חגגו את זה פה, לא ציינו את זה פה.

עודד פורר: לא ציינו את זה פה עד כדי כך שכשהגיע אותו גל עלייה מברית המועצות לשעבר, עם אותם וטרנים, אותם ותיקי מלחמה שדאגו לציין את זה והיה חשוב להם לציין את זה, זה הפך להיות מין חג פרטי שלהם; חג פרטי שלהם עד כדי כך שכשבאה בזמנו השרה סופה לנדבר – בזמנו היית חברת כנסת, אני מניח, כשהעברתם את תיקון החקיקה הזה – אז הכניסו את זה לחוק של יד ושם, וציינו, אבל ציינו את זה בצורה של נישה, של מגזר מסוים; לקחו את זה ועשו כאילו למשרד הקליטה, ורק שם ציינו את זה, לקבוצה מסוימת.

עודד פורר: וזה לא הונחל לדורות הבאים – לא לילדים ולא לנכדים.

עודד פורר: זה מגיע למצב שאם היום אתה שואל ילדים בבתי-הספר: מה קרה ב-9 במאי?

עודד פורר: מה היום הזה בשבילכם?

עודד פורר: יש כאלה שיגידו 8 במאי, אבל לא משנה – מה היום הזה בשבילכם?

עודד פורר: הם יגידו: שום דבר, שום דבר.

עודד פורר: עד כדי כך שבהליכי החקיקה, כשהחוק הזה עבר במשרדי הממשלה, אנשים טובים בין פקידי הממשלה – לא מזדון – אומרים: מה אתם רוצים?

עודד פורר: יש יום השואה, עד כדי כך חוסר ההבנה מהו אותו יום ניצחון על גרמניה הנאצית, מה המשמעות שלו, לא רק לעם היהודי אלא לאנושות כולה.

עודד פורר: עובדה שאנחנו, גם כחלק מהעולם החופשי, צריכים לחגוג את הניצחון הזה.

עודד פורר: ואני שמח שבסופו של דבר הצלחנו, במאמץ לא פשוט, אני חייב לומר, להעביר את זה גם בוועדת השרים ולהעביר את זה בקריאה טרומית.

עודד פורר: הכנסנו את זה לוועדת החינוך של הכנסת, ואני חייב לציין את חבר הכנסת מרגי, שלקח את הנושא הזה וקידם אותו באופן מהיר וזריז, כולל, אגב, עוד טרם ועדת השרים.

עודד פורר: ועדת החינוך קראה לוועדת השרים: אנא, תמכו בחוק הזה לציון יום הניצחון על גרמניה הנאצית – לא בשביל הווטרנים בני למעלה מ-90 שישבו בוועדה, אלא בשביל הילדים שלהם והנכדים שלהם והילדים שלנו והנכדים שלנו, כדי שהם יבינו מה קרה שם.

עודד פורר: בהקשר הזה אני שמח שבסיוע של יושב-ראש הקואליציה חבר הכנסת דוד ביטן ובסיוע של חבר הכנסת מרגי ובסיוע של חברי כנסת נוספים – חברת הכנסת פלוסקוב, שסייעה בידי להביא את זה כדי שזה יגיע עוד לפני תום המושב הזה לקריאה הראשונה – אנחנו מעבירים את זה, צפויים להעביר את זה היום בקריאה הראשונה.

עודד פורר: לצורך העניין הזה גם הגעתי להסכמות עם ועדת השרים ועם משרדי הממשלה השונים לגבי החקיקה.

עודד פורר: בין ההסכמות שציינו זה שהטקס לא יהיה טקס ממלכתי במובנו – שוועדת טקסים וסמלים היא שמארגנת אותו – אלא הטקס יקוים בחסות ובתמיכה של משרד הקליטה; כמובן, במעמד השר או השרה הרלוונטיים מהממשלה, אבל האחריות היא לא אחריות ולא תקציב של ועדת טקסים וסמלים.

עודד פורר: צריך להבין שמשרד הקליטה מתקצב היום גם את הטקס וגם את התהלוכה שמתקיימת בירושלים, והסיכום שלנו היה שהתקציב הזה ימשיך להגיע ממשרד הקליטה, גם לטובת העניין הזה וגם לטובת פעילויות אחרות כמו חדרי הנצחה ברשויות המקומיות.

עודד פורר: יותר מזה אני אגיד ואומר – וזה אולי הדבר החשוב ביותר בחוק – שאנחנו כן הכנסנו לחקיקה את זה שהנושא יילמד ויצוין באותו יום בבתי-הספר ובגני הילדים במערכת החינוך, וגם בפקודת יום במחנות צה"ל.

עודד פורר: אני חושב שיש פה אמירה מאוד מאוד חשובה.

עודד פורר: הסיכום הנוסף הוא שאנחנו נביא את זה לקריאה שנייה ושלישית בתיאום עם שרת התרבות והספורט, שהיא יושבת-ראש ועדת השרים לטקסים וסמלים.

עודד פורר: אני מקווה שבמהרה בימינו נוכל לציין גם במדינת ישראל את 9 במאי כיום חג רשמי וממלכתי.

עודד פורר: תודה, אדוני היושב-ראש, ואני מבקש מחברי הבית לתמוך.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: [הצעת חוק פ/4200/20; נספחות.

מאיר כהן: ]

מאיר כהן: הוצמדה הצעת חוק של חברת הכנסת טלי פלוסקוב.

מאיר כהן: בבקשה, גברתי.

מאיר כהן: שלוש דקות, גברתי.

טלי פלוסקוב: תודה.

טלי פלוסקוב: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חברי חברי הכנסת, זו זכות מאוד גדולה להצטרף לקבוצת אנשים שמובילים חוק כזה – חבר הכנסת עודד פורר וקבוצת חברי הכנסת ממפלגת ישראל ביתנו.

טלי פלוסקוב: אני מדברת כאן וחושבת על איש אחד, יושב-ראש ארגון הווטרנים של כל המדינה שלנו, מדינת ישראל, מר אברהם גרינזייד, בן 92, שכרגע נמצא במיטה וממתין שהחוק הזה יעבור.

טלי פלוסקוב: כל מה שאנחנו עושים עכשיו, רבותי, אנחנו עושים למען האנשים האלה, שבזכותם קמה מדינת ישראל, שבזכותם אנחנו היום כאן גם במדינה הזאת, ובכלל בכל העולם חיים בשלום.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת עודד פורר דיבר ואמר כמה עובדות על המלחמה.

טלי פלוסקוב: כדי שתוכלו להבין על מה אנחנו מדברים, מה זאת הייתה מלחמת העולם השנייה, אני רוצה להציג לכם כמה מספרים; במלחמה הזו היו 17 מיליון ו-400,000 אבדות לוחמים; במלחמה הזאת נהרגו 34 מיליון ו-800,000 אזרחים; במלחמה הזאת נהרגו בסך הכול 52 מיליון איש; המלחמה הזאת ארכה שש שנים, רבותי, שש שנים; במלחמה הזאת היו אנשים שמתו מרעב; במלחמה הזאת היו אנשים שעברו את השואה; במלחמה הזאת היו אנשים – חבר הכנסת דוד ביטן – –

מאיר כהן: חבר הכנסת ביטן – –

טלי פלוסקוב: – – אני מדברת על דברים כל כך קשים.

מאיר כהן: – – אנחנו התרגלנו שאיפה שאתה נמצא יש סביבך התרחשות, אבל זה מפריע.

טלי פלוסקוב: גם חברת הכנסת איילת, אני פונה דווקא אליכם.

טלי פלוסקוב: אני מדברת על דברים כל כך קשים וכבדים.

מאיר כהן: בבקשה, גברתי.

טלי פלוסקוב: אני תוהה על שבבית-המחוקקים כאן, היום, עדיין יש אנשים שלא מבינים מה הייתה מלחמת העולם השנייה, ולכן אני מוצאת לנכון להעלות פה מספרים וסוגיות שעברו האנשים האלה בזמן מלחמת העולם השנייה.

טלי פלוסקוב: מה שחשוב לאנשים האלה – ומה שאני אומרת עכשיו זה לא אני אומרת, האנשים האלה אומרים – זה לא עוד כסף ממדינת ישראל; מה שחשוב להם זה שאנחנו נדע ונכיר את מה שהם עברו; מה שחשוב להם זה שהילדים שלנו והנכדים שלנו לא ישכחו את מה שהאנשים האלה עשו לטובת העולם.

טלי פלוסקוב: ומה שאנחנו עושים היום זה שהיום הזה, יום 9 במאי, יצוין במדינת ישראל כיום הניצחון על גרמניה הנאצית.

טלי פלוסקוב: זו תרומה קטנה מאוד, ואולי משהו שאנחנו נותנים מהלב לאנשים האלה, אבל קצת, ממש קצת, לעומת מה שאנחנו חייבים להם.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לכם, אנשים יקרים.

טלי פלוסקוב: מייד אחרי הפגרה אני מקווה מאוד שאנחנו נחזור ונעביר את החוק הזה בקריאה שנייה ושלישית.

טלי פלוסקוב: אני מצטרפת לכל התודות האלה, ותודה מיוחדת, באמת מיוחדת, לדוד ביטן – שלא שומע אותי עכשיו – –

דוד ביטן: אני שומע.

טלי פלוסקוב: – – אבל הוא היה האיש שעזר לנו היום להעלות את החוק הזה ולהעביר אותו.

טלי פלוסקוב: רבותי, יש לנו יושב-ראש קואליציה – שלא תמיד היה בכנסת; וכמובן לראש הממשלה, שלקח חלק בהובלה – –

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

טלי פלוסקוב: – – וכמובן לשרה מירי רגב ולשרת הקליטה סופה לנדבר, כי אני יודעת ובטוחה שתמשיכי ללוות את הנושא הזה כמה שתוכלי.

טלי פלוסקוב: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר כהן: אני לא יודע אם שמתם לב, אבל היו צהלולים באולם.

מאיר כהן: גברתי מרב מיכאלי, שמענו אותך.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: אני עובר לרשימת הדוברים.

מאיר כהן: חברת הכנסת רחל עזריה, בבקשה.

רחל עזריה: חברי וחברותי חברי הכנסת, כבוד היושב-ראש, כבוד השרה, בשנים האחרונות אנחנו מגדירים מחדש את האופן שבו אנחנו זוכרים את השואה.

רחל עזריה: אנחנו בעצם מעצבים מחדש את זיכרון השואה.

רחל עזריה: זה התחיל הרבה מאוד סביב העניין של שואה ומזרחיות.

רחל עזריה: בכל שנה בשנים האחרונות אני מקיימת אירוע כזה ביום השואה.

רחל עזריה: בהתחלה אלו היו אירועים כמעט חתרניים, ועם הזמן הם הפכו להיות אירועים לגיטימיים.

רחל עזריה: זה סוף-סוף אפשר לאנשים מצפון אפריקה להתחיל לדבר על מה שהסבים והסבתות שלהם סיפרו.

רחל עזריה: אפילו שר האוצר משה כחלון בטקס פה בכנסת ביקש סליחה מההורים שלו על איך שהם זלזלו בזקנים, באנשים המבוגרים שסיפרו על מה שהם עברו, אבל כיוון שהם ידעו שהשואה הייתה באירופה, זה כאילו לא רלוונטי וזה לא חלק מהסיפור.

רחל עזריה: אני חושבת שהשלב הבא – וביום השואה האחרון עשינו אירוע גם עם יוצאי ברית המועצות לשעבר.

רחל עזריה: שם הסיפור אחר לגמרי, והוא סיפור שכמעט לא סופר בישראל.

רחל עזריה: יש ספר נפלא של לובה אליאב, חבר הכנסת לשעבר – הוא היה גם חבר כנסת – "בין הפטיש למגל", והוא מספר שבברית המועצות לשעבר היה אסור לדבר על השואה.

רחל עזריה: היה אסור לדבר על השואה.

רחל עזריה: היה מותר לדבר על מלחמת העולם השנייה; היה אסור לדבר על השואה.

רחל עזריה: ולכן הווטרנים קיבלו מקום כל כך משמעותי – כי היה אסור לדבר על השואה.

רחל עזריה: האירוע המכונן היה הקונצרט של פול רובסון, שהגיע למוסקבה, ועל הבמה פתאום, למרות שהיה אסור מבחינת הצנזורה ומבחינת הק.ג.ב, הוא התחיל לשיר את שיר הפרטיזנים.

רחל עזריה: והקהל געה בבכי, כי זו הייתה הפעם היחידה שהם יכלו לדבר על מה שהם עברו.

רחל עזריה: הם יכלו לדבר על השואה – לא לדבר, לשמוע את השיר שהם כל כך מזדהים אתו.

רחל עזריה: בציבור הישראלי אלה סיפורים שאנחנו כמעט לא מכירים.

רחל עזריה: כל הנושא של הווטרנים, כל הנושא של הגבורה של יהדות ברית המועצות לשעבר במלחמת העולם השנייה, הסיוע העצום שהם נתנו בשביל הניצחון על הנאצים – מה שאפשר לנו כמובן להקים את המדינה בסופו של דבר – אלה דברים שהם לא מוכרים.

רחל עזריה: לכן אני חושבת שהיום הזה הוא חשוב מאוד מאוד, ואני מברכת אותך, עמיתתי חברת הכנסת טלי פלוסקוב, את חבר הכנסת עודד פורר ואת שרת הקליטה על היום הזה, כי אני חושבת שביחד אנחנו נוכל לעצב את הזיכרון המשותף של השואה והגבורה, של מלחמת העולם השנייה.

רחל עזריה: אני חושבת שזה תהליך איחוי שאנחנו נעבור בחברה הישראלית, שלכל אחת מהקבוצות יהיה את המקום שבו היא יכולה לספר את הסיפור שלה, והסיפורים בסופו של דבר יתלכדו לסיפור הגדול של העם שלנו, ששב לציון אחרי אלפיים שנה.

רחל עזריה: תודה רבה.

רחל עזריה: יישר כוח.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחברת הכנסת רחל עזריה.

טלי פלוסקוב: אני רוצה להגיד לך משפט אחד, גם מתוך ידע.

טלי פלוסקוב: האנשים האלה, ששתקו כל כך הרבה שנים, דווקא בגילים הרבה יותר מתקדמים מתחילים לספר ולדבר.

טלי פלוסקוב: לכן, אנחנו צריכים לנצל את זה שהם עדיין בחיים – –

רחל עזריה: – – –

טלי פלוסקוב: בדיוק.

טלי פלוסקוב: – – וללמד את הדור הצעיר את מה שהם עברו.

טלי פלוסקוב: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף, בבקשה, אדוני.

טלי פלוסקוב: רשימת הדוברים נעולה.

טלי פלוסקוב: אני אקריא את השמות לפי הסדר שיש לי: חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף, חבר הכנסת דב חנין, חבר הכנסת יוסי יונה, ואחרונת הדוברים – קסניה סבטלובה.

טלי פלוסקוב: בבקשה, אדוני, שלוש דקות.

עבדאללה אבו מערוף: גברתי היושבת-ראש, חברי כנסת נכבדים, כבוד השרה סופיה, לציין את יום הניצחון על גרמניה הנאצית סוף-סוף – אומרים טוב מאוחר מאשר בכלל לא.

עבדאללה אבו מערוף: יום הניצחון הזה, 9 במאי – אני מקווה שאכן בחוק כתוב 9 במאי בכל שנה – שהיה יום הניצחון בשנת 1945, עם הרמתו של דגל הניצחון של הצבא האדום על הרייכסטאג הפשיסטי הגרמני, הוא אכן יום חשוב מאוד לכל האנושות, יום שהציל את כל האנושות מהמפלצת הנאצית.

עבדאללה אבו מערוף: אני לא אתייחס לזה מההיבט הקטן הזה – לגמד את יום הניצחון הזה.

עבדאללה אבו מערוף: אני חשבתי על זה הרבה פעמים מהתחלת הקדנציה, וחשבתי הרבה זמן שאנחנו נגיש הצעת חוק שאכן זה חג – חג של ניצחון.

עבדאללה אבו מערוף: את החג הזה אנחנו חוגגים, המפלגה הקומוניסטית הישראלית, כבר הרבה שנים, עשרות שנים.

עבדאללה אבו מערוף: יש את היער של הצבא האדום ליד ירושלים, והרבה שנים אנחנו חוגגים את זה שם, באנדרטה לזכרו של הצבא האדום.

עבדאללה אבו מערוף: וכל הקולות שעשרות שנים אנחנו מפנים לממשלות ישראל שאכן יש צורך בציון היום הזה כחג הלכו לשווא.

עבדאללה אבו מערוף: לכן, טוב מאוחר מאשר בכלל לא.

עבדאללה אבו מערוף: אבל בכל זאת הייתי מצפה שבקריאה השנייה והשלישית ייתנו את הנפח הנכון, הטוב והמתאים ליום הזה במלואו.

עבדאללה אבו מערוף: אני לא אדבר הרבה.

עבדאללה אבו מערוף: 900 ימים של блокада, מה שנקרא ברוסית, של מצור על לנינגרד, זה מספיק לדעת כמה סבל היה לעם הרוסי, כמה זה היה קשה ומה אומר יום הניצחון הזה לכל האנושות.

עבדאללה אבו מערוף: לכן, אני מודה למי שהציע את החוק.

עבדאללה אבו מערוף: זה טוב שמציינים את יום הניצחון הזה.

עבדאללה אבו מערוף: כמובן, אני מקווה שבקריאה שנייה ושלישית – שהחוק אכן ייתן את המענה הנכון לכל המלחמה ולתפקידו של הצבא האדום, ובכלל לכל מי שתרם לניצחון על גרמניה הנאצית.

עבדאללה אבו מערוף: אנחנו יודעים – נכון, המלחמה נמשכה שש שנים, אבל העומס העיקרי של המלחמה היה רק על הצבא האדום, ואנשי הברית לא רצו שהצבא האדום ינצח.

עבדאללה אבו מערוף: הם רק המתינו שגרמניה תביס את הצבא האדום ותביס את ברית המועצות.

עבדאללה אבו מערוף: אבל טוב שסוף-סוף הנאציזם הובס, ואפשר להגיד (אומר דברים ברוסית.

עבדאללה אבו מערוף: ) תודה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.

טלי פלוסקוב: אתה מפתיע אותנו כל פעם מחדש גם בידע שלך לגבי מה שהיה וגם ברוסית שלך.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה, אדוני.

טלי פלוסקוב: אחריו – חבר הכנסת יוסי יונה.

טלי פלוסקוב: אני שמחה מאוד לראות באולם את הדור החדש, הדור הצעיר, ששומע.

טלי פלוסקוב: הם עם אוזניות, וכנראה מתרגמים להם את זה.

טלי פלוסקוב: אני חושבת שהנושא כל כך חשוב, וטוב שהם שומעים את הדיון הזה.

טלי פלוסקוב: בבקשה, אדוני, עד שלוש דקות.

דב חנין: תודה לך, גברתי היושבת-ראש, וברכות לך על היוזמה של החוק הזה.

דב חנין: ברכות לעמיתי חברי הכנסת הנוספים.

דב חנין: הגיע הזמן שבכנסת ישראל יעבור חוק כזה, והגיע הזמן שבמדינת ישראל יום הניצחון על גרמניה הנאצית יצוין כיום חג.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, הניצחון הזה הוא הניצחון החשוב ביותר בהיסטוריה האנושית – הניצחון במערכה הענקית, הגורלית, נגד הרוע המוחלט של הפאשיזם, של הנאציזם, נגד הרוע שגרר מוות והשמדה של עשרות מיליוני בני אדם, כולל שישה מיליון יהודים.

דב חנין: הניצחון הזה, עמיתי חברי הכנסת, היה פרי של אחדות אנטי-פאשיסטית עצומה, של ברית רחבה וגדולה של מדינות שהתייצבו נגד הפאשיזם ונגד הנאציזם.

דב חנין: בתוך הברית הזאת היה חלק מכריע לצבא האדום במערכה, בקרב וגם בניצחון.

דב חנין: המקום הראשון שבו נעצרו הנאצים היה בשערי מוסקבה בדצמבר 1941; המקום שבו התנהלה המערכה הארוכה ביותר היה לנינגרד, העיר שעמדה במצור 900 ימים; המקום שבו הנאצים הובסו תבוסה אסטרטגית היסטורית ראשונה היה בקרב על סטלינגרד בחורף של 1942; מערכת השריון הגדולה ביותר במלחמת העולם השנייה הייתה בקרב ההיסטורי בקורסק, שבה ב-1943 נשברה המפרקת של השריון הנאצי בפעם הראשונה בהיסטוריה; וכן, המלחמה הסתיימה במאי 1945, אחרי שהצבא האדום הניף את הדגל האדום על הרייכסטאג בגרמניה.

דב חנין: אנחנו בכנסת דנו בשבוע שעבר על התופעות המדאיגות והמסוכנות של הכחשת הניצחון, של הכחשת חלקו של הצבא האדום בניצחון הזה – תופעות שקשורות לעלייה של כוחות פאשיסטיים, אנטישמיים, בעייתיים ומסוכנים בשורה ארוכה של ארצות במזרח אירופה.

דב חנין: אנחנו הבענו מפה את המחאה שלנו בכנסת נגד התופעה החמורה והמסוכנת הזאת.

דב חנין: גברתי היושבת-ראש, אני שייך לתנועה שכמו שנאמר כאן לאורך עשרות רבות של שנים מציינת את יום הניצחון ב-9 במאי.

דב חנין: אנחנו מציינים את יום הניצחון באירוע שמתנהל ביער הצבא האדום, שאליו שנים רבות מגיעים יהודים וערבים כדי לציין ביחד את הניצחון הזה ואת החשיבות שלו.

דב חנין: אני רוצה לומר לך, גברתי היושבת-ראש – –

טלי פלוסקוב: אני גם מבקשת לסכם.

דב חנין: אני מסיים בזה.

דב חנין: – – שאם אנחנו מדברים על האוכלוסייה הערבית בארץ, האוכלוסייה הערבית בארץ הכירה את השואה ואת הזוועות שנעשו ליהודים דרך תרומתה של המפלגה הקומוניסטית, דרך המאבק האנטי-פאשיסטי, דרך המסורת האנטי-פאשיסטית שהמפלגה הזאת, לאורך כל כך הרבה שנים, מובילה.

טלי פלוסקוב: תודה.

דב חנין: אני מצטרף לדברי חברי חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף: טוב מאוחר מאשר לעולם לא.

דב חנין: ואני מצטרף גם לבקשתו: לקראת הקריאה השנייה והשלישית אנחנו צריכים להפוך את החוק הזה לחוק חזק ומשמעותי, שיציין בצורה מכובדת את הניצחון החשוב ההיסטורי הזה.

דב חנין: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת דב חנין.

איימן עודה: – – –

טלי פלוסקוב: אחרונת הדוברים – לא, סליחה.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת יוסי יונה, בבקשה.

קריאה: – – –

טלי פלוסקוב: אחריו – אחרונת הדוברים, קסניה סבטלובה.

טלי פלוסקוב: תודה.

טלי פלוסקוב: תודה, שעזרת לי.

טלי פלוסקוב: בבקשה, אדוני, עד שלוש דקות לרשותך.

יוסי יונה: גברתי היושבת-ראש, אני מאוד שמח שהחוק הזה מובא בפנינו להצבעה בקריאה ראשונה.

יוסי יונה: אני מתייחס אליו מנקודת מבט שמן הסתם קיבלה את הביטוי שלה כאן, אבל באופן מובלע, בדבריהם של חברות וחברי הכנסת האחרים.

יוסי יונה: השאלה שאנחנו שואלים – ואני עסקתי בזה שנים רבות מתוך נקודת מבט של רב-תרבותיות – היא כיצד אנחנו יכולים להביא או לגרום לכך שקבוצות שמגיעות לחברה הישראלית מרגישות בבית.

יוסי יונה: מה זאת אומרת לחוש בבית?

יוסי יונה: בעבר אמרו לאנשים: תחושו בבית, תיטמעו בתוך הבית.

יוסי יונה: זה הבית, הריהוט שלו כבר הוכן, החדרים הוכנו – תתאימו את עצמכם ותיטמעו בתוכו.

יוסי יונה: הגישה הזאת, שבאה ואומרת: לא, יום הניצחון על גרמניה הנאצית הוא 9 במאי – בעצם, מה יש בה?

יוסי יונה: מעבר לעובדה שיש לזה משמעות אוניברסלית – וזה חשוב שיש לניצחון על גרמניה הנאצית משמעות אוניברסלית לכולנו – יש בה בעצם אמירה חשובה שאומרת ליוצאי ברית המועצות: לא זו בלבד שאתם באים לכאן ונקלטים, אלא יש לכם זכות מלאה לעצב את הבית על פי ההיסטוריה הייחודית שלכם, על פי הדברים שאתם מחשיבים לחשובים, והם יהיו חלק מהעיצוב המחודש של הזהות של כולנו.

יוסי יונה: זאת אומרת, אין מדובר כאן על: לכו לכם וציינו את היום הזה במועדונים שלכם ובאירועים שהם ייחודיים לכם.

יוסי יונה: לא.

יוסי יונה: אנחנו נהפוך את האירוע שהוא יקר לכם וייחודי לכם לחלק מהפסיפס של החברה הישראלית ושל הזהות הלאומית.

יוסי יונה: לכן, יש בזה מסר, לטעמי, לדעתי, מאוד מאוד חשוב, כי יש בו אמירה של הכלה אמיתית.

יוסי יונה: אינך רק מתבקש להיטמע בבית, אלא יש לך זכות לעצב אותו גם על פי הטעמים שלך, על פי התפיסות שלך ועל פי ההעדפות התרבותיות שלך.

יוסי יונה: אני חושב שיש בזה מסר חשוב, זאת אומרת, יש בזה מסר מנקודת מבט רב-תרבותית – לא כזאת שמבדלת ומפרידה בין אנשים, אלא כזאת שבאה ואומרת: במרחב הציבורי שלנו, במרחב הסימבולי, במרחב הלאומי שלנו, לכל קבוצה יש זכות להביא את המורשת הייחודית שלה ולהפוך אותה לחלק אינטגרלי מהמורשת הכללית של כלל אזרחי ישראל.

יוסי יונה: אם כן, החשיבות מאוד גדולה מנקודת המבט של יוצאי חבר המדינות, שמקבלים את האפשרות הזאת, תובעים אותה, לוקחים אותה, לעצב מחדש את הבית, והיא גם מצביעה על האפשרות לכלל הקבוצות בחברה הישראלית.

יוסי יונה: לא נאמר כאן: הבה והיטמעו, אלא: לכם יש חלק מאוד מאוד משמעותי וקיימת לכם הזכות לבוא ולעצב את הבית המשותף שלנו.

יוסי יונה: אם כן, יש כאן גם את האפשרות הזאת.

יוסי יונה: ציינה כאן חברתי רחל עזריה לפני כן את עניין ההיסטוריה הייחודית של יהודי המזרח.

יוסי יונה: בוודאי עומד בפנינו היום גם האתגר מול יוצאי אתיופיה, שבאים ואומרים: רגע, כיצד גם אני משתתף בעיצובו של הבית?

יוסי יונה: לדוגמה, הסיפור המאוד-חשוב שלהם על התלאות הקשות באמת שהם עברו בדרך בסודאן כדי להגיע לישראל.

יוסי יונה: וזה לא עניין שעכשיו הוא ייחודי להם, אלא זו גם תרומתם – –

טלי פלוסקוב: לסיים, בבקשה.

יוסי יונה: אני מסיים, גברתי.

יוסי יונה: – – לעיצובו המחודש של הבית המשותף, שבסופו של יום הוא יורכב מהפסיפס של כלל הקבוצות שמרכיבות את החברה הישראלית.

יוסי יונה: אני מאוד תומך בהצעת החוק הזאת, ומברך את היוזמים שלך.

יוסי יונה: בוודאי שבסופו של דבר היא עוד תעבור ניסוחים כאלה ואחרים כדי שאנחנו נוציא מתחת ידינו את המוצר הטוב ביותר.

יוסי יונה: תודה, גברתי.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת יוסי יונה.

טלי פלוסקוב: אחרונת הדוברים – חברת הכנסת קסניה סבטלובה.

טלי פלוסקוב: בבקשה, גברתי, עד שלוש דקות.

קסניה סבטלובה: כבוד היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, השרה, אכן זה יום חג, כאשר פרק כל כך חשוב בהיסטוריה שהיא גם כלל-אנושית אבל גם יהודית נכנס באופן רשמי לפנתיאון של החגים הישראליים.

קסניה סבטלובה: זהו יום שאנחנו פיללנו לו ויום שקיווינו לו וציפינו שזה יגיע, בסופו של דבר, אחרי כל כך הרבה שנים.

קסניה סבטלובה: כאשר הניצחון הושג, הוא הושג בדם, יזע ודמעות והרבה מאוד מוות והרבה מאוד הקרבה מצד כל אלה שהשתתפו בשחרור של מחנה ההשמדה אושוויץ, מצד כל אלה שהגיעו לרייכסטאג, מצד של כל אלה שלא שאלו שאלות אבל צעדו, עברו את כל אירופה ושחררו בסופו של דבר את האנושות כולה מהרוע האבסולוטי, שזה הרוע של הצורר הנאצי.

קסניה סבטלובה: אנחנו לא נשכח לעולם את השמות, את הפנים, את המעשים ההירואיים של אותם אנשים, של אותם חיילים צעירים, בסך הכול, וגם חיילות, וגם טייסות וגם טייסים קרביים, שביניהם היו גם רבים מהעם שלנו, העם היהודי.

קסניה סבטלובה: מיליונים השתתפות במלחמה הזאת ונספו והשם שלהם אינו ידוע.

קסניה סבטלובה: בגלל זה קבר החייל האלמוני ניצב במוסקבה, בכיכר האדומה.

קסניה סבטלובה: ואנחנו, כאשר אנחנו נזכרים בחיילים האלה, כל אחד מתאר את החייל הפרטי שלו; כל אחד מתאר את הקורבנות שהמשפחה שלו הקריבה.

קסניה סבטלובה: אני חושבת שההקרבה הזאת לא הייתה רק לטובת העמים ששוחררו אלא גם לטובת האנושות כולה.

קסניה סבטלובה: אז אנחנו חייבים.

קסניה סבטלובה: אנחנו חייבום חוב עצום לאותם וטרנים שחיים בינינו כאן, במדינת ישראל – ויש עדיין, ברוך השם; יש אלפים שעדיין בחיים ועדיין יכולים לספר את הסיפור המדהים, איך הם באמצעים דלים יחסית – אנחנו מסתכלים על הצבא האדום, שצעדו שנים על גבי שנים, אנשים הגיעו כמעט יחפים בסופו של דבר, אבל הגיעו לברלין ושם הם הניפו את הדגל, הדגל של ברית המועצות, הדגל האדום.

קסניה סבטלובה: ואנחנו תמיד נזכור את הפרק הזה בהיסטוריה, ואנחנו לא ניתן לאף אחד שישכתב לנו את ההיסטוריה וישים לנו תכנים אחרים, ישימו לנו תכנים לא רלוונטיים ויהפכו את היוצרות וינסו להפוך את אלה שהיו באמת גיבורים גדולים והקריבו את חייהם למען האנושות – להפוך אותם לרוצחים.

קסניה סבטלובה: וזה מה שמנסים לעשות ברבות מהמדינות האירופיות, וגם במדינת ישראל נשמעים קולות ברוח דומה.

קסניה סבטלובה: ואני אומרת שלקולות האלה – אין להם מקום, כי אנחנו מדברים פה באמת על ניצחון על הרוע המוחלט.

קסניה סבטלובה: ואת השיעור הזה ואת המורשת הזאת אנחנו צריכים להנחיל לילדים שלנו, לנכדים שלנו.

קסניה סבטלובה: ובגלל זה החוק הזה בא.

קסניה סבטלובה: החוק הזה הוא מבורך כל כך, כי כאשר אנחנו מסתכלים על אותם אנשים מבוגרים שעדיין צועדים יחד עם כולנו ב-9 במאי, שזה יום שהוא באמת יום חג, עם הדמעות בעיניים, כמו שאנחנו שרים בשיר הנודע – שדרך אגב גם תורגם לעברית, וכולנו גדלנו והתחנכנו על השירים האלה – כאשר הם צועדים – וקשה להם מאוד, כי כולם עברו את גיל 90, ואנחנו מדברים פה על האחרונים, אחרוני המוהיקנים שנמצאים פה אתנו – אז חבים להם את החוב הזה, ועכשיו אנחנו באמת נוכל להגיד להם: אנחנו עשינו בשבילכם את מה שאתם ציפיתם לו, את מה שאתם פיללתם לו, וגם מדינת ישראל מצטרפת לחיקן של המדינות שבאופן רשמי – באופן רשמי, זה חייב להיות רשמי – חוגגות את החג הנפלא של 9 במאי.

קסניה סבטלובה: אז אני באמת מצפה שהחוק הזה – הוא כמובן יעבור, אבל גם ייושם בצורה מלאה: במערכת החינוך, בספרי הלימוד בכל השפות – –

טלי פלוסקוב: תודה.

קסניה סבטלובה: – – צריך להיות השיעור הזה, שיעור כל כך חשוב, מכיתה א' ועד כיתה י"ב.

טלי פלוסקוב: תודה.

קסניה סבטלובה: הילדים חייבים ללמוד, הם חייבים לדעת – אני ממש במשפט האחרון – הם חייבים לדעת מה היה כדי לדעת את מה צריך למנוע בעתיד: את הרוחות הפשיסטיות; את הרוחות של הרוע, של הגזענות, של צרות העין, של קנאה ושל שנאה.

קסניה סבטלובה: אלה הדברים שצריכים למנוע.

קסניה סבטלובה: זה מה שמנענו אז, זה מה שהסבים והסבתות שלנו מנעו אז ב-1945, וזה מה שמוטל עלינו למנוע היום.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחברת הכנסת קסניה סבטלובה.

טלי פלוסקוב: תסכם את הדיון השרה סופה לנדבר.

טלי פלוסקוב: בבקשה, גברתי.

טלי פלוסקוב: חברים, נא להירגע.

טלי פלוסקוב: חשבתי, חבר הכנסת איימן עודה, שכבר בירכת את חברת הכנסת קסניה סבטלובה, לא? אבל לא כאן.

טלי פלוסקוב: כן, בבקשה, גברתי.

סופה לנדבר: גברתי היושבת בראש, חברי חברי הכנסת, יוזמי החוק, טלי ועודד – כן, אני מרגישה את ההרגשה הזאת – רוברט, יוליה מלינובסקי וכל התומכים בחקיקה הזאת, אני צריכה להתחיל ממילות פנייה אל אברהם גרינזייד – הוא לא מרגיש טוב היום עד שהוא לא הגיע לאולם הזה: אברהם, אוהבים אותך, חברים שלך, ואנחנו יודעים עד כמה אתם דואגים להנצחה של היום הזה, יום הניצחון על גרמניה הנאצית.

סופה לנדבר: דוד ביטן, אני רוצה להגיד לך, יושב-ראש הקואליציה, תודה רבה.

סופה לנדבר: אני חברה בוועדת החוקה של ממשלת ישראל.

סופה לנדבר: לצערי, ביום ראשון לא הצלחנו.

סופה לנדבר: נלחמנו עבור החוק הזה ולא הצלחנו.

סופה לנדבר: אתה הצלחת, ואני אומרת שאתמול חברי הכנסת היוזמים של החקיקה הזאת נלחמו כמו בקרב של סטלינגרד.

סופה לנדבר: הניצחון הזה הוא ניצחון גדול, ותודה רבה.

טלי פלוסקוב: זה היה דומה.

רחל עזריה: – – – רק שנדע מי זה סטלין.

טלי פלוסקוב: ביחד, ביחד.

טלי פלוסקוב: נלחמנו ביחד.

סופה לנדבר: רבותי, הנצחה של יום הניצחון על גרמניה הנאצית – זו המשמעות של החקיקה הזאת.

סופה לנדבר: אני אומרת שבזיכרון הקולקטיבי שלנו הניצחון הזה נכנס כשואה, שישה מיליון איש שנשרפו ונהרגו במלחמה הזאת, אבל חשוב שהדורות הבאים ילמדו היסטוריה מזווית אחרת לגמרי.

סופה לנדבר: החוק הזה קובע את ציון הניצחון של בעלות הברית, בדגש על הגבורה של הלוחמים היהודים.

סופה לנדבר: ואני אומרת להם היום: תודה רבה.

סופה לנדבר: אני זוכרת, כיוזמת החוק בשנת 1999 – חוק הווטרנים והבלוקדניקים – אנחנו באולם הזה, לפני כל כך הרבה שנים, דיברנו על משמעות הניצחון לאנשים האלה, עד כמה העלייה שלהם קשה ועד כמה הקליטה שלהם קשה ועד כמה חשוב שהם הביאו למדינת ישראל את הניצחון והחגיגה הזאת.

סופה לנדבר: וכאשר הם יצאו לרחובות והעברנו את החוק – ואני הייתי מהיוזמים של החוק הזה – אני זוכרת שעמדתי כאן וסיפרתי על מצור סנט פטרסבורג, על הבלוקדה של סנט פטרסבורג.

סופה לנדבר: שם נולדתי, בלנינגרד.

סופה לנדבר: 900 יום החזיקו את העיר הזאת.

סופה לנדבר: ואתם יודעים, חברי הכנסת, היו חברי כנסת באולם הזה שלא ידעו מה זה מצור סנט פטרסבורג – אחד מדפי ההיסטוריה הכל-כך חשובים – על הגבורה של האנשים האלה, על הדמעות בעיניים כאשר היה ניצחון, על אנשים שמתו ברחובות מרעב, מקור.

סופה לנדבר: ואני אומרת שהם ניצחו במצור סנט פטרסבורג.

סופה לנדבר: לא יכול להיות שבמדינת ישראל הילדים שלנו לא ידעו את ההיסטוריה הזאת.

סופה לנדבר: אני מסתכלת על אברהם גרינזייד דרך מסך הטלוויזיה, אני מברכת אותו, ואני יודעת שכל שנה, כאשר אני, כשרת העלייה והקליטה, יש לי הכבוד, במצעד בירושלים ובמקומות אחרים, בערים אחרות – אנחנו יחד עם הווטרנים.

סופה לנדבר: אני יודעת עד כמה קשה להם לעשות צעד ועוד צעד, אבל כמה חשוב להם לעשות את זה ולרשום לדורות הבאים, להגיד את מה שהם עשו, את מה שהם עברו, איך הם ניצחו.

סופה לנדבר: חשוב להם.

סופה לנדבר: ואנחנו – אני מאמינה, חברי הכנסת, שאתם עושים את זה למען מדינת ישראל, בגלל שההיסטוריה הזאת צריכה להירשם ולהישאר.

סופה לנדבר: חשוב שילמדו את זה בבתי-הספר, חשוב שילמדו על הגבורה הזאת.

סופה לנדבר: אני רוצה לספר לכם שהשנה מישהו נכנס לחדר שלי וסיפר לי שהוא השיג מסמכים על אבא שלי, שמת בגיל 54, ואני לא ידעתי על כל הגבורה, על כל הקרב, על כל הניצחון האישי של אבא שלי ומה יש מאחורי כל מדליה.

סופה לנדבר: בקרב אחד הוא אישית הרג 26 איש, 26 נאצים.

סופה לנדבר: הוא, אבא שלי, בעיני הוא גיבור שלי, אבל בהיסטוריה של העם היהודי כל אחד שנלחם וניצח הוא גיבור, והוא צריך להירשם בהיסטוריה הזאת.

סופה לנדבר: יום 9 במאי – ציון של מורשת של מדינת ישראל.

סופה לנדבר: זה צריך להישמר כמורשת, ואני צריכה להגיד שאנחנו נעשה הכול שכאשר האנשים האלה לא יהיו מסוגלים להיות במצעד יחד אתנו, להיות במוזיאונים שנתמכים על ידי משרד העלייה והקליטה – ואני אומרת את זה בגאווה – אנחנו נעשה הכול כדי שאנחנו, כמדינת ישראל, נרשום את היום הזה כיום לאומי של מדינת ישראל.

סופה לנדבר: תודה רבה, חברי הכנסת, שעשיתם את זה למען המדינה, ואני לא מתביישת להגיד שזה למען מדינת ישראל.

סופה לנדבר: כי האנשים האלה, לצערי, הולכים; הכי צעירים מהם הם בגיל 93–94.

סופה לנדבר: אז כמה שהם יישארו – ואני מאחלת להם להישאר אתנו עוד עד 120 פלוס – שהם תמיד ידעו: אתם עושים את היום הזה ליום לאומי, שתמיד יזכרו מה היה בהיסטוריה של העם היהודי במלחמת העולם השנייה, למה ואיך קמה מדינת ישראל ומה האנשים האלה הקריבו למען הניצחון.

סופה לנדבר: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לשרה סופה לנדבר.

טלי פלוסקוב: כמובן, אנחנו מאחלים ליושב-ראש ארגון הווטרנים אברהם גרינזייד ולכל הווטרנים בריאות ואריכות ימים.

טלי פלוסקוב: רבותי, עכשיו נעבור לשתי הצבעות.

טלי פלוסקוב: הצבעה ראשונה – על הצעת חוק יום הניצחון על גרמניה הנאצית, התשע"ז–2017, בקריאה ראשונה, כפי שהוצגה על ידי חבר הכנסת עודד פורר.

טלי פלוסקוב: בבקשה.

טלי פלוסקוב: מי בעד? מי נגד?

טלי פלוסקוב: נא להצביע.

טלי פלוסקוב: הצבעה מס' 16 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 28 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק יום הניצחון על גרמניה הנאצית, התשע"ז–2017, לוועדת החינוך, התרבות והספורט נתקבלה.

טלי פלוסקוב: 28 חברי כנסת בעד, אין מתנגדים, אין נמנעים.

טלי פלוסקוב: הצעת חוק יום הניצחון על גרמניה הנאצית, התשע"ז–2017, עברה בקריאה ראשונה וחוזרת לוועדת החינוך, התרבות והספורט להכנה לקריאה שנייה ושלישית.

טלי פלוסקוב: כעת נצביע על הצעת חוק לציון יום הניצחון על גרמניה הנאצית, התשע"ז–2017, שהוצגה על ידי חברת הכנסת טלי פלוסקוב.

טלי פלוסקוב: מי בעד?

טלי פלוסקוב: הצבעה מס' 17 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 28 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק לציון יום הניצחון על גרמניה הנאצית, התשע"ז–2017, לוועדת החינוך, התרבות והספורט נתקבלה.

טלי פלוסקוב: 28 חברי כנסת בעד, אין מתנגדים, אין נמנעים.

טלי פלוסקוב: הצעת חוק לציון יום הניצחון על גרמניה הנאצית, התשע"ז–2017, עברה בקריאה ראשונה, וגם היא עוברת לוועדת החינוך, התרבות והספורט להכנה לקריאה שנייה ושלישית.

טלי פלוסקוב: עברה בקריאה טרומית ועוברת לוועדת החינוך, התרבות והספורט להכנה לקריאה ראשונה, אם זה ככה.

קריאה: שנייה.

טלי פלוסקוב: שנייה ושלישית, כי היא עוברת יחד.

טלי פלוסקוב: אוקיי.

טלי פלוסקוב: תודה, אדוני.

טלי פלוסקוב: הודעה לסגן מזכירת הכנסת.

נאזם בדר: ברשות יושבת-ראש הישיבה, הנני מתכבד להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית, הצעת חוק לפיקוח על הפעלת צהרונים, התשע"ז–2017, שהחזירה ועדת החינוך, התרבות והספורט.

נאזם בדר: עוד הונחה החלטת ועדת האתיקה בקובלנה נגד חבר הכנסת אורן אסף חזן בשל התבטאויות.

נאזם בדר: תודה רבה, גברתי.

טלי פלוסקוב: תודה רבה, אדוני סגן המזכירה.

טלי פלוסקוב: רבותי, תם סדר-היום.

טלי פלוסקוב: הישיבה הבאה תקיים מחר, יום רביעי, ג' באב התשע"ז, 26 ביולי 2017, בשעה 11:00.

טלי פלוסקוב: ישיבה זו נעולה.