ישיבת מליאה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 243, 2017-06-20 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום כ"ו בסיוון התשע"ז, 20 ביוני 2017.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה ראשונה, מטעם הממשלה: הצעת חוק ניירות ערך (תיקון מס' 64), התשע"ז–2017.

ירדנה מלר-הורוביץ: לקריאה ראשונה, מטעם הכנסת:

ירדנה מלר-הורוביץ: הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 195) (הרחבת ההגדרה "ילד" לעניין ביטוח נפגעי עבודה), התשע"ז–2017, של חבר הכנסת משה גפני וקבוצת חברי הכנסת; הצעת חוק חופשה שנתית (תיקון מס' 17) (חופשה ביום שמתקיימות בו בחירות מקדימות במפלגה שבה העובד חבר), התשע"ז–2017, של חברי הכנסת יואב קיש ודוד ביטן.

ירדנה מלר-הורוביץ: אמנות בין ממשלת מדינת ישראל לבין ממשלת הרפובליקה של הודו בדבר הסגרה והעברת נידונים.

ירדנה מלר-הורוביץ: הודעת שר החינוך נפתלי בנט על מסקנות ועדת החינוך, התרבות והספורט, בעקבות דיון בהצעתם של חברי הכנסת מנחם אליעזר מוזס, ענת ברקו ועודד פורר בנושא: תוכני הלימוד המועברים בבתי-הספר במזרח ירושלים.

ירדנה מלר-הורוביץ: אודיעכם כי חבר הכנסת אכרם חסון ביקש להסיר את שמו מהצעת חוק-יסוד: השפיטה (תיקון – הגבלת זכות העמידה), שמספרה פ/4123/20.

ירדנה מלר-הורוביץ: נוסף על כך, הונחו היום על שולחן הכנסת מסקנות ועדת הכספים בעקבות דיון מהיר בהצעתם של חברי הכנסת תמר זנדברג, בצלאל סמוטריץ ויואל חסון בנושא: התחזקות השקל וההשלכה על המשק הישראלי – מדיניות בנק ישראל ומשרד האוצר.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה למזכירת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מפעיל את ההצבעה על מנת שתוכלו להירשם.

יולי יואל אדלשטיין: ההצבעה לצורך הרשמה בלבד.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת קיש, תפתח בבקשה את הנאומים היום.

יואב קיש: תודה.

יואב קיש: כבוד היושב-ראש, חברות וחברי הכנסת, אנחנו בפתחה של תקופה מאוד משמעותית מבחינה מדינית, גם בגזרה של יהודה ושומרון וגם בנושא עזה.

יואב קיש: בנושא עזה – סוף-סוף עולה לדיון הנושא שישראל היא הספק היחידי שדואג לשמור על מצבם ועל איכות חייהם של אזרחי עזה, בניגוד ל"חמאס", שלוקח את התקציב שלו ומשתמש בו להתעצמות צבאית כנגד מדינת ישראל, בשביל לעשות מנהרות ובשביל לבנות טילים; בונה את המאבק הבא – איך הוא פוגע באזרחי ישראל.

יואב קיש: עכשיו, הרשות הפלסטינית אומרת: אוקיי, אנחנו מפסיקים לשלם על החשמל.

יואב קיש: אז בצדק מדינת ישראל אומרת: אם הם לא משלמים, אנחנו לא ניתן.

יואב קיש: אני מבקש דבר אחד, ואני פונה פה גם לחברי הכנסת, לקבל את התמיכה שלהם, וגם לממשלה: ביום שבו יחזירו את הכספים לתשלום עבור חשמל לעזה, ביום הזה, הגיע הזמן שגם מדינת ישראל תגיד: די, לא ניתן ולא נאפשר, עד שהבנים שלנו לא חוזרים מעזה.

יואב קיש: לא יכול להיות שמצרים מנהלת עכשיו משא ומתן עם "חמאס" עם דרישות, ויש דרישות כנגד קטאר, וכולם מפעילים לחץ על "חמאס" – כדי שלא יעזור ל"דאעש" וכל מיני אינטרסים פנים-ערביים אחרים – אבל רק ישראל, שהיא שמעבירה את החשמל והיא שדואגת לתושבי עזה, לא מעלה את הדבר הכי בסיסי, הצורך ההומניטרי הכי בסיסי: להחזיר את הבנים שלנו מעזה.

יואב קיש: עד שזה לא קורה, מצדי שלא יהיה חשמל בעזה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת קיש.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אחמד טיבי, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת יהודה גליק.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, חבר הכנסת אוסאמה סעדי ואני ביקרנו ביום שישי באוהל הילדים ומשפחות החולים של המחלקה ההמטו-אונקולוגית.

אחמד טיבי: הייתה הצגה, והופיעו גם ההורים וגם הילדים באופן מרגש ביותר, והם ביקשו שאנחנו נחזור על הדברים שהם קראו בנאומים בני דקה.

אחמד טיבי: אני בחרתי להקריא את מה שאמרה מרווה עותמאן, אימא של נאיה, ילדה חולה, וזה מה שאמרה מרווה: אני אימא, והיה מישהו שאמר שהמרחק הוא בסך הכול 40 דקות.

אחמד טיבי: אני אימא, וניסיתי לחשוב במושגים של זמן ולא הצלחתי.

אחמד טיבי: אמרתי לעצמי: הוא היה כל כך בטוח בעצמו, אז בטח הוא יודע.

אחמד טיבי: הוא אחד שיודע להגיד "40" כל כך טוב.

אחמד טיבי: הילדה שלי הסתכלה לי בעיניים וביקשה הסבר, ולא היה לי הסבר.

אחמד טיבי: הסתכלתי בעיניים של הבת שלי ורק ירדו לי דמעות, לא היו לי מילים.

אחמד טיבי: הסתכלתי מסביבי וחשבתי שאני בחלום, וחשבתי שבעוד רגע אני מתעוררת ולא היו 40 דקות, ואף אחד לא פירק את המחלקה – אני והילדה שלי לא נצטרך לנסוע ל"שניידר".

אחמד טיבי: אבל זה לא חלום.

אחמד טיבי: זה לא חלום.

אחמד טיבי: לא הייתי צריכה להתעורר.

אחמד טיבי: החיים דופקים לך על הדלת, דופקים לך על החלון, והילדה שלי נאיה רק לפני רגע קיבלה טיפול כימותרפי.

אחמד טיבי: עלינו לאוטו ואני מחבקת את האוצר שלי חזק חזק ואומרת לעצמי: זה רק 40 דקות, זה רק 40 דקות, זה רק 40 דקות.

אחמד טיבי: והאוצר שלי סובלת בחילות, והגוף לא מחזיק, ואני לא שולטת בדמעות שלי.

אחמד טיבי: הנוף מנסה לנחם אותי, ואני רק כועסת על עצמי: למה את לא נלחמת?

אחמד טיבי: למה את לא זועקת עד שכל שערי שמים ייפתחו?

אחמד טיבי: והאוצר שלי רק מחייכת אלי, עושה לי הצגות, שרה שירים, ואני לא מאמינה – יש פקק; הוא הבטיח 40 דקות, הוא הבטיח שלא יהיו פקקים.

אחמד טיבי: אני לא מאמינה, 41 דקות כבר עברו.

אחמד טיבי: יכול להיות שהשעון לא הבין אותו, או שהלב.

אחמד טיבי: איפה אתה, אדוני ראש הממשלה?

אחמד טיבי: אנשים מדברים אתנו על דקות, ואנחנו מדברים ילדים.

אחמד טיבי: אנשים מדברים אתנו כסף, ואנחנו מדברים חיים.

אחמד טיבי: 42 דקות.

אחמד טיבי: תיק-תק, תיק-תק.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אחמד טיבי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יהודה גליק, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת איל בן ראובן.

יהודה גליק: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת המתוקים והמתוקות מן הקואליציה ומן האופוזיציה, יהודים ושאינם יהודים, כאנשים שעוסקים בפוליטיקה, אדוני היושב-ראש, אנחנו כידוע, כצפוי, מדי פעם זוכים לכתבות מנותקות מהמציאות בעיתון, מה שמכונה בערבית מדוברת "פייק ניוז".

יהודה גליק: היום זה תורי.

יהודה גליק: העיתונות הדתית והחרדית החליטה להמציא איזשהו סיפור עלי כאילו אמרתי שהרבנות הראשית הם מחבלים.

יהודה גליק: מכיוון שמדובר ביהודים דתיים וחרדים, אני משוכנע שהם לא יישנו טוב בלילה מרוב שהם דואגים שהם פגעו ביהודי.

יהודה גליק: אז אני מבקש למסור כאן שאני מוחל מחילה מוחלטת וגמורה על כל השקרים שנאמרו היום בעיתונות החרדית והדתית עלי.

יהודה גליק: אין לי שום קפידה עליהם.

יהודה גליק: הם יכולים לישון טוב בלילה; יכולים אפילו בשבת קודש לקרוא על פרשת קורח וללמוד על החשיבות שלא יהיו מחלוקות בישראל, ובלבד שכולנו נקבל על עצמנו לאהוב ולכבד כל אחד ואחד, השונה מאתנו והדומה לנו, ונדע כולנו להיות פתוחים ומכבדים ומכילים אחד את השני.

יהודה גליק: תודה רבה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יהודה גליק.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איל בן ראובן, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת חמד עמאר.

איל בן ראובן: כבוד היושב-ראש, חברי הכנסת, בחרתי לדבר היום על ההחלטה לסגור את הפנימייה הצבאית באור עציון.

איל בן ראובן: מפנימיית אור עציון יוצאים חיילים רבים לצה"ל; כ-98% מתוכם מתגייסים לחילות קרביים וכ-40% יוצאים לקצונה.

איל בן ראובן: זהו מוסד לתפארת שכרגע נמצא תחת החלטת סגירה של שר הביטחון.

איל בן ראובן: ההחלטה על סגירת פנימיות צבאיות באופן כללי הייתה לדעתי טעות, מפאת היותם מוסדות חינוכיים ערכיים שמוציאים לצה"ל חיילים מצוינים ומפקדים מצוינים.

איל בן ראובן: ההחלטה הנוכחית להשאיר את פנימיית חיפה ולסגור את פנימיית אור עציון יוצרת מתחים מיותרים בין חילונים לדתיים.

איל בן ראובן: לא חסרים מתחים בחברה הישראלית.

איל בן ראובן: אין שום צורך להעמיס מתחים נוספים, בעיקר כאשר תוצרי הפנימייה הזו הם כל כך טובים.

איל בן ראובן: אני קורא לשר הביטחון לחזור בו מהחלטתו ולאפשר את פתיחת השנה הקרובה בפנימיית אור עציון תוך דרישה להתנהלות יעילה כלכלית ככל הניתן.

איל בן ראובן: הנושא איננו כלכלי בלבד, הוא נושא ערכי, חברתי וחשוב ביותר.

איל בן ראובן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת איל בן ראובן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חמד עמאר, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: ואחריו – חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היום בחרתי לדבר על קצין דרוזי שאני גאה בו מאוד, תת-אלוף חסון חסון, שהודיע על פרישה מצה"ל לאחר 36 שנות שירות.

חמד עמאר: תת-אלוף חסון מילא שורה ארוכה של תפקידים, ממ"מ בחטיבת גולני ועד תפקידים בכירים ביותר במערך המודיעין.

חמד עמאר: לאחר מכן הוא התמנה למזכירו הצבאי של הנשיא שמעון פרס, זיכרונו לברכה, והמשיך עם הנשיא הנוכחי רובי ריבלין; לאחר מכן עבר למועצה לביטחון לאומי כנציג צה"ל במועצה.

חמד עמאר: אני מאוד הצטערתי על החלטתו לפרוש, אבל אני גם מכבד את ההחלטה שלו.

חמד עמאר: אני רוצה לאחל לו בהצלחה, וגם להודות לו על כל מה שתרם למען ביטחונה של מדינת ישראל.

חמד עמאר: חסון חסון גם קיבל צל"ש אלוף על אחד המבצעים הנועזים שהוא ביצע.

חמד עמאר: מהיכרותי האישית רבת השנים אתו, אני מכיר – אחד הקצינים המוכשרים.

חמד עמאר: כמו שאמר הרמטכ"ל, הוא הצטיין בכל התפקידים שמילא.

חמד עמאר: אני שוב רוצה לאחל לו בהצלחה בהמשך דרכו, ואני מאמין שהוא יצליח, ימלא תפקידים מאוד חשובים במדינת ישראל וימשיך לתרום למען החברה.

חמד עמאר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חמד עמאר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא, בבקשה, אדוני.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בסם אללה א-רחמאן א-רחים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: תאונות הדרכים מלוות אותנו כמעט בכל יום.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מתחילת השנה כבר נהרגו 175 איש, שלושה היו אתמול, היום עוד שניים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הממשלה, כל מה שעשתה, ועשתה רבות – הקימה ועדת מנכ"לים; ועדת המנכ"לים באה עם החלטות שלכאורה הן החלטות טובות אבל בסך הכול, היא עשתה בדיוק את אותו דבר כמו בקשר לתוכנית של הגליל: איגמה או ריכזה את כל התקציבים שנמצאים לאותו נושא, ובאה כאילו שזו תוכנית חדשה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מה שהם עושים היום, ועדת המנכ"לים בסך הכול אספה את ההחלטות הקודמות, מה שהיה צריך לעשות שנים, והיא עושה היום.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני אומר כבר: בשנה שעברה באותו יום היו 162 הרוגים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: היום – 175.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הדבר הזה אומר דרשני.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בהרוגים של השנה שעברה, בתקופת הקיץ, לפי הדוח של בטרם, היו 25 ילדים קטנים, ומהם 13 ערבים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מתוך ה-13, עשרה היו בתאונות דרכים ושלושה נשכחו בתוך הרכבים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני חושב שהגיע הזמן לצאת עם תוכנית מסודרת כדי לפתור את הבעיה, כי אי-אפשר לסבול שבכל יום יש הרוג בתאונות דרכים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת ענת ברקו.

דב חנין: תודה לך, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: יחד עם חברי, חברי הכנסת אוסאמה סעדי ואיימן עודה, ביקרנו את הילדים וההורים של המחלקה ההמטו-אונקולוגית.

דב חנין: הם נמצאים באוהל שנמצא בגן סאקר.

דב חנין: פגשנו שם ילדים מקסימים והורים מאוד מאוד מודאגים, מאוד מודאגים.

דב חנין: הם נמצאים בהתמודדות מאוד קשה ומסובכת ממילא, ומה שקרה במחלקה הזו – שרופאי המחלקה החליטו שהם אינם מסוגלים להמשיך ולעבוד שם, בעקבות יחסים מאוד רעועים עם מנהל בית-החולים – בעצם גורם למצב שהם צריכים לדאוג לא רק לטיפול בילדים אלא לעצם קיומה של מערכת שתטפל בילדים.

דב חנין: אני לא רוצה להיכנס לסוגיית ההיסטוריה של היחסים במחלקה ההמטו-אונקולוגית, אבל ברור לכול שעיר כל כך גדולה כמו ירושלים יכולה לאכלס שתי מחלקות.

דב חנין: יש אפשרות להקים מחלקה נוספת בבית-החולים שערי צדק ולא לפגוע במה שקורה בבית-החולים הדסה.

דב חנין: זה הפתרון האפשרי, שכדאי לעשות אותו, נכון לעשות אותו ברמה החברתית, וקודם כול נכון לעשות אותו כפתרון למצוקה האנושית הבלתי-נסבלת של ההורים והילדים האלה.

דב חנין: אני רוצה להקריא כמה שורות מדבריו של הילד עיאד באותה הצגה שהזכיר חבר הכנסת טיבי: ההצגה התחילה, וההצגה שתראו היום היא מאוד מוזרה.

דב חנין: היה הייתה מחלקה מחלקה המטו-אונקולוגית על הר, ושם היו אנשים טובים, ומעל המחלקה הייתה שמש ואני כל כך אהבתי להסתכל עליה.

דב חנין: השמש הייתה עולה במזרח, כמו שהיא תמיד הייתה עושה, ושוקעת במערב, כמו שהיא תמיד הייתה עושה.

דב חנין: ואז הגיע רגע שהכול השתבש.

דב חנין: והיום אני עומד בחלון ומחכה לה: איפה את, למה את מחכה?

דב חנין: לימדו אותי שיש סדר בכל דבר, אז איפה הוא?

דב חנין: חברי כנסת, ראש ממשלה, נשיא, אם זה לא הזמן שלכם להיות אתי, אז מתי הוא הזמן?

דב חנין: יש בלגן בשמים שלי.

דב חנין: יש בלגן בחיים שלנו.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת דב חנין.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת ענת ברקו, בבקשה גברתי, ואחריה – חבר הכנסת אוסאמה סעדי.

ענת ברקו: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני רוצה לדבר על הלוחמת הדס מלכא שנהרגה בערב שבת כשהיא שמרה על רחובות ירושלים, וגם על חג הרמדאן, שהתנהל כמו שצריך, עם הקישוטים, וראינו איך הרחוב נראה.

ענת ברקו: ובסופו של דבר, אנחנו רואים שני פיגועים אחד אחרי השני, בו-זמנית, שבהם מחבל מגיע ותוקע סכין בגב.

ענת ברקו: יש כאלה שלומדים אנטומיה כדי להציל חיים ויש כאלה שלומדים אנטומיה כדי לדעת בדיוק איפה לחתוך את העורק שיחסל את החיים, וזה בחינוך הפלסטיני.

ענת ברקו: ואז החל ויכוח, מי עשה את זה: "דאעש" פלסטיני, "חמאס" פלסטיני, או בכלל "פתח" פלסטיני.

ענת ברקו: זאת השאלה שעלתה, התחרות בין הארגונים, מי עשה את זה.

ענת ברקו: הדס מצטרפת לרשימה ארוכה, שמתחילה להתארך, של לוחמות צה"ל, כמו הדר כהן, שיוצרות מורשת קרב שבעצם יש לנו עוד טרם הקמת המדינה, ועם כל הקושי והכאב, אנחנו רואים שהן עומדות ונלחמות למען ביטחון מדינת ישראל.

ענת ברקו: ברשותך, אדוני, אני רק רוצה לציין שם נוסף של חלל צה"ל, שאתמול ביקרתי את בני משפחתו: יובל מנע, שנהרג בתאונת דרכים בעוטף עזה, צנחן, וכפי שאימא שלו אמרה, הוא עשה 73 קילומטר מסע כומתה עם שברי הליכה, עם כל הכאב, ובסופו של דבר הוא נהרג בתאונת דרכים.

ענת ברקו: יהי זכרם ברוך, ואנחנו נמשיך לפעול לאור מורשתם.

ענת ברקו: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חברת הכנסת ברקו.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אוסאמה סעדי, בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן.

אוסאמה סעדי: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, בהמשך למה שאמרו חברי אחמד טיבי ודב חנין, וגם אחרי ימשיכו לדבר על הנושא הזה, שהחלטנו עליו בישיבת הסיעה של הרשימה המשותפת ובביקור שלנו באוהל של ההורים והילדים במחלקה ההמטו-אונקולוגית, אני מבקש להקריא דברים שאמרה חדווה, אימא של אייל, בהצגה.

אוסאמה סעדי: היא אומרת: אני עומדת כאן, על הבמה שלא ביקשתי אותה, הרגליים שלי ברגע הזה רועדות מהתרגשות, מפחד, או שיש רעידת אדמה?

אוסאמה סעדי: אני יודעת, אתם תגידו: אין רעידת אדמה, תסתכלי על הבניינים מסביב, שום דבר לא נפל, שום דבר לא התמוטט.

אוסאמה סעדי: ואני מסתכלת לכיוון השמים, מחפשת אותם, ואין שמים, הם נפלו.

אוסאמה סעדי: אני יודעת, אתם חושבים שהשתגעתי; כשאת מטפלת בילד שלך חשובה היציבות להצלחת הטיפול, חשוב הצוות שמקיף אותך.

אוסאמה סעדי: ישבתי היום בתחנת האוטובוס, הסתכלתי על האנשים, וכולם בשגרה שלהם.

אוסאמה סעדי: עמדתי באמצע הרחוב וצעקתי להם: יש רעידת אדמה, השמים נפלו, והם רק המשיכו ללכת.

אוסאמה סעדי: אתם מבינים?

אוסאמה סעדי: אין מחלקה המטו-אונקולוגית בכל מרחב ירושלים והסביבה.

אוסאמה סעדי: לא תאמינו.

אוסאמה סעדי: הם נעצרו, הם הסתכלו עלי, חייכו, והיה מבט של רחמים בעיניים שלהם.

אוסאמה סעדי: הם עמדו בתור ענק וליטפו לי את הראש והמשיכו ללכת.

אוסאמה סעדי: עמדתי באמצע הרחוב והסתכלתי על הגב שלהם.

אוסאמה סעדי: מה, הם לא מבינים?

אוסאמה סעדי: מה איבדנו?

אוסאמה סעדי: איפה הלב שלנו?

אוסאמה סעדי: איפה שכחנו את עצמנו?

אוסאמה סעדי: זה כל כך כואב כשאתה שקוף; הרבה יותר כואב כשהכאב של הילד שלך הופך לשקוף.

אוסאמה סעדי: אדוני ראש הממשלה, אתה מוכן להסתכל לי בעיניים ולהגיד לי שמה שקורה זה נכון?

אוסאמה סעדי: יושבים אתנו, אדוני היושב-ראש, ביציע, אבא של נאיה, שחברי אחמד טיבי הקריא את הנאום של אימא שלה, וגם עדי, אימא של הדס.

אוסאמה סעדי: במלחמה הזאת, אדוני היושב-ראש, אין מנצחים – לא הרופאים, לא הדסה.

אוסאמה סעדי: מי שמפסיד זה הילדים וההורים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אוסאמה סעדי.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו ודאי מאחלים למשפחות סיום מהיר ומוצלח של כל המשבר המיותר הזה.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת ישראל אייכלר.

עאידה תומא סלימאן: כבוד היושב-ראש, אני מצטרפת למאמץ שאנחנו מביאים בפני הבית הזה, אני וחברי הסיעה שלי – להצטרף למאבק הזה של ההורים המודאגים.

עאידה תומא סלימאן: כמי שעברה את ההתנסות הזאת של להתלוות לאדם שסובל מסרטן – בעלי, זיכרונו לברכה – ואומנם אולי הכאב על ילדים הוא הרבה יותר, לפעמים, אבל אני מכירה את כל הניסיון הקשה הזה, של להיות חזקים ולעבור את הטיפולים ולעבור את התוצאות של הטיפולים.

עאידה תומא סלימאן: הם לא צריכים את המעמסה הנוספת הזאת.

עאידה תומא סלימאן: הם נאבקים את המאבק של החיים שלהם.

עאידה תומא סלימאן: הם לא צריכים להיאבק בביורוקרטיה או מאבקי כוחות או אני לא יודעת מה – הסדרים כאלה או אחרים.

עאידה תומא סלימאן: ועל זה מדברת ראומה: אני לא עומדת כאן, על הבמה, כדי שתרחמו.

עאידה תומא סלימאן: לא.

עאידה תומא סלימאן: אני לא עומדת כאן על הבמה כדי שאתם תזילו דמעה אחת או שתיים, תחבקו ואז תמשיכו לדרככם.

עאידה תומא סלימאן: לא.

עאידה תומא סלימאן: אי-אפשר להמשיך בדרך כשסוגרים את המקום שהיה לי בית; אי-אפשר להמשיך בדרך כשסוגרים את המקום שהיה לי לאוזן קשבת; אי-אפשר להמשיך בדרך כשמקום עם כל כך הרבה ידע וניסיון פשוט נסגר, כאילו היה טישיו.

עאידה תומא סלימאן: מה אני צריכה לעשות, אדוני ראש הממשלה, כדי שתשמע – כדי שתשמע את הדמעה הזאת של האימא ושל האבא?

עאידה תומא סלימאן: הם לא ידברו, אדוני ראש הממשלה; הם לא יצעקו, אדוני ראש הממשלה; הם לא יגיעו בהמוניהם לאוהל.

עאידה תומא סלימאן: יש להם ילדים להילחם עליהם, וגם אם יצטרכו להגיע עד סוף העולם בשביל להציל את הילדים שלהם, הם יעשו את זה.

עאידה תומא סלימאן: אני יודעת שאתם מסתכלים על האישה המוזרה שעומדת כאן, על הבמה, וגם על כל המוזרים שנמצאים באוהל הזה, ואומרים: הם לא יצליחו.

עאידה תומא סלימאן: איך הם לא מבינים?

עאידה תומא סלימאן: למה שלא תקפלו את האוהל?

עאידה תומא סלימאן: הזמן פותר את הכול.

עאידה תומא סלימאן: אתם צודקים.

עאידה תומא סלימאן: ילד חולה סרטן זה יקר, ילד חולה סרטן זה לא משתלם.

עאידה תומא סלימאן: אני אימא לילד מדהים שהיום הוא לא אתנו.

עאידה תומא סלימאן: אני לא יודעת איך היה המסע שלנו אם לא הייתה המחלקה ולא היה הצוות המדהים שליווה אותנו.

עאידה תומא סלימאן: כל כך הרבה מילים אמרתי.

עאידה תומא סלימאן: את האמת, אני עייפה כל כך.

עאידה תומא סלימאן: עייפה.

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לנוח ושמישהו אחרי ייקח את המאבק על כתפיו.

עאידה תומא סלימאן: אדוני ראש הממשלה, אתה יכול לקחת את המאבק מעל הכתפיים שלנו?

עאידה תומא סלימאן: כי כבד עלינו המשא.

עאידה תומא סלימאן: יש לנו ילדים להציל, אדוני.

עאידה תומא סלימאן: אדוני הנשיא, אולי אתה?

עאידה תומא סלימאן: קואליציה?

עאידה תומא סלימאן: אופוזיציה?

עאידה תומא סלימאן: יש שם מישהו?

עאידה תומא סלימאן: אני רוצה לבכות, אפשר?

עאידה תומא סלימאן: אני אימא ותסתכלו לי טוב טוב בעיניים.

עאידה תומא סלימאן: אולי באמת הגיע הזמן שמישהו ייקח את המאבק הזה מעל הכתפיים של ההורים ויקדם איזשהו פתרון.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת עאידה תומא סלימאן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת ישראל אייכלר, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת יחיאל חיליק בר.

ישראל אייכלר: אדוני היושב-ראש, אני מצטער לדבר – הדברים שאתם אומרים עכשיו הם דברים כל כך חשובים – על משהו שהוא מאוד כואב, אבל פחות חשוב ולא פחות חמור.

ישראל אייכלר: כתוב: "אין החי מכחיש את החי".

ישראל אייכלר: עמד פה חבר הכנסת גליק והאשים קודם את העיתונות החרדית שהיא אמרה, שהוא כאילו השווה את הרבנות הראשית למחבלים.

ישראל אייכלר: ואנחנו, כולנו, גם אלה שהיו שם וגם אלה שצפו בערוץ הכנסת, ראו שהאיש הזה, יהודה גליק, בפירוש האשים את הרבנות הראשית, שכתבה והזהירה מפני מהומות בכותל המערבי, שהם כמו המחבלים מחוללי המהומות בהר הבית.

ישראל אייכלר: והוא בא ועושה את עצמו כאילו תוקפים אותו.

ישראל אייכלר: הוא אמר משהו עוד יותר חמור – ואני לא יודע איך יהודי דתי יכול לעשות את זה – על זה שהרבנות כתבה שהכותל המערבי הוא שריד בית-מקדשנו, המקום הקדוש ביותר לעם היהודי, הוא אמר: זה לא שריד בית-מקדשנו, זה לא הכותל המערבי וזה לא המקום הקדוש ביותר לעם ישראל.

ישראל אייכלר: אדוני היושב-ראש, בשום מג'לס, בשום פרלמנט בעולם זה לא נשמע.

ישראל אייכלר: שום חבר כנסת ערבי או אתאיסט לא אמר דבר כזה – להכחיש את המקום של הכותל המערבי.

ישראל אייכלר: הוא גם אמר על הציבור החרדי שהם כובשים אימפריאליסטיים שמבקשים להשתלט על עוד שטחים בכותל המערבי.

ישראל אייכלר: אלה דברים שבפרוטוקול הכנסת.

ישראל אייכלר: כשאחד חובש כיפה עם זקן מפיץ שנאה כזאת נגד יהודים חרדים במסווה של "מתוקים", על זה נאמר:

ישראל אייכלר: אל תתייראו מן הפרושים ואל תתייראו מפני שאינם פרושים אלא מן הצבועים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת ישראל אייכלר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יחיאל חיליק בר, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: ואחריו – אחרונת הדוברים בנאומים בני דקה היא חברת הכנסת יעל גרמן.

יחיאל חיליק בר: אדוני היושב-ראש, חברים נכבדים, אני רק רציתי לברך שתי משלחות מאוד חשובות שהגיעו לבקר אותנו ולחזק אותנו ככנסת וכמדינה, פה בכנסת.

יחיאל חיליק בר: הראשונה – של חברי פרלמנט בראשות פקונדו מויאנו, חבר הפרלמנט מארגנטינה, שנמצא אתנו פה, מלווה על ידי קלאודיו אפלמן, שהוא נשיא הקונגרס היהודי של מדינות אמריקה הלטינית, יחד עם חברי המשלחת.

יחיאל חיליק בר: המשלחת השנייה הגיעה מאתיופיה ומלונדון בראשות קנזן, יו"ר המשלחת, ששומר על – בבקשה, מגיע להם.

יחיאל חיליק בר: בהחלט מגיעות להם מחיאות כפיים.

יחיאל חיליק בר: חברים טובים של ישראל.

יחיאל חיליק בר: (מחיאות כפיים) אני רוצה להודות להם על שבאו לתמוך.

יחיאל חיליק בר: קנזן אירח אותנו באתיופיה, את המשלחת, וראינו איך הוא משמר שם יהדות בת מאות שנים בבית-הכנסת העדני האתיופי.

יחיאל חיליק בר: Welcome to Israel Claudio, thank you for coming, and welcome Kanzen and his family.

יחיאל חיליק בר: You are most welcome in Israel and thank you for your support.

יחיאל חיליק בר: Thank you very much.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יחיאל חיליק בר.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת יעל גרמן, בבקשה, גברתי.

יעל גרמן: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש.

יעל גרמן: בלי שתיאמנו גם אני ביקשתי לדבר על הבעיה של המחלקה ההמטו-אונקולוגית בהדסה.

יעל גרמן: גם אני ביקרתי שם.

יעל גרמן: כואב לי, דרך אגב, כשאומרים שחברי הכנסת לא מבקרים באוהל, מפני שחברי הכנסת – אני יודעת שהיו; לא רק אני ולא רק חברי הרשימה המשותפת.

יעל גרמן: כשאנחנו מסתכלים על הבעיה, נראה כאילו אין פתרון.

יעל גרמן: הרי ברור שמשרד הבריאות לא יפטר את רוטשטיין, וגם אסור לפטר את רוטשטיין.

יעל גרמן: אסור לתת את הדוגמה הזאת שהנה, בגלל מאבק של רופאים, מפטרים מנהל.

יעל גרמן: אני נגד זה וכולנו נגד זה.

יעל גרמן: אבל גם ברור שהרופאים לא יחזרו להדסה.

יעל גרמן: יש להם את הסיבות שלהם.

יעל גרמן: כן צודקים, לא צודקים – לא אני ולא אנחנו אלה שנקבע אם הם צודקים או לא צודקים.

יעל גרמן: אלא שהמאבק הקשה הזה הוא על הגב של הילדים החולים והוא על חשבון ההורים של הילדים החולים.

יעל גרמן: ואני חושבת שצריך כן, באומץ רב, לפתוח את המסגרות ולבוא ולומר: יש פתרון – יש פתרון בשערי צדק.

יעל גרמן: כי אסור בשום פנים ואופן לאבד את הידע, את מצבור הידע והניסיון האדיר הזה של תשעה רופאים יוצאי דופן, שלהערכתי אין כמוהם לא רק בארץ אלא בעולם; מצבור ידע של 16 שנה, של ניסיון, של עבודה הרמונית וסימביוזית, כלשכל רופא יש את ההתמחות שלו, והם באמת חוללו נסים בתחום הזה של סרטן ילדים.

יעל גרמן: איך אנחנו כמדינה מוכנים לתת יד ולאבד את זה, לפזר אותם – שאחת תלך לקופת חולים ואחר ייסע לחו"ל ואולי עוד שניים ימצאו מקום בבית-חולים?

יעל גרמן: אסור לנו לתת לידע הזה, אסור לנו לתת לניסיון – אסור לנו לוותר על הרופאים האלה.

יעל גרמן: הם צריכים להישאר ביחד ולתרום לילדי מדינת ישראל, וגם לירושלים.

יעל גרמן: ולכן, בניגוד מוחלט למה שאני שומעת, אני רוצה לעמוד פה ולקרוא לראש הממשלה, לשר הבריאות, לנשיא, לכולם: תפתחו את המסגרות של המחשבה, תפתחו את כל מה שאתם חושבים ולא חושבים.

יעל גרמן: תשמרו על הידע, תקימו עוד מחלקה בירושלים למען הילדים החולים, למען ההורים, למען מדינת ישראל ולמען ירושלים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לחברת הכנסת גרמן.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, עד כאן נאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: ציון יום פרשת היעלמותם של ילדי תימן, המזרח והבלקן

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו עוברים לנושא הבא.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו מציינים היום במליאה את אחת הפרשות הכואבות בהיסטוריה החברתית של מדינת ישראל, פרשת היעלמותם של ילדי תימן, המזרח והבלקן בשנות ה-50, הצעות מס' 6568, 7253, 7254, 7263, 7278 ו-7280.

יולי יואל אדלשטיין: שנים רבות הנושא הזה נותר באפלה.

יולי יואל אדלשטיין: הארכיונים היו נעולים, ולסיפורים של המשפחות הנפגעות התייחסו בזלזול.

יולי יואל אדלשטיין: בתקופה האחרונה אנחנו משקיעים את כל המשאבים הנדרשים כדי להוציא את הפרשה הזו אל האור.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו צוללים את עומק הארכיונים בחשש, אבל ללא רתיעה.

יולי יואל אדלשטיין: לפני כמה חודשים הקמנו ועדה מיוחדת לטיפול בנושא בראשות חברת הכנסת נורית קורן, ואתמול הארכתי את כהונתה פעם נוספת בחצי שנה נוספת.

יולי יואל אדלשטיין: רק בשבוע שעבר כולנו נחשפנו לחלק מהעובדות המכאיבות שהתגלו תוך כדי עבודת הוועדה.

יולי יואל אדלשטיין: העדויות והתמונות שפורסמו היו קשות מנשוא.

יולי יואל אדלשטיין: יש לי, ואני חושב שיש לכולנו, הערכה גדולה מאוד למנהיגים שהובילו את המדינה בימיה הראשונים.

יולי יואל אדלשטיין: האתגרים הביטחוניים והכלכליים שהם התמודדו אתם היו עצומים, ובתוך זמן קצר היה עליהם ליצור יש מאין מוסדות ומנגנונים מסובכים מאין כמותם.

יולי יואל אדלשטיין: יש לנו הרבה סיבות לגאווה על ההישגים שהגיעה אליהם המדינה הצעירה, אך מכאן אין להסיק שלא נעשו טעויות ולא נגרמו עוולות.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו לא ניחלש אם נחקור ונתקן אותן; אדרבה, מדינת ישראל רק תתחזק מכך.

יולי יואל אדלשטיין: מעתה והלאה לסיפורים קורעי הלב תהיה אוזן קשבת, למשפחות שנפגעו תהיה תמיכה; כל העדויות והמסמכים ייבדקו במלוא הרצינות ויוסקו מהם המסקנות הנדרשות.

יולי יואל אדלשטיין: אני רוצה לבקש מכל העוסקים במלאכה דבר נוסף:

יולי יואל אדלשטיין: גם במאזני הצדק צריך להשתמש בזהירות ובשיקול דעת.

יולי יואל אדלשטיין: אסור שכלי הצדק יהפוך לכלי נשק.

יולי יואל אדלשטיין: עלינו לעסוק בריפוי, לא בשיסוי.

יולי יואל אדלשטיין: עלינו להיזהר מכך שהפרשה הזו תשמש כתחמושת עבור אלו שרוצים לקרוע את החברה שלנו מבפנים.

יולי יואל אדלשטיין: את פרשת היעלמותם של ילדי תימן, המזרח והבלקן יש לחקור ביסודיות, אך גם להקפיד ככל האפשר שהחקירה לא תפגע בכבוד ההדדי ובאחדות בינינו.

יולי יואל אדלשטיין: התוצאה שאנחנו מבקשים היא שבת אחים גם יחד ולא, חלילה, מלחמת אחים.

יולי יואל אדלשטיין: כפי שאמרתי, אנחנו מציינים את הנושא במסגרת הצעות לסדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: לא במפתיע, ראשונת המציעים היא חברת הכנסת נורית קורן, בבקשה, גברתי, יושבת-ראש הוועדה.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – רחל עזריה, יואב בן צור, יוסף ג'בארין וכן הלאה, על פי הרשימה.

נורית קורן: אדוני היושב-ראש, אדוני השר צחי הנגבי, חברי חברי הכנסת, וכל החברים שלי, חברים וחברות שנמצאים פה ביציע ותומכים בי, תודה רבה שבאתם ליום המיוחד.

נורית קורן: מתוך הפרוטוקולים: "אני בין הפטיש לסדן כעת.

נורית קורן: קיבלתי הוראה לומר שאני לא זוכרת כלום וזהו"; "אמרו: אם הוא נכנס לבית-החולים זה כבר סופו"; רופא: "אני מתעניין בהיסטוריה של העם התימני ובאפשרויות של תערובת עם דם הכושים"; ד"ר רוטנברג: "הרבה ילדים מתים.

נורית קורן: מתים.

נורית קורן: ועשרה ימים לאחר מזה מודיעים להורים"; "יש הזנחה בשליחת הילדים הבריאים הביתה.

נורית קורן: מחליפים בין הגיליונות של הילדים"; "היחס להורים מתחת לכל ביקורת.

נורית קורן: אין להתפלא שהם משתדלים לגנוב את ילדיהם מבית-החולים"; "תנאים נוראיים, בנות צעירות כאלה, שעבדו בתנאים כאלה, עכברושים ממש.

נורית קורן: אני הייתי מפחד לישון שם, מעכברושים שהיו עולים על הזה"; "80% של ילדים מתים מהזנחה וחוסר טיפול נכון"; "תינוקות אלו היו במצב פחות או יותר מאוזן כלפי התנאים הפיזיולוגיים פתולוגיים שלהם, אך לאחר שעירו להם תמיסות שונות כדי להחזירם למצב הנורמלי התרופף מאזן זה, והם מתו"; "נוח להם שכל אחד סוגר את עיניו, מה עושה השני, וההרמוניה שלמה, הם אפילו לא מבינים שהם הרוצחים של הילדים.

נורית קורן: זה – – – רצח של ממש".

נורית קורן: הדברים המזוויעים הללו הם מילה במילה מתוך הפרוטוקולים של ועדת כהן-קדמי, והם חלק מזערי וקטן.

נורית קורן: למסמכים האלה נחשפנו בוועדה המיוחדת שאני עומדת בראשה.

נורית קורן: היום אנו מציינים בכנסת יום מיוחד שכולו עוסק בפרשת חטיפתם של ילדי תימן, המזרח והבלקן.

נורית קורן: המועד נקבע לפי יום פטירתו של הרב עוזי משולם, זיכרונו לברכה.

נורית קורן: בהזדמנות זו אני רוצה להודות לך, אדוני ראש הממשלה, על האומץ, המחויבות והמסירות שהפגנת, ועל הכרתך בפרשה האיומה, והכרת המדינה כולה.

נורית קורן: ותודה לשר צחי הנגבי, שמונה לקרוא את הפרוטוקולים ונתן החלטה אמיצה בזמן כה קצר, כדי לפרסם אותם.

נורית קורן: לאחר תקופה מאומצת של בחינת עדויות, מסמכים, דיונים, פרוטוקולים, וסרטון אותנטי שהציגה העיתונאית רינה מצליח בסרט "הילדים האבודים", אני מודיעה לכולם, כאן ועכשיו, מעל בימת הכנסת כי אני פוסלת את מסקנות ועדת כהן-קדמי נחרצות.

נורית קורן: המסקנות אינן נכונות, ואף מטעות באופן חד-משמעי.

נורית קורן: ועדת כהן-קדמי כשלה בתפקידה.

נורית קורן: מהחומרים שהונחו בפניה, וגם בחקירת העדים – לא הוציאו מהם את האמת, כפי שוועדת חקירה ממלכתית אמורה להתנהל.

נורית קורן: אני עומדת כאן ושואלת אתכם: איך ייתכן שבמדינה שלנו, במדינת ישראל, מדינת היהודים, שכללה תוכנית עלייה מפוארת – איך קרה הדבר הזה?

נורית קורן: איך?

נורית קורן: ניסויים בילדים חיים?

נורית קורן: נתיחת גופות ללא רשות ההורים?

נורית קורן: חטיפות?

נורית קורן: קבורה ללא גופות?

נורית קורן: בושה וחרפה.

נורית קורן: מאז תחילת כהונתי כחברת כנסת, הצבתי לי למטרה לחשוף את האמת בפרשה שמהווה פצע מדמם עבור המשפחות ועבור החברה הישראלית כולה, זאת משום שנעשה פה פשע מאורגן, פשע חמור ביותר, ויש לתת עליו את הדין.

נורית קורן: אני רוצה שתסתכלו טוב-טוב על החולצה הזאת שאני לובשת.

נורית קורן: היא ללא צנזורה.

נורית קורן: תביטו היטב.

נורית קורן: אלו הפנים של הפרשה.

נורית קורן: ואני מבטיחה לכם, אנחנו נגלה ונחשוף את האמת, מה עלה בגורלם של ילדי תימן, המזרח והבלקן שנעלמו.

נורית קורן: המאבק שלי הניב תוצאות והישגים.

נורית קורן: תחילה חשפנו את הפרוטוקולים החסויים, ואחר כך נאבקתי להקים את הוועדה המיוחדת שאני עומדת בראשה.

נורית קורן: ובהזדמנות זו, אדוני היושב-ראש, אני רוצה להודות לך, חבר הכנסת יולי אדלשטיין, וגם למנכ"ל הכנסת, מר אלברט סחרוביץ, שלמרות ההתנגדות ולמרות הכול הקמנו את הוועדה.

נורית קורן: תודה רבה.

יעל גרמן: וצחי הנגבי.

נורית קורן: לצחי אמרתי תודה קודם.

נורית קורן: כמו כן, ברצוני להודות לצוות הוועדה, מירב שמעון, מנהלת הוועדה, נירה לאמעי, היועצת המשפטית, מרינה גסקה זר, ולצוות שלי, אמיר, מיכל ויהל, על העבודה המאומצת והעיקשת.

נורית קורן: תודה.

נורית קורן: כמו כן, אני קוראת לכל העמותות שעוסקות בנושא להתאחד, כי ביחד אנחנו חזקים יותר, וכך נוכל להשיג את מטרתנו בהקדם.

נורית קורן: אני רוצה להודות לעמותת אחים וקיימים, שמסייעת בידי; תודה לעמותת עמרם, שמתעדת את הפרשה והקימה אתר לצורך זה, ולכל העמותות האחרות שפעלו בעבר.

נורית קורן: אני רוצה למסור לילדים המאומצים: דעו לכם, ההורים שלכם לא מסרו ולא מכרו אתכם.

נורית קורן: אתם נגזלתם מידיהם, והם מעולם לא ויתרו ולא יוותרו עליכם.

נורית קורן: היום אנחנו מכירים בפרשה, ואני מבטיחה לכם, ובפרט למשפחות: לא אשקוט עד לגילוי האמת.

נורית קורן: אמשיך להיאבק עד שנדע מה עלה בגורל הילדים של כולנו.

נורית קורן: אדוני היושב-ראש, כל מה שאמרתי פה, הכול – לפתוח את הפצע המדמם על מנת שתהיה חברה ערכית ושוויונית, ולא לפלג אלא לאחד.

נורית קורן: אבל כדי לעשות את זה, אנחנו קודם צריכים לפתוח את הפרשה ואחר כך נוכל לפעול.

נורית קורן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת נורית קורן.

יולי יואל אדלשטיין: אני מזמין את חברת הכנסת רחל עזריה.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת איתן כבל.

רחל עזריה: כבוד היושב-ראש, חברי וחברותי חברי הכנסת, כבוד השר, מחר, 21 ביוני, אנו מציינים את יום המודעות לפרשת ילדי תימן, המזרח והבלקן.

רחל עזריה: זהו יום פטירתו של הרב עוזי משולם, שעד רגעיו האחרונים נלחם למען הכרה בפרשה זו.

רחל עזריה: הפרשה הזאת היא פצע בחברה הישראלית, פצע שלא מגליד אלא רק כואב יותר ויותר עם השנים, כי אנחנו לא מתמודדים.

רחל עזריה: המדינה מסתירה ומטייחת – עד לאחרונה, ולהסתרה ולטיוח יש מחיר מאוד גדול, גם לפרטים וגם לחברה.

רחל עזריה: החברה שלנו היא חברה שבטית, את זה אנחנו כבר יודעים, ומהפרשה הזאת החברה שלנו נקרעת מבפנים, מהפצע שלא מגליד.

רחל עזריה: את עוצמת העוול בפרשה הכואבת הזאת הבנתי כאשר נחשפתי ליותר ויותר סיפורים.

רחל עזריה: אנשים קרובים לי, שברגע שאמרתי מילה בנושא פתאום מתחילים לספר לי סיפורים אישיים – דוד שלי, שכנים, היועצת הפרלמנטרית שלי – שגם להם זה קרה במשפחה.

רחל עזריה: הורים מבוגרים אלו, שעד היום הם בחיים, נאבקים שיאמינו להם, מבקשים הכרה וחשיפת האמת.

רחל עזריה: אני משתפת אתכם בסיפורה האישי של משפחת צארום ממעברת עתלית, שהבת ציונה נעלמה.

רחל עזריה: כך מספר האח ציון צור: "הורי עלו לארץ מתימן ב-1948 בעליית מרבד הקסמים.

רחל עזריה: אחותי ציונה נולדה בארץ.

רחל עזריה: הם הגיעו למחנה עתלית, שם ציונה חלתה במחלת ריאות ואושפזה בבית-חולים רמב"ם.

רחל עזריה: אמי, שרה זוהרה צארום, הייתה נוסעת להיניק אותה כמה שיכלה.

רחל עזריה: באיזשהו שלב אמרו לה במעברה שמעבירים את התינוקת לבית-התינוקות בצפת להבראה, כי מצבה משתפר, אך אימא לא יכלה להגיע לצפת לבקרה.

רחל עזריה: אחרי מספר שבועות הודיעו לאימא פתאום שהילדה נפטרה.

רחל עזריה: "באותה תקופה עבורנו, העולים מתימן" – כך מספר האח – "האנשים בארץ היו מלאכים, עם כוונות טובות", בטח הרופאים.

רחל עזריה: אף אחד לא חשד, הם היו מאוד תמימים.

רחל עזריה: "אמרו שהיא מתה, אז היא מתה.

רחל עזריה: אין מה לעשות.

רחל עזריה: אימא נסעה עם הגיסים למצוא את גופת הילדה, אבל לא מצאו דבר, לא ברמב"ם ולא בצפת.

רחל עזריה: הם לא יכלו לשבת שבעה, כי אין להם לא גופה ולא קבר".

רחל עזריה: וכמובן שבהמשך הגיעו צווי הגיוס.

רחל עזריה: הילדה הזאת לא הלכה לעולמה.

רחל עזריה: "הסיפור הזה נשאר חתום וסגור.

רחל עזריה: ומה היא הייתה יכולה לעשות?

רחל עזריה: אימא עולה חדשה שאינה יודעת קרוא וכתוב, הרשויות אמרו, והרי לא משקרים בארץ ישראל.

רחל עזריה: אבל אימא האמינה כל חייה שבתה ציונה בחיים.

רחל עזריה: את הכאב הזה נשאה עמה עד יום מותה".

רחל עזריה: בשנה האחרונה, בעקבות מאבק עיקש של המשפחות ופעילות מסיבית של עמותת עמרם ועמותת אחים וקיימים, חלה התקדמות משמעותית.

רחל עזריה: הפרוטוקולים נחשפו לציבור, אך יש עוד הרבה שאלות שנותרו פתוחות.

רחל עזריה: הסיפור לא נגמר, וזו חובתנו להמשיך ולחקור כדי להתמודד עם העוולה הזאת.

רחל עזריה: ואני רוצה לברך את עמיתתי חברת הכנסת נורית קורן על העשייה הבלתי-מתפשרת והלא-נגמרת.

רחל עזריה: אני יודעת שעיסוק בנושאים כל כך כואבים זה גם קשה רגשית, ואת לא מוותרת ואת ממשיכה, ואני מאוד מאוד מעריכה את זה, כמו הרבה מאוד אנשים.

רחל עזריה: אבל כדי שנגיע לפיוס, השלב הראשון צריך להיות הכרה, ואנחנו מתחילים את השלב הזה.

רחל עזריה: ההכרה הולכת מתבהרת, אבל כעת אנחנו צריכים לעבור לשלבים הבאים: לחקור, להגיע לאמת, לשורש האמת, ואז אנחנו, כחברה, נצטרך להתנצל התנצלות עמוקה ולקחת אחריות.

רחל עזריה: אלו השלבים ההכרחיים כדי לייצר ביחד חברה צודקת ובריאה יותר.

רחל עזריה: מחר בערב, יום רביעי, 21 ביוני, יצוין זו השנה הרביעית יום המודעות לחטיפת ילדי תימן, הבלקן והמזרח.

רחל עזריה: נשים וגברים, צעירים, מבוגרים וקשישים יתכנסו ברחבת המשביר בירושלים ויבקשו צדק, הכרה וריפוי.

רחל עזריה: אני אהיה שם.

רחל עזריה: אני מקווה שכל עם ישראל יהיה שם ובעזרת השם נגיע לאותו ריפוי.

רחל עזריה: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת רחל עזריה.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איתן כבל, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת יוסף ג'בארין.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, רשמים פרלמנטריים, חברותי וחברי חברי הכנסת, חברת הכנסת רחל עזריה.

איתן כבל: אני רוצה לפתוח ולומר, לפני הכול, תודה לחברתי נורית קורן.

איתן כבל: אני רוצה להזכיר גם לחברי צחי הנגבי – ותכף אתייחס גם אליך – ששנים רבות יש אנשים טובים שעמלו ועשו ולא הצליחו, ממש לא.

איתן כבל: רצה הגורל שאת, חברת כנסת צעירה, חדשה, דווקא בזמן שלך, את מחליטה לקחת את הנושא הזה, ולקחת אותו בכל הכוח – נושא לא קל, לא פשוט על פי כל אמת מידה.

איתן כבל: אני באופן אישי מכיר את זה; אני גר בראש העין, נולדתי בה, ואני מכיר את הדברים, מכיר את הסיפורים – וזה לא הזמן לעסוק בעניין הזה.

איתן כבל: בזמן הזה, בערוץ 2, מגיעה גם הכתבת רינה מצליח, בתזמון – התקשורת כל השנים ראתה בזה איזה עניין עדתי, צחי, של איזו קבוצה עדתית שמתעסקת בזה ולא יותר מכך.

איתן כבל: זה התזמון של הכתבות הקשות של רינה מצליח בערוץ 2, שלךְ, ושל – צריך גם להגיד במשולש הזה – צחי, השר צחי הנגבי.

איתן כבל: זאת אומרת, כל חלק בפאזל הזה היה חשוב.

איתן כבל: אני לא בטוח שאם צחי לא היה באותו הזמן בדיוק בזמן הזה כדי להסיר את כל המכשולים – כי יש אנשים שגם אם הם רוצים לעזור, לא רוצים לגעת בפצע הזה, ושוחחנו על זה לא פעם.

איתן כבל: אני אומר: לךָ יש חלק מרכזי וחשוב בתהליך הזה, וצריך גם להגיד את זה.

איתן כבל: אני אומר גם לאדוני היושב-ראש, שאני יודע, ושוחחנו על זה גם אתמול, על הרצון הכן שלכם, של הכנסת, לסייע.

איתן כבל: אני אומר לך, אדוני השר, חברי השר צחי הנגבי: תשמע, זה פצע גדול, מטורף, אצל העדה התימנית.

איתן כבל: הוא לעולם לא יגליד; הוא לא יכול להגליד.

איתן כבל: מי שמכיר את זה – שוחחתי היום עם אחת האימהות – זה הרבה מעבר.

איתן כבל: זה לא מצב שבו אתה יודע בוודאות שהילד שלך או הילדה שלך אינם בחיים.

איתן כבל: המחשבה שאולי הילד שלך, או הילדה, נמצא באיזשהו מקום והוא עדיין בחיים – זה קטע מטורף, זה קטע שקשה להכיל אותו.

איתן כבל: בסוף מה כל הקהל הקדוש הזה מבקש?

איתן כבל: בסוף, הכרה.

איתן כבל: הכרה.

איתן כבל: ואני אומר לך, כמי שבאמת לקח את המושכות – ונורית בצד שלה.

איתן כבל: הממשלה הזו – מה שלא עשתה אף ממשלה, צריך שגם זה ייאמר: אף ממשלה לא העזה לעסוק בזה, לא ממשלות ימין, לא ממשלות שמאל, בוודאי לא ממשלות של העבודה בזמנו.

איתן כבל: יש לכם כאן הזדמנות פז כבר להשלים את המהלך, ולא רק לחכות עד שאולי יצא משהו מכל הבדיקות האלה.

איתן כבל: הגיעה העת, באמת, שתכינו הצעת החלטה, מעבר לבדיקות, להכרה בתהליך הקשה הזה.

איתן כבל: כל יום אנחנו נחשפים לתמונות מזעזעות.

איתן כבל: זה לא ייאמן.

איתן כבל: זה לא ייאמן.

איתן כבל: ולא פחות – לא תיאמן ההסתרה.

איתן כבל: איך בכלל כל זה נעשה, כל ההסתרה המטורפת הזו?

איתן כבל: ואני אומר לך: זו העת שלכם.

איתן כבל: בנושא הזה, זו העת שלכם.

איתן כבל: ואני מסיר את הכובע בפניכם על זה, ובפניך, ובפני נורית, ואומר לכם: בעניין הזה, ההכרה היא – תראה, להחזיר את הילדים, אני כבר לא יודע איך; את הכאב אי-אפשר לקחת מהמשפחות.

איתן כבל: אבל לפחות לתת את ההכרה ואת הפיצוי.

נורית קורן: יש הכרה.

נורית קורן: ההכרה זה – – –

איתן כבל: לא, ההכרה – נורית, חברתי – – –

נורית קורן: זה תהליך, זה תהליך.

נורית קורן: זה כבר ישנו.

איתן כבל: נורית, נורית, אני בצד שלך.

איתן כבל: ואנחנו לא עוסקים בזה ממקום פוליטי.

איתן כבל: ואני אומר את זה לך, הכרה היא לא רק באמירה: אוקיי, אני מסכים, זה נכון.

נורית קורן: לא, זאת ההתחלה.

נורית קורן: אנחנו בשלב הזה.

נורית קורן: זה שלב.

איתן כבל: זה הרבה מעבר.

איתן כבל: ואני אומר לך, צחי, בעניין הזה – ואני מסיים, אדוני היושב-ראש – אני פונה אליך: זו הזדמנות גדולה, שהמדינה תסכים לקחת על עצמה לפצות את כל מי שהוא חלק מהמעגל של העוול הזה, העוול המטורף הזה.

איתן כבל: זה לא יחזיר ילדים וזה לא ימעיט את הכאב ולא ירכך אותו.

איתן כבל: אבל בזה המדינה אומרת: כן, נעשה מעשה מנוול, אנחנו כאן כדי לבוא ולומר סליחה, וזה מה שאנחנו יודעים לעשות במצב הזה.

איתן כבל: תודה.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: חבר הכנסת יוסף ג'בארין, בבקשה.

רחל עזריה: יישר כוח.

חמד עמאר: חמש דקות, בבקשה.

יוסף ג'בארין: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, חטיפות של תינוקות מידי הוריהם, ניסויים רפואיים בילדים ללא ידיעה והסכמה של ההורים, יחס משפיל, השתקה רבת שנים – אלה נושאים מובהקים של הפרת זכויות אדם בסיסיות, שאסור להישאר אדישים אליהם.

יוסף ג'בארין: אני מביע כאן הזדהות וכאב עם המשפחות שסבלו ועדיין סובלות מאי-ידיעה לגבי בני משפחותיהם.

יוסף ג'בארין: היעלמות כזאת גורמת לסבל בלתי פוסק של משפחה, סבל שמתמשך ופוגע לאורך עשרות שנים, סבל לכל החיים.

יוסף ג'בארין: במשך עשרות שנים, מרגעי החטיפה ממש, כאשר נציגי המוסדות הרפואיים שיקרו או הטעו משפחות, ועד ימינו – מוסדות המדינה השתיקו, הטעו ומנעו את ידיעת האמת.

יוסף ג'בארין: ועדות חקירה ממלכתיות כונסו ומטרתן הייתה לטייח ולא באמת לחקור; העדויות וחומרי החקירה שהוצגו בפניהן היו עד לאחרונה מחוץ להישג ידו של הציבור, של המשפחות, שעדיין ממתינות לדעת מה עלה בגורל בניהם ובנותיהם.

יוסף ג'בארין: אומנם שחרור הפרוטוקולים ורוב חומרי ועדות החקירה, לאחר לחץ ציבורי, הוא צעד מבורך, אבל הוא רק ההתחלה; נדרשת הרבה יותר נכונות, של כל משרדי הממשלה, לשחרר פרוטוקולים, לערוך בדיקות, על מנת שמשפחות רבות יוכלו לדעת מה קרה.

יוסף ג'בארין: לאחרונה, המסע הציבורי של הארגונים אחים וקיימים ועמותת עמר"ם העלו מאוד את המודעות הציבורית לנושא.

יוסף ג'בארין: גביית העדויות ממשפחות, פרסומן, היציאה האמיצה כנגד ההשתקה, הן פריצת דרך חשובה לכך שהחברה כאן תנהל דיון גלוי ואמיתי על עוולות העבר.

יוסף ג'בארין: בלי לדון בעוולות העבר אי-אפשר לתקן את ההווה ואי-אפשר לבנות עתיד טוב יותר, שבו יכובדו זכויות האדם של כולם.

יוסף ג'בארין: אחד הלקחים של המקרה דנן הוא שבדרך כלל האמת ההיסטורית, הצדק, הם בצד של העדויות של האנשים הפשוטים, של מי שסבלו מעוולות הממסד.

יוסף ג'בארין: וכן, שבדרך כלל לממסד יש אינטרס להסתיר את העוולות ואת השגיאות שלו, וממסד זה נוטה לשקר, ולכן אין לתת בו אמון מול העדויות של האנשים.

יוסף ג'בארין: אנחנו רואים כיצד תרבות הטיוח והשקר הממסדי נמשכת מאז ועד היום הזה; כיצד בעלי תפקידים מתחנכים בתרבות השקר והטיוח מאז ועד היום.

יוסף ג'בארין: צריך לפרק את התרבות הקלוקלת הזאת, שמאפשרת המשך של עוולות ופשעים.

יוסף ג'בארין: זהו אינטרס חברתי של כל מי שלא נמצאים בעמדות כוח ושלטון, ולכן זה אינטרס עליון גם של האוכלוסייה הערבית בישראל.

יוסף ג'בארין: אני רוצה להדגיש, כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, שהיחס לתימנים בעשורים הראשונים לקום המדינה משקף את היחס של התנועה הציונית כלפי המזרח כולו, כלפי העמים והתרבויות של המזרח התיכון.

יוסף ג'בארין: הגזענות כלפיהם, הפטרונות, היחס אליהם כאילו אין להם תרבות, הם השתקפות של היחס כלפי התרבות הערבית.

יוסף ג'בארין: מובן כי אנחנו הערבים בישראל סובלים מביטויים שונים של אותו יחס גזעני, מתנשא, מזלזל, שהוא בעצם הפגנה מתמשכת של בורות אירופית כלפינו וכלפי כלל עמי האזור.

יוסף ג'בארין: יש לנו תקווה גדולה, והיא שחשיפת הפשעים הגזעניים האלה תוביל חלקים משמעותיים מהחברה היהודית בישראל לחשיבה מחודשת, להשתחררות מהזלזול הקולוניאליסטי, להתחברות לשורשי המזרח התיכון – שיש גם לרבים מהיהודים בישראל – וכן לדו-שיח מכבד יותר עם האוכלוסייה הערבית בישראל וליחס מכבד לכלל עמי האזור.

יוסף ג'בארין: אנחנו מצטרפים לדרישה לחקירת האמת עד תומה, להכרה בעוולות שנעשו כלפי המשפחות, להכרת המדינה והמוסדות השונים המעורבים באחריותם לעוול.

יוסף ג'בארין: אנו תומכים בקריאה העממית ההולכת ומתחזקת להכרה מצד המדינה בפרשת היעלמות הילדים יוצאי תימן, המזרח והבלקן, לפתיחת הארכיונים ולשקיפות מלאה בכל הנוגע לחומרים הקשורים לפרשה.

יוסף ג'בארין: בסוף, אני מדגיש: מהלך כזה צריך להשתלב במהלך כולל של פתיחת ארכיונים והסרת המנגנונים שבהם משתמשת המדינה כדי להסתיר את פשעי העבר, הן בכל הנוגע לאוכלוסייה הערבית הפלסטינית, בפרט בסוף שנות ה-40 ושנות ה-50, אבל גם בכל הנוגע לשיתוף פעולה בין מדינת ישראל למשטרים דיקטטוריים, כגון הדיקטטורות שהעלימו אזרחים בדרום אמריקה.

יוסף ג'בארין: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: חברת הכנסת מיכל רוזין, חמש דקות, בבקשה.

מיכל רוזין: תודה רבה.

מיכל רוזין: אני רוצה באמת להתחיל ולהצטרף לברכות – רחל, תרשי לי לברך את נורית.

מיכל רוזין: אני רוצה באמת להצטרף לברכות לחברת הכנסת נורית קורן.

מיכל רוזין: אני גאה להיות חברה בוועדה שלך, אני גאה על כך שאנחנו נמשיך לעבוד על הנושא.

מיכל רוזין: תודה לך, השר, על חשיפת הפרוטוקולים של ועדת כהן-קדמי, ועדת החקירה הממלכתית שבדקה את הפרשה.

מיכל רוזין: אולי זה היה צעד ראשון.

מיכל רוזין: נראה לי שהצעד הבא יהיה באמת לבטל את מסקנות הוועדה.

מיכל רוזין: זה עולה בוודאות לפחות מהדיונים שאנחנו מקיימים.

מיכל רוזין: בדיוני הוועדה אנחנו בעיקר חוות, לצד הסיפורים הכל-כך אישיים, הכל-כך קשים וקורעי לב, המון המון חוסר אמון במערכת, המון האשמת הממסד והקולטים את העלייה שהייתה בזמנו.

מיכל רוזין: הטרגדיה הקשה הזאת ממשיכה להסעיר את הציבור, ועד שלא תיחשף האמת לאור השמש, לשמש הצורבת, יותר נכון, אנחנו נמשיך ונגרור ולא נטפל במורסה הזאת, בפצע הזה שחייבים לטפל בו כדי שנמשיך ונתקדם לקראת חברה בריאה יותר, צודקת יותר.

מיכל רוזין: לפני 70 שנה התרחש פה פשע נורא, בכך כבר אין ספק.

מיכל רוזין: אני לא חושבת שיש מי שמטיל ספק, ואם מישהו מטיל ספק הוא פשוט עוצם עיניים או טומן את ראשו בחול.

מיכל רוזין: וכמו שאמרתי, אם אנחנו חפצים בחברה בריאה ומתוקנת שצועדת קדימה ביחד, אנחנו חייבים לרפא את פצעי העבר.

מיכל רוזין: קשה להאמין היום – לנו, שגדלנו על ברכי הציונות, העלייה והקליטה, חברה קולטת עלייה, חברה של שוויון – קשה להאמין שנחטפו פה ילדים.

מיכל רוזין: קשה להאמין שחלקם עונו ואף מתו מרשלנות חריפה, שנבעה מבורות, מגזענות ומהתנשאות על האחר.

מיכל רוזין: מדינה בהקמה, עם הליכי אימוץ בעייתיים, בלשון המעטה – לא היה חוק אימוץ, לא היו הליכי אימוץ; מסירת ילדים תמורת ממון, תמורת תשלום לאימוץ בחו"ל לכל המרבה במחיר; עריכת ניסויים בילדים, נתינת תרופות לא מתאימות, לא נכונות ועוד, שנחשפו בניתוחים לאחר המוות – כמובן, ללא אישור, ללא סמכות, ולא הייתה סמכות, לא היה מי שייתן אישור.

מיכל רוזין: באמת, מדינה באנרכיה.

מיכל רוזין: זה מה שעולה.

מיכל רוזין: אני חושבת שהתמונה שעולה מדיוני הוועדה משקפת הרבה יותר ממה שקרה רק עם חטופי תימן ושאר החטופים בפרשת הילדים הנעלמים.

מיכל רוזין: היא משקפת הרבה יותר מכך: היא משקפת מדינה באנרכיה; באמת, מדינה בחוסר סדר משווע, ואני חושבת שזה פרק שלא נלמד עד היום בתולדות הציונות.

מיכל רוזין: אני מאמינה בלהסתכל למציאות בעיניים, בכל תחום שבו אני פועלת ובכל תחום שבו אני עוסקת.

מיכל רוזין: גם בנושא הזה צריך להסתכל למציאות בעיניים, להכיר במה שקרה.

מיכל רוזין: אותן חברות שאנחנו פוגשים, אותה חברת צים, שייתכן שהעבירה באניות שלה ילדים; הסוכנות, ויצ"ו, הרשויות השונות, המכון הפתולוגי, משרד המשפטים, משרד הרווחה, משרד הפנים, וכמובן אלה לא המשרדים שעליהם אנחנו מדברים היום, אלה זמנים אחרים עם ניהול אחר, עם חוקים אחרים; ארצות-הברית, ששם קלטו ילדים, כנראה חלק מהילדים – כל הגופים האלה צריכים כולם להירתם לחשיפת האמת.

מיכל רוזין: ככל שאולי נימנע מהפניית אצבע מאשימה, אני מקווה שנקבל יותר שיתוף פעולה ויותר חשיפה של האמת, כי רק חשיפת האמת תרפא אותנו.

מיכל רוזין: אין לי ספק שהפרשה, הטרגדיה הזאת לא הגיעה לסיומה, אנחנו רק בהתחלה שלה, כי רק עכשיו מתחילים הסיפורים לצאת, האמת מתחילה לצאת.

מיכל רוזין: מאגר הדנ"א שיקום יעזור לנו – יעזור למשפחות, בראש ובראשונה, למצוא את הקרובים והאהובים שלהן אבל יעזור לכולנו לחשוף את האמת ולדעת מה קרה.

מיכל רוזין: אז אני באמת מקווה שנמשיך בעשייה, ותודה לך על הכול, ורק כוח.

מיכל רוזין: תודה.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: חבר הכנסת יואב בן צור, אחרון הדוברים.

חמד עמאר: אחריו ישיב השר צחי הנגבי.

חמד עמאר: חמש דקות, בבקשה.

יואב בן צור: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מכובדי השר, בבואנו לחקור את פרשת ילדי תימן, המזרח והבלקן החטופים, אנחנו צריכים לזכור ולהזכיר: מדובר כאן בפשע לאומי שביצעה מדינת ישראל באזרחיה בני עדות המזרח; פשע שהושתק שנים על גבי שנים; פשע שהפריד באכזריות בין הורים לילדיהם ובין משפחות ליקיריהן; פשע שהתבצע בין יהודים ליהודים.

יואב בן צור: את הכאב והצער העמוק לא ניתן לרפא, והם יהיו לנצח מנת חלקנו, כחברה ישראלית, ומנת חלקם של המשפחות והחטופים.

יואב בן צור: אך אותה החלטה של ממשלת ישראל לחקור ולהוציא לאור את האמת היא החלטה אמיצה ומתבקשת, שתשים בהדרגה סוף למסכת הייסורים והאי-ודאות.

יואב בן צור: וכמו שאמרנו חכמינו זיכרונם לברכה: אין שמחה כהתרת הספקות.

יואב בן צור: הדיון האחרון בוועדה לחקר האמת בפרשת ילדי תימן, והמזרח והבלקן הציב נקודות שפל בלתי נתפסות הקשורות בפרשה.

יואב בן צור: לא די בכך שהורים הופרדו בניגוד לכל חוק ומוסר מילדיהם ובטענות כוזבות לגבי גורלם, הילדים התמימים נשלחו לסדרת ניסויים רפואיים אכזריים בגופם, אותם ניסויים שהובילו במקרים רבים למותם הטרגי, לנכויות קשות ולפגיעות פיזיות רבות המלוות אותם כפצעים מדממים עד היום.

יואב בן צור: באחד הפרוטוקולים אף תועד רופא חסר מצפון באמירתו:

יואב בן צור: קיבלנו כר לניסויים – אמירה שתואמת תקופות אפלות בהיסטוריה של העם היהודי ובהיסטוריה של העולם כולו.

יואב בן צור: ולא די בכך, הרופאים המשיכו לבצע בילדים ניסויים גם לאחר מותם, תוך ביזוי גופותיהם וסימונן כפסולת ביולוגית.

יואב בן צור: חברי חברי הכנסת, אני אומר זאת בצער רב אך אני סבור שככל שנעמיק את החקירה ונשמע עדויות, נפגוש בפשעים נוספים שהרכיבו את הפרשה המזעזעת והבלתי-נתפסת הזאת.

יואב בן צור: אך מהמקום הזה, מבית-המחוקקים, לא די באמפתיה לכאב בפתיחת הפרוטוקולים ובשמיעת העדויות; עלינו, כחברי הוועדה, גברתי יושבת-ראש הוועדה – ומגיעה לך הערכה רבה על עבודתך האמיצה והמתמדת והעיקשת – עלינו כחברי הוועדה, לתכנן בהקדם צעדים אופרטיביים שיכללו מתן פיצויים הולמים למשפחות ולחטופים.

יואב בן צור: מדינת ישראל, לצערי, פשעה, ומדינת ישראל צריכה לשלם.

יואב בן צור: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: ישיב השר צחי הנגבי.

צחי הנגבי: תודה, אדוני היושב-ראש.

צחי הנגבי: תודה לחברי הכנסת המציעים שנטלו חלק בדיון ולקהל שהגיע כדי להיות שותף לאירוע הזה, שלמעשה הרגע הוא שלב הסיום שלו.

צחי הנגבי: לאורך כל היום בוועדות שונות של הכנסת עסקו בהיבטים השונים של הנושא, ויושב-ראש הכנסת נענה לבקשה של יושבת-ראש הוועדה המיוחדת, חברת הכנסת קורן, והנושא הזה עלה לדיון מיוחד גם כאן.

צחי הנגבי: ואני חושב שאנחנו נמצאים היום במקום שונה בתכלית השינוי מהמקום שבו ניצבנו כחברה, כמדינה, ככנסת, לפני פחות משנה.

צחי הנגבי: לפני פחות משנה העמותות הציבוריות אחים וקיימים ועמרם פנו אל חברת הכנסת קורן וביקשו לנסות להבין כיצד זה משך עשרות בשנים מוטל חיסיון על חומרי ועדת החקירה שישבה בשעתו, ועדת כהן-קדמי, שהגישה את מסקנותיה כמדומני בשנת 2000, 2001.

צחי הנגבי: אז, כאשר הפנייה הזאת בוצעה, וחברת הכנסת פנתה לראש הממשלה, היינו במקום אחר – מקום שבו הנושא ירד מסדר-היום.

צחי הנגבי: הוא ירד עם חותמת הכשר של ועדת חקירה ממלכתית שמונתה על ידי נשיא בית-המשפט העליון, ישבה על המדוכה משך כמה וכמה שנים, היה בה נציג של יוצאי עדת תימן, והיא הגישה מסקנות.

צחי הנגבי: והמסקנות – למעשה, אני לא יודע אם היה תהליך פורמלי של אישור על ידי הממשלה; ייתכן שכן, ייתכן שלא, אבל לכאורה נאמרה המילה האחרונה.

צחי הנגבי: אז זה קצת נראה לגורמים רבים כאיזשהו ניסיון לפתוח באופן מניפולטיבי איזושהי תיבת פנדורה, אולי לעשות בזה שימוש פוליטי, לכוון חצים לעבר איזה ממסד עבש ועתיק יומין מתקופת מפא"י, מתקופת ראשית שנותיה של המדינה; לא משהו שלגופו של עניין עדיין בוער בלבבות, עדיין מייצר עוגמת נפש ותסכול וזעם וחוסר אונים וכאב וגעגועים.

צחי הנגבי: אף אחד לא חשב שמדובר באמת בלעשות את הדבר הנכון.

צחי הנגבי: והמקום שבו אנחנו נמצאים עכשיו – זו רק תחילת הדרך של השינוי, אבל כבר כרגע אנחנו יודעים שיש הכרה מובהקת, מוחלטת, אמיתית, חוצת מפלגות, חוצת אינטרסים, והיא באה לידי ביטוי היום בשיח כאן, שאני לא זוכר – אני פה עשרות בשנים – אני באמת לא זוכר הרבה נושאים שיכולים להיות מאחדים, או שאין בהם, ולא היה פה, ולו ניצוץ של קנטרנות, של ציניות, של הבדלי השקפות.

צחי הנגבי: ובאמת, לא בכדי, מכיוון שכשפותחים וקוראים ומתעמקים, הדברים מדברים בעד עצמם.

צחי הנגבי: וצדק ידידי חבר הכנסת כבל – שנינו אחד וחצי תימנים – ולא פעם לאורך השנים האחרונות שוחחנו גם בנושא הזה, כל אחד מהכיוון שלו.

צחי הנגבי: כבל, איתן, הוא בן למשפחה יוצאת תימן, וחי בראש-העין, המקום ששוקק את החיים ואת המטעמים ואת המעדנים ואת התרבות התימנית לאורך כל כך הרבה שנים.

צחי הנגבי: וגם אני זכיתי להיות בן לאם שאביה בא מתימן ברגל לפני כמעט 100 שנים.

צחי הנגבי: גדלתי עם האימא רוב שנותי הבוגרות, וגדלתי בבית שלמעשה המורשת של יוצאי תימן הייתה בו המורשת הדומיננטית.

צחי הנגבי: כך שאנחנו הכרנו את הסיפורים.

צחי הנגבי: אני לא יודע אם אני יכול לייצג אותך, איתן, אבל אני לאורך השנים כבר חייתי בהשלמה: זהו, זה נסגר, זה מאחורינו, ולא חשבתי בכלל שיהיה לי תפקיד בהמשך הדרך בנושא.

צחי הנגבי: ובאמת, זכיתי, וחברת הכנסת קורן שוחחה עם ראש הממשלה.

צחי הנגבי: הוא בדק את הנושא, והסתבר לו שבאמת אי-שם בשנות האלפיים – אפילו לא באופן של החלטה מפורשת, אלא מכוח העובדה שלא התקבלה החלטה אחרת – הוטל חיסיון על אין-ספור חומרים: כל הפרוטוקולים החסויים, שהם רוב-רובם של הדברים שעכשיו נחשפים, אבל לא רק פרוטוקולים, אלא אוצרות של חקירות פנימיות של הוועדה, נתונים שנאספו על ידי הוועדה מכל בתי-החולים, מכל בתי-הקברות, ממשרדי ממשלה, מארגונים שלמעשה בתחילת שנות המדינה היו האחראים לקליטה ולאימוץ ולחיים של העולים.

צחי הנגבי: הוא התבקש להביא את הנושא לממשלה, ובאמת הוצע לי להיות השר שעל פי חוק זכאי להיכנס, לרדת לשורשם של הנושאים, לקרוא חומרים חסויים, יחד עם צוות שעמד לרשותי ממשרד המשפטים, מאנשי גנזך המדינה.

צחי הנגבי: הם אנשים מסורים, מקצועיים, ממלכתיים, באמת, עבודתם הייתה לעילא ולעילא.

צחי הנגבי: לאחר תקופה קצרה מאוד – אני יכול לומר ששבועות לא רבים – אמרתי לראש הממשלה: בקרוב.

צחי הנגבי: אני לא אשהה את העניין.

צחי הנגבי: הממשלה נתנה לי חודשים ארוכים, כי חשבו שבאמת יש פה דילמות, אבל על פני הדברים, ברגע שקצת עשינו את עבודת ההעמקה, ראינו שלא יכולה להיות דילמה.

צחי הנגבי: לא הייתה, ידידי, כמו שאתה ציינת – לך לא קל לציין, אתה בא מהממשלות ההן – לא הייתה עילה, הצדקה, היגיון, הסבר, הנמקה מעשית שאומרת מדוע החומרים האלה אינם חשופים לידיעת הציבור הרחב, ובעיקר לידיעתם של בני המשפחות שהגישו את התלונות.

צחי הנגבי: הם באו והתייצבו בפני ועדת החקירה, דיברו מדם לבם, מנהמת לבם.

צחי הנגבי: כשרואים את זה בטלוויזיה בתחקיר שעשתה – –

איתן כבל: רינה.

צחי הנגבי: – – העיתונאית רינה מצליח – ולמעשה היא קיבלה מאתנו את הקלטות, כי כל הקלטות האלה היו בין החומרים החסויים – אי-אפשר אפילו להבין את עוצמת הזעקה הזאת שנזעקה בוועדה, התקווה שנמסרה בדברים הקשים האלה שנאמרו בוועדה.

צחי הנגבי: אחרי זה, כשרואים את דוח הוועדה, רואים את הסתירה שאין לה הסבר.

צחי הנגבי: אני לא חושב שהיא נעשתה מאיזו אטימות או זדון, אבל הוועדה לא השכילה ולא מצאה בתוכה את הכוחות להישיר מבט ולומר: אנחנו לא יכולים, אולי, לאתר את האנשים שידם הייתה במעל, את העבריינים, את הנוכלים, את הגזלנים שגזלו ילדים ממש מבטן אמותיהם – הם רק יצאו מן הרחם, והם מסרו אותם לאימוץ ועשו מה שעשו.

צחי הנגבי: אנחנו כרגע לא יושבים על תקן של מי שיכול עשרות שנים לאחור להעמיד אנשים לדין, אבל לפחות לומר את האמת לציבור ולמשפחות, שאנחנו כוועדה לא הצלחנו לאתר הסבר אמיתי, הסבר שמתיישב עם ההיגיון, כיצד בפרק זמן כל כך קצר אלפי הורים מגיעים עם ילדיהם – כ-1,000 בסופו של דבר הגישו תלונות, אבל אני יודע שהיו רבים אחרים שלא ידעו על הוועדה, ולא האמינו שהם צריכים כרגע להתחפר מחדש ביגון שלהם, ולא סמכו על הממסד.

צחי הנגבי: אבל אפילו רק אותם כ-1,000 איש – יש איזה היגיון ש-1,000 אנשים, דווקא ברובם המוחלט מעדה אחת, אנשים תמימים, אנשים שהשפה אינם שגורה בפיהם, אנשים שלא יודעים להיאבק, או לא ידעו אז להיאבק, על הצדק שלהם, דווקא ילדיהם שלהם נעלמו, ואין קבר, ואין גופה, ואין הסבר לפטירה?

צחי הנגבי: לא יכול להיות שוועדה ממלכתית כזאת תוכל לחיות בשלום עם המציאות הזאת, גם אם אין לה הסבר ואין לה איזה אקדח מעשן.

צחי הנגבי: אני מאוד מאוד שמח שהארגונים לא ויתרו, וחברת הכנסת נורית קורן נאבקה, ורינה מצליח.

צחי הנגבי: אומרים: יש שעת רצון.

צחי הנגבי: הייתה שעת רצון.

צחי הנגבי: במקרה, זה ראשי תיבות: רינה, צחי ונורית.

צחי הנגבי: אבל הייתה שעת רסון, כמו שאנחנו נוהגים לומר, והלבבות היו פתוחים והממשלה כולה התייצבה סביב ההמלצה שלנו לפתיחת כל מכל בכול כול.

צחי הנגבי: לא נותר מסמך אחד חסוי.

צחי הנגבי: עשינו לעתים השחרות מטעמי צנעת הפרט, של מחלות, של נושאים אישיים, נושאי רווחה, נושאים שנוגעים להפלות, אבל אף מילה שהושחרה לא הייתה קשורה לסיפור האמיתי, וגם ניתנה אפשרות, לכל מי שיש לו ספק, להלבין את ההשחרה הזאת ולראות שאכן הדברים הם כך.

צחי הנגבי: אלפים-אלפים של נתונים ומסמכים היום פתוחים לציבור, בהקשה על מקלדת, וזאת באמת רק הייתה הפתיחה.

צחי הנגבי: מכאן, המושכות עברו לאותה ועדה שחברת הכנסת קורן עומדת בראשה, והחברים בה, חלקם דיברו כאן.

צחי הנגבי: שאלו אותי לאחר מכן: למה צריך להקים ועדה – כשנורית עמדה על זה ונאבקה ולא הסכימה להנמיך את העוצמה של הזעקה שלה מול הביורוקרטיה הפנים-פרלמנטרית – יש יותר מדי ועדות ותקציבים וחדרים וכו'.

צחי הנגבי: אז התייעצו אתי.

צחי הנגבי: אמרו: היו כבר ועדות, למה צריך עוד ועדה?

צחי הנגבי: הייתה הוועדה ההיא, שלגי, והייתה ועדת בהלול-מינקובסקי, ואחרי זה ועדת כהן-קדמי.

צחי הנגבי: מה תעזור עוד ועדה?

צחי הנגבי: אני אמרתי: תראו, זו לא עוד ועדה, זאת הוועדה.

צחי הנגבי: כי אף אחת מהוועדות הקודמות לא עסקה באמת – הן עסקו בהרחקת האמת.

צחי הנגבי: שוב, אני לא חושב שבזדון ואני לא חושב שמתוך איזו מגמה של אטימות, אבל זאת התוצאה המעשית, שהאמת הורחקה.

צחי הנגבי: זו הוועדה היחידה שלוקחת עכשיו את האמת – שהיא קשה והיא כואבת ומביישת אותנו כמדינה וכחברה – אבל אנחנו יודעים, כמו שפתח יושב-ראש הכנסת, להתמודד גם עם כתמים.

צחי הנגבי: בסך הכול, גם הכתמים האלה הם חלק מההוויה של מדינה בתחילת דרכה.

צחי הנגבי: אבל מדינה בשנת ה-70 לחייה לא יכולה להשלים עם הכתמים האלה; היא יודעת לנקות אותם, היא יודעת להתמודד אתם.

צחי הנגבי: אז בוועדה הזאת למעשה אתם תצטרכו לעשות את מה שלא עשו כל הממשלות, כל הכנסות, ולהביא למיצוי של הנושא, עד כדי הכרה וכל דרך שהוועדה תמליץ ותמצא לנכון, והכדור בידיים הנכונות.

צחי הנגבי: נורית, אני באמת מודה לך על כל המאבק.

נורית קורן: תודה רבה.

צחי הנגבי: עשית עבודה מאוד מרשימה, אבל יש לך עוד דרך ארוכה.

צחי הנגבי: וכולנו, כל הכנסת, תתייצב מאחורייך לראות בהצלחתך.

צחי הנגבי: תודה, אדוני היושב-ראש.

חמד עמאר: מה אתה מציע, אדוני?

צחי הנגבי: בסך הכול אני חושב שזה לא יהיה נכון להסיר את הנושא מסדר-היום, למרות שבפועל הדיון מוצה.

צחי הנגבי: אפשר להחזיר את הנושא לוועדה של נורית, ושם הדברים ממשיכים להתברר.

יואל חסון: אולי להחזיר לוועדה.

חמד עמאר: הבעת דעה לחבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

דב חנין: תודה לך, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: אדוני השר, אכן הנושא הזה הוא נושא כאוב, והגיע הזמן שהוא יזכה לטיפול ראוי, מעמיק, רציני ואמיץ בכנסת.

דב חנין: אני מכיר, אדוני היושב-ראש, את הגישה שאומרת: כן, הדברים האלה קרו אז, כשהוקמה המדינה, ב-1948, נעשו אז כל מיני דברים לא טובים, נשאיר את הדברים מאחורינו; ההיסטוריה עברה, צריך לסגור את הפרק הזה.

דב חנין: זו גישה שאי-אפשר לקבל אותה.

דב חנין: הדרך לרפא את הפצעים היא לא בטיוח והיא לא בהדבקת פלסטר.

דב חנין: הדרך לרפא את הפצעים היא בחשיפת האמת.

דב חנין: אור השמש הוא המחטא הטוב ביותר.

דב חנין: ואני רוצה לומר דבר נוסף: לסוגיה הזו יש היבט ששייך להווה, לא רק לעבר.

דב חנין: כי נמצאים אתנו וחיים אתנו ומגיעים לוועדה בראשותה של חברת הכנסת קורן בני אדם, שעד עצם היום הזה חיים את הכאב של מה שקרה בשנות ה-50 המוקדמות וקצת אחרי זה, וחיים גם את התחושה הקשה של אנשים שנגרם להם עוול אבל לא היה מי שמוכן לשמוע ולהקשיב, והתייחסו אליהם כאל מגזימים, מטרידים, פרובוקטורים.

דב חנין: החברה שלנו חייבת לאנשים האלה חוב גדול, והגיע הזמן להתחיל לשלם אותו.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס, בבקשה, דקה.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני היושב בראש, חברת הכנסת חברתי נורית קורן, אני באמת מודה לך מקרב לב על המאבק הזה שעשית, כי זה מאבק שבא וחושף בפנינו, האזרחים, שבחלקם לא באמת היו מעורבים עד לכדי ידיעה מעדויות אישיות של בני משפחה או של חברים וכדומה – כפי שהעיד השר צחי הנגבי, שדיבר על כך שהייתה ידיעה והשלמה וכדומה.

אורלי לוי אבקסיס: אני חייבת להודות שכילדה הסיפור הזה נראה לי סיפור לא הגיוני, וכלא הגיוני אנחנו נתנו משמעויות לעדויות מסוימות, והכתם הוא הרבה יותר גדול, כי הצביעו על הקורבנות כעל הוזים, כעל אנשים שהמציאו איזושהי אגדה אורבנית מטורפת.

אורלי לוי אבקסיס: ועכשיו, לך תבין שבמדינה צעירה, שרוב המנהיגים שלה היו אותם שורדים של הזוועות של הצורר הנאצי – עושים ניסויים בבני-אדם, בילדים, במדינה החדשה; אלה שאמורים היו להביא לאיזושהי מוסריות, שאמורה הייתה לשמש גם אור לגויים, ונוצרה, בין היתר, מתוך הטירוף והרוע בהתגלמותו, בסופו של דבר חלק מאתנו הפכו להיות – אני נזהרת ואני מנסה לחפש את המילים, אבל הדעת לא נותנת והמצפון לא נותן והצדק לא נותן.

אורלי לוי אבקסיס: נורית, בוועדה שלך תצטרכי גם להזמין את אותם אנשים, כי אם עד היום דובר על חטיפות, היום אנחנו מדברים על ניסויים בבני-אדם, בילדים חיים, שמצאו את מותם.

אורלי לוי אבקסיס: והיום שמעתי אצל קרן נויבך – וצריך להגיד תודה רבה לעיתונאים כמו רינה מצליח וקרן נויבך, שלא עוזבים את הנושא הזה – שבידיעה, לא רק שהתייחסו לאנשים האלו ולילדים האלו כאל חומר – תבינו – חומר מעבדה – – –

נורית קורן: ביד היוצר.

אורלי לוי אבקסיס: בדיוק.

אורלי לוי אבקסיס: לכתוב שם: זה יהיה פספוס – תסלחו לי – זה יהיה פספוס אם לא ננצל את תנאי המעבדה ואת החומר הגנטי העומד לרשותנו.

אורלי לוי אבקסיס: זה מזעזע, אבל זה עבר מתחת לרדאר ולרגולטורים.

אורלי לוי אבקסיס: וחלק מתהליך ריפוי, כמו בכל פסיכולוגיה, הוא הכרה בטעות, הכרה במצב, ואני חושבת שהכול צריך להיות חשוף, וגם לחקור את מי שעוד בחיים, כדי לדעת.

אורלי לוי אבקסיס: וזה שיהיה לנו כתם – אני חושבת שהוא כבר קיים, אנחנו לא יכולים להסתיר אותו.

אורלי לוי אבקסיס: אבל בהחלט צריך לטפל וגם לפצות באיזשהו אופן את המשפחות האלה, שלאורך השנים לא ראינו בהן קורבן אלא המדינה הפכה אותן לאנשים הזויים.

אורלי לוי אבקסיס: הגיע הזמן לתקן את המעוות הזה.

אורלי לוי אבקסיס: אני מודה לך, ואני חושבת שאנחנו צריכים להצדיע לכל מי שהמשיך לעסוק בזה, כי אתם חשפתם את ערוותה של מדינת ישראל בתחילת דרכה, ומפה ניתן רק לתקן.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: אנחנו עוברים להצבעה, להעביר לוועדה.

חמד עמאר: חברי הכנסת, נא לשבת בשביל להצביע.

חמד עמאר: אני מפעיל את ההצבעה.

חמד עמאר: הצבעה מס' 2 בעד ההצעה להעביר את הנושא לוועדה – 8 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הנושא לוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, המזרח והבלקן נתקבלה.

חמד עמאר: בעד – שמונה, אין מתנגדים, אין נמנעים.

חמד עמאר: הנושא יעבור לוועדה המיוחדת.

נורית קורן: תודה רבה.

נורית קורן: ציון יום ההוקרה למוזיקה הישראלית

חמד עמאר: אנחנו עוברים לנושא הבא.

חמד עמאר: אנחנו מציינים היום את יום ההוקרה למוזיקה הישראלית, הצעות מס' 7115, 7209, 7218, 7255, 7283, 7286.

חמד עמאר: בהזדמנות הזאת אנחנו מודים לאלפי הזמרים, המלחינים, הנגנים ואנשי הסאונד וההפקה שאחראים לפס הקול הנפלא שלנו.

חמד עמאר: עושר מוזיקלי גדול כל כך כמו שקיים בישראל הוא תוצאה של עבודה קשה ותשוקה גדולה.

חמד עמאר: אבל בישראל המוזיקה היא לא רק בידור; המוזיקה היא הדרך שבה אנחנו נזכרים, שבה אנחנו אוהבים, שבה אנחנו מתגעגעים.

חמד עמאר: זאת הדרך שלנו לספר לעצמנו את סיפור חיינו האישי והלאומי.

חמד עמאר: ברוך השם, יש לנו סיפור נהדר, ויש לנו מוזיקה נהדרת.

חמד עמאר: "איך שיר נולד?

חמד עמאר: ", שאל פעם יהונתן גפן, וענה: "כמו הצחוק".

חמד עמאר: לכבוד יום ההוקרה למוזיקה הישראלית אני רוצה להציע תשובה נוספת.

חמד עמאר: זאת אינה התשובה שלי, זאת התשובה של דוד המלך, אבי אבות המוזיקה הישראלית.

חמד עמאר: הגמרא מספרת כי המוזיקה הייתה הדרך של דוד להתעורר בבוקר.

חמד עמאר: לא היה לו שעון מעורר, אבל היה לו פתרון אחר – כינור.

חמד עמאר: כך נאמר שם – ואני מצטט: "כינור היה תלוי למעלה ממיטתו של דוד, וכיוון שהגיע חצות לילה, באה רוח צפונית ונושבת בו ומנגן מאליו.

חמד עמאר: מיד היה עומד ועוסק בתורה עד שעלה עמוד השחר".

חמד עמאר: אז איך שיר נולד?

חמד עמאר: מהרוח.

חמד עמאר: היא שמגיעה פתאום ומנגנת במיתרי הכינור שבלב עד שהזמזום הופך למנגינה שהופכת לשיר.

חמד עמאר: הרוח לא מגיעה בהזמנה; אי-אפשר לתאם אתה פגישה מראש.

חמד עמאר: הרבה פעמים היא מגיעה באמצע הלילה, בלי הכנה, ורק אז היא מוציאה את הצלילים העדינים ביותר.

חמד עמאר: דוד המלך מלמד אותנו שהרוח לא מגיעה לחינם; היא מגיעה כדי שנתעורר.

חמד עמאר: תפקיד המוזיקה הוא לא רק להנעים את זמננו בדרך לעבודה או בערבי שירה; תפקידה המרכזי הוא להזכיר לנו מי אנחנו ומה תפקידנו, מאין באנו ולאן אנחנו הולכים.

חמד עמאר: מוזיקה טובה – כזאת שנולדה מהרוח, ותמיד עשויה לשמש כשעון מעורר.

חמד עמאר: אני מאחל למדינת ישראל ולתעשיית המוזיקה שלנו עוד הרבה שנים של יצירה מעוררת ומלאה לרוח.

חמד עמאר: עלו והצליחו.

חמד עמאר: אני מתכבד להזמין את ראשון הדוברים, חבר הכנסת יעקב פרי.

חמד עמאר: בבקשה.

יעקב פרי: תודה.

יעקב פרי: אדוני היושב-ראש, גברתי שרת התרבות והספורט חברת הכנסת מירי רגב, חברי כנסת, היום המיוחד שלשמו התכנסנו כאן היום הוא במסגרת השדולה לקידום הזמר הישראלי שבראשותי – שדולה שמתכנסת כמה פעמים בשנה, ובה אנחנו מנסים לדון בעניינים דחופים וחשובים בתחום הזמר הישראלי, היצירה המוזיקלית, והיא עוסקת כמובן בכלל האמנים, היוצרים והמבצעים.

יעקב פרי: היום מגיעה פעילות השדולה לשיאה בקיום יום מיוחד להוקרת הזמר הישראלי.

יעקב פרי: זוהי גם הזדמנות להודות לכנסת, אדוני היושב-ראש.

יעקב פרי: היום נחגג במהלך כל היום בוועדות הכנסת, באירוע מרכזי, בתערוכה שמציגה כתבי יד מקוריים של שירים קלאסיים שמלווים את חיי כולנו, בשידורים בערוץ המוזיקה – ערוץ 24 – ועוד.

יעקב פרי: הזמר הישראלי הוא חלק אינהרנטי של חיינו בכל שלב ובכל היבט, בחיינו הפרטיים ובוודאי בחיינו הלאומיים.

יעקב פרי: הוא חלק בלתי נפרד ממה שעושה את ישראל כה מיוחדת.

יעקב פרי: אמנים ויוצרים מוזיקליים הם העומדים בחוד החנית של היצירה והתרבות הישראלית ומעלים על נס את הזמר הישראלי.

יעקב פרי: הזמר הישראלי הוא גורם מאחד בין תרבויות שונות – אלה המרכיבות את מי שאנחנו כישראלים – ומורכב מהרקעים האתניים השונים שמהם הגענו, מההשפעות המוזיקליות השונות, מההיסטוריה שלנו.

יעקב פרי: מוזיקה ישראלית היא מרכיב מרכזי בסיפור הישראלי של כל אחד ואחת מאתנו.

יעקב פרי: היום המיוחד לזמר הישראלי מאפשר לנו להוקיר את תרומתם של האמנים, היוצרים והמבצעים בתרבות הישראלית.

יעקב פרי: השנה היום המיוחד היה בסימן החינוך המוזיקלי המשמעותי בישראל, שמאפשר לנו גם להוקיר את אנשי החינוך הפורמלי והבלתי-פורמלי ואת אנשי החינוך המיוחד, המהווים גם הם חלק בלתי נפרד מהמוזיקה הישראלית.

יעקב פרי: במהלך היום בוועדות הכנסת השונות ובמהלך האירוע המרכזי למדנו כולנו רבות על ההיבטים הרבים ועל השפע שיש לחינוך המוזיקלי להציע.

יעקב פרי: למדנו על ההשפעות החיוביות על ילדים עם צרכים מיוחדים מחברי עמותת Imagine; למדנו על השילוב הנפלא של ילדים בסיכון באמצעות תוכנית "סולמות" של התזמורת הפילהרמונית; למדנו על מצב החינוך המוזיקלי בישראל, ודנו לאן אנחנו רוצים להוביל אותו; בעיקר למדנו על ההשפעה הגדולה מאוד שיש לחינוך המוזיקלי על ילדי ישראל ועל תרבות ישראל.

יעקב פרי: חברי הכנסת, שמענו היום מפיהם של מגוון רחב של אנשי תרבות וזמר, אמנים, יוצרים, אנשי חינוך מוזיקלי ופוליטיקאים גם על האתגרים הרבים העומדים בפני הזמר הישראלי והחינוך המוזיקלי.

יעקב פרי: אומנם האירוע הסתיים, אך העשייה שלנו לא תמה כאן, וכולי תקווה שיחד עם התמיכה והסיוע שלכם נוכל להביא לשינוי כיוון אמיתי, שיתרום, יעצים את המוזיקה הישראלית ואת עתיד החינוך המוזיקלי.

יעקב פרי: שינוי מתבקש כזה ללא ספק יביא לשגשוג החברה הישראלית כולה.

יעקב פרי: אני רוצה להודות לגברתי השרה, לאדוני היושב-ראש, לחברי חברי הכנסת, לעמותות ולארגונים ששיתפו אתנו פעולה והפכו את היום למוצלח ומיוחד.

יעקב פרי: אני רוצה להודות ליושבי-ראש ועדות הכלכלה, החינוך, העבודה והרווחה על שקיימו דיונים חשובים וסבלניים בנושא הזמר הישראלי והחינוך המוזיקלי.

יעקב פרי: אני רוצה להודות גם לאגף האירועים הכנסת בראשות מירי יכין, ובמיוחד לאלון דגן, על העזרה בארגון ובתפעול של האירוע.

יעקב פרי: תודה רבה ומיוחדת לערוץ המוזיקה, ערוץ 24, על הליווי של כל היום ועל שיתוף הפעולה הנפלא; לאקו"ם, שהציגו תערוכה מרגשת של כתבי יד מקוריים של שירים ישראליים; לאנשי מוסדות החינוך הפורמלי והבלתי-פורמלי שהשתתפו ונרתמו בצורה יוצאת מן הכלל ליום המיוחד הזה; לעמותת Imagine; לסולמות – מוזיקה לשינוי חברתי; לאלכס פיאלקו מקונסרבטוריון נס ציונה ולחבר מועצת העיר חדרה יניב דרי; לדוברים הן בוועדות והן במופע המרכזי; תודה רבה לאמנים ארקדי דוכין, שולי נתן ואליעד נחום על הופעות יוצאות דופן; תודה לעדן טהרני ולרביעיית הנגנים מקונסרבטוריון נס ציונה; תודה מיוחדת לחברי ננסי ברנדס על ההנחיה הנהדרת; וכמובן, תודתי לקהל הנפלא שהיה באולם, וחלקו עדיין – ישב ביציע.

יעקב פרי: באמצעותכם הצלחנו להודות ולו במעט לכל אנשי הזמר, אמני ישראל, יוצרי פס הקול של חיי המדינה.

יעקב פרי: אבקש לסיים בציטוט שאני חושב שמתאים מאוד למקום ולמעמד.

יעקב פרי: תאופיל גוטייה אמר: "המוזיקה עולה בערכה על כל הרעשים".

יעקב פרי: תודה, אדוני היושב-ראש.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: חבר הכנסת יואל חסון, בבקשה.

יואל חסון: אדוני היושב-ראש, גברתי השרה, חבר הכנסת פרי, קודם כול ברכות על היוזמה ועל ההשקעה שלך לאורך כל הקדנציה הזאת בנושא הזה.

יואל חסון: אני חושב שבחברה הישראלית יש מארג תרבותי רחב של המוזיקה והיצירה, שמתפתח ומתפתח.

יואל חסון: אני חושב שאנחנו מבינים שאת היצירה העצמית, כזאת שאנשים עושים מהלב ומתוכם – את זה אי-אפשר לעצור, וטוב שכך.

יואל חסון: אבל צריך גם לעזור, וצריך גם לראות איך עוזרים לאנשים האלה.

יואל חסון: כי כמעט כמו פוליטיקה, אני חושב שגם להיות יוצר זה סוג של חיידק שיש לך, ואתה כנראה לא יכול לברוח ממנו.

יואל חסון: הרבה מהאמנים המקסימים בחברה הישראלית, בעצם זה שהם מחליטים ללכת למסלול הזה גוזרים על עצמם חיים מאוד קשים מבחינה כלכלית, ולפעמים הם אפילו גוזרים על עצמם עוני, ובוודאי דלות.

יואל חסון: לא מזמן הייתה התייחסות לשייקה פייקוב, שלא גומר את החודש – הגיע לגבורות ולא מצליח להתקיים ולהזדקן בכבוד.

יואל חסון: והוא לא היוצר היחיד, והוא לא הזמר היחיד – – –

קריאה: – – –

יואל חסון: הוא יוצר, כן, אבל יש זמרים ויש שחקנים, ואנשים בעולמות האלה באמת סובלים סבל רב מאוד.

יואל חסון: אני חושב, גברתי השרה, אולי צריך באמת לחשוב על הקמה של איזו קרן – – –

מירי רגב: זה כבר קורה, בתוך חודשיים.

מירי רגב: היא נמצאת כבר באישורים אחרונים של משרד המשפטים.

יואל חסון: טוב, אז אני אשמח לשמוע את זה עכשיו כשתעלי.

מירי רגב: קרן אמנים במצוקה כבר קיימת, דרך אגב – קרן שלנו ושל מפעל הפיס.

מירי רגב: קרן נוספת תקום לאמנים ותיקים בכלל, כדי לסייע להם יותר ביצירות שלהם.

יואל חסון: אז אני חושב שזה באמת משהו שחשוב שאכן יתבצע ויקרה.

יואל חסון: כי אני באמת – אתם יודעים, לא מזמן הייתי בבאר שבע.

יואל חסון: היינו במקום שמפעל הפיס מפעיל; בני נוער וגם צעירים אחרי צבא באים לשם, מלחינים, כותבים ועושים מוזיקה.

יואל חסון: אתה מסתכל על האנשים האלה; הם אופטימיים, הם נהנים, הם אוהבים את זה – זה מה שהם רוצים לעשות בחיים שלהם.

יואל חסון: איך אמר לי אחד מהם?

יואל חסון: הוא אמר לי: ההורים שלי על סף התקף לב.

יואל חסון: הם אומרים: מה, זה מה שאתה רוצה בחיים שלך, להיות זמר?

יואל חסון: מה יצא ממך?

יואל חסון: איך תחיה?

יואל חסון: איך תגמור את החודש?

יואל חסון: צריך לטפל בזה.

יואל חסון: צריך לטפל בזה ולתת לאנשים האלה את האפשרות באמת גם ליצור וגם להתקיים.

יואל חסון: אתם יודעים, יש מסלול כזה של ספורטאי מצטיין, אז אולי צריך גם מסלולים לאמנים מצטיינים.

מירי רגב: יש מוזיקאי מצטיין, רקדן מצטיין.

יואל חסון: כן, כל הדברים האלה, שיודעים לאתר את המצטיינים באמת ולתת להם את הסיכוי להגיע להישגים עם אפשרות גם לקיים את עצמם בכבוד.

יואל חסון: המילה האחרונה שאני רוצה לומר בעניין הזה היא בעניין של הזמר העברי המקורי, העתיק יומין.

יואל חסון: אתם יודעים, אנחנו היום מתמודדים עם מוזיקה שהיא טובה בפני עצמה: "טודו בום" – בטח שמעתם גם על ה"טודו בום", החדש; "הכול בסדר, טודו בום".

יואל חסון: שמעת על זה, גברתי השרה?

מירי רגב: כן, "טודו בום".

יואל חסון: "הכול בסדר, טודו בום".

יואל חסון: אתם יודעים, לפני שידעתי שאני הולך לעלות לכאן הסתכלתי קצת על המילים של השיר הזה.

יואל חסון: קודם כול, זה שיר קליט מאוד, נחמד, חמוד.

יואל חסון: לא כל שיר חייב להיות עם איזו משמעות עמוקה מדי.

יואל חסון: זה בסדר, אבל זה לא צריך לבוא – ה"טודו בום" לא צריך לבוא על חשבון שירים שמבחינתי הם שירים שהם הבסיס של הקיום שלנו, של הציונות, של יוצרים שהם באמת מקום המדינה ולפני קום המדינה.

יואל חסון: צריך להגדיל ולשפר את האפשרות שצעירים ובני נוער של היום ייחשפו גם למוזיקה המקורית, למוזיקה עם קצת יותר תוכן ועומק.

יואל חסון: אולי הם לא ירקדו אותה בדיסקוטקים, אבל הם לא רק צריכים ללמוד אותה בשיעור ספרות אלא צריכים גם לשמוע אותה יותר בתחנות הרדיו, צריך לשמוע אותה יותר בטלוויזיה, צריך לחדש אותה יותר.

יואל חסון: אני חושב שאחד הדברים הכי מקסימים שעושים היום אמנים חדשים וצעירים הוא שהם מחדשים שירים ישנים ועושים – שכחתי את הביטוי.

קריאה: קאברים.

יואל חסון: קאברים לשירים ותיקים.

יואל חסון: אין דבר יותר מקסים מזה ויפה מזה, ואת זה צריך לעודד.

יואל חסון: שוב, אני שמח שהכנסת מעלה את הנושא.

יואל חסון: אני שמח, חבר הכנסת פרי, שאתה לוקח את זה על עצמך.

יואל חסון: בדרך כלל מה שאתה לוקח על עצמך, אתה מצליח בו.

יואל חסון: תודה רבה לכולכם.

חמד עמאר: חבר הכנסת גואטה – אינו נוכח.

חמד עמאר: חבר הכנסת דב חנין – אחרון הדוברים.

חמד עמאר: אחריו שרת התרבות והספורט חברת הכנסת מירי רגב תשיב.

דב חנין: תודה לך, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: גברתי השרה, עמיתי חברי הכנסת, חבר הכנסת פרי, הערכה על היוזמה שלך לציין את יום ההוקרה הזה.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, אני הצטרפתי לכל מילה בדברי הפתיחה היפים שהבאת בפנינו.

דב חנין: רק תיקון אחד קטן: המקור ליצירה המוזיקלית, לפחות לפי התורה, הוא לא דוד אלא יובל.

דב חנין: זה נמצא בבראשית – – –

חמד עמאר: תפנה למזכירות הכנסת.

דב חנין: אני אפנה למזכירות הכנסת.

דב חנין: בבראשית, פרק ד', מופיע שיובל הוא "אבי כל תֹפש כינור ועוגב".

דב חנין: אני חייב להודות על ההערה הזאת ליובל עופר, היועצת שלי.

דב חנין: היא יובל ונושאת את השם יובל, שהוא שם חשוב במסורת המוזיקלית, לפחות לפי התורה.

דב חנין: למוזיקה יש מקום אדיר בתרבות האנושית.

דב חנין: למוזיקה יש מקום אדיר בפסיכולוגיה האנושית.

דב חנין: חוקרים ניסו להבין מה בעצם הפונקציה הביולוגית של מוזיקה, והגיעו למסקנה שזה דבר שמתחבר באופן עמוק לכל המערכת הרגשית שלנו.

דב חנין: יש מעט מאוד דברים שההתחברות שלהם למערכת הרגשית האנושית היא כל כך חזקה כמו של המוזיקה.

דב חנין: כשאנחנו מדברים על המוזיקה הישראלית, אדוני היושב-ראש, אנחנו יכולים בהחלט להתגאות.

דב חנין: יש הרבה במה להתגאות: יש הרבה מאוד מגוון, הרבה מאוד עושר, הרבה מאוד יצירה.

דב חנין: אנחנו מדברים גם על יצירה מוזיקלית, גם על הביצועים המוזיקליים.

דב חנין: בתחום המוזיקה הקלאסית יש לנו תזמורות מעולות ומפוארות בקנה מידה עולמי, כמו התזמורת הפילהרמונית.

דב חנין: יש לנו יצירה מוזיקלית ותרבותית מופלאה שנעשית באופרה הישראלית.

דב חנין: מבחינה זו, חבר הכנסת פרי, אתה מוביל בכנסת את הנושא של קידום החינוך המוזיקלי.

דב חנין: זה מאוד מאוד חשוב לקדם את החינוך המוזיקלי בכל הרמות ובכל הצורות.

דב חנין: אם אני מדבר כבר על מוזיקה קלאסית – מוזיקה קלאסית קצת אחרת, גם היא נפלאה, נעשית על ידי התזמורת האנדלוסית, ואני תמיד מתרגש ונהנה לראות את היצירות שלה ואת החיבור המאוד-מאוד מרשים של מסורת מוזיקלית מערבית ומזרחית והעושר העצום שהחיבור הזה יכול להביא לנו.

דב חנין: בהקשר הזה אני רק רוצה לומר שאנחנו צריכים לתמוך בכל סוגי היצירה האלה.

דב חנין: הן לא עומדות זו מול זו; אנחנו רוצים גם את זו וגם את זו, ומכל אחת מהן אפשר ליהנות, ואפשר ללמוד, ואפשר להתפתח, ואפשר להתרגש, ואפשר לשמוח שיש לנו את כל היצירות היפות האלה אצלנו.

יעקב פרי: אפשר גם להיות מאוחדים לפעמים.

דב חנין: בהחלט, בהחלט.

דב חנין: אני רוצה גם להזכיר את המוזיקה הערבית.

דב חנין: יש לנו כמה להקות ותזמורות מעולות של מוזיקה ערבית בישראל, וגם זמרים ומבצעים.

דב חנין: מבחינה זו, אני מנצל את ההזדמנות, גברתי השרה, לקרוא לחזק את התמיכה במוזיקה הזאת.

דב חנין: ישנה יצירה מרשימה.

דב חנין: אני באופן אישי מאוד אוהב את המוזיקה הזאת.

דב חנין: היא מייצרת מנעד אחר של צלילים ושל חיבורי צלילים, והיא מאוד מאוד מרגשת ומאוד מאוד יפה, וצריך לתמוך בה כדי שלא רק אלה שנמצאים בנצרת יוכלו ליהנות ממנה אלא גם כאלה כמוני, שנמצאים בתל אביב.

דב חנין: וכמובן צריך לדבר לא רק על הלהקות והתזמורות – צריך לדבר על היוצרים והיוצרות, הזמרים והזמרות, ויש לנו כאלה מופלאים בארץ, באמת, מכל הסוגים, מכל הז'אנרים, הז'אנרים המערביים והמזרחיים, וכולם מייצרים מוזיקה יפה ומרגשת.

דב חנין: בהקשר הזה אני רוצה להזכיר את העובדה שהשנה אנחנו העברנו בכנסת, גברתי, גם בתמיכתך, את חוק איה כורם, שהגן ומגן על זכויות המבצעים; משחרר בעצם את המבצעים בתחום המוזיקה מהכבילה שהייתה קיימת לחוזים מאוד מאוד ארוכי שנים ומשעבדים.

דב חנין: אני חושב שגם זו דרך לקדם את העידוד ואת התמיכה שלנו במוזיקה.

דב חנין: אבל ביום הזה אנחנו בעיקר אומרים תודה לכל היוצרים והיוצרות, לכל הנגנים, המבצעים, הזמרים, המלחינים המופלאים שיש לנו בארץ.

דב חנין: אנחנו רק יכולים לבקש מהם שימשיכו לעשות יצירה מוזיקלית כל כך מופלאה וכל כך מגוונת, ולומר להם שאנחנו מאוד שמחים במגוון ובאושר הזה.

דב חנין: מי ייתן שהוא ימשיך ויתפתח וישגשג.

דב חנין: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: תשיב שרת התרבות והספורט חברת הכנסת מירי רגב.

מירי רגב: כבוד יושב-ראש הכנסת, חברי חבר הכנסת חמד עמאר, סגן יושב ראש הכנסת ידידי יואל חסון, חברי חבר הכנסת דב חנין, ואחרון חביב, ידידי חבר הכנסת יעקב פרי, יושב-ראש השדולה לקידום הזמר הישראלי בכנסת ומארגן יום ההוקרה בכנסת ישראל – יום הוקרה, ובאמת מגיע לך שאפו גדול: הצלחת להביא ארגונים רבים, חברי כנסת רבים, את כל יושבי-ראש הוועדות של הכנסת רתמת לטובת יום שלם שבו עוסקים בתרבות הישראלית, במוזיקה הישראלית.

מירי רגב: אין דבר שמחבר יותר אנשים ועמים מהמוזיקה.

מירי רגב: תכף אני ארחיב גם בסוגיה הזו.

מירי רגב: בכל זאת, לפני שאתייחס להצעות לסדר-היום שלפני, אני מבקשת לברך את חברתי חברת הכנסת נורית קורן, אשר פועלת באופן נמרץ בכל הקשור לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, המזרח והבלקן.

מירי רגב: היום כנסת ישראל מציינת, בדיונים כאלה ואחרים, את הנושא הזה.

מירי רגב: כידוע, ממשלת ישראל, ואני כחברה בה, קיבלנו החלטה שהגיע הזמן לחשוף את הפרשה החמורה.

מירי רגב: שמעתי גם מה אמר כאן חברי חבר הכנסת השר צחי הנגבי.

מירי רגב: קיבלנו החלטה באומץ רב, משום שעד היום מאות משפחות אינן יודעות לאן נעלמו ילדיהן; ילדים שנגזלו מההורים שלהם בכוח ונעלמו מעיני הציבור.

מירי רגב: עד היום עננה שחורה ודגל שחור מתנוססים מעליהם.

מירי רגב: הגיע הזמן לחשוף את העוול הנוראי שנעשה לציבור רחב בישראל.

מירי רגב: הגיע הזמן שנחשוף את האמת, גם אם היא כואבת, כי אין כמו האמת לרפא את הפצע הנוראי, שעדיין מדמם בחברה הישראלית.

מירי רגב: יישר כוח לכל העוסקים במלאכה, והגיע הזמן שנביא את האמת לחברה הישראלית, בוודאי למשפחות שמקוות ומתפללות יום-יום לשמוע מה קרה לגורל ילדיהן.

מירי רגב: חברי חברי הכנסת, ביום זה, שבו אנו מצדיעים לזמר הישראלי, אני שמחה שאין מחנות – אין שמאל ואין ימין, אין מזרח אין מערב, אין חרדים ואין מסורתיים, חילונים, כי גם לחברנו גואטה היה חלק בהצעות לסדר-היום, ונבצר ממנו להיות ביום הזה.

מירי רגב: כולנו מתאחדים סביב הזמר והמוזיקה הישראלית.

מירי רגב: אך לצערי יש תמיד מי שמשביתים שמחות, וכמה אני לא מופתעת שהשבתת השמחה מגיעה הפעם מתאגיד השידור הציבורי החדש, שהודיע על פיטורי העורכת והמגישה המצוינת ורד יפתחי גרין, שהגישה שנים רבות תוכנית מוזיקה ים תיכונית, תכנית שהקהל אהב והתחבר אליה.

מירי רגב: אבל, כמובן, התוכנית הזאת לא מתאימה לדנ"א האליטיסטי והמנותק של המנהלים של תאגיד השידור החדש, ולכן הם החליטו לפטר אותה.

מירי רגב: התאגיד, לצערי, עושה טעות גדולה, כי מעניין איזה עלה תאנה הם ימנו במקום ורד לתוכנית החשובה הזאת.

מירי רגב: אשמח אם אתם, חברי חברי הכנסת, תביאו את הסוגיה הזאת לדיון.

מירי רגב: אני יודעת שהיינו חלוקים בדעותינו בעניין תאגיד השידור הציבורי.

מירי רגב: אבל מה שקורה שם זה פשוט לא לעניין.

מירי רגב: ודווקא אתה, פרי, וגם אתה, יואל, שהנושא התרבותי והקשר עם הציבור כולו חשוב לכם – חשוב שנעשה דיון בוועדת הכלכלה, או בוועדה של מרגי, בוועדת החינוך, על כל סוגיית התאגיד הציבורי.

מירי רגב: הם מפטרים אנשים שעבדו שם שנים, שעשו עבודה מצוינת, שהם לא חלק מהפלייליסט.

מירי רגב: ונדבר גם על הפלייליסט, חלק מהדנ"א שלהם: זה לא יכול להיות, זה כסף ציבורי, זה 700 מיליון שקלים תקציב ציבורי, ולא יכול להיות שהם עושים בו כבשלהם.

מירי רגב: צחי, לא היית כאן קודם, אמרתי לך יישר כוח על כל הטיפול בפרשת ההיעלמות של ילדי תימן, המזרח והבלקן.

מירי רגב: עבודה מצוינת אתם עושים, אמרתי את זה בתחילת דברי, יישר כוח.

מירי רגב: אני חושבת צריכים להתגייס למאבק הזה.

מירי רגב: זה שתמכתם בהקמת התאגיד לא אומר שאתם לא צריכים לפקח ולוודא שהתאגיד הזה עובד על פי נורמות ציבוריות שקופות, כמו כל תאגיד ציבורי שהכסף של הציבור כולו מושקע בו.

מירי רגב: אני ממש מבקשת מכם להעלות את זה לסדר-היום.

מירי רגב: פרי, כפי שאמרתי לך קודם, אני מברכת אותך על היוזמה לציון היום הזה ביום חגיגי כזה בכנסת.

מירי רגב: אמרתי חלק מהדברים שאני הולכת להגיד כאן בשדולה, כשהתכנסנו, גם יואל היה חלק מהשדולה הזאת, היום בצהריים.

מירי רגב: בדרך כלל לא קורה שאותם אנשים שמגיעים לשדולה מגיעים גם למליאה, הם מתחלפים, כי כולם רצים בין ועדות, ואני יודעת את זה.

מירי רגב: אני יודעת, כולם רצים בין ועדות ובין כינוסים, אבל יצא לנו ככה שאנחנו היינו גם בשדולה.

מירי רגב: ובכל זאת, אני אגיד חלק מהדברים, כי צופים בנו בערוץ הכנסת, וחשוב שהדברים שאמרתי שם גם יישמעו ויגיעו לציבור הרחב.

מירי רגב: אכן, למוזיקה הישראלית יש במה להתפאר.

מירי רגב: היא חקוקה בשבילי ארצנו ומהווה השראה לצועדים בה לאורכה ולרוחבה.

מירי רגב: המוזיקה הישראלית, על מנעד הצלילים והקולות, הז'אנרים והשילובים שבה, היא מקור גאווה גדול לחברה הישראלית.

מירי רגב: המוזיקה היא פסקול החיים שלנו בארץ הזאת.

מירי רגב: המוזיקה ליוותה אותנו בצמתים חשובים לאורך התפתחותה של המדינה שלנו.

מירי רגב: ברגעים הקשים וברגעים השמחים המוזיקה הייתה שם וביטאה את הרגשות העזים של החברה הישראלית.

מירי רגב: ולכן, אני מאמינה שהמוזיקה היא ענף התרבות היחידי שמהווה את הדופק הפועם של החברה הישראלית.

מירי רגב: כפי שאמרתי בטקס פרסי אקו"ם, אם היה פלייליסט שמחשב את שלל ההאזנות בכל רגע נתון, הוא היה השיקוף המדויק ביותר של אופייה וזהותה של החברה הישראלית.

מירי רגב: מה שקורה במוזיקה הישראלית בשנים האחרונות הוא קריאת כיוון אופטימית מאוד לתהליכים שעוברים עלינו.

מירי רגב: שימו לב למה שקורה סביבנו בפוליטיקה, בתקשורת, בין ימין ושמאל, עדות וקבוצות, מסורת וחדשנות, פריפריה ומרכז: המוזיקה כאילו מדלגת מעל כל המתחים האלו.

מירי רגב: להקה משדרות מרקידה את תל אביב, חוזר בתשובה עם ציציות בחוץ ממלא מועדונים.

מירי רגב: שירי אמנים שמאלנים מככבים בערבי שירה בהתנחלויות, ויוצאי התנחלויות מתנחלים ברדיו הכללי.

מירי רגב: אין-ספור שילובים של ישן וחדש פורצים אל התודעה: מוזיקה מרוקאית, תימנית, יידישאית, משולבת בג'אז, בפופ וברוק עכשווי.

מירי רגב: גם המוזיקה הערבית מתחבבת על האוזן הישראלית.

מירי רגב: ההפריה התרבותית היא בדרך כלל מקור ברכה לכולנו – פעם זה לא קרה.

מירי רגב: יחד עם זאת, על אף האידיליה שבה אני מסרטטת את המוזיקה הישראלית, עדיין לפנינו אתגרים רבים.

מירי רגב: מה שנחשב בעבר למוזיקה ישראלית קאנונית הדיר מתוכו חלקים נכבדים מעולם הזמר הישראלי וכאילו ביקש לעצמו להיות מוזיקה מערבית, ואם מזרחית – אז רק מוזיקה ממזרח אירופה.

מירי רגב: זו אחת התובנות שאליה נחשפתי בימי הראשונים במשרד התרבות.

מירי רגב: חלוקת משאבים לא צודקת, מעוותת, המקבעת את הלכי החשיבה האליטיסטית.

מירי רגב: ראיתי איך המוזיקה הקלאסית המערבית משופעת בתקציבים, בעוד המוזיקה המזרחית, האנדלוסית והערבית נחשבו למוזיקה נחותה ופחות איכותית, ולכן גם חסרו להן משאבים.

מירי רגב: ראיתי ולא יכולתי לשתוק.

מירי רגב: התחלתי בשורה ארוכה של תיקונים במבחני התמיכה כדי לקבוע מסמרות וכדי לשנות מה שנחשב היה כמציאות מתחייבת.

מירי רגב: התחלתי במאבקי, ואני מתכוונת להמשיך בו עד שהם יהפכו כולם להיות חלק מהפלייליסט הישראלי.

מירי רגב: אם תשאלו אותי מה הדחף שמלווה אותי בעשייה הלוחמנית שלי למען המוזיקה הים-תיכונית הישראלית, בשנתיים האחרונות מאז התמניתי לשרת התרבות, אשיב לכם במשפט אחד: לא עוד השפלות בנוסח מה שעבר נסים סרוסי ב"טנדו", ולא עוד עלי תאנה.

מירי רגב: אני בטוחה שאתה זוכר את זה, פרי, את מה שקרה בראיונות מול סרוסי, מול שימי תבורי, ומול כל הזמרים של הזמר המזרחי.

מירי רגב: איך השפילו אותם, איך גרמו להם להיות נחותים, ואיך חלקם בצער ובכאב עזבו את הארץ.

מירי רגב: סרוסי עזב את הארץ בגלל אותה תוכנית "טנדו", שהשפילה אותו וגרמה לו להרגיש לא שייך ולא חלק מהישראליות, ולא חלק מהחברה הישראלית.

מירי רגב: ולמי שלא הבין, ענייננו הוא לגמרי בתכל'ס, בלהישיר מבט מול אליטה, שניכסה לעצמה את המוזיקה הישראלית; אליטה שתוכניות השידור שלה מדירות ומגדירות לעצמן מהי תרבות נחותה ומהי איכותית.

מירי רגב: אז אני אומרת כאן בקול: אין דבר כזה תרבות נחותה ותרבות אליטיסטית.

מירי רגב: אין דבר כזה.

מירי רגב: יש מוזיקה שאנחנו, כל אחד מהציבור הישראלי, מתחבר אליה, וכל אחד מרגיש שזה נוגע בו; וזה, מה שנוגע, הופך את המוזיקה בשביל כל אחד ואחד בחברה הישראלית למוזיקה טובה.

מירי רגב: ולכן לא תהיה פה הדרה.

מירי רגב: לא תהיה פה אליטה שתקבע מה נחשב ומה לא.

מירי רגב: ובעניין עלי התאנה, גם הניסיון למנות את אבי שושן כעלה התאנה בפלייליסט לא צלח, והאמת נחשפה מעל פני גלגל"צ.

מירי רגב: למזלנו, ההתפתחות הטכנולוגית, יוטיוב והרשתות החברתיות, חודרת את כל החסמים ואת ועדות העורכים ואת המנחים, והמוזיקה המזרחית מגיעה לראש מצעדי הפזמונים.

מירי רגב: הציבור לא מזייף, כי הוא הלקטור האמיתי והוא יודע מה טוב.

מירי רגב: אבל אנחנו חייבים להם, חייבים לאותם יוצרים ויוצרות של המוזיקה המזרחית או הישראלית הים-תיכונית, חייבים לשים אותה במרכז הבמה – לא במקום, לצד המוזיקה המערבית; גם וגם.

מירי רגב: אני מצטערת שאני אומרת את זה פה, אבל בן-גוריון באמת היה אחד המנהיגים שהערצתי – אני חושבת שאין אחד במדינת ישראל שלא העריץ את בן-גוריון – אבל בדבר אחד הוא טעה: בעניין כור ההיתוך; בזה שהוא דרש מכולנו להיות ישראלים; בזה שהוא דרש מכולנו לוותר על הזהות שלנו.

מירי רגב: אני לא יודעת אם אתם זוכרים את עצמכם – או אתה, פרי, זוכר את עצמך – אבל אני בעטתי במוזיקה הספרדית ובמוזיקה המרוקאית ובפיוטים.

מירי רגב: לא רציתי.

מירי רגב: רציתי להיות ישראלית.

מירי רגב: לא רציתי לשמוע את המוזיקה הזאת בבית, ועשיתי להם עוול נורא, כי רציתי להיות ישראלית כמו כולם.

מירי רגב: ולעומת זאת, מה שאמר ז'בוטינסקי: תזמורת האומה, תזמורת האומה שנותנת מקום לכל כלי שינגן את המוזיקה הייחודית שלו, וביחד אנחנו יוצרים את המוזיקה היפה ביותר והטובה ביותר, ובכך אנחנו נותנים מקום לזהות האישית של זה שבא מפולין, ומיוון, ומעיראק, ומתימן, וממרוקו, אבל ביחד אנחנו יוצרים את המוזיקה הישראלית הכל-כך מיוחדת.

מירי רגב: ולכן קיבלתי החלטה להגדיר במבחני תמיכה מתוקנים את הייחוד המוזיקלי, ונתתי מקום של כבוד והוקרה למה שמכונה בטעות "מוזיקה מזרחית"; לא, היא מוזיקה ישראלית ים-תיכונית.

מירי רגב: נאבקו ועדיין נאבקים בי בבג"ץ, אבל זה לא עוזר להם, כי עד היום, תודה לאל, אני מנצחת בכל הבג"צים; כי המדיניות הזאת היא מדיניות אמיתית, היא מדיניות של צדק אמיתי, צדק חברתי וצדק תרבותי; כי מוזיקה ותרבות זה זהות – זה זהות של אדם, זה זהות של חברה.

מירי רגב: ואני שמחה שבג"ץ מחזיר כל הזמן את אותם עותרים בחזרה ואומר להם שכל מה שעשינו וכל מה שהובלתי בשנתיים האחרונות היה מתוך הבנה, מתוך בדיקה, מתוך חשיבה ומתוך שינוי אמיתי של מה שקורה בחברה הישראלית.

מירי רגב: בחודש הקריאה, שיחל בשבוע הבא – ואני מזמינה אתכם, את חברי הכנסת, את השרים, לקחת חלק, יחד עם הציבור, ביותר מ-50 ירידים שיהיו ברחבי הארץ ובפעם הראשונה גם במגזר הערבי – לא רק במגזר היהודי, גם במגזר הערבי – אנחנו ניפגש עם יוצרות ויוצרים בפאבים, בספריות, בשווקים, במרחב הציבורי, כדי להחזיר את הילדים ואת הנוער אל המילה הכתובה.

מירי רגב: אנחנו עושים את זה לא רק בחודש הקריאה.

מירי רגב: אנחנו עושים את זה באירועים של המשרד, מביאים את הזמר המזרחי והמערבי, את הוותיקים ואת החדשים – וצדק במה שאמר כאן יואל חברי, שדיבר על אותם אמנים שלא גומרים את החודש, שקשה לי מאוד כשאני נפגשת אתם.

מירי רגב: ולכן, אנחנו הולכים להודיע על שלושה פרויקטים אדירים לטובת אותם אמנים ותיקים.

מירי רגב: אנחנו נעדכן את הציבור, אנחנו נעדכן אותם, וזה יביא להם פרנסה, אבל מעבר לזה שיביא להם פרנסה, זה יביא להם כבוד; הם ימשיכו להופיע במקומות עם כבוד; הם יהיו חלק מאותם מקומות שמופיעים בהם גדולי זמרי הזמר הישראלי היום, כפי שהם היו בעבר.

מירי רגב: אלה הדברים שאנחנו עושים.

מירי רגב: הקמנו קרן מצוקה לאמנים, ולשם יכולים לפנות אמנים במצוקה כדי לקבל תקציב, כי יש הרבה אמנים שמתביישים להגיד שהם במצוקה.

מירי רגב: אנחנו מודיעים בקרוב על קרן – תכף נסיים עם משרד המשפטים את כל האישורים המשפטיים שלה – קרן לאמני ביכורים, לכל אותם אמנים חדשים שרוצים להצליח ואין מוסדות שתומכים ונותנים להם את הכוח לעשות את זה.

מירי רגב: אני חושבת שהיכולות שלנו כמשרד לשנות את התמיכות, לתת תעדוף לאמנים ותיקים, לתת תעדוף לשיתופי פעולה בין ותיקים לחדשים – זה מה שנותן לנו את הכוח להמשיך ולשיר, להמשיך ולשמוח, ולזכור שעל הבמה הזאת לכולם יש כבוד: ותיקים וחדשים וצעירים, מזרח ומערב, פריפריה ומרכז, יהודים וערבים, חרדים וחילונים.

מירי רגב: זה כוחה של המוזיקה.

מירי רגב: זה כוחה של התרבות.

מירי רגב: אני שמחה שאחרי שנתיים של עשייה במשרד הזה אני מביאה תוצאות ולא רק דיבורים, ואנחנו נמשיך בשנה הקרובה לעשות טוב למוזיקה ולתרבות הישראלית, כי היא צריכה להגיע לכל אחד ואחד מאזרחי המדינה הזאת.

מירי רגב: תודה רבה לכם.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: מה את מציעה?

מירי רגב: אני חושבת שנסת

מירי רגב: פק באירוע הזה ונמשיך להוקיר ענפים נוספים בתרבות הישראלית.

מירי רגב: אני אשמח לקחת בזה חלק.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: מסכימים, חברי הכנסת?

קריאות: כן.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: תם סדר-היום.

חמד עמאר: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, כ"ו בסיוון התשע"ז, 21 ביוני 2017, בשעה 11:00.

חמד עמאר: ישיבה זו נעולה.