ישיבת מליאה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 240, 2017-06-13 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום י"ט בסיוון התשע"ז, 13 ביוני 2017, אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נפתח בנאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מפעיל את ההצבעה כדי שהמעוניינים יוכלו להירשם, לצורך ההרשמה בלבד.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אייכלר, אנא, פתח היום את הנאומים בני הדקה.

ישראל אייכלר: תודה, אדוני היושב-ראש.

ישראל אייכלר: היום הכנסת ציינה את יום העיוור, וחשוב מאוד לקיים דברים כאלה, ליצור אינטראקציה עם הציבור, בשביל שנדע דברים שידועים ומוכרים לאנשים ואנחנו לא יודעים.

ישראל אייכלר: למשל, אדוני היושב-ראש, אני לא בטוח כמה חברי כנסת יודעים את מה שעלה היום בוועדה לפניות הציבור – שקשיש עיוור לא זכאי לדמי ליווי כי הוא לא בגיל העבודה.

ישראל אייכלר: יכול להיות שיש חברי כנסת שידעו את זה.

ישראל אייכלר: אני חושב שזה ממש מזעזע, מרקיע שחקים.

ישראל אייכלר: למה אדם קשיש עיוור כבר לא צריך ליווי?

ישראל אייכלר: הוא לא הולך לעבודה; הוא צריך ללכת למכולת, הוא צריך ללכת הביתה, הוא צריך לחזור, הוא לא יודע איך לעשות כוס קפה.

ישראל אייכלר: חייבים לתת דמי ליווי לקשישים, גם אם אינם בגיל העבודה.

ישראל אייכלר: אחד הדברים הנוראים הוא שתעודת עיוור – יש שאלה קשה: מיהו עיוור.

ישראל אייכלר: יש 800 רופאים במדינה, רופאי עיניים, שמוסמכים לתת תעודת עיוור, אבל אמרו מביטוח לאומי בוועדה ששני רופאים – אחד יכול לקבוע ששדה הראייה מצדיק תעודת עיוור ואחד קובע שלא, ואין הכשרה תואמת לרופאים של הביטוח הלאומי ולרופאים האחרים.

ישראל אייכלר: עכשיו יושבת ועדה, ואני מקווה ורוצה שהכנסת תגביל את זמנה של הוועדה הזאת כמה שהיא יכולה – כוועדה או כמישהו – ובתוך כמה חודשים יהיה ברור שיש גוף אחד שנותן תעודת עיוור, והיא מוכרת גם על ידי הביטוח לאומי וגם על ידי שירותי הרווחה, וגם עיוור שמקבל כמה שעות סיעוד, יהיה מותר לו ללכת למרכז לקשישים עיוורים, ויהיה זכאי.

ישראל אייכלר: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת ישראל אייכלר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת טלב אבו עראר, בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת יעל גרמן.

טלב אבו עראר: תודה, מכובדי היושב-ראש, מכובדי השר, חברי חברי הכנסת, בימי חודש הרמדאן, חודש שבו אנחנו צמים, מינהל מקרקעי ישראל ומינהלת הבדואים מחלקים צווי הריסה ביישובים הבלתי-מוכרים – בימים האלה – אתמול ושלשום ובשבוע שעבר.

טלב אבו עראר: לא אכפת להם מחודש הרמדאן, חודש הקודש, חודש הצום, ובעיקר ביישוב רכמה.

טלב אבו עראר: היישוב רכמה קרוב לירוחם.

טלב אבו עראר: נוסף על כך, מכובדי היושב-ראש, יחידת יואב, יחידת המשטרה שמלווה את ההריסות – מלווה את ההריסות שם, אבל לצערי היא רואה דברים ומגִנה על הגוף המבצע – דברים שם שהם בניגוד לחוק, כדי להרוס: חיות, מזון לחיות, לבהמות שבקרבת מקום – ונותנת אישור וגיבוי לדברים שהם בניגוד מוחלט לחוק.

טלב אבו עראר: ולידיעת כל גורמי האכיפה, גם אנחנו אזרחי המדינה ומבקשים להתייחס אלינו כאזרחים, ולא כאויבים.

טלב אבו עראר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת טלב אבו עראר.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת יעל גרמן, בבקשה, גברתי, ואחריה – חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.

יעל גרמן: תודה לך, אדוני היושב-ראש, נכבדי השר, חברי וחברותי, אני חוזרת כרגע מ"דיאלוג בחשכה", שהכנסת יזמה, ואני פשוט רוצה לומר שזאת הייתה חוויה בלתי רגילה, לשבת בעיניים עצומות, למעשה עם בליינד על העיניים, ולדבר רק ברשות, לדבר מתוך מתן כבוד לאחר, להקשיב למה שאחרים אומרים, לדעת לקצר בדברים – מפני שאני לא הדוברת היחידה, ויש עוד כמה – ולהבין כמה שהחושים שלנו מטעים אותנו, גם חוש הראייה – גם חוש הראייה – בעיקר הראייה – והמישוש, והריח והשמיעה; הם מטעים אותנו.

יעל גרמן: אנחנו שומעים ורואים, ותוך כדי כך שאנחנו שומעים ורואים אנחנו גם חושבים על כל מה שסיפרו לנו על מה שאנחנו רואים; אנחנו רואים איש עם צבע אחר, או אדם שמדבר במבטא כזה, ומייד באים אלינו כל הדעות הקדומות וכל מה שחינכו אותנו; ובחשכה אפשר אולי להסיר ולהשיל את כל הדעות הקדומות, ולדעת באמת להקשיב לאחר ולדעת ולהבין שהאחר, לא משנה מי הוא, וכמה שהוא שונה, הוא בסך הכול שווה לנו, ואולי זה המסר שרצו להעביר, אז אני מודה לכל המארגנים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: יצוין שזה התקיים במסגרת יום האחדות שהכנסת מציינת היום, והיו כמה שולחנות עגולים מאוד מעניינים.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף, בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס.

עבדאללה אבו מערוף: אדוני היושב-ראש, חברי כנסת נכבדים, כבוד השר, שר הפנים דרעי, שלשום בשעות הבוקר המוקדמות, אחרי חצות, ב-02:00–03:00, פושעים שרפו את מועדון המפלגה הקומוניסטית בעיר עראבה, עירו של חברי חבר הכנסת אוסאמה סעדי; באותו מועדון חבר הכנסת אוסאמה סעדי גדל, בימי הלימודים.

עבדאללה אבו מערוף: המועדון הזה קיים 65 שנים – מועדון שמחנך אנשים לערכי אנושות, ערכי שלום, ערכים אינטרנציונליסטיים, ערכי אהבת האחר, ערכים אנושיים.

עבדאללה אבו מערוף: עראבה היא העיר הראשונה בכלל, המובילה מבחינת מספר האקדמאים, וחלק גדול – אני יכול להגיד בביטחון רב – יותר מ-70% מהאקדמאים – 300 רופאים, מאות מהנדסים, עורכי דין, גדלו שם, במועדון הזה, והמפלגה הקומוניסטית חינכה אותם על הערכים האלה, והם למדו, רובם, בארצות הסוציאליסטיות לשעבר, בעיקר בברית המועצות, וידיים פושעות, ידיים נתעבות, התנפלו על המועדון ושרפו אותו כליל שלשום לפנות בוקר.

עבדאללה אבו מערוף: המעשה הנפשע הזה, המעשה הפאשיסטי הזה – אני מקווה ורוצה שאכן המשטרה ושלטונות החוק ידעו מי עשה את זה, כי כלי הפשע עדיין נשארו שם: יש שם פטיש גדול, ודברים אחרים שעדיין נמצאים שם.

עבדאללה אבו מערוף: אני בטוח שאם המשטרה רוצה לפענח את הפשע הזה, היא אכן תוכל, בהקדם.

עבדאללה אבו מערוף: היה לי קשה מאוד לראות את דמעותיהם של חברי, שגם חינכו אותי והתחנכו במועדון הזה, שיזכו לחיים ארוכים, בני 80, 85, תאופיק כנעני, אברהים שמשום ועומר סעדי, כמה כואב להם שהמועדון הזה נשרף, מועדון של ערכי אנושות, ערכי תרבות וערכים אידאולוגיים חשובים מאוד.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מסעוד גנאים.

מנחם אליעזר מוזס: תודה, אדוני היושב-ראש, אתמול פורסם שקבינט הדיור אישר שיווק של 27,800 יחידות דיור חדשות ברחבי הארץ, כמעט 30,000 יחידות: 7,000 יחידות באום אל-פחם, 3,000 יחידות בקריית עקרון, 3,500 בבני עיש, 12,000 יחידות דיור במתחמים בכפר סירקין, 1,300 בכפר קאסם, ושאלתי, אדוני היושב-ראש:

מנחם אליעזר מוזס: מה חלקו של הציבור החרדי בכל המתחמים האלה?

מנחם אליעזר מוזס: לפי תוכניות הבנייה, שוב מדובר בגורדי שחקים ובבניינים ללא סוכות, שלא יתאימו לציבור החרדי.

מנחם אליעזר מוזס: אני קורא לשר האוצר, שבחסותו פועל מטה הדיור, מעל במה זו: עד מתי?

מנחם אליעזר מוזס: עד מתי תימשך המגמה הזאת להדיר את החרדים מכל התוכניות?

מנחם אליעזר מוזס: עד מתי ימכרו לנו את כסיף-כסייפה באזור הפזורה הבדואית, או המחיר למשתכן, שאפילו הזוכה המאושר, אם איננו בן לעשירים או לבינוניים, דינו להתאכזב, כי בחסות בנק ישראל הבנקים הקשיחו את התנאים, ולא מסוגלים כעת לעמוד בתנאים הקשוחים שהבנקים מעמידים בהסכמת בנק ישראל?

מנחם אליעזר מוזס: יוצא מכך שבנק ישראל דואג לבנקים, האוצר דואג לקופת המדינה, ומי ידאג ל-2 מיליון איש אשר לא מסוגלים לגמור את החודש בבואם לממש את זכותם לדיור בישראל?

מנחם אליעזר מוזס: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מוזס.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מסעוד גנאים, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת יהודה גליק.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה לדבר על המקרה של החייל הערבי הדרוזי אדהם מרעי מחורפיש; החברים שלו התנפלו עליו, גם בחסות המ"פ, וגם קצינים השתתפו בהשפלתו, הכו אותו, קיללו אותו בביטויים גזעניים.

מסעוד גנאים: אני פה שואל: כל הכלל הזה, שכל יום אומרים לנו, כערבים: אתם רוצים את הזכויות, אבל יש חובות, ובראש החובות האלה השירות הצבאי – האם השירות הצבאי של אדהם מרעי הגן עליו מפני השפלה וגזענות, כי בסוף הוא ערבי?

מסעוד גנאים: לא, לא הגן עליו.

מסעוד גנאים: הם לא שמרו על כבודו – לא החובות ולא השירות הצבאי שמרו על הכבוד שלו כבן אדם.

מסעוד גנאים: בסוף הם התייחסו אליו בגזענות, כי הוא ערבי.

מסעוד גנאים: אותו דבר כמו השירות הזה – –

ענת ברקו: זה לא בסדר, אל תכליל.

מסעוד גנאים: – – והחובות האלה לא נתנו ליישובים הדרוזיים לא שוויון ולא צדק.

ענת ברקו: אל תכליל – – –

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יהודה גליק.

ענת ברקו: – – –

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת ברקו, את ודאי לא חבר הכנסת יהודה גליק.

יולי יואל אדלשטיין: אני שומע את קולך וקורא ליהודה גליק, זה קצת מוזר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יהודה גליק, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת אוסאמה סעדי.

יהודה גליק: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, חברות הכנסת, המתוקים והמתוקות מן הקואליציה ומן האופוזיציה, יהודים ושאינם יהודים, רמדאן כרים לחברי המוסלמים.

יהודה גליק: היום באמת הוא מימיה היפים של הכנסת; הסתובבנו במסדרונות הכנסת וראינו עבודות יצירה, כולם מעשי ידיהם של אנשים לקויי ראייה – עבודות אמנות באמת מרתקות, מרגשות, פותחות את העיניים ואת הלב.

יהודה גליק: היה לנו מייד לאחר מכן יום של אחדות.

יהודה גליק: ראינו מה זה קשב לאחר, ראינו מה זה לאפשר לשבת – בשולחן שלי ישב מנהל בית-ספר מתמרה, נאהל זועבי, ישב שם חבר הכנסת חיליק בר – פשוט ראינו שאפשר לנהל, אפילו בתוך הבניין הזה, שיח, על ידי קשב.

יהודה גליק: זה פשוט דבר נפלא.

יהודה גליק: אני מציע שנאמץ את היום הזה.

יהודה גליק: נתחיל ב-365 ימים בשנה, ונראה איך נתקדם הלאה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת גליק.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת סעדי, בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

אוסאמה סעדי: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, בהמשך למה שאמר חברי עבדאללה אבו מערוף, מובן שאנחנו כולנו מגנים את שרפת המועדון של חד"ש ושל המפלגה בעיר שלי, עראבה.

אוסאמה סעדי: בעניין הזה, אדוני היושב-ראש, הגשתי שאילתה דחופה, והיא אושרה, מחר היא תעלה במליאה ואנחנו נציג את הנושא הזה, אבל ודאי שאנחנו כולנו מגנים את הפשע הזה במועדון שרבים רבים, מאות, היו בו, למדו שם.

אוסאמה סעדי: כמובן, אנחנו נרחיב בעניין הזה מחר, אדוני היושב-ראש.

אוסאמה סעדי: רציתי, אדוני היושב-ראש, להזכיר עוד פעם שאתמול אני וחברי דיברנו כולנו על הרצח בכפר קאסם; אתמול נורה ונרצח עורך דין אדם אל-הואשלה ממולדה, חורה, בנגב; בן 42, היה חבר למקצוע כשהיינו עורכי דין – נורה ונרצח.

אוסאמה סעדי: היום, לפני שעות אחדות, נרצחה בחורה, קטינה, בת 17, בעיר רמלה, הנרייט קרא.

אוסאמה סעדי: המספר עלה, אדוני.

אוסאמה סעדי: אתמול אמרנו 1,205, והיום אנחנו כבר אומרים 1,207.

אוסאמה סעדי: אנחנו שואלים, וכל האזרחים שואלים: עד מתי?

אוסאמה סעדי: כבוד השר דרעי, אני פונה אליך: אנחנו כבר זועקים זעקה – זעקת שבר של אימא שכולה, של אבא שכול, של אח יתום.

אוסאמה סעדי: עד מתי אנחנו נמשיך לספור?

אוסאמה סעדי: אם באמת זה היה קורה בחברה היהודית, אדוני היושב-ראש – וכל יום יש רצח אחרי רצח, אחרי רצח – האם הממשלה לא הייתה מתכנסת ומחליטה?

אוסאמה סעדי: ולכן אני פונה אליך, השר דרעי: הממשלה צריכה לקבל החלטה, החלטה חד-משמעית, להילחם בפשע, בפשיעה במגזר הערבי, ולצמצם עד מאוד את הרציחות האלה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חבר הכנסת סעדי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חברת הכנסת ענת ברקו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בסם אללה א-רחמאן א-רחים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כבוד היושב-ראש, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, לפני כמה ימים פורסם הספר "הנגלה והנסתר בערביי ישראל", ספר שמטיף לגזענות, ספר שמסית נגד האוכלוסייה הערבית.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הספר הזה, אני אצטט כמה משפטים ממנו, מדבר עלינו – –

ענת ברקו: אתה מדבר על הספר של פרופ' ישראלי?

עבד אל חכים חאג' יחיא: – – איום על קיום המדינה.

אוסאמה סעדי: זה פרופסור?

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה פרופסור, אני לא יודע מי נתן לו את הפרופסור.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני לא יודע אם הוא יכול להיות בחברת בני אדם, אבל בואו נתקדם.

אוסאמה סעדי: זה פרופסור לגזענות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כן, ברור, יש לו גם חברים כנראה, כי היו גם שרים – –

קריאה: – – –

עבד אל חכים חאג' יחיא: – – היו גם שרים וגם חברי כנסת מהליכוד שהשתתפו בחניכת פרסום הספר, וזה אומר דורשני.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אבל אני אצטט מה הוא כתב:

עבד אל חכים חאג' יחיא: אנחנו איום על קיום המדינה, וגיס חמישי, אבל יש משפט שהוא יותר מסוכן: הוא אומר שאנחנו טפילים שיונקים מעטיני המדינה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: משפטים כאלה נאמרו נגד יהודים בעולם.

עבד אל חכים חאג' יחיא: על משפטים כאלה אמרו: אנטישמיות, ועל זה אנשים גם הוגשו לבתי-דין.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני שואל: אם אנשים בכירים במדינה – שרים שמייצגים את המדינה וחברי כנסת – משתתפים בחניכת ספר כזה, ואפילו במילה אחת לא מתנגדים ולא אומרים ולא מעירים, השאלה היא אם יש צורך בהגשת תלונה כדי להעמיד אותו לדין על הסתה לגזענות והסתה לרצח, וגם את השותפים שלו שם, או שהמשטרה צריכה להבין את זה לבד.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מי שעוקבת אחרי משפט וחצי משפט של אזרחים ערבים בפייסבוק צריכה ללכת לספר הזה ולחקור את זה שכתב אותו וזה שמסית.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני אומר לכם, השתיקה שלכם היא שותפות ברצח הבא, אם יהיה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת ענת ברקו, בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חברת הכנסת עליזה לביא.

ענת ברקו: תודה, אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני רוצה לדבר על הקוד הערכי.

ענת ברקו: האם המילה "ערכי" בהקשר של האקדמיה נהפכה למילת גנאי?

ענת ברקו: מה זה הדבר הזה?

ענת ברקו: אני יכולה לספר לכם סיפור: כשהבת שלי הייתה בתיכון, היא יום אחד באה הביתה וסיפרה שהמורה לאזרחות, לא פחות ולא יותר, מטיף שלא לשרת בצה"ל, אפילו שיש חוק מדינה; מצד אחד הוא מלמד אותם על חוקי המדינה, מצד שני הוא מטיף שלא לשרת בצה"ל.

ענת ברקו: אז אין בעיה עם חופש אקדמי, אבל אנחנו לא רוצים להגיע למצב שיש היום בארצות הברית, שכדי שאפשר יהיה להעביר הרצאה בכל הקשור למדינת ישראל, חייב לשבת שוטר בקהל; אני אומרת את זה באופן אישי.

ענת ברקו: אין חופש אקדמי.

ענת ברקו: במערב היום אין חופש אקדמי.

ענת ברקו: אז פה יש חופש אקדמי, אבל לא לנהל חרמות, לצאת נגד האוניברסיטה שמקבלים ממנה משכורת, לקבל מענקי מחקר וכספים שמגיעים לכל מיני מרצים כדי להשמיץ את המדינה.

ענת ברקו: רוצים לעשות את זה?

ענת ברקו: חופש ביטוי?

ענת ברקו: לא בתוך האקדמיה.

ענת ברקו: יתכבדו אותם מרצים, יתמקדו בנושא ההרצאה שלהם, ואם הם כן רוצים להציג דברים, שיעשו את זה באופן באמת פלורליסטי, ולא חד-צדדי.

ענת ברקו: ולכן, אסא כשר, עם הרעיון שלו – אולי צריך לעשות התאמות מסוימות, אבל אי-אפשר לחשוד באב שכול, שעשה את הקוד האתי של צה"ל, וכתב אותו, ובעצם מחנכים לאורו את הדור הצעיר של הפיקוד, וכל הצבא פועל לפיו – אי-אפשר לחשוד בו שהוא רוצה רע למדינת ישראל או לאקדמיה הישראלית.

ענת ברקו: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת ענת ברקו.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת עליזה לביא, בבקשה, גברתי, ואחריה – חבר הכנסת אורן חזן.

עליזה לביא: תודה, אדוני היושב-ראש.

עליזה לביא: חברותי, חברי, חברי הכנסת, זה באמת יום מרגש ומיוחד.

עליזה לביא: אנחנו חוזרים עכשיו מהשולחנות העגולים, יום האחדות.

עליזה לביא: בשולחן שאני ניהלתי, אני לא חושבת שהייתה לאנשים אפשרות להיפגש קודם – זה גר פה, זאת גרה שם, באמת מנעד של דעות.

עליזה לביא: היה לנו גם הכבוד לארח אותך, אדוני היושב-ראש, ושמעת את הפער הדורי בין המשתתפים, שיח ער.

עליזה לביא: אבל ממש לפני זה היה דיון בוועדת החוץ והביטחון על הקשר שלנו עם יהודי ארצות הברית, ועל המתח הגדול, שהולך וגדל וגדל, בלי שום תשומת לב, ועד כמה אנחנו, כמדינת ישראל, לא ערים מספיק לגידול במתח הזה.

עליזה לביא: המקום של הגיור, מתווה הכותל, שאנחנו מדחיקים, ולצערי הרב נוספות הצעות קשות בסוגיות האלה.

עליזה לביא: אנחנו כאן, בבית הזה, כולנו, לא ערים מספיק להשלכות של דיבורים, של חקיקה.

עליזה לביא: דיברנו על אחדות, אנחנו רוצים באמת לעשות משהו?

עליזה לביא: אז בואו נהיה קצת קצת עם הבנה ועם תובנה.

עליזה לביא: לפני שאנחנו באים לחנך אחרים, לראות עד כמה הפעילות שלנו כאן, המשפטים והחקיקה או ההצהרות על החקיקה מאיימים, מרחיקים רבים שלא גרים כאן אבל עדיין מרגישים בלב חלק מהחברה הישראלית והעם היהודי.

עליזה לביא: תודה, אדוני היושב-ראש.

יולי יואל אדלשטיין: תודה, חברת הכנסת לביא.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אורן חזן, בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת דב חנין, אחרון הדוברים.

אורן אסף חזן: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אורחים ביציע, חשבתי לעמוד פה ולספר על משחק הכדורגל שהתרחש בדיוק לפני שעה בין נבחרת הכנסת לנבחרת הגרמנית, שהגיעה ישר מהפרלמנט.

אורן אסף חזן: מובן שאנחנו הפסדנו, אבל מבחינתי הניצחון הוא עצם ההשתתפות.

אורן אסף חזן: אבל רציתי להתייחס דווקא לדברים שנאמרו פה רק לפני רגע על אותו ספר, הספר של פרופ' רפי ישראלי, אם אינני טועה.

אורן אסף חזן: גם אני הגעתי לאותו אירוע, הוזמנתי לאירוע.

אורן אסף חזן: לא ידעתי באמת במה מדובר.

אורן אסף חזן: יש דברים שנאמרו שהם מאוד קשים וקיצוניים לי, ולכן קמתי ועזבתי.

אורן אסף חזן: אבל אתם יודעים מה ההבדל בינינו – ביני, בין חברתי ענת ברקו, ובינכם?

אורן אסף חזן: אנחנו, כשמישהו חוצה את הגבול, יודעים להגיד די, יודעים להגיד שזה לא מקומנו.

אורן אסף חזן: אנחנו לא עושים הכללות – בניגוד לכם, שאתם משתמשים גם בכיסא הזה כדי לשרת את הגרועים שבאויבינו.

אורן אסף חזן: מבחינתי – אמרתי לא אחת: כן, חלק מחברי הרשימה המשותפת הם גיס חמישי ואף גרוע מזה; כן, חלק מחברי הרשימה המשותפת, הדברים הקשים שנכתבו בספר, אפשר להצביע על אנשים פה ספציפית ולהגיד: עליהם מדובר.

אורן אסף חזן: הפער בין זה לבין ההכללה של כל הציבור הערבי בישראל הוא גדול, ולכן אנחנו שומרים על הגבול הזה.

אורן אסף חזן: אנחנו נמשיך לשמור, אדוני היושב-ראש, על אזרחי ישראל היהודים, וכמובן גם על אזרחי ישראל הערבים, כי בסופו של דבר, אומנם זו מדינה יהודית, עם רוב יהודי מובהק, אבל אנחנו גם יודעים שבורא עולם אמר שאנחנו צריכים לכבד את כולם.

אורן אסף חזן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חזן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה, אדוני.

דב חנין: תודה לך, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: הנרייט קרא, צעירה בת 18 מרמלה, חגגה אתמול את סיום לימודיה.

דב חנין: היום היא נרצחה.

דב חנין: בתחילת השבוע נרצחו מאיה גורן, בת 41, ואודליה בכר, בת 24.

דב חנין: מתחילת השנה נרצחו 13 נשים על רקע מגדרי.

דב חנין: זו מציאות בלתי נסבלת וזו הפקרות בלתי נסבלת.

דב חנין: למצב הזה חייבים לשים קץ, והדרך לעשות את זה היא לאמץ תוכנית חירום להתמודדות לאומית עם התופעות האלה, של אלימות נגד נשים ורצח על רקע מגדרי.

דב חנין: היום ציינו את יום האדם העיוור בכנסת, ועם כל הכאב, אני חייב לומר שהעיוורים בישראל סובלים מפערים ומאפליה אפילו ביחס לקבוצות אחרות של נכים.

דב חנין: למשל, דמי ליווי לעיוור הם כ-700 שקל, לעומת קצבת ניידות לנכה, שמגיעה ל-2,300 שקל.

דב חנין: צריך להעלות קצבאות לנכים, אבל גם צריך להשוות בין דמי הליווי לעיוור לקצבת הניידות לנכים אחרים.

דב חנין: יחד עם חברי כנסת נוספים, הגשתי הצעת חוק כזו, ואני מקווה שאנחנו נקדם אותה במהירות.

דב חנין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חנין.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, בשמכם אני רוצה לקדם בברכה משלחת רשמית רמת דרג מן הראדה, הפרלמנט האוקראיני, בראשות יושבת-ראש ועדת החוץ, הגב' האנה הופקו.

יולי יואל אדלשטיין: ברוכים הבאים.

יולי יואל אדלשטיין: דוברו פוז'לובט.

יולי יואל אדלשטיין: אורחים יקרים, ברוכים הבאים לירושלים בירת ישראל וברוכים הבאים לכנסת, מעוז הדמוקרטיה הישראלית.

יולי יואל אדלשטיין: המשלחת הזאת מבקרת בכנסת במסגרת דיאלוג מקצועי עם ועדת החוץ והביטחון שלנו, המעמיק את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות.

יולי יואל אדלשטיין: זהו יישום ישיר של הרצון לפתח את היחסים בין ישראל ואוקראינה, שקיבל ביטוי במפגש עם יושב-ראש הראדה, שהתקיים בסוף השנה שעברה.

יולי יואל אדלשטיין: אני שמח שהביקור המקצועי החשוב הזה יצא לפועל ובטוח שרבים יבואו בעקבותיו.

יולי יואל אדלשטיין: השנה אנחנו מציינים חצי יובל לכינון היחסים הדיפלומטיים בין ישראל ואוקראינה.

יולי יואל אדלשטיין: בשנה האחרונה התקיימו ביקורים הדדיים של אישים רמי דרג, ולאחרונה אף אירחנו בכנסת את ראש ממשלת אוקראינה, מר ולדימיר גרויסמן.

יולי יואל אדלשטיין: בביקור ההוא שמחנו לבשר יחד כי בקרוב צפוי כי אזרחי ישראל שעלו מאוקראינה יקבלו את תשלומי הפנסיה המגיעים להם.

יולי יואל אדלשטיין: כל אלו מצטרפים לביקור הנוכחי של ועדת החוץ, ומעידים על קשרים המצוינים והידידותיים השוררים בין המדינות בכלל ובין הפרלמנטים בפרט.

יולי יואל אדלשטיין: אני מאחל לאורחינו ביקור פורה ומהנה.

יולי יואל אדלשטיין: ברוכים הבאים.

יולי יואל אדלשטיין: (מחיאות כפיים)

יולי יואל אדלשטיין: ציון יום האחדות

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו ממשיכים בסדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מציינים כרגע את יום האחדות, כאן, במליאה, במסגרת הצעות לסדר-היום מס' 6654, 7099, 7172, 7195, 7196 ו-7197.

יולי יואל אדלשטיין: לפני שלוש שנים חטפו ורצחו מחבלי ה"חמאס" את שלושת הנערים גיל-עד שער, נפתלי פרנקל ואיל יפרח, השם ייקום דמם, שהיו בדרך לביתם.

יולי יואל אדלשטיין: כולנו זוכרים את הימים הכאובים הללו, שבהם מדינת ישראל כולה שילבה ידיים, ומתוך תחושת שותפות עמוקה ניסתה לאתר את הנערים ולהקל את כאב המשפחות.

יולי יואל אדלשטיין: לצערנו, לא הצלחנו להשיב את הבנים בשלום.

יולי יואל אדלשטיין: המשפחות, בהחלטה אצילית, החליטו להפוך את הטרגדיה האישית ליום העצמה לאומית בנושא האחדות, שהוא אחד הנושאים החשובים ביותר על סדר-יומה של החברה הישראלית.

יולי יואל אדלשטיין: מאז ומתמיד הייתה ירושלים סמלו של העם היהודי, וגם סמל לאחדותו.

יולי יואל אדלשטיין: בתקופה הקדומה ירושלים לא נמצאה בנחלת שבט ספציפי, אלא הייתה משותפת לכולם.

יולי יואל אדלשטיין: הכניסה בשערי העיר הסירה מן המבקרים את המחיצות והמחלוקות שמאפיינים כל כך את החיים במקומות אחרים.

יולי יואל אדלשטיין: בימי החגים, כשעלו רבבות לירושלים, הם שרו בדרכם: "עמדות היו רגלינו בשעריך ירושלם.

יולי יואל אדלשטיין: ירושלים הבנויה כעיר שחברה לה יחדו"; חז"ל פירשו שכוונתם הייתה שירושלים היא העיר שעושה את כל ישראל חברים.

יולי יואל אדלשטיין: מאז ועד היום, בכך תלויה הצלחתה של ירושלים ושל החברה שלנו כולה: כאשר בין חלקי העם שוררות קרבה ואחווה, אין גבול להישגים שאנחנו יכולים להגיע אליהם; כאשר נזנחת האחדות, וחלילה מתגברת שנאת חינם – זה השלב הראשון בדרך לחורבן.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מציינים השנה את יום האחדות בדיוק שבוע לאחר שציינו 50 שנים לניצחון במלחמת ששת הימים ולאיחוד המחודש של ירושלים.

יולי יואל אדלשטיין: למרחק בין שני הימים יש חשיבות גדולה, כיוון שאת הצורך באחדות יש לעורר לא רק בימים הגדולים והמיוחדים, אלא גם בימי החולין.

יולי יואל אדלשטיין: אומנם קולות החגיגות בעיר כבר נדמו, ו"עולי הרגל" – במירכאות, ודאי – שבו לביתם, אך הצורך באחדות לא תם; בכל יום ויום אנחנו צריכים לשמור על החיבור בינינו, על תחושת השיתוף, על רגש האחריות כלפי הזולת, ועל הערבות ההדדית.

יולי יואל אדלשטיין: לכל אלו נוכחות מרכזית בהיסטוריה ובתרבות שלנו, והיום אנחנו ממשיכים לחזק ולהרחיב אותם.

יולי יואל אדלשטיין: ממשכן הכנסת, המקום שבו מתאספים כלל נציגי החברה הישראלית, חשוב שקולו של ערך האחדות יישמע ברמה.

יולי יואל אדלשטיין: כולי תקווה שכך יהיה, ומכאן תצא הבשורה אל ארץ ישראל כולה.

יולי יואל אדלשטיין: כפי שאמרתי, אנחנו מציינים את היום במליאה במסגרת הצעות לסדר-היום, ואני מתכבד להזמין את ראשון הדוברים, חבר הכנסת חזן.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מאיר כהן.

אורן אסף חזן: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברותי, חברי חברי הכנסת, אורחים נכבדים, זו השנה השלישית שלי בכנסת בציון יום האחדות.

אורן אסף חזן: זו השנה השלישית שלי בכנסת, שאני מסתכל ושואל את עצמי רגע לפני שאני עולה לדוכן, אם זה יהיה נכון להגיד ששוב עצוב לי לראות שדווקא ביום כמו היום – שהוא שונה, ואמור להיות שונה מכל אחד מהימים שבהם אנחנו מוצאים את עצמנו מתכתשים ורבים זה עם זה, משמאל, מימין, דתיים, חילונים – האם נכון להגיד שחבל שדווקא ביום הזה, שוב, הנוכחות וההשתתפות, לא רק בדיון במליאה, אלא במהלך היום, הן דלילות?

אורן אסף חזן: פעם נוספת שאני שואל את עצמי אם דווקא אני זה שצריך לבוא ולהגיד ולדבר, ואולי למצוא את עצמו חוטף אחרי זה על הראש – למה אתה מטיף לנו מוסר.

אורן אסף חזן: אז זה לא עניין של מוסר, אדוני היושב-ראש, זה עניין של מה שהכנסת הזאת מייצגת.

אורן אסף חזן: אני יודע שלאדוני היושב-ראש חשוב כבוד הכנסת, אבל חשוב יותר מזה גם מה הציבור חושב עלינו.

אורן אסף חזן: ואם בימים כמו היום – אגב, ביום שבו אנחנו מציינים גם את היחס והדאגה לקהילת העיוורים, וכמו בכל יום אחר שבו אנחנו מציינים דווקא את אלה שאין מי שיצעק בשמם פה, בכנסת, אנחנו מוצאים את עצמנו מסבירים ומצטדקים למה אנחנו לא לוקחים חלק, אדוני היושב-ראש, זה כואב לי.

אורן אסף חזן: את הסיפור האישי שלי הרוב מכירים, חלקם שמעו עליו בטלוויזיה.

אורן אסף חזן: זה לא סוד שביקרתי בבולגריה, מעבר לים.

אורן אסף חזן: מה שאנשים לא יודעים זה למה בכלל חזרתי.

אורן אסף חזן: אני לא חזרתי לישראל ככה סתם פתאום באמצע יום חולין.

אורן אסף חזן: אני אנצל את הדקות שיש לי כדי לספר סיפור שאני בטוח שגם לאדוני היושב-ראש הוא לא ידוע.

אורן אסף חזן: ביום החטיפה התחתן בן דוד שלי.

אורן אסף חזן: אני בתקופה ההיא באמת גרתי בבולגריה.

אורן אסף חזן: כמה ימים לפני הוא מרים לי טלפון ואומר לי: אורן, תשמע, בברית שלי לא היית, היית בבית-חולים; בבר-מצווה שלי לא היית, סיפרת סיפורים על לווייתנים ודולפינים מעבר לים, טיילת; אם אתה לא בא לחתונה, תעשה טובה, אנחנו כנראה גמרנו.

אורן אסף חזן: מובן שלא התווכחתי, עשיתי לו הפתעה, הגעתי לחתונה.

אורן אסף חזן: יום למחרת, ביום שישי, ראיתי על מסך הטלוויזיה מרצדות כמה מילים על חשש לחייהם של שלושה נערים.

אורן אסף חזן: בתור מי שבא מחו"ל, ואם יש פה אנשים שביקרו תקופה בחו"ל, אז – לעתים כשאתה מגיע מחו"ל אתה מרגיש פתאום יותר ישראלי מישראלי.

אורן אסף חזן: רצתי מהר לבית של ההורים, שאלתי אם הם יודעים על מה מדובר.

אורן אסף חזן: באותה שבת, שבת חתן של המשפחה – אצלנו במשפחה כל אחד עם הקשרים שלו: אחד במשטרה, ואחד בפוליטיקה, ואחד בצבא – כל אחד סיפר בדלי מידע על מה שקורה ועל מה שקרה, ואני בחרתי לעצמי להאריך את השהות שלי בארץ, החלטתי שאני רוצה לעשות מעשה.

אורן אסף חזן: אעשה לכם סיפור ארוך – קצר, ואספר לכם שבאותו שבוע ארגנתי אוטובוס של צעירים, פרסמתי בפייסבוק: מי שרוצה לבוא לעשות סיבוב לחזק את המשפחות, שיצטרף.

אורן אסף חזן: ביום חמישי של אותו שבוע נסענו, אוטובוס מלא סטודנטים וסטודנטיות, צעירים וצעירות, מהעיר אריאל, לסיבוב בין היישובים.

אורן אסף חזן: בסוף היום הגענו ליישוב טלמון, התקיימה שם עצרת תפילה.

אורן אסף חזן: רואים אותנו, חבר'ה צעירים חילונים בעצרת תפילה, לא ממש הבינו על מה מדובר.

אורן אסף חזן: באו, שאלו את אחת הבנות: תגידו, מה אתם עושים פה?

אורן אסף חזן: היא הצביעה עלי, אמרה: הוא ארגן אותנו, הוא הביא אותנו לכאן.

אורן אסף חזן: ניגש אלי בחור בשם רביד שרון, אני זוכר את השם שלו עד היום, שואל: מה אתם עושים פה?

אורן אסף חזן: לא סיפרתי לו שאני הבן של, שאבא שלי פעם היה חבר כנסת, לא סיפרתי לו שאני בכלל מבולגריה.

אורן אסף חזן: אמרתי לו: תראה, אני מאריאל, ראיתי את זה בטלוויזיה, הרגשתי צורך לבוא לחזק.

אורן אסף חזן: הוא אמר: אני מזמין אתכם לבוא לבית של המשפחה.

אורן אסף חזן: אמרתי: תראה, לא נעים, יש פה הרבה אנשים – תבואו כולם, נעשה מפגש בחצר.

אורן אסף חזן: באמת הלכנו לבית משפחת שער.

אורן אסף חזן: אווירה ש-אני לא יודע, במבט לאחור נראית אולי מעט פסטורלית, סיטואציה שאני בטוח שאף אחד לא יכול להבין – משפחה שלא יודעת מה עם הבן שלה: אכל, שתה, חם לו, קר לו, אם הוא חי או מת בכלל, ואנחנו עומדים שם, בפינה אחת חבר'ה מתפללים, בפינה אחרת קוראים קצת פרקי תהילים, בעוד פינה אנשים בוכים, ואז יוצאים ההורים, בת גלים ואופיר.

אורן אסף חזן: אני מספר את הסיפור הרבה פעמים, ואני שואל אם מישהו יכול לנחש מה הדבר הראשון שאמרה לי בת גלים שער.

אורן אסף חזן: היא הסתכלה עלי ושאלה אותי: למה אתה לא מחייך?

אורן אסף חזן: ריבונו של עולם, מה זאת אומרת מחייך, איך אני יכול לחייך?

אורן אסף חזן: ופתאום הייתה שיחה נעימה וטובה, על תקווה שהבנים עוד ישובו, ונבשל, ונעשה סעודת הודיה.

אורן אסף חזן: ואני אומר: הייתי כמו שף, הייתה לי מסעדה, אני מוכן לבשל, ופתאום כאילו הכול בסדר.

אורן אסף חזן: ואני חוזר באותו לילה הביתה, וכל הנסיעה אני מלא במחשבות – אני מלא במחשבות איך דווקא אני, מי שגדל בבית פוליטי, מי שמגיל מאוד מאוד צעיר היה פעיל, מי שנלחם עבור ארץ ישראל, חזר מטיול בחו"ל בשביל להילחם על ההתנתקות, הוביל מאבקי סטודנטים, עזר לפצועים אחרי לבנון השנייה – איך אני הרשיתי לעצמי להיות ברוגז עם המדינה, לקום וללכת?

אורן אסף חזן: ואני מקבל החלטה, אדוני היושב-ראש, לחזור לארץ.

אורן אסף חזן: ובאותו רגע, כמו כל עם ישראל, אגב, מלווים את המשפחות, ואחרי זה צוק איתן, וקצת במקלטים, וקצת עם חיילים, וקצת תרומות, ואז נגמרת המלחמה, ואתה שואל את עצמך מה לעשות – אדוני, אני מבקש, ברשותך, עוד 20 שניות, ואני מסיים – ואני מקים את פורום צעירי אריאל.

אורן אסף חזן: ובכל התקופה הזאת אני חושב דבר אחד: יש משהו הרבה יותר גדול מכולנו, מכל אחד ואחת מאתנו כפרטים, וגם מאתנו כיחידה שמקיימת את מדינת ישראל בארץ ישראל.

אורן אסף חזן: אם אנשים כמו המשפחות האלה – אגב, כמו כל אחת ממשפחות השכול במדינת ישראל, שבאופן כזה או אחר אם נסתכל ונבין שכולנו קשורים אליה, אם מקרבה ראשונה, שנייה או שלישית – אם אנשים בשעות הכי קשות שלהם, אכפת להם מהאחר, במקרה הזה מה אתי, ויכול להיות גם מה אתך, אדוני היושב-ראש, ומה עם כל אחד, כנראה אנחנו, כשטוב לנו ונוח לנו, צריכים לעשות.

אורן אסף חזן: אז אני פונה לדור הצעיר ואני אומר לו: תיקחו נשימה עמוקה, תצאו קצת מהרשתות, תבינו שיש פה מדינה שלא השאירו לנו אותה לשמור עליה, השאירו לנו אותה קודם כול כדי שנהיה ראויים לה.

אורן אסף חזן: אז לעתים זה בסדר לצעוק ולהתווכח, להגיד את מה שעל לבך, אבל מעל הכול זה בסדר גם לכבד את האחר, ולזכור שכוחנו באחדותנו.

אורן אסף חזן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אורן חזן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מאיר כהן, בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי.

מאיר כהן: אדוני היושב-ראש, חברות וחברי כנסת נכבדים, 55% מהמורים דיווחו כי הם חוו בשנה החולפת אלימות.

מאיר כהן: יותר מ-200,000 קריאות לאלימות נרשמות מדי שנה ברחבי הרשת – זה כולל אלימות מילולית, קריאה אקטיבית לאלימות פיזית ואיחולים למוות.

מאיר כהן: הכבישים שלנו גדושים באלימות, מצפירות ואי-מתן זכויות בסיסיות עד לעקיפות ברוטליות והורדת נהגים מבוהלים מהכביש.

מאיר כהן: במגרשי הספורט שלנו מתנגנים בעיקר שירים של נגד, ולא של בעד.

מאיר כהן: המוטו המרכזי שלנו הוא לתייג, לתייג ושוב לתייג: לתייג את השמאלן הבוגד, את הימני הפאשיסט, את ההומו, את המזרחי, את הערבי ואת האשכנזי.

מאיר כהן: בנאום הזה, אדוני היושב-ראש, איני רוצה לדבר על יריקות לעבר חיילים ברחוב החרדי, ולא על שרפת בובות של חיילים בל"ג בעומר.

מאיר כהן: גם לא על קריאות "מוות לערבים" או "אטבח אל-יהוד" במגרשי הכדורגל.

מאיר כהן: אני לא רוצה לדבר על אותן קללות, הסתה ואיחולי המוות שמציפים את הרשתות החברתיות.

מאיר כהן: אני לא רוצה לדבר על הקריאות שכל החרדים גנבים, ולא על אלה שמכנים את המזרחים מנשקי קמעות, לא על חובשי הכיפה שמכנים את ההומואים בהמות, ואפילו לא על הגברים שמשתיקים את נשותיהם בצעקה אלימה ומאיימת.

מאיר כהן: ביום זה, שבו מציינת הכנסת את יום האחדות, אני רוצה לדבר דווקא עלינו, הפוליטיקאים, נבחרי העם.

מאיר כהן: בעיקר על אלה שחיים סביב הפלגנות, המלבים אותה וטווים ממנה זרים של אהדה.

מאיר כהן: אין לי ספק שמדינת ישראל נמצאת היום באחת מנקודות השפל שלה בכל הקשור לסגנון השיח, אדוני היושב-ראש, לרמת הפלגנות ולממדי השנאה והאלימות הניבטים מכל עבר.

מאיר כהן: זה לא מקרי, זה לא בא משום מקום.

מאיר כהן: חברות וחברי הכנסת, האווירה הזאת זולגת מכאן, גם מכאן, מהבית הזה, ובעיקר ממסדרונות הממשלה.

מאיר כהן: הבית הזה, שאמור וצריך לשמש דוגמה לשיח ראוי, יוצר, למרבה הצער, את ההפך; יותר ויותר פוליטיקאים מעמיקים את הסדק, מרחיבים את הפער, ועושים זאת באופן ציני, לצרכים הפוליטיים שלהם.

מאיר כהן: התרבות שהשתלטה עלינו היא תרבות של מי שצועק יותר נשמע יותר, מי שמתלהם יותר – יוסי יונה, תקשיב – מי שמתלהם יותר מקבל אייטם טוב יותר.

מאיר כהן: מי שמקלל – מתברך בכותרת רגעית.

מאיר כהן: האחריות לשיח הזה היא על ראשנו, נבחרי הציבור, המייצגים את האזרחים, ובפרט על ראשם של השרים, היושבים בחזית ההנהגה.

מאיר כהן: מה לא שמענו בבית הזה?

מאיר כהן: פוליטיקאים נגד הומואים, ששכחו כי חביב האדם שנברא בצלם; פוליטיקאים נגד ערבים, ובעיקר אלה העושים זאת בדרכם להדגיש כי זהו תנאי להיות פטריוט – להם אזכיר כי חז"ל ציינו שהתורה מבקשת להיזהר בכבודו של הגר ב-36 ציוויים שונים, אדוני היושב-ראש – יותר מכל ציווי או איסור אחר.

מאיר כהן: אין מצווה אחרת בתורה – לא המצווה של אהבת הקדוש ברוך הוא ולא מצוות השבת, לא המילה ולא מאכלות אסורים, לא איסור שקר ולא איסור גזלה – אין יותר ממצוות כיבוד כבודו של הגר.

מאיר כהן: פוליטיקאים המחרישים מול סלקציה של תלמידות מזרחיות על רקע עדתי שכחו היכן ומתי עשו לנו כעם סלקציה.

מאיר כהן: אדוני ראש הממשלה, מעל לכל הפוליטיקאים, עליך מוטלת האחריות לשיח האלים, המשסע והמפלג שמשתולל לנגד עינינו.

מאיר כהן: אין לך חינוך טוב יותר מדוגמה אישית, והדוגמה האישית שאתה נותן היא דוגמה רעה, שמחלחלת לשרים שלך ולחברי הכנסת, לרחובות, למגרשי הספורט, לרשתות החברתיות, לאנשי הטוקבק בפלאפונים שלנו, לבתי-הספר, לכבישים.

מאיר כהן: למרבה הצער, זוהי רוח המפקד הנושבת – רוח של שיסוע, של פילוג, של שימוש בבמה הרמה שיש לך כדי לנצל, אמירות קשות ומפלגות רק כדי לגרוף רווח פוליטי.

מאיר כהן: כמי שעומד בראש המדינה הזאת מוטלת עליך אחריות, אדוני ראש הממשלה, אך בראש ובראשונה המחויבות שלך היא ללכד את אזרחי המדינה, מעל לפוליטיקה ומעל לשיקולי הרייטינג.

מאיר כהן: במקום לפלג – לאחד; במקום לדחות – להכיל; במקום לפצל – תלכד.

מאיר כהן: זו המשימה שלך, והיא חשובה לא פחות מכל משימה שניצבת לפניך.

מאיר כהן: אני רוצה להזכיר לכולנו, אדוני היושב-ראש: הבית האחרון, ששכן לא הרחק מכאן, חרב על שנאת חינם, על פלגנות.

מאיר כהן: המבחן הגדול שלנו בדור הזה הוא מבחן האחדות והאחריות, המוטל על כתפינו, נבחרי הציבור.

מאיר כהן: חברות וחברי הכנסת, היום הנחתי על שולחנה של הכנסת את הצעת חוק יום האחדות.

מאיר כהן: מטרתו של חוק זה לקבוע יום ציון שנתי להעצמת תחושת האחדות, חיזוק השיח בחברה הישראלית כחברה רב-תרבותית ומגוונת והטמעת רעיון הכרת וקבלת האחר.

מאיר כהן: נכון שזה לא ישנה מייד את המציאות הפלגנית שבה אנו חיים; זה לא יקרה ברגע, ואולם, הצעת חוק זו תעניק בראש ובראשונה, אדוני היושב-ראש, תוקף חוקי לחשיבות מושג האחדות בחברה הישראלית המשוסעת.

מאיר כהן: הצעת החוק קובעת בין היתר כי משרדי הממשלה כולם, לרבות משרדי החינוך, התרבות והפנים, יקיימו אירועים ברוח היום זה, שיעבירו לאזרחי המדינה רוח של שינוי, מסר של חשיבות קבלת האחר, וחשוב מכול – דוגמה אישית מחייבת.

מאיר כהן: זכרו: אחדות אינה אחידות.

מאיר כהן: אחדות אינה אחידות.

מאיר כהן: בחברה הישראלית יש גוונים שונים, שאין שום טעם לטשטש אותם.

מאיר כהן: תיאבק על דעתך, על האמת שלך, לא כמלחמה בין אויבים, אלא כוויכוח נוקב בין אזרחים הנאבקים על דעותיהם, השונות.

מאיר כהן: הרב קוק זצ"ל כתב בסידורו "עולת ראיה" – תקשיבו, חברי – כי "השלום האמיתי אי-אפשר שיבוא לעולם כי אם דווקא על ידי הערך של ריבוי השלום – – – שיתראו כל הצדדים וכל השיטות, ויתבררו איך כולם יש להם מקום, כל אחד לפי ערכו, מקומו ועניינו – – – על כן תלמידי חכמים מרבים שלום" בעולם.

מאיר כהן: היו נא בבחינת תלמידי חכמים.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מאיר כהן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מלכיאלי, ואחריו – חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

מיכאל מלכיאלי: תודה, אדוני יושב-ראש הכנסת, כבוד השר, מכובדי חברי הכנסת, היום הכנסת מציינת את יום האחדות.

מיכאל מלכיאלי: חשבתי במה אני יכול לפתוח את הדברים, ונזכרתי בסיפור שבילדותי שמעתי ממרן הרב עובדיה יוסף; אני לא זוכר באיזה הקשר זה היה.

מיכאל מלכיאלי: הוא סיפר משל לאדם עשיר, שהיו לו עסקים חובקי עולם, אדם שהיה מהטייקונים הגדולים, והיה לו תחביב: לרכוש סוסים.

מיכאל מלכיאלי: הוא היה קונה סוסים מגזעים שונים, ממדינות שונות, והייתה לו חווה ליד הבית, מלאה בסוסים.

מיכאל מלכיאלי: סיפרו לו שבמדינה מסוימת יש יריד שמוכרים בו סוסים נדירים, שיכולים לסחוב עגלות כבדות לאורך זמן.

מיכאל מלכיאלי: הוא אמר: אני חייב ללכת לראות את המקום הזה.

מיכאל מלכיאלי: הלך אותו עשיר למקום שמכרו בו את הסוסים הנבחרים ביותר, והראו לו שני סוסים מאוד מאוד יקרים.

מיכאל מלכיאלי: סיפרו לו: סוס אחד הוא סוס מצרי, חזק, נראה טוב, יפה, והסוס השני הוא סוס הודי, גבוה, מרשים כמו חברו.

מיכאל מלכיאלי: החליט שהוא עומד על המיקח וקונה את שניהם.

מיכאל מלכיאלי: לקח העשיר את אותם סוסים, רתם אותם למרכבתו ויצא לדרך.

מיכאל מלכיאלי: בדרך הייתה שמש, יום יפה.

מיכאל מלכיאלי: שני הסוסים דוהרים, דוהרים, והוא נהנה, מרוצה מהעסקה, אומר: או, סוסים כאלה אף פעם לא ראיתי.

מיכאל מלכיאלי: לקראת ערב, עננים התחילו להוריד גשם.

מיכאל מלכיאלי: הדרכים לא סלולות כמו היום, התחיל בוץ, והעגלה עם אותם סוסים מובחרים מתחילה להתחפר בבוץ, והגלגלים מסתובבים סביב עצמם.

מיכאל מלכיאלי: הוא מכה בסוסים, ויותר חזק, אבל הסוסים לא מוציאים את עצמם מהבוץ.

מיכאל מלכיאלי: הוא מסתכל אחורה ורואה איזה זקן עני, תפרן, עם שני סוסים ישנים, עוברים על הבוץ, אבל עוברים את השלולית.

מיכאל מלכיאלי: הוא עומד נדהם, מסתכל, רואה את האדם הזה, צועק לו: תגיד לי, מה הסוד שיש לך בסוסים, במרכבה, בגלגלים?

מיכאל מלכיאלי: הסוסים, שילמתי עליהם הון תועפות – לא יוצאים מהבוץ הזה.

מיכאל מלכיאלי: איך אתה מצליח?

מיכאל מלכיאלי: אומר לו העני: תגיד לי, הסוס הימני, מאיפה הוא?

מיכאל מלכיאלי: הוא אומר לו: תראה, זה גזע מצרי, יקר מאוד, חזק.

מיכאל מלכיאלי: והשמאלי?

מיכאל מלכיאלי: הוא הודי.

מיכאל מלכיאלי: אומר לו: תקשיב טוב.

מיכאל מלכיאלי: אני לקחתי שני סוסים אחים, לא יקרים, כשאני מכה בסוס אחד, הסוס השני, כואב לו, גם הוא מתאמץ.

מיכאל מלכיאלי: אני מכה בסוסי השני, אז הראשון מתאמץ.

מיכאל מלכיאלי: אצלך, המצרי רואה את ההודי מקבל מכות – לא מעניין אותו; ההודי רואה את המצרי מקבל מכות – איך אומרים, שמחת זקנתי.

מיכאל מלכיאלי: לא מעסיק אותו.

מיכאל מלכיאלי: אצלי הם אחים ממשפחה אחת.

מיכאל מלכיאלי: אני זוכר את אותם ימים של החטופים – העולם עמד מלכת.

מיכאל מלכיאלי: תייר שהיה מגיע לפה ולא היה יודע על מקרה החטיפה היה רוצה להישאר פה.

אריה מכלוף דרעי: שלושת הנערים.

מיכאל מלכיאלי: שלושת הנערים שנרצחו.

מיכאל מלכיאלי: תייר שהיה מגיע היה רוצה להישאר פה.

מיכאל מלכיאלי: מי שהיה פותח את הרדיו – לא שומעים התקפות; לא לוקחים מיעוט הזוי והופכים אותו לחלק מהעם; לא רואים שום פלגנות; לא רואים חברי כנסת מגיעים לכאן ומשסים אחד בשני, לוקחים מקרה קיצון וזה כל הרבנות הראשית, לוקחים דברים צדדים, וזה כל החרדים, וזה כל הרבנים – אחדות.

מיכאל מלכיאלי: בתי-הכנסת מלאים אנשים שמתפללים, אנשים שלא מכירים אחד את השני.

מיכאל מלכיאלי: ערבות הדדית.

מיכאל מלכיאלי: אני זוכר אצלי בשכונה – לא בטוח שהתושבים בכלל הכירו את אותם חטופים, ודאי שלא משפחה – עושים חלוקה של פרקי תהילים.

מיכאל מלכיאלי: בתי-הכנסת מלאים מבוקר ועד ערב, וכל המדינה כולה נעמדת, מחכה ומצפה ליום.

מיכאל מלכיאלי: אנחנו בתפילה כל בוקר אומרים: "תלמידי חכמים מרבים שלום בעולם".

מיכאל מלכיאלי: למה תלמידי חכמים מרבים שלום בעולם?

מיכאל מלכיאלי: כי בתורה כתוב: "ויחן שם ישראל נגד ההר".

מיכאל מלכיאלי: אומר המדרש: "כאיש אחד, בלב אחד".

מיכאל מלכיאלי: כשבאים לקבל עול – – –

מאיר כהן: נעשו אגודה אחת.

מיכאל מלכיאלי: נעשו אגודה אחת.

מיכאל מלכיאלי: כשבאים לקבל עול, מטבע הדברים יש מתח, אבל לא – עם ישראל קיבל את עול התורה, קיבל את מלכותם של גדולי התורה, ואז "כאיש אחד בלב אחד".

מיכאל מלכיאלי: מי ייתן ו- – אם אנחנו ניקח את זכרם של אותם קדושים, ונחדד את האחדות ואת האהבה בין חלקי העם, נבין שאנחנו כאיש אחד, וכשמרביצים לסוס אחד אז הסוס השני גם הוא רוצה לעזור לו לצאת – אז נגיע לחברה טובה ומתוקנת יותר.

מיכאל מלכיאלי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מיכאל מלכיאלי.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין, בבקשה, גברתי.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה, אדוני היושב-ראש, ותודה רבה לחברי חברי הכנסת.

איילת נחמיאס ורבין: זאת הזדמנות נוספת להודות לך, אדוני היושב-ראש, על שבחרת בחבר הכנסת קיש ובי להוביל את יום האחדות – יואב קיש ודאי, כיוזם ויו"ר השדולה, היום הוא הציע לי להצטרף כיו"ר השדולה לאחדות העם.

איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שאני ביטאתי בטרקלין, אולי באיזו מידה של זהירות, את החששות שלי ואת הדאגה שלי מהמצב כמו שאנחנו רואים אותו; הקלות הבלתי-נסבלת שבה אנחנו מטיחים האחד בשנייה דברים באמת הפכה להיות איזה מין – זה הפך להיות השיח הציבורי, אדוני השר.

איילת נחמיאס ורבין: באמת, אנחנו לא חושבים שנייה, ואנחנו לוחצים על המקלדת, וכשאני אומרת "אנחנו" אני מדברת על כל הציבור, אבל זה ודאי נכון גם על חברי הכנסת.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו לא ממצמצים שנייה ומייד הכול יוצא החוצה, או כי אנחנו מרגישים שאנחנו חייבים להוכיח משהו למישהו – ואנחנו נמצאים במציאות פוליטית מאוד מאוד מורכבת, שמחייבת אותנו כל הזמן להיות בקדמת הבמה, בקדמת השיח – בעוד אפשר לנהל דיונים כמו שראינו היום, בנושא אחדות העם.

איילת נחמיאס ורבין: בין אם מדובר בחינוך לאחדות, בין אם מדובר בתרומה לקהילה של המגזר העסקי, אפשר לנהל דיונים בצורה לגמרי לגמרי אחרת.

איילת נחמיאס ורבין: וכשאני עומדת פה וכאילו מטיפה לכם, אני לא מטיפה לאף אחד, אני לגמרי מכניסה את עצמי בכלל ישראל, ודאי בכלל הכנסת, ואני הבעתי דאגה מאוד מאוד גדולה, בפני הנוכחים במליאה היום, באמת, על הטונים – ואני לא רוצה לוותר על הוויכוח שאנחנו יודעים לנהל כאן.

איילת נחמיאס ורבין: כלומר, היכולת שלנו להתעמת, לחיות בתוך הקונפליקט, היא מאוד מאוד חשובה, כי באמת העמדות כאן – בהרבה מאוד נושאים אנחנו מאוד מאוד חלוקים, מאוד חצויים, מאוד מרגישים לפעמים נבוכים, שאנחנו לא יודעים את התשובה לכל דבר, ולעומת זאת, אנחנו פשוט מוצאים את עצמנו נבלעים בתוך מין מדמנה כזאת, באיזה בוץ כזה, שאנחנו לא יודעים איך לברוח ממנו.

איילת נחמיאס ורבין: ואנחנו במידה מסוימת פה, אדוני היושב-ראש, חייבים להיעזר בציבור; הציבור אומר לנו כל הזמן – הוא מורה הדרך שלנו, לצערי, לא אנחנו מורי הדרך שלו.

איילת נחמיאס ורבין: מצד אחד, הוא יושב בפייסבוק, בטוויטר, באינסטגרם, ומנהל שם – ומלהיט שם את הוויכוחים, והוא באמת יוצר איזשהו מגבר.

איילת נחמיאס ורבין: מצד שני, כשאנחנו הרי הולכים לפגוש בני נוער, חברי חבר הכנסת כהן, אנחנו פוגשים את בני הנוער במצוקה מאוד מאוד גדולה, הם אומרים לנו – אדוני השר, הם אומרים לנו: אנחנו מסתכלים עליכם, ואנחנו ככה מבינים שזה בסדר לנהל את השיח, שזה לגיטימי, שזה הגיוני, כי מותר לריב ככה ומותר להתלהט ככה.

איילת נחמיאס ורבין: אני – מי שמכיר את הפוליטיקה שאני לפחות מנסה לנהל רוב הזמן, אולי לא כל הזמן, וכנראה לא תמיד מצליחה, אבל אני לפחות משתדלת לדבר עם בני הפלוגתא שלי, לא עם מי שאני מסכימה אתו, לא רק עם מי שהכי נוח לי אתו, לא עם מי שמסכים אתי, ואני הולכת לגושי ההתיישבות, ואני הייתי לבדי, ועם הסיעה שלי, בגוש עציון, כמובן, והייתי בשומרון, בסיור מאוד מאוד ארוך, ואני כתבתי פוסט בפייסבוק שבו תיארתי את הביקור שלי בשומרון; זה היה ביקור מאוד מאוד ממושך, הסתובבתי שם עם אנשים שמאוד מעניינים אותי – וחושבים אחרת לגמרי – אתה יודע מה, השר?

איילת נחמיאס ורבין: לא אחרת לגמרי ממני, יש הרבה דברים שהסכמנו עליהם.

איילת נחמיאס ורבין: וסיפרתי, כתבתי: פגשתי אנשים ציונים וטובים, וסיפרתי שחלק גדול מהדיון שלנו, שלי ושל יוסי דגן, ראש המועצה, הוקדש לכך שאני הבעתי תרעומת על כך שיש דה-לגיטימציה מאוד גדולה של השמאל, ודיברנו איך אנחנו משנים את השיח הזה, כי אני, אחת הטענות שלי בפניו הייתה שהדה-לגיטימציה הזאת מזיקה למתיישבים, היא יוצרת ניכור כזה שבאמת כאילו אי-אפשר להתגבר עליו, ואני הולכת למקומות שבהם אני רוצה להתגבר על השיח המפלג ועל השיח המסית הזה.

איילת נחמיאס ורבין: מתוך הבית שלי קיבלתי פוסט: מה פתאום חברת כנסת מהמחנה הציוני כותבת על אנשים שגרים בשומרון שהם אנשים ציונים וטובים?

איילת נחמיאס ורבין: שלא יהיה לכם ספק בלבכם, אני לא הסרתי את הפוסט – את מה שאני כתבתי, כמובן – לא שיניתי אותו אפילו בהברה.

איילת נחמיאס ורבין: אני עומדת על דברי אלה.

איילת נחמיאס ורבין: אני רק מנסה להראות כמה בקלות אנחנו פוסלים ושופטים, אלה מימין את אלה משמאלם, אלה משמאל את אלה מימינם, ואנחנו יודעים על מה נחרב הבית, ועוד רגע אנחנו – היום אנחנו מציינים את המיצוי ואת התחושה של האחדות האולטימטיבית שהייתה בינינו כשנחטפו שלושת הנערים: פרנקל, שער ויפרח.

איילת נחמיאס ורבין: אני פוגשת הרבה מאוד את בת גלים שער, ואני אוהבת אותה כל כך, אני לא יכולה לתאר לכם כמה.

איילת נחמיאס ורבין: ואני לא רוצה תחושת אחדות מעושה, ואני לא רוצה תחושת לכידות שנובעת מאסונן של משפחות בישראל.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה תחושת אחדות ולכידות מעולמות שכולנו יודעים שיש בנו, שעליהם ועל בסיסם הוקמה הציונות – ואין לנו ציונות אחרת, אין לנו מדינה אחרת ואין לנו עם אחר, ואני לא רוצה להחליף, ומעולם אף אחד לא שמע ממני – אני לא רוצה להחליף את העם.

איילת נחמיאס ורבין: הוא יצביע בשבילי, הוא לא יצביע בשבילי, זה העם שלי, אני אוהבת אותו.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה שאנחנו נהיה מסוגלים לאהוב האחת את השנייה בחזרה, לא כי לאסוננו קרה משהו נורא במדינה הזאת, אלא כי אנחנו יודעים שבזה מותנה המשך קיומנו כמדינה יהודית ודמוקרטית.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר כהן: חבר הכנסת חמד עמאר, בבקשה.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כבוד השר, אגיד לך את האמת, היה לי כבוד גדול היום להשתתף בפאנל ליום האחדות, ולנהל אותו – הכרתי אנשים חדשים, אנשים מארגונים שונים, מתנועות נוער, מארגוני נשים, מארגונים חברתיים.

חמד עמאר: הנושא שלנו היה הפריפריה, והמרחק הגאוגרפי בין הפריפריה למרכז.

חמד עמאר: ואני עומד כאן היום, כתושב הפריפריה, ואני צריך לספר על האחדות.

חמד עמאר: ואתמול, בנאומי דקה, דיברתי על החייל הדרוזי תושב חורפיש, על ההשפלות שהוא עבר, על ההתעללות שהוא עבר, על הקריאות הגזעניות שהוא חטף, ואני רוצה להגיד לכם – בפאנל שאלתי, מה זה אחדות בשבילכם, ואני רוצה לשמוע מכל אחד במשפט אחד, אפילו במילה יספק אותי.

חמד עמאר: אחד אמר לי: אחדות בשבילי זה לתת, לתת לאחר.

חמד עמאר: אחר אמר לי: שילוב.

חמד עמאר: שלישי דיבר על קירוב המרכז לפריפריה, ולא ההפך, והרביעי – שוויון וכבוד, שוויון בין בני אדם וכבוד הדדי בין אחד לשני, וגם מחויבות הדדית בין אחד לשני, והערכים שאתה מאמין בהם – אתה צריך להאמין בערכים שהאחר מאמין בהם.

חמד עמאר: נושא פריפריה ומרכז, בעיני, במדינה קטנה כמו מדינת ישראל, לא צריך לעלות, ולא צריך לדבר על זה.

חמד עמאר: אנחנו מדינה כל כך קטנה, שאתה עולה לאוטו, נוסע, בתוך שעה וחצי אתה יכול להגיע מכל מקום לכל מקום.

חמד עמאר: נגיד שעתיים, אתה יכול להגיד מכל מקום לכל מקום.

חמד עמאר: כשאנחנו נוסעים לצפון, או נוסעים לדרום, ורואים את ההבדל הגדול בין המרכז לפריפריה, זה כואב, באמת שזה כואב.

חמד עמאר: כשאתה מגיע ליישוב במרכז הארץ, ואתה נוסע ליישוב בדרום הארץ – שהוא צריך לחשוב איך לנסוע בשביל להגיע לעבודה במרכז הארץ, וכמה שעות, ולמה אנחנו, כמדינה – – –

מאיר כהן: כל יום אני נוסע לדימונה, ואני מבסוט שאני לא גר בתל אביב.

חמד עמאר: ואתה נהנה מהדרך.

חמד עמאר: אני משתדל ליהנות מהדרך מהצפון לכאן, ואני מאוד מאוד נהנה לנסוע.

חמד עמאר: אני אמרתי להם – כולם דיברו על הקושי של הפריפריה – אמרתי להם: חבר'ה, אני רוצה לשאול אתכם – כי כל החבר'ה שישבו אתי בפאנל גרים בפריפריה.

חמד עמאר: אמרתי להם: אתם מוכנים להחליף את מקום המגורים שלכם?

חמד עמאר: כי אני לא מוכן להחליף את מקום המגורים שלי, שנולדתי בו, שגדלתי בו, לעומת זה שמעולם לא עבדתי בצפון – תמיד עבדתי במרכז – ירושלים, מרכז, ירושלים, כל החיים שלי, אבל אני לא מוכן להחליף את מקום היישוב שלי.

חמד עמאר: אני חושב שאם אני אשאל כל אחד ואחד, הוא יגיד: המקום שבו נולדתי זה המקום הכי טוב והכי יפה בעולם.

חמד עמאר: ובהזדמנות הזאת גם דיברנו על נושא התרומה של הארגונים החברתיים, ואם הם צריכים לתפוס את מקום המדינה והמשרדים הממשלתיים.

חמד עמאר: ואני נתתי להם דוגמה, כיושב-ראש תנועת הנוער הדרוזית ומייסד תנועת הנוער הדרוזית – והיום יום העיוור הבין-לאומי.

חמד עמאר: כשאני ראיתי, כתנועת נוער, שאין אפילו מרכז אחד לעיוור במגזר הדרוזי – ילד, או ילדה, או איש מבוגר, או אישה מבוגרת, אין להם לאן ללכת להעביר את שעות הפנאי שלהם – אפילו לקרוא, ללמוד לקרוא בשיטה שהם לומדים לקרוא, ואני אמרתי: אני, כתנועת נוער, אקח את מקומה של המדינה, אקח את מקומן של הרשויות המקומיות הדרוזיות, ואקים מרכז לעיוור.

חמד עמאר: ובעזרת חברים רבים הצלחנו להקים מרכז לעיוור לתפארת ביישוב פקיעין – –

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

חמד עמאר: – – ונמצאים בו היום עשרות ילדים שמעבירים את שעות הפנאי שלהם ולומדים.

חמד עמאר: ולכן, יום האחדות הזה הוא יום חשוב, ואני רוצה להודות לכל מי שיזם את זה, והיה לי כבוד להשתתף בו.

חמד עמאר: תודה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: הגברת רחל עזריה, חברת הכנסת, בבקשה.

מאיר כהן: ישיב על כל ההצעות לסדר-היום סגן השר, סגן שר החינוך.

מאיר כהן: בבקשה, גברתי.

רחל עזריה: תודה כבוד היו"ר, כבוד השר, שרים, חברי וחברותי חברי הכנסת, בקיץ 2014 עברנו כולנו טלטלה.

רחל עזריה: שלושת הנערים נחטפו – נפתלי פרנקל, גיל-עד שער, אייל יפרח.

רחל עזריה: היה איזה רגע חמק

רחל עזריה: מק שבו הצלחנו – כציבור – להחזיק כציבור, כעם, כמדינה, והייתה הרגשה של איזה נס, או אפילו תפילה שהצלחנו לשאת יחד.

רחל עזריה: זה הזכיר לנו שאנחנו יכולים לחיות יחד, שאנחנו מסוגלים לעבוד בשיתוף פעולה.

רחל עזריה: הכוחות של המשפחות ממשיכים לפעפע בנו, והם מיסדו את יום האחדות.

רחל עזריה: יום האחדות שוב מזכיר לנו שאנחנו יכולים לעבוד בשיתוף פעולה, שאנחנו מסוגלים לחיות באחדות.

רחל עזריה: אחד הדברים שאני חושבת עליהם זה שיש לנו ארץ מובטחת, אבל אין לנו הבטחה לחיות בארץ שלנו.

רחל עזריה: כל יום בתפילה, בתפילת שמע ישראל, בקריאת שמע, אנחנו גם ממשיכים לפרשת והיה אם שמוע, ואחד הדברים שאנחנו מבינים שוב ושוב, ואומרים את זה כל יום פעמיים – שאם לא נתנהג כמו שצריך לא נשרוד במדינת ישראל, לא נשרוד בארץ ישראל.

רחל עזריה: הרבה מאוד שנים אנשים אמרו: זה בטח עניין של בין אדם למקום – להיות דתי כמו שצריך, להתנהג – להתפלל כמו שצריך.

רחל עזריה: אבל ההיסטוריה מלמדת אותנו שזה לא בין אדם למקום, זה בין אדם לחברו.

רחל עזריה: פעמיים היה לנו בית-מקדש, שלוש פעמים הייתה לנו ממלכה – גם ממלכת ישראל וגם ממלכת יהודה.

רחל עזריה: הן חרבו.

רחל עזריה: בית ראשון חרב בגלל פערים מעמדיים וכלכליים, הקבוצות לא יכלו לסבול אחת את השנייה יותר.

רחל עזריה: וכשאנחנו רבנו בינינו לבין עצמנו, איבדנו את ההבטחה על הארץ, הגיע אויב מצפון והחריב אותנו.

רחל עזריה: לפעמים אני חושבת שאולי הקדוש ברוך הוא אמר לעצמו: 70 שנה יהיו בגלות – יבינו; יחזרו ויבינו: לא רבים.

רחל עזריה: חזרנו אחרי 70 שנה, לבית שני, ומהר מאוד התחלנו לריב בינינו לבין עצמנו.

רחל עזריה: מהר מאוד.

רחל עזריה: הפעם זה אפילו לא היה רק פערים כלכליים – זה היה גם פערים כלכליים ומעמדיים, אבל הפעם הצטרף לזה דיון; לא דיון – מאבק של שנאה – איך נכון להיות יהודי.

רחל עזריה: כל אחד היה בטוח שהוא יודע איך, ואין בלתו.

רחל עזריה: זה הגיע למצב בלתי אפשרי שבזמן המצור על העיר ירושלים – ודיבר על זה גם חבר הכנסת מאיר כהן – בזמן המצור על העיר ירושלים הקבוצות השונות שרפו אחת לשנייה את אסמי התבואה.

רחל עזריה: אז מה הבעיה?

רחל עזריה: שוב הגיע אויב מצפון והחריב אותנו.

רחל עזריה: ואולי הפעם הקדוש ברוך הוא אמר: 2,000 שנה – הם יבינו; הם יבינו: לא רבים.

רחל עזריה: חוזרים לארץ, והבטחה שתהיה לנו ארץ זה רק אם נדע לחיות יחד.

רחל עזריה: וחזרנו אחרי 2,000 שנה, וזה קשה לנו שוב.

רחל עזריה: אז אני יודעת שהחברה הישראלית היא שבטית – היום בשבטים אחרים, כמו נאום השבטים של הנשיא, ובעבר 12 השבטים – וזה חלק ממי שאנחנו, ואנחנו חברה שמאתגרת את עצמה כל הזמן, בתפיסה ובמחשבה, אבל אנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו שוב לאבד את המדינה; לא חזרנו אחרי 2,000 שנה כדי לריב.

רחל עזריה: ואם היה צריך רצח של שלושה נערים כדי להזכיר לנו את זה שוב, ואם היה צריך שהבית הזה ירים את יום האחדות, ואם יהיה צריך שכל אחד במדינה יצטרף אלינו למהלך הזה, אז כנראה זה מה שהיה צריך.

רחל עזריה: ואני מאחלת לנו כעם וכמדינה שאנחנו נדע יחד לפעול בשיתוף פעולה, שנזכור שלא חזרנו אחרי 2,000 שנה כדי לריב, ושנזכור שזו הדרך היחידה שנוכל להישאר פה.

רחל עזריה: תודה רבה.

מאיר כהן: אמן כן יהיה רצון.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: סגן שר החינוך, בבקשה, יענה בשם הממשלה.

מאיר פרוש: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מכובדי השר, הקשבתי לנאומים של חברי הכנסת שהשתלבו בדיון לציון יום האחדות, כאשר כמובן כל אחד מנקודת מבטו מדגיש את מה שהוא מרגיש, את מה שהחברה מרגישה, הסביבה מרגישה, ואני חייב לעלות כאן לדוכן ולומר שגם אנחנו, במשרד החינוך, הפנמנו, והעבודה של המשרד לא מסתיימת רק בציון יום האחדות, אלא בהחלט נעשית לאורך כל השנה.

מאיר פרוש: ומאחר שבתפקידי אני צריך לומר את דברי, אני קודם כול מצטרף לדברים שנאמרו כאן על ידי חברי הכנסת, ומבקש לפרט מהם הדברים שעשו במשרד החינוך במהלך השנה.

מאיר פרוש: מערכת החינוך הובילה גם השנה את יום האחדות בסימן של אחדות מתוך שונות, כחלק מעיסוק מערכתי ורב-שנתי בהכלת האחר וקבלת השונה, במניעת גזענות, ובקידום סולידריות חברתית.

מאיר פרוש: ביום רביעי האחרון ובכל השבוע שעבר קיימו מוסדות החינוך פעילויות חינוכיות וחברתיות שנועדו לטפח את תחושת האחדות והלכידות בחברה הישראלית.

מאיר פרוש: התקיים גם שיח בין קבוצות בני נוער ממגזרים שונים בחברה, ונעשתה פעילות חינוכית במסגרת החינוך הפורמלי ובמסגרת החינוך הבלתי-פורמלי בכל שלבי הגיל.

מאיר פרוש: נכתבה ערכה חינוכית ייחודית, והוצע מגוון מערכי שיעור לגילים ולמגזרים השונים, וגם לתפוצות.

מאיר פרוש: מתווה הפעילות בשבוע זה כלל פעילויות חינוכיות בבתי-הספר היסודיים והעל-יסודיים מתוך מגוון של פעילויות שונות שהוצעו, ובהן סדנה בכיתה, הפסקה פעילה, לימוד משותף, סדנת תיאטרון, סרט ודיון ועוד, וכן פעילויות מותאמות בבתי-הספר של החינוך המיוחד ושילוב התלמידים בפעילויות המתקיימות בנושא על ידי ארגונים שונים; פעילות במסגרות הפנימייתיות שמוקדה באחדות שמתחילה בבית, בקשר עם ההורים.

מאיר פרוש: התקיימה גם פעילות בקרב מועצות התלמידים והנוער בסימן של ישראליות משותפת וחיבור בין שונים.

מאיר פרוש: בחינוך הממלכתי-דתי הועברה פעילות בנושא "ואהבת לרעך כמוך" וקליטת עלייה.

מאיר פרוש: אנחנו מבקשים לציין גם פעילות בבתי-הספר ובמחוז החרדי, שהותאמה לתפיסתם החינוכית של מוסדות החינוך הללו.

מאיר פרוש: משרד החינוך גם היה אחראי לפעילות ב-30 מרכזים קהילתיים ברחבי הארץ, במתנ"סים, בנושא האחדות, במסגרת החוגים במתנ"ס.

מאיר פרוש: פעילות יחידות נוער בקהילה – במסגרת הזאת התקיימו מפגשים ומעגלי שיח בין קבוצות שונות בקהילה, בהובלת צוות המרכז הקהילתי ובחסות החברה למתנ"סים.

מאיר פרוש: התקיימה גם פעילות תנועות נוער וארגוני נוער שהועברה על ידי המדריכים המקומיים בסניפים, בקנים ובשבטים, והייתה פעילות במכינות הקדם-צבאיות השנה, ובמסגרת אירועי סיום השנה עסקו במכינות בנושא האחדות בחברה הישראלית.

מאיר פרוש: כמו כן התקיים אירוע "מצדיעים אחדות בירושלים" לחניכי מכינות, מתנדבי שנת שירות, חניכי תנועות נוער וארגוני נוער, מתנדבי שנת שירות ובמסגרת הצבא, "מחנכים במדים".

מאיר פרוש: בשירות הלאומי-אזרחי נערכה פעילות המקדמת שיח חינוכי.

מאיר פרוש: התקיימו הרצאות של חברי כנסת בבתי-ספר – בשבוע האחרון הגיעו זוגות של חברי כנסת לבתי-הספר להרצות בנושא: אחדות מתוך שונות.

מאיר פרוש: התקיים גם טקס מכובד בבית הנשיא לציון וקידום יוזמות בנושא.

מאיר פרוש: נעשית עבודה להרחבת פעילותם של בתי-ספר תאומים – בשנת הלימודים תשע"ז החלו לפעול צמדים של בתי-ספר במתכונת של בתי-ספר תאומים, ובימים אלה אנו פועלים להרחבת בתי-הספר השותפים במיזם.

מאיר פרוש: מה שאני מבקש לומר זה שכל הפעילות הענפה שהזכרתי היא פעילות המתקיימת זו השנה השלישית, בעקבות האירועים – שהמרכזי שבהם הוא חטיפת שלושת הנערים בקיץ 2014, תשע"ד.

מאיר פרוש: אירועי קיץ תשע"ד, 2014, ותחושת הלכידות שהתגלתה בעקבותיהם, חידדו בקרב החברה הישראלית כולה, ובכלל זה במערכת החינוך, את הצורך לשמר ולבסס תחושה זו ולהעצימה.

מאיר פרוש: בהתאם לזאת בחר משרד החינוך לציין מדי שנה את יום האחדות כחלק מימי הלוח.

מאיר פרוש: מדובר ביום שיא של מהלך חינוכי המתמשך כל השנה, שכל מטרתו היא לחבר בין האוכלוסיות ועל ידי כך למנוע ביטויי גזענות ולהעצים את תחושת הלכידות החברתית במדינת ישראל, עד כמה שאפשר.

מאיר פרוש: ליום הזה, כאמור, שותפים רבים, ובהם החברה למתנ"סים, מועצת המכינות הקדם-צבאיות, מינהל החינוך הדתי, הסוכנות היהודית, איגוד המרכזים לזהות יהודית, הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, הרשויות המקומיות וגופים נוספים.

מאיר פרוש: כולנו מבינים שהדרך הנכונה להביא לאחדות היא לצאת מאזור הנוחות ולעבור לשיח עמוק, מכבד ומלכד, הנותן מקום לכל אדם באשר הוא.

מאיר פרוש: אני מציע, חברי חברי הכנסת, שנסתפק בדברים האלה.

מאיר פרוש: אם בכל אופן יש כאלה שמבקשים להעביר את זה לדיון בוועדה, אני לא אתנגד לכך, אבל אלו הם עיקרי הדברים שרציתי לומר ביום האחדות כאן, מעל במה זו.

מאיר כהן: אנחנו נסתפק, חבר הכנסת עמאר?

מאיר כהן: נסתפק בתשובה של השר?

חמד עמאר: – – –

מאיר כהן: מאה אחוז.

מאיר כהן: יואיל כבודו להישאר, אנחנו מייד עוברים, אדוני – – –

מאיר פרוש: אני יושב – – –

מאיר כהן: הודעה למזכירת הכנסת.

מאיר כהן: בבקשה, גברתי.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבדת להודיעכם כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק עבודת נשים (תיקון מס' 58), התשע"ז–2017, שהחזירה ועדת הכלכלה; הצעת חוק הסדרים במשק המדינה (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב) (תיקון מס' 15), התשע"ז–2017, שהחזירה ועדת הפנים והגנת הסביבה.

ירדנה מלר-הורוביץ: החלטת ועדת האתיקה בעניין היעדרות חברי הכנסת מישיבות הכנסת בכנס החורף של המושב השלישי של הכנסת ה-20, מאוקטובר 2016 ועד מרס 2017, וכן החלטת ועדת האתיקה בעניין קובלנות נגד חבר הכנסת זוהיר בהלול בנושא שידור תוכניות ספורט.

ירדנה מלר-הורוביץ: מסקנות ועדת הכלכלה בעקבות דיון מהיר בהצעתו של חבר הכנסת איימן עודה בנושא: לאן נעלמו עשרה מיליון צליינים תיירים?

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: יואיל כבוד סגן השר לעלות, ואנחנו פותחים בסבב של שאלות.

מאיר כהן: אדוני סגן השר, היות שהקדימו – בבקשה, אדוני, חבר הכנסת יונה.

מאיר פרוש: רק משפט, ברשותך, אדוני:

מאיר פרוש: לא חשבתי שהנושא הקודם מסתיים ולא מאפשר לי גם לרדת לרגע מהבמה, לכן ירדתי.

מאיר כהן: הכול בסדר.

מאיר פרוש: חשבתי שאדוני יסכם את הדיון שהתקיים פה, ולכן ירדתי, אבל – – –

מאיר כהן: מאה אחוז.

מאיר כהן: סיכמת את זה טוב ואנחנו הסתפקנו בזה.

מאיר כהן: אדוני, בבקשה.

מאיר כהן: אפשר להרים, להגביר?

מאיר כהן: חבר הכנסת יונה, כן, בבקשה.

יוסי יונה: אני אומר לאדוני היושב-ראש הערה שלא מן המניין: דווקא אהבתי לראות את סגן השר יושב בספסלי המחנה הציוני.

יוסי יונה: פשוט נאלצתי, מכיוון שתורי הגיע, לחלץ אותך משם בחזרה לפודיום.

מאיר פרוש: לא.

מאיר פרוש: זה לא כי אני אוהב את השמאל, רק שיהיה לך ברור.

איילת נחמיאס ורבין: סגן השר פרוש, אנחנו ביום האחדות – – –

יוסי יונה: אנחנו ביום האחדות.

מאיר פרוש: הרב דרעי הבין על רקע מה אני אמרתי את האמירה הזאת.

מאיר פרוש: זה ממש לא בעניין הוויכוח.

מאיר כהן: זה מה שנקרא משיח לתומו.

מאיר פרוש: לא, מישהו עצבן אותנו אתמול, אז אני אמרתי – – –

אריה מכלוף דרעי: זה משהו פנימי.

מאיר פרוש: משהו ממש פנימי.

יוסי יונה: משהו פנימי.

מאיר כהן: בבקשה, כבודו.

איילת נחמיאס ורבין: – – –

מאיר פרוש: אבל אני אמרתי את זה כי אני באמת לא רוצה להיות מוגדר, לא בשמאל וגם לא בימין, אבל בוודאי לא בשמאל.

יוסי יונה: אין בעיה.

מאיר פרוש: רק אמרתי.

מאיר פרוש: הרב שך אמר שאסור לשבת עם השמאל, אז מה?

יוסי יונה: אין שום בעיה.

יוסי יונה: אני יודע שאתה – אדוני סגן השר, אנחנו יודעים מה המחשבות שלך, שאתה קרוב אלינו, ולא חשוב איך נקרא לזה, שמאל או ימין.

מאיר פרוש: אין כל בעיה.

יוסי יונה: נלך, אם כן, לשאילתה.

מאיר כהן: מיונים אסורים.

מאיר כהן: בבקשה.

יוסי יונה: באתר בית-הספר בכפר הירוק – – –

אריה מכלוף דרעי: – – – ישבתם עם אהוד ברק – – –

מאיר פרוש: לא שמעתי.

אריה מכלוף דרעי: מה לא שמעת?

מאיר פרוש: אני רוצה שתאמר בקול.

אריה מכלוף דרעי: שכחתם שישבתם עם אהוד ברק בממשלה ב-1999?

מאיר פרוש: עשינו את זה במצוות מועצת גדולי התורה.

אריה מכלוף דרעי: בסדר, אוקיי, אז אל – – –

מאיר פרוש: עשינו את זה במצוות – – –

אריה מכלוף דרעי: אז לכן – זה לא שחור–לבן.

מאיר פרוש: אני לא הכרזתי אתמול שאנחנו לא נשב עם השמאל.

מאיר פרוש: נו, באמת.

אריה מכלוף דרעי: אני מציע – – –

יוסי יונה: אני שמח מאוד – – –

מאיר פרוש: אני – – – בגין אמר פה פעם: פוליטיקאי לעולם לא יאמר לא.

מאיר פרוש: פוליטיקאי אומר לא? נו.

אריה מכלוף דרעי: אז תודיע – – –

יוסי יונה: אדוני, אני אשמח מאוד להשתהות עם שאלתי ולשמוע את הדיאלוג ביניכם, הוא מאוד מעניין, ואני לא אומר – – –

מאיר כהן: אני אשמח מאוד שתשאל, חבר הכנסת יוסי יונה.

יוסי יונה: אם כן, אדוני סגן השר, באתר בית-הספר בכפר הירוק יש ראיות לקבלת תלמידים באמצעות מיון וסלקציה, הליכי המיון מובילים להדרה חברתית ולפגיעה קשה בתלמידים, ומנוגדים לחוק ולהנחיות המשרד.

יוסי יונה: בפניות חוזרות למשרדך לא התקבל כל מענה שנערכת בדיקה בנושא ונעשות פעולות אכיפה ובקרה.

יוסי יונה: רצוני לשאול: מה ייעשה בעניין זה, אדוני?

מאיר פרוש: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, חבר הכנסת יוסי יונה, השואל, לאחר בדיקה מקיפה שערך המינהל לחינוך התיישבותי עלה כי הליך הקבלה לכפר הירוק לא קיים באופן מלא את הנחיות משרד החינוך.

מאיר פרוש: אומנם התלמידים התקבלו למסלולים השונים על פי הגרלה, וניתן סיכוי שווה לכל המבקש להתקבל, אך ההתמיינות למסלולים השונים נעשתה טרם הקבלה לכפר.

מאיר פרוש: תהליכי ההרשמה והקבלה לשנת הלימודים תשע"ח הסתיימו ברובם, ועל כן הונחה הכפר להיערך לשינוי בהיבט זה כבר בהליך הקבלה לשנה הבאה, תשע"ט.

מאיר פרוש: המינהל לחינוך התיישבותי פתח במהלכים מול הכפר הירוק כדי להבטיח שהקבלה לכפר הירוק לשנת הלימודים תשע"ט תיעשה בהתאמה לחוזר המנכ"ל, והשיבוץ למסלולי הלימוד יתקיים לאחר קבלת התלמידים לבית-הספר.

מאיר פרוש: יודגש כי הכפר הירוק הוא מוסד חינוך מבוקש, וככלל, הליכי הקבלה אליו מתבצעים בשמירה על הטרוגניות ואיזון מגדרי ויישובי.

מאיר פרוש: כאמור, המינהל לחינוך התיישבותי ימשיך ללוות את הכפר כדי להבטיח הליך קבלה נכון, על פי כל נוהלי משרד החינוך.

יוסי יונה: אדוני, כשאתה אומר שבעתיד יובטח – או שבשנת הלימודים הבאה יובטח – שאכן לא יתקיימו מיונים, האם יש אמצעי סנקציה שאתם שוקלים בדעת

יוסי יונה: כם להשית על בתי-ספר שאינם נוהגים על פי ההנחיות של משרד החינוך?

יוסי יונה: כי אתה יודע, הם יכולים – גם בעבר הם הפרו את ההנחיות, ואין, על פניו, מניעה שהם יפרו אותן שוב בעתיד.

מאיר פרוש: תראה, אני לא יודע לומר לך אם ננקטות סנקציות נגד בית-ספר כמו הכפר הירוק, אבל למשל על המגזר החרדי אני יודע, שנוקטים סנקציות.

מאיר פרוש: למשל, אם לא רוצים לקבל ילד כי להורים יש אייפון, אז – משרד החינוך הודיע שהוא לא ייתן כסף למוסד הזה.

מאיר פרוש: על החרדים אני יודע שמטילים סנקציות, אבל על הכפר הירוק – לא שמעתי.

מאיר פרוש: יכול להיות שכן.

מאיר כהן: עדיין לא.

מאיר כהן: בעזרת השם, אני מקווה שזה – – –

יוסי יונה: אין סנקציות.

אריה מכלוף דרעי: – – –

מאיר פרוש: מי כמו אדוני יודע שסגן שר החינוך לא יכול להודיע שיוטלו סנקציות.

מאיר פרוש: הוא יכול להודיע פה באופן רשמי: לצערי, אני מכיר סנקציות על המגזר החרדי.

מאיר פרוש: לא שמעתי שמטילים סנקציות על – – –

מאיר כהן: חבר הכנסת יונה, זה מספק אותך?

מאיר כהן: תעבור בבקשה לשאלה השנייה.

יוסי יונה: לא, אני חושב – – –

מאיר כהן: אנחנו לא יכולים לנהל דו-שיח.

מאיר כהן: יש שאלה, עוד שאלה – בבקשה.

מאיר כהן: אנחנו עוברים ל-862.

מאיר כהן: בבקשה.

יוסי יונה: אדוני סגן השר, ממידע שהגיע ללשכתי עולה כי משרדך הזמין דוח ביקורת של משרד רואי חשבון על פעילות חברת קדימה מדע, הזכיינית, בין היתר, של תוכנית שלבים.

יוסי יונה: רצוני לשאול: 1.

יוסי יונה: האם נכון הדבר?

יוסי יונה: 2.

יוסי יונה: אם כן – מה הסיבות להזמנת הדוח?

יוסי יונה: 3.

יוסי יונה: מהן המסקנות בדוח? 4.

יוסי יונה: האם הדוח יפורסם?

יוסי יונה: 5.

יוסי יונה: האם יועבר אלי עותק של הדוח, אדוני?

מאיר פרוש: 1–3.

מאיר פרוש: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מכובדי השואל, חבר הכנסת יונה, בעקבות תלונות של כמה עובדים בדבר אי-תשלום שכר כיאות, נשלחה ביקורת רואה חשבון לחברת "קדימה מדע".

מאיר פרוש: בביקורת נמצא כי הזכיין לא תרגם באופן נאות את הפער בין שעה לשעה אקדמית.

מאיר פרוש: לאור זאת נדרש הזכיין לבצע השלמת שכר לעובדים, לרבות החזרים הנגזרים מכך.

מאיר פרוש: לפי הממצאים שבידנו, הספק ביצע את ההחזרים כנדרש.

מאיר פרוש: אני סבור וגם בטוח שאם תפנה באופן ישיר למנכ"ל משרד החינוך ותבקש ממנו שימציא לך את הדוח – ייתכן שתתבקש להסביר מדוע אתה מבקש לקבל את זה, מהם הדברים שהם לא חסויים ואתה יכול לקבל, או יש דברים גם שהם צנעת הפרט, אבל, ככלל, אני לא חושב שצריכה להיות בעיה, ומאחר שאתה מתעניין בזה, תוכל לקבל את עותק הדוח.

מאיר פרוש: אבל אני מציע לך לפנות טל מנכ"ל המשרד.

מאיר פרוש: אם תרצה לשלוח אלי העתק, כדי שאני אדע, אני אנסה לעזור לך.

יוסי יונה: תודה, אדוני.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: אני מזמין לשאילתה 660, אי-פתיחת בית-ספר טכנולוגי בכפר מנדא, את חברת הכנסת חנין זועבי.

מאיר כהן: בבקשה.

מאיר כהן: אם אפשר להביא לסגן השר כוס מים.

מאיר פרוש: לא לא, ממש לא, אדוני.

מאיר כהן: אתה מסתדר?

מאיר כהן: בסדר.

מאיר כהן: בבקשה, גברתי.

חנין זועבי: אדוני היושב-ראש, אדוני סגן השר, תלמידים מכפר מנדא המעוניינים ללמוד בחינוך הטכנולוגי נאלצים לנסוע רחוק, כי בכפר אין אפשרות.

חנין זועבי: אושרה הקמת בית-ספר – אושר הצורך בהקמת בית-ספר, הוגשה בקשה לבנות, אך בקשה זו הוקפאה.

חנין זועבי: ברצוני לשאול: מתי יתחילו בבניית בית-ספר טכנולוגי בכפר מנדא?

מאיר פרוש: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, חברת הכנסת זועבי, התשובה על השאילתה היא זו: מנהל הפיתוח במשרד החינוך לא אישר הקמת בית-ספר טכנולוגי בכפר מנדא, אבל כן אישר פתיחת שתי כיתות לחינוך טכנולוגי בתיכון הקיים שפועל ביישוב, וכיתות אלו פועלות בבית-הספר הקיים.

מאיר פרוש: ככלל, יצוין כי סוגיית פתיחת בתי-ספר טכנולוגיים נוספים, מעבר לקיים, נבחנת בימים אלה במשרד החינוך, וכאשר בוחנים, בוחנים גם את הבקשה שלך, אם כי לעת עתה יש פתרון בתיכון הקיים שפועל בכפר מנדא.

חנין זועבי: אדוני היושב-ראש, יש לי מסמכים על זה שמשרד החינוך הכיר בצורך, אך הוא הקפיא את כל הטיפול הקשור לאישור של בניית בית-הספר.

חנין זועבי: עכשיו התלמידים צריכים לנסוע למרחקים מחוץ לכפר, נשלחים לבית-ספר שהוא רחוק מכפר מנדא.

חנין זועבי: חלק מהתלמידים האלה נושרים – זה מעלה גם את הבעיה של הנשירה.

חנין זועבי: יש לי פה מסמך על הכרה בצורך, אם אתה רוצה.

מאיר פרוש: אדוני היושב-ראש – אני אשמח לקבל את מה שתיתני לי בעניין הזה, אבל הכרה בצורך זה לא הדבר היחיד שפותח את המסלול לבנייה.

חנין זועבי: כן, אחר כך הקפאה בלי נימוקים.

חנין זועבי: בלי נימוקים.

חנין זועבי: בינתיים תלמידים נושרים ונוסעים רחוק.

חנין זועבי: ואתה בא, גם כן, בלי להכין מספיק את התשובה שלנו.

מאיר כהן: כן, גברתי.

מאיר כהן: התשובה של השר: תעבירי את המסמכים, והוא יטפל.

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר כהן: אנחנו עוברים – – –

מאיר פרוש: אני יכול רק להוסיף, ואני אומר שוב – –

מאיר כהן: בבקשה.

מאיר פרוש: – – הכרה בצורך זה לא הדבר היחידי שמאפשר פתיחת בית-ספר.

מאיר פרוש: יש עוד כמה דברים.

מאיר פרוש: אז כשאמרתי את המשפט הזה, היא אומרת: כן, אתה – – –

חנין זועבי: כן.

מאיר פרוש: אני אומר לך עוד פעם, זה לא רק בכפר מנדא, זה בכל – – –

חנין זועבי: אבל זו השאלה שלי: אם יש הכרה בצורך, למה לא מאשרים?

חנין זועבי: אין נימוקים.

מאיר פרוש: זה שיש לך מסמך על הכרה בצורך – אז אני אומר לך, כל מי שמתמצא במה שקשור למינהל הפיתוח יודע שהכרה בצורך זה סעיף אחד בדברים שמאפשרים או גורמים לכך שפותחים בית-ספר.

חנין זועבי: אבל זו השאילתה שלי, מתי יתחילו – – –

מאיר פרוש: לגופו של עניין, עניתי שיש פתרון בכפר מנדא, בשתי כיתות שפתחו בתיכון הקיים.

מאיר פרוש: הוספתי גם שבמשרד החינוך נבדק עכשיו המכלול של בתי-הספר האלה, ואני מתאר לעצמי שגם הבקשה הזאת נבדקת.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

חנין זועבי: אני אומרת לך ששתי הכיתות לא מספקות – לא מספיקות, והם נוסעים מחוץ לכפר מנדא.

חנין זועבי: רק לדייק באינפורמציה.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: חבר הכנסת אוסאמה סעדי, שאילתה 846: סגירת בית-ספר בצור באהר.

אוסאמה סעדי: אדוני היושב-ראש, כבוד סגן השר, משרדך, משרד החינוך, קיבל לאחרונה החלטה על סגירת בית-ספר בצור באהר, והותיר כ-250 תלמידים ללא מסגרת חינוכית.

אוסאמה סעדי: ברצוני לשאול: 1.

אוסאמה סעדי: על מה הסתמך המשרד בהחלטה זו? 2.

אוסאמה סעדי: האם יינקטו צעדים נוספים בנושא?

אוסאמה סעדי: 3.

אוסאמה סעדי: אם כן – מהם?

מאיר פרוש: 1.

מאיר פרוש: החלטות מנכ"לית משרד החינוך דאז – אני אומר מנכ"לית, מכיוון שכיום יש מנכ"ל; היא סיימה את תפקידה לפני כחודשיים – החלטת מנכ"לית משרד החינוך דאז בבקשת חברת אלנוח'בא לקבל רישיון להפעלת בית-ספר התקבלה על סמך מידע שהתקבל מרשויות הביטחון.

מאיר פרוש: 2.

מאיר פרוש: על סמך המידע שברשות המשרד, בית-הספר סגור, וקיימות מסגרות חינוכיות חלופיות לתלמידים.

מאיר פרוש: אני מבקש להעיר שהחברה הגישה ערר על החלטת מנכ"לית משרד החינוך, לוועדת הערר שפועלת לפי סעיף 13 לחוק פיקוח על בתי-הספר, התשכ"ט–1969.

מאיר פרוש: בערר התקיים דיון, והחלטה בעניין טרם ניתנה.

מאיר כהן: אדוני מסתפק, או – בבקשה, עוד שאלה.

אוסאמה סעדי: תודה, סגן השר.

אוסאמה סעדי: אני חושב שכאשר מחליטים על סגירת בית-ספר באמצע שנת הלימודים, אדוני סגן השר, ויותר מ-250 תלמידים למעשה היו ללא כל מסגרת חינוכית, ואני חושב שאפילו למשך ימים ושבועות לא הייתה להם שום מסגרת, האם לא היה מן הראוי לאפשר לתלמידים האלה לסיים את שנת הלימודים ולא לקטוע אותה במהלך שנת הלימודים ולגרום להם נזק בלתי הפיך?

מאיר פרוש: תראה, חוק הפיקוח נותן סמכות למנכ"ל משרד החינוך, לאחר שימוע, לתת צו סגירה לבית-ספר שיש בו הסתה או נסבלת הסתה נגד מדינת ישראל.

מאיר פרוש: אתה מעיר הערה נכונה, אני מכיר את זה במגזר החרדי, שניתנים צווי סגירה בלי שהמחוז החרדי בכלל מודע לכך, ויש שאלה אם מצאו להם פתרון.

מאיר פרוש: אבל מאחר שאני עונה תשובה רשמית מטעם המשרד, המשרד מבקש להודיע כאן, מעל הבמה, שנמצא פתרון לאותם 250 תלמידים.

מאיר פרוש: אם אתה שואל אותי אם זה נכון באמצע השנה, מאחר שאני לא הייתי – –

אוסאמה סעדי: – – –

מאיר פרוש: – – מאחר שאני לא הייתי בדיון, והתשובה מסתמכת על מידע של רשויות הביטחון – אני קטונתי מלומר דעה למה סגרו את זה כל כך במיידית, ובאמצע השנה, אבל ההערה הזאת, שלא סוגרים בית-ספר עד שיש פתרון לתלמידים שנמצאים שם, היא הערה נכונה, וגם אני טוען אותה כאשר אני רואה צווי סגירה לבתי-ספר חרדיים.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: אנחנו עוברים לשאילתה מס' 851: מספר התלמידים הערבים במסגרת "ההזדמנות השנייה".

מאיר כהן: חברת הכנסת חנין זועבי, בבקשה.

חנין זועבי: אדוני היושב-ראש, סגן השר, במסגרת נתוני הנשירה, תלמידים הנמצאים בטיפול קציני ביקור סדיר או לומדים שעות בודדות ב"הזדמנות השנייה" נספרים כלומדים לכל דבר.

חנין זועבי: רצוני לשאול: 1.

חנין זועבי: האם נכון הדבר?

חנין זועבי: 2.

חנין זועבי: אם כן – כמה תלמדים ערבים נמצאים בטיפול קציני ביקור סדיר?

חנין זועבי: 3.

חנין זועבי: כמה לומדים במסגרות "ההזדמנות השנייה" וכמה שעות לומדים בפועל?

מאיר פרוש: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, חברת הכנסת זועבי, לשאלות 1 ו-2, האם נכון הדבר, ואם כך – כמה תלמידים ערבים נמצאים בטיפול: קציני ביקור סדיר אחראים למניעת נשירה, ולכן הם מטפלים בתלמידים שרשומים בבתי-ספר – בוועדות ההתמדה, בהליכי השמה מחדש ועוד.

מאיר פרוש: נכון למרס 2017, מטופלים על ידי הקב"סים קרוב ל-45,500 תלמידים שרשומים בבתי-ספר, ומהם 15,104 תלמידים ערבים.

חנין זועבי: כמה?

מאיר פרוש: 15,104 תלמידים ערבים מ-45,476 תלמידים.

מאיר פרוש: לשאלה 3 – –

מאיר כהן: שליש.

חנין זועבי: שליש מהלומדים במסגרת?

מאיר פרוש: – – במסגרת "ההזדמנות השנייה" לומדים תלמידי תוכנית היל"ה, אשר אינם רשומים בכל מסגרת חינוך אחרת.

מאיר פרוש: תלמידים אלו לומדים במסלולי לימוד לרכישת תעודה בהתאם לתוכנית אישית ומותאמת להם.

מאיר פרוש: תלמיד היל"ה לומד בממוצע עשר שעות שבועיות.

מאיר פרוש: נכון למרס 2017 לומדים בתוכנית היל"ה 6,341 תלמידים, מהם 2,019 תלמידים ערבים.

מאיר כהן: שוב, אדוני, מ-45,000 – 15,000.

מאיר פרוש: כן.

מאיר פרוש: 6,341 – 2,019.

חנין זועבי: אדוני היושב-ראש, הבעיה שלנו היא שאנחנו מנסים לעקוב אחר התוצאה האמיתית של התלמידים הנושרים.

חנין זועבי: התלמידים האלה, שלומדים ב"הזדמנות השנייה", או שהם בטיפול של קציני ביקור סדיר, נחשבים ללא נושרים גם כאשר הם לא מגיעים לבית-הספר, כלומר אין סטטיסטיקה שנותנת לנו כמה מהתלמידים שמטופלים על ידי קציני ביקור סדיר כן ממשיכים ללמוד.

מאיר כהן: קוראים לזה "נשירה סמויה", אני מכיר את זה.

חנין זועבי: סמויה, בדיוק.

חנין זועבי: ולכן, גם עם אחוזי הצלחה בבגרות 38%, ועם אחוזי נשירה שהם פי חמישה מהנשירה בבתי-הספר היהודיים, אנחנו צריכים לאתר את אותה קבוצה הכי מוחלשת, מהתלמידים, ולא למחוק אותה.

מאיר כהן: היות שהייתי מנהל בית-ספר – זאת אחריותו הישירה של מנהל בית-הספר לדווח על הילדים הנושרים, כמה מגיעים, מתי הם מגיעים, ובשלב מסוים משרד החינוך יודע לגרוע אותם ממצבת התלמידים הכללית.

חנין זועבי: בסדר, אבל אתה היית מנהל, אתה יודע – – –

מאיר כהן: אבל שוב – – –

מאיר פרוש: אבל מה השאלה?

חנין זועבי: השאלה: התקנון לא מחשיב את התלמידים שבטיפול קציני ביקור סדיר כנושרים, כל עוד הם בטיפול, וזאת הבעיה – לכן אנחנו לא יודעים כמה מהנושרים האלה, שהם בטיפול הזה, חוזרים ללמוד במסגרת כלשהי, וכמה מהם לא חוזרים ללמוד.

חנין זועבי: זאת הבעיה, זאת השאלה.

חנין זועבי: אתה הבנת?

מאיר פרוש: לשאלה הנוספת אני אומר ככה: אם היו לנו נתונים, הייתי מביא אותם לכאן.

מאיר פרוש: אני חושב, א.

מאיר פרוש: אנחנו יודעים את הבעיה – – –

חנין זועבי: בעיה של הגדרה.

מאיר פרוש: מה שאני אמרתי קודם זאת גם בעיה, והיא בעיה גדולה.

מאיר פרוש: עצם העובדה ששליש מהתלמידים הערבים הם במצב כזה, אין ספק שזאת בעיה.

מאיר פרוש: זה הרי לא השיעור שלהם באוכלוסיית התלמידים.

אריה מכלוף דרעי: לא שליש מהתלמידים הערבים.

מאיר פרוש: לא, שליש מכלל התלמידים הנושרים – –

חנין זועבי: שליש מהמטופלים במסגרת הזאת.

מאיר פרוש: – – וזה לא האחוז הנכון: האחוז של התלמידים הערבים בכלל אוכלוסיית התלמידים הוא לא שליש, אז ודאי שאנחנו רואים פה בעיה גדולה.

מאיר פרוש: את מנסה להפנות זרקור גם לנתונים שלא הבאתי לפה.

חנין זועבי: לא רק.

חנין זועבי: להגדיר את הבעיה של הנשירה בצורה כזאת – –

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

חנין זועבי: – – שתכלול את כל התלמידים שלא מגיעים לבית-הספר.

מאיר כהן: אני חושב שזה הובן.

מאיר כהן: אני מבקש ממך לעבור לשאילתה הבאה, שגם היא באחריותך, מס' 857 – סקר צרכים של הנוער הערבי.

חנין זועבי: משרד החינוך חתם על הסכם עם ארגון הג'וינט לעריכת סקר צרכים של הנוער הערבי.

חנין זועבי: ברצוני לשאול: 1.

חנין זועבי: האם שיתף המשרד את המועצות הערביות?

חנין זועבי: 2.

חנין זועבי: מהם פרטי ההסכם עם הג'וינט?

חנין זועבי: 3.

חנין זועבי: מיהם החוקרים הערבים המעורבים בסקר?

מאיר פרוש: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, גברתי השואלת, לשאלה 1: ג'וינט אשלים גויס כשותף בקידום פיתוח תשתית לחינוך הבלתי-פורמלי בחברה הערבית במסגרת תוכנית "אתגרים" הממשלתית.

מאיר פרוש: במסגרת תוכנית זו, בשלב זה לא מתקיים סקר צרכים כמצוין בשאלתך.

מאיר פרוש: עם זאת, חשוב להדגיש: ועד ראשי הרשויות הוא שותף מלא – אני אומר מה שהמשרד מבקש ממני לומר – ועד ראשי הרשויות הוא שותף מלא לכל תהליכי בניית התוכנית וביצועה.

מאיר פרוש: לשאלה 2: ג'וינט אשלים הוא ארגון מומחה לפיתוח מענים חברתיים, הפועל מאז שנת 1998 בשיתוף משרדי ממשלה שונים, ובהם משרד החינוך, משרד הרווחה ומשרד הבריאות.

מאיר פרוש: ארגון זה מקדם תהליכי פיתוח מתוך תפיסה של שותפות של הגורם הממשלתי המוביל עם גורמים מומחים והציבור עוד משלב הגדרת הצורך, דרך תהליכי פיתוח המענה או המענים וכלה בהגדרה משותפת של התוצאות המתבקשות והדרך לבירור ההצלחות.

מאיר פרוש: תהליכי פיתוח התוכניות עבור החברה הערבית בשיתוף ג'וינט אשלים נעים בשני צירי עשייה מרכזיים: א, פיתוח תוכניות ייחודיות לחברה הערבית; ב, התאמת תוכניות אוניברסליות לפעילות עבור החברה הערבית.

מאיר פרוש: העבודה המשמעותית בחברה הערבית בשיתוף ג'וינט אשלים החלה כבר בשנת 2003, ובשלוש השנים האחרונות הורחבה הפעילות באופן משמעותי, בדגש על החברה הערבית והבדואית בישראל, באמצעות פיתוח של 21 תוכניות, הפועלות כיום ב-47 יישובי החברה הערבית, כולל המגזר הדרוזי והצ'רקסי.

מאיר פרוש: תוכניות אלה מגיעות לאלפי נהנים.

מאיר פרוש: לקראת סוף 2016 גויס ג'וינט אשלים כשותף בקידום פיתוח תשתית לחינוך הבלתי-פורמלי בחברה הערבית במסגרת תוכנית "אתגרים" הממשלתית.

מאיר פרוש: לארגון הג'וינט, כמצוין קודם, ניסיון רב כארגון שדרה, ויתרונו ביצירת שותפויות.

מאיר פרוש: בהיותו, ארגון שדרה ובעל ניסיון בעבודה עם החברה הערבית, מתכלל כיום שותפות בין-ארגונית, המביאה את מספר התועלות המרבי לחברה הערבית, על שלל צרכיה, בתחום החינוך הבלתי-פורמלי.

מאיר פרוש: במסגרת ההסכם עם הג'וינט – גם בזה התעניינת – מקודמת תוכנית "אתגרים" בכמה צירים: 1.

מאיר פרוש: ניהול השותפות במסגרת תוכנית "אתגרים"; 2.

מאיר פרוש: קידום תהליכים משותפים לאיתור צרכים; 3.

מאיר פרוש: פיתוח הדרכה, לרבות כלים, טכנולוגיות ומפגשים, לכלל הגורמים הרלוונטיים לקידום החינוך הבלתי-פורמלי; 4.

מאיר פרוש: ייעוץ מקצועי על ידי מומחי תוכן רלוונטיים; 5.

מאיר פרוש: הפעלת מלווים רשותיים להעצמת פעילות הפיקוח; 6.

מאיר פרוש: פיתוח והתאמה של מענים שונים; 7.

מאיר פרוש: הערכה ומדידה באמצעות גוף חיצוני בלתי תלוי.

מאיר פרוש: לשאלה 3: כאמור – אמרתי קודם – לא נערך סקר.

מאיר פרוש: העבודה בכללה נעשית בשיתוף עם ועד ראשי הרשויות הערביות.

אריה מכלוף דרעי: – – –

מאיר פרוש: עשיתי את זה מהר.

חנין זועבי: אדוני סגן השר, ועד ראשי הרשויות הערביות התנגד למינוי של הג'וינט בטענה אובייקטיבית ומדויקת לגמרי שהוא אינו מכיר את הצרכים של בני הנוער הערבי, ומשרד החינוך היה אמור להעביר אחריות זו לגופים המורכבים ממומחים ערבים, מהחברה הערבית – – –

מאיר פרוש: השאלה מי זוכה במכרז.

מאיר פרוש: את יודעת שאי-אפשר היום בלי מכרזים.

חנין זועבי: זאת השאלה, אם בכלל יצא מכרז.

חנין זועבי: כי לפי דעתי לא יצא מכרז בנושא, אפילו שמדובר בתקציב של יותר מ-4.5 מיליון שקל, ולפי החוק צריכים להוציא מכרז.

חנין זועבי: לא יצא מכרז.

חנין זועבי: משרד החינוך כן – – –

מאיר פרוש: את יודעת שלא יצא מכרז, או שאת שואלת?

חנין זועבי: כן.

חנין זועבי: זה מכתבים שמרכז מוסאוא וראשי הרשויות הערביות שלחו למשרד החינוך, למנכ"ל החדש, במרס, לפני שלושה חודשים.

חנין זועבי: הם לא קיבלו תשובה.

חנין זועבי: לפי המידע שלנו, שלא קיבלנו עליו מענה, לא היה מכרז, וכן יש הסכם, וההסכם הזה החריג את המומחים הערבים ואת החוקרים הערבים, וכבר מנסים לתכנן תוכניות לבתי-הספר הערביים מארגון שמשרד החינוך בחר.

מאיר פרוש: אוקיי, אני רשמתי – – –

מאיר כהן: אמורים לשאול, לא לנאום, בבקשה.

מאיר כהן: גם אם שאלתך – אדוני, תענה.

חנין זועבי: אני רוצה תשובה.

מאיר פרוש: רשמתי את השאלה, אם יצא מכרז – את אומרת שלא יצא – אבל אם יצא מכרז שזיכה את הג'וינט לטפל בעניין הזה.

מאיר פרוש: ציינתי רק שמשנת 1998 הג'וינט עושה את העבודה בצורה מקצועית טובה – – –

חנין זועבי: אבל זה – – –

מאיר פרוש: אני לא אמרתי שזה במקום מכרז – –

חנין זועבי: אדוני היושב-ראש, תרשה לי.

מאיר פרוש: – – אני אמרתי שאני אתעניין, ואם תהיה לי תשובה אני אשמח להעביר לך.

מאיר כהן: אומר סגן השר – – –

חנין זועבי: אדוני היושב-ראש, תרשה לי להתעקש על מידע אחד מאוד מאוד מרכזי.

מאיר כהן: בבקשה, רק תעשי את זה מהר.

חנין זועבי: ועד ראשי הרשויות הערביות התנגד להסכם הזה – – –

מאיר פרוש: אמרת את זה קודם.

חנין זועבי: אבל אתה אומר שלא.

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר פרוש: אני לא אמרתי שלא.

חנין זועבי: אתה אומר שזה בתיאום עם ועד ראשי הרשויות.

חנין זועבי: זה לא נכון – –

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר כהן: אנחנו נסתפק.

חנין זועבי: – – אז אי-אפשר לעשות הסכמים ולדבר על תקציבים – –

מאיר כהן: תודה רבה.

חנין זועבי: – – לחינוך הבלתי-פורמלי כאשר משרד החינוך ממשיך לתאם עם גופים כמו הג'וינט בלי להתייעץ עם – –

מאיר כהן: תודה רבה.

חנין זועבי: – – הגופים הרלוונטיים ועם החברה הערבית.

מאיר כהן: אדוני רוצה לענות או להסתפק?

מאיר פרוש: אני אמון – לענות מה שהמשרד נותן לי לענות – –

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר פרוש: – – אדוני היושב-ראש – –

מאיר כהן: בסדר גמור.

מאיר פרוש: – – והמשרד לא נותן לי לומר פה דברים שהם לא אמת.

מאיר כהן: בוודאי.

מאיר פרוש: תודה.

מאיר כהן: תודה.

חנין זועבי: – – –

מאיר כהן: מזכירת הכנסת, בבקשה.

חנין זועבי: – – –

מאיר כהן: חברת הכנסת זועבי, בבקשה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת – –

חנין זועבי: – – –

ירדנה מלר-הורוביץ: – – הודעת שר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, חבר הכנסת חיים כץ, על מסקנות ועדת הכלכלה בעקבות דיון מהיר בהצעתם של חברי הכנסת רועי פולקמן ומנואל טרכטנברג בנושא: מצוקת ההכשרות בענף הבנייה.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: תם סדר-היום.

מאיר כהן: הישיבה הבאה תתקיים מחר, אם ירצה השם, יום רביעי, כ' בסיוון התשע"ז, 14 ביוני 2017, בשעה 11:00.

מאיר כהן: ישיבה זו נעולה.

מאיר כהן: תודה רבה.