ישיבת מליאה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 223, 2017-04-26 00:00

טלי פלוסקוב: יום רביעי, ל' בניסן התשע"ז, 26 באפריל 2017.

טלי פלוסקוב: אני מתכבדת לפתוח את ישיבת הכנסת.

טלי פלוסקוב: אנחנו מתחילים בהודעה של סגן מזכירת הכנסת.

נאזם בדר: ברשות יושבת-ראש הישיבה, הנני מתכבד להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק השידור הציבורי הישראלי (תיקון מס' 7), התשע"ז–2017, שהחזירה הוועדה המשותפת לוועדת הכלכלה ולוועדת הכנסת לדיון בהצעת חוק השידור הציבורי הישראלי (תיקון מס' 7) (דחיית מועד התחילה), התשע"ז–2017.

נאזם בדר: תודה.

טלי פלוסקוב: תודה, אדוני.

טלי פלוסקוב: [מס' מ/1131; "דברי הכנסת", חוב' זו, עמ' 21828; נספחות.

טלי פלוסקוב: ]

טלי פלוסקוב: הסעיף שאנחנו נדון בו כעת הוא הצעת חוק השידור הציבורי הישראלי (תיקון מס' 7), התשע"ז–2017, בקריאה שנייה ובקריאה שלישית.

טלי פלוסקוב: יציג את הצעת החוק יושב-ראש הוועדה המשותפת לוועדת הכלכלה ולוועדת הכנסת לדיון בהצעת חוק השידור הציבורי הישראלי (תיקון מס' 7), חבר הכנסת דוד ביטן.

טלי פלוסקוב: בבקשה, אדוני.

דוד ביטן: גברתי היושבת-ראש, כנסת נכבדה, אני מתכבד להציג בפניכם את הצעת חוק השידור הציבורי הישראלי, התשע"ז–2017, לקריאה שנייה ושלישית.

דוד ביטן: בתיקון מס' 5 לחוק השידור הציבורי הישראלי מחודש אוגוסט 2016 נדחה מועד תחילת החוק ליום 30 באפריל 2017.

דוד ביטן: משמעות הדברים היא שבמועד זה אמורים להתחיל שידורי תאגיד השידור הישראלי, ובמקביל – יסתיימו שידורי רשות השידור ויושלם מהלך סגירתה.

דוד ביטן: הממשלה הודיעה כי בכוונתה לשנות את מתכונת הפעלת השידור הציבורי ואת המבנה של תאגיד השידור הציבורי, ולהקים בחוק תאגיד ייעודי חדש, שיהיה אחראי לשידורי החדשות והאקטואליה.

דוד ביטן: לפיכך מוצע לדחות את מועד תחילת החוק לתקופה קצרה נוספת, של שבועיים, כך שמועד תחילת החוק יהיה יום 15 במאי 2017, לשם השלמת הליכי החקיקה האמורים.

דוד ביטן: לאחר דחיית מועד תחילת שידורי התאגיד, מוצע, נוסף על כך, לערוך התאמות בסעיף 80 לחוק, העוסק בתקציב התאגיד.

דוד ביטן: הסעיף בנוסחו כיום מתייחס לתקופה שלפני הפסקת פעילות הטלוויזיה הלימודית ולתקופה שלאחר הפסקתה, שאז יקיים תאגיד השידור ערוץ ייעודי לילדים ולנוער.

דוד ביטן: נוכח דחיית מועד התחילה, וכפועל יוצא מכך, מוצע אפוא להתאים את תקציב התאגיד למועד התחילה החדש.

דוד ביטן: נבהיר כי התאמת התקציב של התאגיד בשלב זה נעשתה אך ורק בהתאמה לדחיית מועד התחילה, ולא נערכו התאמות הנובעות מהשינויים העתידיים שהממשלה מבקשת לעשות בשידור הציבורי.

דוד ביטן: אני מבקש לציין כי על אף לוח הזמנים הקצר שעמד לרשותנו, קיימנו אתמול ישיבת ועדה ממושכת של יותר משבע שעות, שנכחו בה חברי כנסת רבים מכל סיעות הבית ונציגים רבים מטעם הממשלה והציבור.

דוד ביטן: בסופו של הדיון החליטה הוועדה כי יש מקום לדחות את מועד תחילת החוק ולאפשר שמירה על רציפות שידורים במעבר משידורי רשות השידור לשידורים לפי החוק, לרבות שידורי החדשות.

דוד ביטן: כשתניח הממשלה על שולחן הכנסת הצעת חוק חדשה, שתכלול את השינויים המהותיים המתבקשים במבנה השידור הציבורי, נדון בהם בכנסת לגופם.

דוד ביטן: אני מקווה שיהיה די בתקופת הארכה של שבועיים ימים בלבד כדי לאפשר את השלמת הליכי החקיקה, ולא נידרש להארכה נוספת.

דוד ביטן: להצעת החוק הוגשו הסתייגויות רבות.

דוד ביטן: אני מבקש מהכנסת לדחות את ההסתייגויות ולאשר את הצעת החוק בקריאה שנייה ושלישית בנוסח שאישרה הוועדה.

דוד ביטן: אני רוצה להסביר שמהלך הדחייה הוא מהלך מחויב המציאות, לאור הכוונה לשנות את המתווה שאושר בחוק הקודם.

דוד ביטן: לא אפשרי ולא צריך שהתאגיד ייכנס לשידור לתקופת זמן קצרה במתכונת הישנה ולאחר מכן הממשלה תשנה שוב, לאחר שהוא התחיל לפעול.

דוד ביטן: במצב הזה, הדחייה היא סבירה והגיונית, קצרה ביותר – אני חושב שהיא קצרה מדי – כדי להעביר את החוק השני, אבל בשלב הזה, זה מה שאנחנו הצענו, ואני מקווה שנוכל לאשר את החוק השני, שהוא חוק שמשנה את מתווה התאגיד.

דוד ביטן: אני יודע שלכל חברי הכנסת שידברו יהיו טענות, אבל לא לעניין החוק הזה.

דוד ביטן: רוב הטענות יהיו לגבי החוק השני, הגדול יותר.

דוד ביטן: אני מצפה מחברי הכנסת, אפילו שהם יכולים לדבר על מה שהם רוצים, להתייחס עניינית לחוק הזה.

דוד ביטן: החוק הזה בעצם דוחה בשבועיים את אותו חוק שכבר קיים, ללא שום שינוי במבנה הארגוני שלו או בדברים אחרים.

דוד ביטן: אם אנחנו לא נצליח להעביר את החוק שמשנה את מבנה התאגיד, כמובן, התאגיד יתחיל לעבוד ב-15 לחודש בדיוק כמו שהוא היה אמור לעבוד ב-30 באפריל.

דוד ביטן: במצב הזה אני מבקש מחברי הכנסת, למרות ההסתייגויות הרבות שיש להם לחוק השני, שמשנה את המבנה הארגוני של התאגיד, לקבל את הדחייה הזאת, כי היא מחויבת גם מבחינה עניינית וגם מבחינה פרוצדורלית.

דוד ביטן: תודה רבה לכולכם.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת דוד ביטן.

טלי פלוסקוב: כאמור, הוגשו הסתייגויות, וכרגע אנחנו נתחיל בהנמקת ההסתייגויות.

טלי פלוסקוב: ראשונת הדוברים – חברת הכנסת מרב מיכאלי.

טלי פלוסקוב: לרשותך עד עשר דקות.

טלי פלוסקוב: אחריה – חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

מרב מיכאלי: תודה, גברתי.

מרב מיכאלי: אני שמחה לראות שהסיעה היחידה – כלומר, אני מצטערת שיש פה רק סיעה אחת, אבל אני שמחה שהנציגות היחידה באמת לדיון בחוק הזה, בפתיחת הדברים, היא סיעת המחנה הציוני, ויש לה פה נציגות משמעותית.

מרב מיכאלי: וזהו.

טלי פלוסקוב: יחסית.

מרב מיכאלי: ופשוט זהו.

מרב מיכאלי: אבל אני רוצה להתחיל, גברתי, ברשותך, ולשאול: על מה בעצם מתכנסת כנסת ישראל בפגרת הפסח שלה, בין יום השואה ליום הזיכרון, ליומיים של דיונים.

מרב מיכאלי: על מה בעצם?

מרב מיכאלי: היא מתכנסת בשביל לדחות בשבועיים את תאריך – ואני אצטט: אני מקווה שרק בשבועיים, אני מקווה שלא נצטרך דחייה נוספת – בשביל לדחות בשבועיים את מועד עלייתו לאוויר של המכונה "תאגיד השידור הציבורי" והאמור להיות תאגיד שידור ציבורי.

מרב מיכאלי: על זה מתכנסת, גברתי היושבת-ראש, כנסת ישראל, ולמהלך של חקיקת בזק, בתוך יומיים קריאה ראשונה, קריאה שנייה ושלישית.

מרב מיכאלי: ואומר יושב-ראש הוועדה המיוחדת, שקמה במיוחד לדבר הזה, וקמה בהרכב כוחות בלתי מתקבל על הדעת ובלתי שוויוני בעליל – לא במובן שצריך להיות אותו מספר חברות וחברי כנסת, אופוזיציה–קואליציה, הרי אנחנו לא באותו יחס, אבל עשרה חברים וחברות מהקואליציה לעומת רק שישה מהאופוזיציה – בהטיה חמורה של מצב הכוחות האמיתי בכנסת, בשביל לדחות בשבועיים את מועד עלייתו לאוויר של תאגיד השידור.

מרב מיכאלי: מי תשמע, מי תשמע, איזו סיבה לכנס את כנסת ישראל – לדחות בשבועיים את מועד עלייתו של התאגיד.

מרב מיכאלי: עכשיו, אומר יושב-ראש הוועדה המיוחדת, יושב-ראש הקואליציה, חבר הכנסת דוד ביטן: בעצם, למה לכם בכלל כל כך להתעסק בחוק הזה, הוא רק דחייה של שבועיים; בעצם ההתנגדות שלכם היא לחוק הגדול, שיגיע מתי שנביא אותו – בפגרה, לא בפגרה?

מרב מיכאלי: ובכן, חברות וחברים, על זה כמובן התשובה היא: אם זו בסך הכול דחייה של שבועיים, למה הייתם צריכים לכנס על זה את הכנסת?

מרב מיכאלי: למה אי-אפשר היה לתת לתאגיד לעלות, ואם צריך – אחר כך לשנות את החוק שלפיו פועל התאגיד?

מרב מיכאלי: אפשר לשנות את החוק אז, והתאגיד יצטרך לציית כמובן לחוק החדש, שישונה בהתאמה.

מרב מיכאלי: אבל הדחייה הזאת, חברות וחברים, היא הדבר עצמו, היא סתימת הפיות עצמה.

מרב מיכאלי: הרי כל סיפור התאגיד הציבורי הולדתו בחטא, וכל כוונתו היא מלכתחילה סתימת פיות.

מרב מיכאלי: ובואו נעקוב אחרי זה: בעצם הולדתו בחוק, שמה שהוא עשה, הוא בעצם סגר את רשות השידור.

מרב מיכאלי: זאת הסיבה שנתניהו הסכים מלכתחילה לחוק שהביא השר גלעד ארדן, שלהערכתי הצנועה האמין באיזו תמימות מוזרה שאכן ראש הממשלה ייתן לו להקים תאגיד של שידור ציבורי עצמאי, נקי, ראוי, שאיננו כפוף, איננו תלוי בפוליטיקאים ויכול לשדר את האמת ככל שאמות המידה העיתונאיות יאפשרו לו.

מרב מיכאלי: לא ברור לי איך גלעד ארדן, טחו עיניו מראות שנתניהו כראש ממשלה עשה כל מה שביכולתו כדי להתעלל בשידור הציבורי, בשידור הממלכתי שעמד לרשותנו ברשות השידור, ממש ברמה הכי יומיומית: להתקשר – אנשיו התקשרו לעורכות ולעורכים ולעיתונאים ברשות השידור הציבורי וכפו כל הזמן את גרסת ראש הממשלה, שתהיה משודרת באופן כזה, באופן אחר; באופן שבו מינו מנהלות ומנהלים צהובים זה לזה – למה אני אומרת "מנהלות"?

מרב מיכאלי: איזה "מנהלות", מי תשמע?

מרב מיכאלי: אין מנהלות ולא מונו מנהלות ברשות השידור – מונו מנהלים שהיו צהובים זה לזה, שווידאו שהם דואגים בעצם לא ליכולת של העיתונאיות והעיתונאים לעשות את עבודתם, אלא לזה שהפוליטיקאים שמינו את המנהלים האלה – ודאגו, אגב, שהמנהלים האלה יהיו כפופים אליהם ותלויים בהם, משום שהם מונו ללא מכרז באופן זמני כך שאפשר לפטר אותם בכל רגע נתון שהם לא מספקים לפוליטיקאי שמינה אותם את הסחורה.

מרב מיכאלי: את זה עשה נתניהו כראש ממשלה מרגע שהתמנה בשנת 2009, כשצרוב במוחו הזיכרון הקשה של חשיפתה של פרשת בר-און–חברון בקדנציה הראשונה שלו על-ידי עיתונאית בערוץ הראשון.

מרב מיכאלי: אז החוק סגר רשות ממלכתית, את רשות השידור, שהייתה אמורה להיות זאת שתספק לנו שידור ציבורי עצמאי.

מרב מיכאלי: הוא סגר אותה פשוט באבחת חקיקה אחת, ובאותה אבחה אותו חוק גם ביטל, גברתי היושבת-ראש, באופן חד-צדדי, התחייבות של המדינה שהייתה חתומה על רפורמה מוסכמת עם העובדות והעובדים.

מרב מיכאלי: אלפי העובדות והעובדים ברשות השידור – באופן חד-צדדי בוטל ההסכם אתם.

מרב מיכאלי: ומאז, אגב, בכל הזמן הזה שעבר לא מצאה הממשלה לנכון – וראש הממשלה הזה, שעכשיו מזיל דמעות תנין על גורלם של עובדות ועובדי רשות השידור, כל הזמן הזה הוא לא מצא לנכון למצוא זמן להתפנות לנהל אתם משא-ומתן, לסדר את תנאי הפרישה שלהם, ולחלופין – את התנאים שבהם הם יועסקו בתאגיד החדש כמו שצריך.

מרב מיכאלי: על זה כאילו קם תאגיד השידור הציבורי.

מרב מיכאלי: אבל בואו נניח לקטנות האמונה כמוני ונלך דווקא לאלה שהאמינו שהנה-הנה-הנה קמה לנו התשתית לתאגיד שידור ציבורי ראוי, עצמאי.

מרב מיכאלי: כבר הוא לא יכול להיות עצמאי, משום שאין לו מקור הכנסה עצמאי: אין לו אגרה, הוא תלוי לחלוטין בתקציב שייתן או לא ייתן לו שר האוצר, יושב-ראש הקואליציה, יושב-ראש ועדת כספים, ראש הממשלה.

מרב מיכאלי: כבר עכשיו הם הרי מדברים על זה שזה עולה יותר מדי ולמה צריך להוציא כל כך הרבה כסף על שידור.

מרב מיכאלי: אבל נניח, אוקיי, שהם קיבלו את התקציב שלהם ועכשיו יהיה לנו שידור עצמאי.

מרב מיכאלי: ובכן, גברתי היושבת-ראש, ה-abuse, ההתעללות, ההתעמרות, שעשה ראש הממשלה נתניהו ברשות השידור, אנחנו רואות ורואים אותה קורית בתאגיד השידור הציבורי עוד בטרם עלה לאוויר.

מרב מיכאלי: ההתערבות במינויים, ההתערבות בתכנים המיועדים, הדחייה שוב ושוב – זאת כבר פעם שנייה שאנחנו דוחות את תאריך העלייה של התאגיד לשידור – ועכשיו גם השינוי בחוק והשינוי המבני, פיטורים, האשמה – האשמה, כמובן במה?

מרב מיכאלי: בזה שאנחנו, כמו שאמרה שרת התרבות שלנו: מה שווה התאגיד אם אנחנו לא שולטים בו?

מרב מיכאלי: או כמו שאמר יושב-ראש הקואליציה: אני הסתכלתי בפייסבוק של העיתונאים האלה והם שמאלנים.

מרב מיכאלי: כלומר, הם לא משקפים את עמדתנו, מדיניותנו, דעתנו וההסתה שלנו.

מרב מיכאלי: ולכן, כבר עכשיו מה שעושה הממשלה הזאת למי שמיועד להיות תאגיד השידור הציבורי העצמאי הוא פשוט סתימת פיות מפורשת, והדחייה הזו של שבועיים היא חלק מהמהלך הזה של סתימת פיות.

מרב מיכאלי: זאת בעצם מניעה של עליית התאגיד לשידור.

מרב מיכאלי: זאת עכשיו דחייה של שבועיים, אבל כמו שכבר אמרתי – ושמעתי היטב את דבריו של יושב-ראש הקואליציה, יושב-ראש הוועדה; כשהוא הציג את הדחייה הזאת הוא אמר:

מרב מיכאלי: אני מקווה שלא נצטרך דחייה נוספת, אבל חדות וחדי האוזן ביניכן ודאי שמעו שאתמול יושב-ראש ועדת הכנסת יואב קיש כבר אמר:

מרב מיכאלי: אני מקווה – הוא הציע כבר לדחות את העלייה בחודש, בעצם.

מרב מיכאלי: אז כרגע ראש המפלגה שלך, חברת הכנסת פלוסקוב, שר האוצר, לא הסכים לזה, אבל אנחנו יודעות ויודעים מה עלול לקרות.

מרב מיכאלי: הרי תכף לא נספיק להכין את החוק הגדול בזמן, ושוב לא יהיה מנוס מלעשות את הדברים; כמו שאמר אתמול נציג משרד התקשורת – באמת, אני לא האמנתי למשמע אוזני: זה צריך להיעשות בצורה מסודרת.

מרב מיכאלי: גברתי היושבת-ראש, אני באמת לא יכולה לחשוב על הרבה חקיקות – הממשלה הזאת מאתגרת אותנו בחקיקות שנעשות בצורה לא מסודרת וחקיקות בזק ורשלניות וחפוזות, ולא אחראיות ולא מבושלות עד הסוף ולא מסתכלות על התמונה הגדולה ולא מביאות את הכול בחשבון; ובכל זאת, החקיקה בסוגיית השידור הציבורי היא מהלא-מסודרות והלא-הגיוניות שהיו כאן.

מרב מיכאלי: ועכשיו יש היתממות שאומרת: בואו נדחה בשביל שזה יהיה בצורה מסודרת.

מרב מיכאלי: ובכן, איכשהו יש לי תחושה שעוד ירצו שזה שוב יהיה בצורה מסודרת, ושוב יצטרכו לדחות את עליית התאגיד לאוויר.

מרב מיכאלי: אני אסיים, גברתי היושבת-ראש, ברשותך, באמירה כזאת: אנחנו, חברות וחברי המחנה הציוני, והאופוזיציה בכלל, הגשנו – אף שמדובר בחוק של שני סעיפים בלבד – הסתייגויות רבות, והשגנו מספיק הסתייגויות כדי לאפשר לנו לעמוד כאן

מרב מיכאלי: על הדוכן ולנמק אותן מספיק זמן ככה שנגיע בעצם ל-30 באפריל ובעצם ייכנס כבר לתוקף חוק תאגיד השידור הציבורי והוא יצטרך פשוט לעלות לאוויר, מה שייתר את החקיקה הזו, שאמורה לדחות את עלייתו לאוויר.

מרב מיכאלי: זה כלי פרלמנטרי שעומד לרשותנו, זה דבר שאנחנו אמורות ואמורים להיות מסוגלים לעשות.

מרב מיכאלי: אם אנחנו מסוגלות לעמוד פה עכשיו יומיים וחצי עד שתיכנס שבת, לדבר באופן שבאמת יגרום לזה שהחוק פשוט ייכנס לתוקף, זה כלי שעומד לרשותנו.

מרב מיכאלי: הקואליציה בחרה להפעיל כלי שעומד לרשותה, סעיף 98 בתקנון, שהוא בבחינת נשק יום-הדין, שבא ואומר:

מרב מיכאלי: אנחנו עכשיו מעבירים החלטה שבעצם מבטלת את התקנון וקובעת שמה שיש לכם לדבר זה מעכשיו עד 22:00, וב-23:00 יתקיימו פה הצבעות.

מרב מיכאלי: ואז, כמו שאת יודעת, גברתי היושבת-ראש, יש משמעת קואליציונית מחייבת לכל דבר ועניין, ולא משנה מהו העניין, גם אם הוא עניין לא ראוי ושערורייתי כמו מניעת עלייתו לאוויר של תאגיד השידור הציבורי; במשמעת הקואליציונית הזאת כנראה יעבור החוק הזה ותעבור הדחייה, ובעוד שבוע או שבועיים או כמה שתמצא לנכון הממשלה – והכנסת והקואליציה שמצייתת, רוקדת לפי חלילו של ראש הממשלה בעניין הזה – היא תביא את החוק הגדול, שמעוות מחדש, ולא יאפשר לשידור ציבורי עצמאי אמיתי להתקיים במדינת ישראל.

טלי פלוסקוב: נא לסיים, בבקשה.

מרב מיכאלי: ולכן, חברות וחברים – גם בקואליציה, שאינם כאן כרגע – אני מפצירה בכן לשקול לא לתמוך בחוק הזה.

מרב מיכאלי: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחברת הכנסת מרב מיכאלי.

טלי פלוסקוב: אכן, אני רוצה לציין כי ההצבעות בקריאה השנייה יחלו לא לפני השעה 23:00.

טלי פלוסקוב: בבקשה, חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

טלי פלוסקוב: גם לרשותך עד עשר דקות.

טלי פלוסקוב: ואחרייך, אחריה – חברת הכנסת קארין אלהרר, ואני עדיין לא רואה אותה באולם.

טלי פלוסקוב: בבקשה, גברתי.

טלי פלוסקוב: עד עשר דקות לרשותך.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה, גברתי היושבת-ראש.

איילת נחמיאס ורבין: חברי חברי הכנסת, לפני שעליתי לדוכן הנואמים, תהיתי על מה אני אדבר הפעם כשאני מדברת בנושא התאגיד.

איילת נחמיאס ורבין: ניסיתי, חברת הכנסת מיכאלי, לנסות לספור את מספר הנאומים שלי בנושא התאגיד – במליאה, לא בוועדות.

איילת נחמיאס ורבין: נכשלנו, הם רבים מספור.

איילת נחמיאס ורבין: בשנתיים האחרונות אנחנו עוסקים בנושא התאגיד באופן שיטתי.

איילת נחמיאס ורבין: צריך לומר שוועדת הכלכלה בראשות איתן כבל, שנושא התקשורת, מטבע הדברים הוא תחת סמכותה, עסקה וליוותה את התאגיד באמת עקב בצד אגודל בתהליך ההקמה.

איילת נחמיאס ורבין: תהליך ההקמה – התלוו אליו הרבה ספקות.

איילת נחמיאס ורבין: הכנסת עשתה עבודה, אני אקרא לזה – לפחות ברמה הפרלמנטרית והחוקתית היא עשתה עבודה טובה.

איילת נחמיאס ורבין: אבל להקים תאגיד כזה, שזה באמת דבר שלעתים נדירות עושים אותו במדינה מאפס, זה תהליך מאוד מאוד מורכב.

איילת נחמיאס ורבין: וצריך להגיד משהו – זה העניין, זה לא באמת מאפס: על עיי החורבות של רשות השידור, במידה מסוימת, הוקם התאגיד.

איילת נחמיאס ורבין: דיברנו אתמול, יש כאן חברי כנסת שהיו שותפים לדיונים האלה בנושא הרפורמה.

איילת נחמיאס ורבין: יש משהו מאוד מאוד מכאיב בעובדה שהעובדים של רשות השידור, לפחות חלק לא מבוטל מהם נזרק הביתה; עובדי התאגיד מהצד השני הופכים למרמס על-ידי הממשלה באופן שיטתי ויומיומי, בעצם בסגנון של רדיפה מקארתיסטית.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא יודעת, מקארתי לא מרחף פה מספיק בחלל האוויר בהקשר הזה, ובעיני זה חסר, השרה לנדבר, כי צריך להגיד את האמת, כי יש בזה משהו מקארתיסטי.

איילת נחמיאס ורבין: זה לא שאומרים: אתם לא עושים עבודה טובה; זה לא שאומרים: אתם לא יודעים לעשות תקשורת.

איילת נחמיאס ורבין: מחפשים אותם.

איילת נחמיאס ורבין: אין דרך אחרת.

איילת נחמיאס ורבין: אז מצד אחד, יש לנו עיי החורבות של אנשים שחלק גדול מהם אנשים טובים ומצוינים ברשות השידור; מהצד השני, הרדיפה חסרת הפשר, פשוט בלתי מובנת, של עובדי התאגיד, אנשים שגם אותם עכשיו רוצים להעיף הביתה בבעיטה.

איילת נחמיאס ורבין: ואנחנו צריכים באמצע, איכשהו, מצד אחד לנסות לסייע – סליחה, חבר הכנסת טרכטנברג, אבל אני שומעת את השיחה שלך עד לפה, פשוט, תודה רבה.

איילת נחמיאס ורבין: מצד אחד, ליווינו את הקמת התאגיד באמת בניסיון לראות איך מקימים שידור ציבורי מחדש במדינת ישראל.

איילת נחמיאס ורבין: באתי באין-ספור טענות לראשי התאגיד, כולל אתמול, על האופן שבו קלטו את עובדי רשות השידור, על כך שהם לא היו מתואמים מספיק עם רשות השידור בדברים מהותיים בעיני – כמו למשל הארכיון של רשות השידור; כמו, את יודעת, 15 או 16 זוגות נשואים, שאף אחד מהם לא התקבל לעבודה בתאגיד, עניין בלתי סביר בעליל בעיני.

איילת נחמיאס ורבין: העובדה שלא היה אפשר בשנה החולפת לעשות פרישה מרצון ברשות השידור, כי ראש הממשלה שם את הרגל בדלת ולא היה אפשר לעשות פרישה מרצון.

איילת נחמיאס ורבין: אז יש לנו עובדים ברשות השידור שבאמת לא יודעים מה יעלה בגורלם; יותר נכון, אני, לצערי, חוששת שאני יודעת מה הולך לעלות בגורלם, ואמרתי להם את זה אתמול בכאב לב מאוד מאוד מאוד מאוד גדול.

איילת נחמיאס ורבין: אמרתי להם: אל תשישו אלי הדחייה המטופשת הזו, זה לא יעזור לכם בשום דבר.

איילת נחמיאס ורבין: אתם פתאום נהייתם עובד המחמד של ראש הממשלה.

איילת נחמיאס ורבין: פתאום הוא נהיה ראש וראשון לדאגה לעובדים.

איילת נחמיאס ורבין: חברת הכנסת יחימוביץ יושבת כאן, ויש לי תחושה שהיא ואני נסכים על כך שהוא לא ראש וראשון להגנה על העובדים.

איילת נחמיאס ורבין: אבל פתאום עובדי רשות השידור נהיו הדבר שרק בו הוא עוסק.

איילת נחמיאס ורבין: ואני אומרת לו: אם באמת רציתם לעסוק בהם בשנתיים האחרונות – את יודעת, חברת הכנסת יחימוביץ, היו אין-סוף דברים שהיה אפשר לעשות כדי לעזור להם, מלטפל בעובדות המסכנות, באמת, שעבדו 24 שנים לא תחת הסכם קיבוצי, אלא, בתקשורת קוראים לזה בצורה יוקרתית "פרילנס" – פרילנס זה מגניב, זה מדליק, זה נהדר, אז הן עבדו 24 שנים כפרילנס, ובשש השנים האחרונות הן פתאום בהסכם הקיבוצי.

איילת נחמיאס ורבין: אז על כמה עומדת הפנסיה שלהן?

איילת נחמיאס ורבין: אתמול דיווחה לי אחת מהן – היא עלתה: מ-300 שקל ל-550 שקל בחודש.

איילת נחמיאס ורבין: במקום לטפל בעובדים האלה, שלא חסרים מהם, אז אנחנו פתאום רואים איך לאלה משקרים ואת אלה רומסים.

איילת נחמיאס ורבין: ומה עושים הכי טוב?

איילת נחמיאס ורבין: נעזרים האחד בשני כדי לכסח אחד את השני.

איילת נחמיאס ורבין: אני ראיתי פה בשנתיים האחרונות איך עובדי הרדיו, שמצבם מלכתחילה, על פניו, היה יותר טוב, כי הוודאות המקצועית שלהם – הם הגיעו לוודאות תעסוקתית יותר בקלות מאשר עובדי הטלוויזיה.

איילת נחמיאס ורבין: ראיתי איך את עובדי הרדיו משסים בעובדי הטלוויזיה; את עובדי הטלוויזיה משסים בעובדי הרדיו; לימים את עובדי התאגיד – בעובדי רשות השידור; את עובדי רשות השידור – בעובדי התאגיד, במקום שכולם יעמדו ויפגינו ביחד.

איילת נחמיאס ורבין: זה לא מה שברח לראש הממשלה ב"צוק איתן", זה לא התאגיד שברח לו – זו החמלה שברחה לו ב"צוק איתן"; זו האכפתיות שברחה לו ב"צוק איתן"; זו הדאגה שברחה לו ב"צוק איתן", ועובדה שהוא נכשל בהבאת רפורמה ברשות השידור, שהיא הייתה הפתרון האמיתי הכי הגיוני.

איילת נחמיאס ורבין: אבל הקימו תאגיד, הקימו תאגיד.

איילת נחמיאס ורבין: אז מה עכשיו?

איילת נחמיאס ורבין: מה נעשה?

איילת נחמיאס ורבין: נסתכל על כל העובדים האלה המצוינים שהובאו לתאגיד – ואני שומעת את עובדי רשות השידור, שרבים מהם, באמת, אני כל הזמן אומרת, הם באמת נוגעים ללב; אני אומרת לכם, אני מרגישה באמת כמו בתוך מלחציים, ברמה הרגשית, בין אלה לבין אלה.

איילת נחמיאס ורבין: אומר רפי: אני עובד מ-1989 ברשות השידור, מה אני אמור לעשות?

איילת נחמיאס ורבין: אני מפרנס תשע נפשות, מה אני אמור לעשות?

איילת נחמיאס ורבין: ואין לי תשובות, כי התשובות לא נמצאות אצלנו.

איילת נחמיאס ורבין: יכולים בקואליציה להאשים אותנו כמה שרוצים – אתמול אמר לי חבר הכנסת דוד ביטן, יו"ר הקואליציה: אתם לא עוזרים לנו לסגור את התאגיד.

איילת נחמיאס ורבין: אני אחזור על המשפט, כי לא בטוח שאתם קולטים את גודל האבסורד שנשמע בו.

איילת נחמיאס ורבין: יואל חסון, אתה לא עוזר לסגור את התאגיד, אתה מבין?

איילת נחמיאס ורבין: זאת אומרת, זו האחריות שלנו.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא עוזרת לך לסגור את התאגיד.

יואל חסון: זה פשע קטן שלי.

איילת נחמיאס ורבין: בכל פעם שהיה צריך לדחות את פתיחת התאגיד, אנחנו התגייסנו, כי חשבנו שצריך לפתור את הבעיה עניינית.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו נלחמנו בדברים שחשבנו שהתאגיד טועה בהם, כמו למשל שידור ממודיעין ולא מירושלים, קליטה של יותר עובדים מרשות השידור – דבר שבעיני היה צריך לקרות ממילא, וגם עכשיו, סביב ההסכם האחרון היה צריך ממילא לקרות; היו צריכים לקלוט יותר עובדים מרשות השידור.

איילת נחמיאס ורבין: זה לא 1,000 עובדים שהולכים הביתה, גם את זה צריך להבין.

איילת נחמיאס ורבין: חלק גדול מהעובדים נקלט בתאגיד.

איילת נחמיאס ורבין: מובן שעובדי רשות השידור אומרים: למה שעובדי התאגיד לא ייקלטו אצלנו?

איילת נחמיאס ורבין: אני מבינה אותם.

איילת נחמיאס ורבין: למה?

איילת נחמיאס ורבין: כי כל הזמן מסובבים אותם בכחש, כל הזמן מורחים אותם, דורסים את אלה, מורחים את אלה.

איילת נחמיאס ורבין: איזה פתרון אדיר יש לנו, במקום באמת ליצור שידור ציבורי שבו משלבים בין רשות השידור לבין עובדי התאגיד, ולא מורחים ולא מוחקים ולא רומסים, לא את אלה ולא את אלה.

איילת נחמיאס ורבין: למה?

איילת נחמיאס ורבין: למה?

איילת נחמיאס ורבין: כן, זאת השתקה, זה מקארתיזם, זו היסטריה, זה פחד, זה פניקה.

איילת נחמיאס ורבין: כל הדברים האלה הם ראש הממשלה.

איילת נחמיאס ורבין: לא יעזור שום דבר.

איילת נחמיאס ורבין: אני שמעתי אתמול את מנכ"ל משרד התקשורת בוועדה המשותפת, והקשבתי לו רוב קשב, מסביר לנו על הממשל התאגידי של התאגיד החדש.

איילת נחמיאס ורבין: אמרתי לעצמי: לא, באמת, יצירתיות כזו – אני מגיעה מהמגזר העסקי, ואני אמרתי לעצמי: אם היו מביאים לי סיפור כזה, מין מתווה כזה, אני הייתי אומרת: חברים, בואו, תלכו, קחו חופש, קחו weekend, קחו שבוע, תלכו, תחזרו אלי מחדש, תסרטטו – תשבו על לוח הסרטוט ותסרטטו מחדש את התמונה הזאת, כי תמונה אבסורדית מזאת אני לא שמעתי.

איילת נחמיאס ורבין: אתם יודעים – הנה, השרה לנדבר, את לא תאמיני: הרדיו בערבית, החדשות בערבית – הרי אנחנו עוד לא יודעים, אף אחד מאתנו, או לפחות רובנו, לא ראינו את החוק החדש.

איילת נחמיאס ורבין: חטיבת החדשות הרי אמורה להיות מפוצלת מהתאגיד, ואנחנו אמורים לקבל תאגיד דו-ראשי.

איילת נחמיאס ורבין: מישהו אמר לי אתמול – זה אדיר – זה כאילו יפרקו את העיר בת-ים לבת וים; בת תטפל ברווחה וחינוך, ים תטפל בביטחון אישי וחופים.

איילת נחמיאס ורבין: לא יודעת, כאילו המצאה כזו, משהו משוגע לחלוטין.

איילת נחמיאס ורבין: אבל את יודעת שבתאגיד החדשות הרדיו כולו יהיה שם, למעט הרדיו בערבית.

איילת נחמיאס ורבין: ושאלתי גם מה עם רדיו רק"ע ומורשת, לא ברור לי איפה הוא – איפה הוא?

איילת נחמיאס ורבין: הוא חדשות, הוא לא חדשות?

איילת נחמיאס ורבין: לא, בתאגיד, שם בינתיים, לפחות נכון לעכשיו, לא עורפים ראשים, כי תאגיד החדשות – אנחנו יודעים שהוא חוק פרסונלי לחלוטין, שנועד למחוק איש שאני לא אזכיר את שמו מחמת זה שמעצם זה שאני מזכירה את שמו יבולע לו, יזיקו לו, כי אני הזכרתי את שמו ואני חברת אופוזיציה הרי, אז האינטרס שלי הוא שתאגיד השידור רק יעבוד בלהפיל את ראש הממשלה – איזה שטויות, הבל ורעות רוח.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני לא מצליחה להבין את החלוקה הזאת בתאגיד, ותאמינו לי, גם מנכ"ל משרד התקשורת, שאתמול היה צריך להסביר את זה באותות ובמופתים, לא יכול היה להסביר את זה, כי האמת היא שהוא לא קיבל את ההחלטה.

איילת נחמיאס ורבין: הוא קיבל: אני רוצה שהאיש הזה לא יהיה פה, עכשיו תדאג לזה, תסדר את זה.

איילת נחמיאס ורבין: ואז באים והולכים ויוצרים מתווה, ומשנים אותו.

איילת נחמיאס ורבין: אני פניתי ליועץ המשפטי לממשלה מייד אחרי שדבר המתווה פורסם, ודרשתי ממנו להסיר את ידו מטיפול בנושא.

איילת נחמיאס ורבין: או שיפסול את עצמו או שיפסול את המתווה, כי לא יעלה על הדעת שיש כל כך הרבה ניגודי עניינים.

איילת נחמיאס ורבין: איך זה יכול להיות בכלל שנתניהו עדיין מטפל בתיק התקשורת?

איילת נחמיאס ורבין: מישהו יכול להסביר לי את זה?

איילת נחמיאס ורבין: מישהו יכול להסביר לי את זה?

איילת נחמיאס ורבין: נתן לו הוראה מפורשת, היועץ המשפטי לממשלה, לא לגעת יותר בתיק התקשורת.

איילת נחמיאס ורבין: מרגע שהוא אמר לו לא לגעת יותר בתיק התקשורת, שם נגמר הסיפור.

איילת נחמיאס ורבין: אין דבר אחר שהכנסת הזאת מתעסקת בזמן פגרה, דקה לפני יום הזיכרון לחללי צה"ל, אין דבר אחר שהכנסת מתעסקת בו – –

טלי פלוסקוב: נא לסכם.

איילת נחמיאס ורבין: אני מייד מסכמת.

איילת נחמיאס ורבין: – – מלבד תאגיד התקשורת.

איילת נחמיאס ורבין: תאגיד השידור הציבורי.

איילת נחמיאס ורבין: אז אני רוצה להגיד לכם כאן ועכשיו, אתם לא תעשו את העובדים למרמס, אנחנו לא ניתן לזה לקרות, אנחנו לא נדבר על זה בעוד שבועיים בחוק העיקרי, אנחנו נדבר על זה עכשיו.

טלי פלוסקוב: תודה.

איילת נחמיאס ורבין: אתם לא יכולים לבזות ככה את הכנסת, ואתם לא יכולים ככה לבזות את אזרחי ישראל, ערב יום הזיכרון הממלכתי וערב יום העצמאות ה-69 של מדינת ישראל.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

טלי פלוסקוב: חברת הכנסת קארין אלהרר, בבקשה גברתי, לרשותך עד 20 דקות.

קארין אלהרר: תודה רבה, גברתי היושבת-ראש.

קארין אלהרר: גברתי השרה, חברי, חברותי, חברי הכנסת, אני מרגישה דז'ה-וו, כי זו לא הפעם הראשונה שמביאים תיקונים ושינויים ודחיות.

קארין אלהרר: חוק התאגיד נחקק ב-2014.

קארין אלהרר: אפשר להתווכח אם הוא היה נכון או לא נכון, אבל מרגע שיש חוק, היינו מצפים שיעשו הכול כדי להפעיל אותו.

קארין אלהרר: אבל לחוק הזה, בואו נודה, לא היה יום אחד של חסד.

קארין אלהרר: ומתי באמת היה המפץ הגדול?

קארין אלהרר: כשאמרה מי משרות הממשלה: מה שווה התאגיד אם לא נשלוט בו?

קארין אלהרר: דרך אגב, הצעתי כהסתייגות שזה יהיה שם החוק: צריך לשלוט.

קארין אלהרר: אמר ראש הממשלה: משילות.

קארין אלהרר: אני אעשה לכם ספוילר – זה לא ייגמר כאן; לא ייגמר לא בדחייה, לא בתזכיר, לא במתווה החדש.

קארין אלהרר: כי ממשיכים להסתכל בפייסבוק של כתבים, של עיתונאים, של עורכים, והם בודקים מי יכול לקיים תחקירים מפנקים.

קארין אלהרר: הם לא רוצים שידור ציבורי, הם רוצים שידור ממשלתי.

קארין אלהרר: שופר.

קארין אלהרר: אתמול שאלתי את מנכ"ל משרד התקשורת – היו עדים – לפחות ארבע פעמים: למה צריך את כל הדבר הזה?

קארין אלהרר: כי אני אגיד לכם את האמת, חשבתי בלבי, אולי ראש הממשלה חשב לעצמו שהוא עשה טעות והוא רוצה לתקן.

קארין אלהרר: אולי הוא באמת חשב: עשינו עוול לעובדים.

קארין אלהרר: הוא אמר: אני רוצה לשקם את רשות השידור – כאן, מעל הפודיום הזה.

קארין אלהרר: וכשאני מסתכלת על התוצאה של המתווה, זה לא באמת משקם את רשות השידור; זה לא באמת מביא עוד עובדים.

קארין אלהרר: זה לעשות מאותו דבר, רק בדרך הכי עקומה שיש.

קארין אלהרר: אין דרך יותר עקומה.

קארין אלהרר: שאלתי את המנכ"ל: מה הבעיה?

קארין אלהרר: בוא תגיד לנו באמת מה הבעיה.

קארין אלהרר: ברוך שי, המנהל של חברת החדשות – כי זה הוא שהולך הביתה – זו הבעיה?

קארין אלהרר: אולי פשוט תודיעו על החלפתו ותשאירו את זה as is?

קארין אלהרר: לא, אי-אפשר.

קארין אלהרר: אני לא מדברת על המיליונים שמתבזבזים.

קארין אלהרר: אני לא מדברת על זמן ממשלה, כאילו אין בעיות – אין ניצולי שואה, אין בעיות חברתיות.

קארין אלהרר: הכול טוב.

קארין אלהרר: והדחייה שהתבקשה אתמול, מתבקשת היום, להעביר בחוק, היא עד 15 במאי.

קארין אלהרר: אבל יש לי הרגשה – חברת הכנסת יחימוביץ, אולי את יודעת – שמתבשל דיל לעוד ארכה.

קארין אלהרר: כי שמעתי אתמול כל מיני רחשי רקע: בואו תעבירו את זה עכשיו ונדבר אחר כך על עוד ארכה.

קארין אלהרר: יש פה משהו שאנחנו לא יודעים.

שלי יחימוביץ': אחרי הבחירות להסתדרות.

שלי יחימוביץ': חד-משמעית.

קארין אלהרר: מאוד מעניין הסיפור הזה.

קארין אלהרר: מאוד מעניין.

קארין אלהרר: תגידו, הממשלה באמת ירדה מהפסים?

קארין אלהרר: באמת?

קארין אלהרר: הייתם צריכים לראות את השיסוי של עובדים בעובדים – עובדי הרשות כנגד עובדי התאגיד; עובדי התאגיד כנגד עובדי הרשות.

קארין אלהרר: זה חלק מהמשילות – נמשול בהם, נפריד ביניהם.

קארין אלהרר: למה?

קארין אלהרר: למה?

קארין אלהרר: אני באמת – מאוכזבת זו לא המילה, כי מאוכזבת אני מזמן.

קארין אלהרר: אני פשוט לא מבינה.

קארין אלהרר: אתם יודעים, כשביטלו כל מיני חוקים אחרים של הממשלה הקודמת, אמרתי: נו, טוב, זה פוליטי.

קארין אלהרר: מה פוליטי פה?

קארין אלהרר: זה רק עניין אישי.

קארין אלהרר: אז אולי צריך להציע שלא משנה איזה גוף זה יהיה, שיהיו x כתבות מפרגנות לממשלה, ונגמור עם זה.

קארין אלהרר: זה העניין?

קארין אלהרר: זה הסיפור?

קארין אלהרר: כמה זמן עוד נלך עם זה?

קארין אלהרר: כמה תיקונים עוד יגיעו?

קארין אלהרר: כמה ועדות עוד יוקמו?

קארין אלהרר: כמה אנשים יעזבו מקומות עבודה, יגיעו למקום החדש ויגידו להם: שומעים?

קארין אלהרר: טעינו.

קארין אלהרר: אתמול מנהל החדשות ברדיו אמר דבר שבאמת, אי-אפשר שלא לבכות.

קארין אלהרר: הוא אמר: אני באתי כי אתם חוקקתם.

קארין אלהרר: אני באתי כי ידעתי שהמדינה מאחור.

קארין אלהרר: איפה המדינה?

קארין אלהרר: כל הזמן אני שומעת מהקואליציה: הכנסת היא הריבון.

קארין אלהרר: לא בעניין הזה.

קארין אלהרר: הריבון הוא ראש הממשלה.

קארין אלהרר: הוא רוצה תאגיד – יהיה תאגיד; הוא לא רוצה תאגיד – לא יהיה תאגיד.

קארין אלהרר: הוא הריבון.

קארין אלהרר: ואנחנו כולנו כאן באיזו הצגה שלא ברור למה אנחנו מסכימים להיות שותפים לה.

קארין אלהרר: אני אומרת שאנחנו כנראה נתראה בעוד כמה שבועות, בעוד כמה חודשים, ועוד פעם נדבר על דחייה, ועוד פעם נדבר על מתווה, סתם כי למישהו לא נראים טוב בעין, כנראה, אלדד קובלנץ, גיל עומר, ברוך שי.

קארין אלהרר: לא כי באמת הקואליציה אומרת: נעזור לעובדים.

קארין אלהרר: כי היא יכולה לעזור לעובדים במתווה הקיים, אין שום בעיה – ואמרו את זה יושב-ראש התאגיד והמנכ"ל – להכניס עוד עובדים למתווה הקיים.

קארין אלהרר: שום בעיה.

קארין אלהרר: הם יודעים לעשות את זה, והם מוכנים לעשות את זה.

קארין אלהרר: אבל נודה על האמת, אפילו בינינו – ממשלת ישראל לא רוצה לעשות את זה.

קארין אלהרר: העובדים מעניינים אותה כקליפת השום.

קארין אלהרר: מעניין אותה היא עצמה; מעניין אותה איך היא תיראה.

קארין אלהרר: אז אני אגיד לכם איך היא נראית בעיני: רע מאוד.

קארין אלהרר: זה תפקוד מחפיר.

קארין אלהרר: בשבוע שעבר היה דיון בדוח "צוק איתן".

קארין אלהרר: הגיע ראש הממשלה.

קארין אלהרר: שאלתי אותו: איך קורה שהמלצות ועדת עמידרור אצלו על השולחן מדצמבר והן עדיין לא הגיעו לקבינט ועדיין לא הוחלט לגביהן – מאמצים או לא מאמצים?

קארין אלהרר: מה הוא ענה לי?

קארין אלהרר: נכון, זה לא הגיע, אבל היינו עסוקים בדברים אחרים.

קארין אלהרר: מפאת כבודן של המשפחות השכולות לא שאלתי אותו: מעניין, אדוני ראש הממשלה, כשרצית להיות עסוק בעניין התאגיד, במשך שלושה ימים קיימת חמש פגישות עם שר האוצר.

קארין אלהרר: אפילו היה איזה משבר קואליציוני מדומה.

קארין אלהרר: למה על החיים של החיילים לא?

קארין אלהרר: למה על עבודת הקבינט לא?

קארין אלהרר: תאגיד יותר מעניין, בתאגיד יש תקשורת.

קארין אלהרר: אז אני קוראת מכאן לממשלה: תסירו את ידיכם מהתאגיד.

קארין אלהרר: תוסיפו עוד עובדים מהרשות ותגמרו עם זה.

קארין אלהרר: מספיק ודי.

קארין אלהרר: יש לכנסת הרבה מה להתעסק בו, לא רק בענייני התאגיד.

קארין אלהרר: מה שהכי עצוב הוא שרוב אזרחי המדינה בכלל לא מבינים על מה המהומה.

קארין אלהרר: לא יודעת, אולי ראש הממשלה בנימין נתניהו מבין.

קארין אלהרר: תודה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחברת הכנסת קארין אלהרר.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת איימן עודה, בבקשה.

טלי פלוסקוב: אחריו – חבר הכנסת אילן גילאון.

טלי פלוסקוב: לרשותך, חבר הכנסת עודה, עד עשר דקות.

איימן עודה: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת וחברות הכנסת, היום האסירים הפוליטיים הפלסטינים נכנסים ליום השמיני של שביתת הרעב שלהם.

איימן עודה: פה, במדינה, רוב הפוליטיקאים תקפו אותם.

איימן עודה: לא דיברו על עצם הדרישות שלהם אלא תקפו אותם פוליטית.

איימן עודה: חשוב לי לומר לכם ש-800,000 פלסטינים נכנסו לבתי-הכלא במדינת ישראל.

איימן עודה: 800,000 פלסטינים.

איימן עודה: כלומר, אחד לשלושה פלסטינים נכנס לבתי-הכלא.

איימן עודה: מי שמאשים את האסירים הפוליטיים הפלסטינים שהם טרוריסטים בעצם מאשים עם שלם שהוא טרוריסט, כי זה אחד לשלושה.

איימן עודה: האמת היא שהעם הפלסטיני נאבק למען שחרורו מהכיבוש הארור.

איימן עודה: לעם הפלסטיני יש תודעה לאומית עצומה, חזקה מאוד.

איימן עודה: הוא לא ירפה ממאבקו הצודק נגד הכיבוש עד להקמת מדינתו בגבולות 67', לצד מדינת ישראל.

איימן עודה: אני לא יודע אם אחד מכם קרא באמת את הדרישות של האסירים הפוליטיים.

איימן עודה: מה הם מבקשים?

איימן עודה: שתי הבקשות העיקריות הן ביקורים, ביקורי משפחה והשימוש בטלפון ציבורי בתוך בית-הכלא.

איימן עודה: מה הם מבקשים?

איימן עודה: שיהיה טלפון ציבורי, ויכול לעמוד שם שוטר ליד הבן-אדם שמדבר.

איימן עודה: הבן-אדם שמדבר בטלפון ידבר רק פעם בשבועיים, וידבר אך ורק אל מספר טלפון אחד ויחיד.

איימן עודה: כלומר, רק למספר אחד הוא יכול לדבר כל הזמן, כלומר לבית שלו.

איימן עודה: והם מסכימים שיעמוד שוטר לידם ויקשיב לכל מילה ומילה.

איימן עודה: זה הסיפור הגדול של הטלפונים.

איימן עודה: מהו הסיפור של ביקורי המשפחה?

איימן עודה: הם מבקשים שהמשפחה תבקר אצלם פעמיים בחודש ולא פחות, דרך "הצלב האדום".

איימן עודה: עכשיו אני מנסה לעשות השוואה בינם לבין אסירים ביטחוניים יהודים, ולא רק רוצחי משפחת דוואבשה או מוחמד אבו ח'דיר או למשל עמי פופר.

איימן עודה: לא.

איימן עודה: השוואה בינם לבין רוצח ראש ממשלת ישראל, יגאל עמיר: הוא יכול להתחתן, להתייחד עם האישה, הוא יכול להיות בקשר מתמיד, יומי, עם המשפחה.

איימן עודה: אני חושב שכל בן-אדם הוגן יכול להבין שיש פה עוול נורא, אבל זה רק חלק מהעוול הגדול, שהוא עצם היות בתי-סוהר של הכיבוש, וחלק מהעוול הגדול מכולם, וזה הכיבוש עצמו.

איימן עודה: לכן יש להיענות לדרישות הצודקות של האסירים הפוליטיים הפלסטינים.

איימן עודה: עוד סוגיה, שהיא גם קשורה לאסירים הפוליטיים, היא הקרן הלאומית הפלסטינית, ששר הביטחון אביגדור ליברמן תוקף אותה כבר חודש בטענה שהיא מעבירה כסף למשפחות של האסירים הפוליטיים.

איימן עודה: אז תגידו לי, בבקשה, פה במדינת ישראל אין ביטוח לאומי?

איימן עודה: אין ביטוח לאומי למשפחת יגאל עמיר, למשפחת עמי פופר, למשפחות רוצחי משפחת דוואבשה, מוחמד אבו ח'דיר?

איימן עודה: מה גם שהם מממשים בעיקר את העם הנכבש; פה במדינת ישראל בעצם אלו הן הפנים המכוערות של הכיבוש.

איימן עודה: אבל גם לגופו של עניין, קונקרטית, בראש ממש קטן: למה כן להעביר ביטוח לאומי למשפחות של רוצחי פלסטינים או של רוצח ראש הממשלה, אבל אנשים שנאבקים למען שחרור מולדתם, אסור להעביר למשפחות שלהם כסף?

איימן עודה: שלא יהיה ספק פה, אני מתנגד – כלל וכלל – לפגיעה באזרחים.

איימן עודה: חד וחלק.

איימן עודה: ואני חושב שמאבק מוסרי מחייב גם דרכים מוסריות.

איימן עודה: פגיעה באזרחים שאין עוול בכפם היא דרך לא מוסרית.

איימן עודה: אחת הבעיות עם הצביעות פה היא שלפגוע באזרחים או ילדים בעזה זה מקובל, אבל באזרחים ישראלים, ודאי שלא.

איימן עודה: אני חושב שצריך להוציא את כל האזרחים הפלסטינים והישראלים ממעגל האלימות והאימה והמלחמה.

איימן עודה: חברי, לגבי כל הסיפור של התאגיד, אני רואה אותו בצורה יותר רחבה.

איימן עודה: אני רואה אותו חלק מהפגיעה במרחב הדמוקרטי כולו.

איימן עודה: גם חלק מהאובססיה של ראש הממשלה כלפי כלי התקשורת בכלל, אבל לא רק.

איימן עודה: זה גם מה שקרה אתמול בעקבות הפגישה בין שר החוץ הגרמני לבין נציגי "שוברים שתיקה" ו"בצלם"; זה גם חלק מהפגיעה בבית-המשפט; זה חלק מפגיעה כוללת במרחב הדמוקרטי כולו.

איימן עודה: לכן אנחנו נצביע נגד הצעת הממשלה בנושא.

איימן עודה: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת איימן עודה.

טלי פלוסקוב: הדובר הבא, חבר הכנסת אילן גילאון, בבקשה, אדוני.

טלי פלוסקוב: אחריו – חבר הכנסת מיקי לוי, אם יגיע.

טלי פלוסקוב: בכל אופן, לרשותך, חבר הכנסת גילאון, עד עשר דקות.

אילן גילאון: שלום, גברתי, אדוני שר הדתות, חברי חברי הכנסת.

אילן גילאון: יש סרט, אינני זוכר של איזה במאי, שנקרא "לכשכש בכלב".

אילן גילאון: אני חושב שהחיזיון הזה שאנחנו נתונים בו היום זה כלב קטן לעומת – "לכשכש בכלב" זה כלב קטן לעומת המציאות הכל-כך ביזארית, המבזה, שבה קבוצת אנשים חוטפת בעצם מדינה, כאשר אזרחיה של המדינה הזאת הם בני-ערובה למאווייהם הפרטיים והאישיים והאגואיסטיים והמגלומניים של האנשים הללו.

אילן גילאון: זה פשוט מחפיר.

אילן גילאון: את יודעת, גברתי?

אילן גילאון: אני חושב שאין בזה כבוד, אפילו, לנו כחברי כנסת, כפוליטיקאים, כנבחרים, שבאו להיות שליחי ציבור בשם העם, לשמש בתפאורה הטפלה הזאת שמתרחשת היום.

אילן גילאון: ברפובליקת הבננות האחרונה, גברתי, אדם שהיה מייצר נזק ב-1.2 מיליארד שקל מתוך גחמה, כאילו, בא ולקח את הסכום הזה אשכרה בשטרות – ולהדליק לעצמו את הסיגר שלו; שהיה מאמלל כל כך הרבה אנשים פעם אחרי פעם, פעם ברשות השידור – חבר הכנסת עודה, לי יש הפרעות קשב וריכוז, ואני שמעתי שיש פה נגישות לאנשים עם מוגבלות, אז אני מבקש.

איימן עודה: אני אוהב אותך.

אילן גילאון: גם אני אותך, מאוד, אבל פשוט חשוב לי מאוד שתקשיב.

אילן גילאון: הרעיון הנואל הזה, שבו אתה עושה שימוש אינסטרומנטלי בכל מה שזז רק כדי לשפר את מעמדך – ואני אתמול אמרתי לראש הממשלה, וגם הצעתי לו עצה, השאתי לו עצה, שכנראה הבעיה שלו מגיעה הרבה יותר רחוק ממה שפרשנים פוליטיים יכולים לתת לה פרשנות.

אילן גילאון: אם לכאלה תהומות אנחנו יכולים להגיע בהתנהלות של מדינת ישראל, זה כמעט מזכיר לי אנשים שכדי לייצר יצירה הם שרפו ערים שלמות.

אילן גילאון: פשוט כך.

אילן גילאון: זו רמת המגלומניה ששולטת כאן.

אילן גילאון: כי תראי, גברתי: לפני החלוקה לשמאל ולימין ולדתיים וחילונים וערבים ויהודים, יש חלוקה הרבה יותר בסיסית, וזה מהו האופן שבו אתה מסתכל על בני-האדם סביבך; האם הם מטרות עבורך או אמצעים עבורך.

אילן גילאון: מעולם לא הגענו לרמת ציניות כזאת.

אילן גילאון: בהתחלה אמר ראש הממשלה שרשות השידור היא "חמאס", ונתן יד לפרק אותה, יחד עם עוד כמה גיבורי תהילה שאני לא שומע עליהם ולא רואה אותם כאן, שחסכו לנו, לכל משפחה, שקל ביום, ורמסו שידור ציבורי שלם והרסו את חייהן של 2,000 משפחות.

אילן גילאון: איפה הם?

אילן גילאון: חבר הכנסת יאיר לפיד, שדיבר על קבורת החמור של רשות השידור; גלעד ארדן, שהיה חייב לרוץ מהר לספר לחבר'ה איך הוא חסך לנו את אגרת השידור.

אילן גילאון: אני לא רואה את כל האנשים האלה כאן.

אילן גילאון: והנה היום, אחרי שהוא אמר שרשות השידור היא "חמאס" וצריך לפרק אותה, הוא אומר שהתאגיד זה שמאלנים בטלנים וצריך לפרק אותו.

אילן גילאון: ומה יהיה הפירוק הבא?

אילן גילאון: ולמי זה מועיל?

אילן גילאון: ופתאום ראש הממשלה הפך לגיבור מעמד הפועלים.

אילן גילאון: א"ד בנימין גורדון מגן על העובדים ברשות השידור.

אילן גילאון: הרי זו אחיזת עיניים, גברתי.

אילן גילאון: זה כחש וגבבה.

אילן גילאון: זה איננו נכון, כי את ראש הממשלה הזה לא מעניין אף אחד זולתו ומהו האופן שבו הוא יקבל את הפריים במסך.

אילן גילאון: עבור זה הוא מסוגל לשרוף את הכול.

אילן גילאון: לכן, במצב החולה, החולני הזה, אני מודה, גברתי, שאני בעצמי אינני יודע איפה אני נמצא.

אילן גילאון: אבל אני – זה לא חשוב.

אילן גילאון: האנשים האלה, הגריפ הזה, המאפרת הזאת, הצלם הזה, העורך הזה, שהוא ברשות השידור, או אותם חדשים שלקחו בהסכמים של עובדי קבלן וצירפו אותם אל רשימת הקורבנות של רשות השידור – איפה הם עומדים 15 ימים לפני שהחוק החדש צריך ללכת ולעכב את הפתיחה – מה שהיה צריך לקרות בעוד ארבעה ימים?

אילן גילאון: חוסר הוודאות הזה לא גובל באיוולת וברוע, הוא גובל בסדיזם גברתי, חוסר הוודאות הזה.

אילן גילאון: עכשיו, השאלה הבסיסית היא, בסופו של דבר, ערכית; לא איך אנחנו קוראים, לא אם אנחנו חברתיים, חברותיים או חברתנים, זה ממש לא משנה.

אילן גילאון: השאלה הבסיסית היא מהו הערסל ומהי רשת הנפילה של כל אדם ואדם בתוך חברה, משום שכל אחד מאתנו יכול להימצא בדיוק בתוך המקום הזה.

אילן גילאון: לכן, העיקרון שצריך לעבוד כאן – זו לא חקיקה של חוק שמנתב את הזמנים; זה העיקרון של אחריות, שבו העיקרון של "שברת – שילמת" חייב להתקיים.

אילן גילאון: במציאות הזאת צריך לקחת את כל אנשי רשות השידור שעדיין נשארו בתוכה, ואת כל אנשי התאגיד – לא אלה שבאו להתעלל באחרים, כמו שלא ברשות השידור אלה שעשו את כל העוולות צריכים להישאר, ונדמה לי שכולם כבר אינם שם – וללכת, גברתי, לפְריז, למציאות של מורטוריום שלם.

אילן גילאון: תקראו לזה איך שאתם רוצים: רשות השידור, תאגיד רשות השידור, תאגיד רשות השידור החדש, השם איננו משנה.

אילן גילאון: השידור הציבורי משנה, וגורלם של האנשים הללו הוא שמשנה.

אילן גילאון: "שברת – שילמת" הוא עיקרון שאף פעם לא מתקיים כאן, כי לאנשים אין אחריות, כי ראש הממשלה, שהוא ראש ממשלה, איננו מבין שהוא ראש הממשלה.

אילן גילאון: זה תמיד מזכיר לי את הסיפור על אותו אחד שאמר לאימא שלו: אימא, אני שונא ללכת לבית-ספר, כי אני שונא את התלמידים ואני שונא את המורים.

אילן גילאון: אימא שלו אמרה לו: אבל אתה חייב ללכת לבית-הספר, כי אתה מנהל בית-הספר.

אילן גילאון: אתה מנהל בית-הספר, אדוני, ואתה עוסק בקש וגבבה, בזוטות, באזוטריה, בקוסמטיקה.

אילן גילאון: תראה מה מעסיק אותך.

אילן גילאון: תסתכלי כמה – "שוברים שתיקה", ואני באמת פה לא יכול אלא לשלוח ליולי נובק זר פרחים.

אילן גילאון: אני חושב שמגיע פרס נובל למנכ"לית "שוברים שתיקה".

אילן גילאון: מה שמחרפן את ראש הממשלה, מטריף את ראש הממשלה, זו אותה קבוצה שאני אומר לך שהיא קבוצה פטריוטית במדינת ישראל, והיא מחרפנת אותו.

אילן גילאון: הוא מסוגל ללכת ולחרב מערכת יחסים עם מדינות אחרות.

אילן גילאון: זאת האחריות שישנה כאן.

אילן גילאון: זה נקרא לכשכש בכלב.

אילן גילאון: זה נקרא לנסות לענג את עצמך במדינה שלך.

אילן גילאון: זה הדבר הכי פרוורטי שאני יכול לחשוב עליו.

אילן גילאון: עוד לא ראיתי דוגמה כזאת לראשות ממשלה.

אילן גילאון: היה אפשר לכנס את הכנסת על נושא התוכנית החדשה, שאני בהחלט מברך עליה, של שר האוצר, "משפחה נטו".

אילן גילאון: בוודאי, זה חשוב מאוד.

אילן גילאון: זה לא צריך להיות בניגוד לעניין, לאינטרס של חלוקה אחרת של העושר הלאומי, לגבי הנכים והמוגבלים במדינת ישראל.

אילן גילאון: וזה לא סיפור של הנכים והמוגבלים; זה סיפור של חלוקה אחרת של העושר הלאומי, זה סיפור על איפה יעבור קו העוני במדינת ישראל, שהיום הוא נמצא על 3,130 שקלים.

אילן גילאון: אולי לא יהיו פחות עניים, אבל העניים יהיו קצת יותר עשירים.

אילן גילאון: אולי מפלס החרדה שלהם יוכל קצת לרדת.

אילן גילאון: אולי אנשים, מגיע להם, בכל אופן, כאזרחים בתוך המדינה הזאת, בתוך האמנה הזאת, להגיע למחוז חפצם מכובדים ועצמאים, גברתי, בתוך החיים האלה, שהם כנראה חד-פעמיים בעולם הזה – אני לא סגור לגבי מה קורה בעולם הבא, העולם הזה יש אחד.

אילן גילאון: אנשים, לא על כל דבר שהוא מובן מאליו צריכים ללכת ולהיאבק.

אילן גילאון: קצת יותר הגינות בחלוקה וקצת פחות גרידיות וקצת פחות חמדנות היו מאפשרות גם לאחרים להיות בטוחים שלא יהיה להם קר מדי בחורף וחם מדי בקיץ ושיש להם במקרר מספיק כדי להיות מכובדים.

אילן גילאון: זהו סף תחתון שהמדינה הזאת יכולה לאפשר לעצמה, ויש לה את האמצעים האלה, עוד לפני שנחתמה עסקת "אינטל".

אילן גילאון: היו לה.

אילן גילאון: השאלה היא מהי החלוקה שאנחנו, כאנשים פוליטיים, רוצים לעשות; מהי ההסתכלות האוניברסלית שלנו לגבי רף הנפילה של כל אחד ואחד מאתנו.

אילן גילאון: הבעיה במדינת ישראל – זאת שאותי חינכו שהיא אור לגויים, פנס לגויים וכל התאורה לגויים – היא שאדם במדינת ישראל, בסוף נפילתו, אזרח, יודע שהוא ייפול לבד, לבדו.

אילן גילאון: לא למדינה כזאת פיללנו.

אילן גילאון: אני בדיוק בא כרגע מפגישה עם אנשים צעירים ממכינה במעגן-מיכאל, ואני מתמלא אופטימיות רק מדבר אחד: שהם יעשו את תנועת התיקון; שהם יתקנו מדינה שהתקלקלה במשך מאה שנים והתעקמה כך והגיעה לשיאה ולצורה הכי מוגזמת ומובהקת של מגלומניה, אגואיזם ואינסטרומנטליות, כפי שהיא נמצאת היום, והיא מתבטאת בדמותו של ראש הממשלה ומלחכי פנכתו וחבר מרעיו; אדם, גברתי, שאיננו יודע להגיד מילה אחת אמת מבלי להסמיק.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת אילן גילאון.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת מיקי לוי, בבקשה.

טלי פלוסקוב: לרשותך, אדוני, עד 25 דקות.

טלי פלוסקוב: אחריו – חבר הכנסת מסעוד גנאים, אם יגיע לאולם.

מיקי לוי: תודה רבה, גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, אדוני השר, האם זו שעת חירום?

מיקי לוי: האם קרה משהו יוצא מגדר הרגיל?

מיקי לוי: האם אנו עומדים בפני משבר כלכלי רחב ממדים?

מיקי לוי: האם אנו בפתחה של מערכה ביטחונית כלשהי, עלומה, שאנחנו לא יודעים עליה?

מיקי לוי: השימוש התכוף שאתם עושים, חברי חברי הכנסת מהצד הזה, בסעיף 98 לתקנון הכנסת – שבכנסת הזאת עושים בו שימוש רב ונרחב, ולא מידתי – קביעת סדרי דיון מהירים, שישתיקו את מתנגדי הממשלה הזאת ומעשיה – שאלתי ותיקים ממני בבית הזה כמה וכמה פעמים עשו שימוש בסעיף הזה; אז כשעושים שימוש בסעיף הזה שהוא מידתי, אפשר לקבל זאת, אבל כשאתם עושים שימוש בסעיף הזה חדשות לבקרים, המטרה היא אחת: להשתיק את אותם חברי הכנסת, להשתיק את הביקורת שיש על הממשלה, להשתיק את הביקורת שיש לתקשורת על הממשלה, להשתיק את הביקורת שיש לציבור על הממשלה – עושים סדרי דיון מיוחדים, סעיף 98, כאילו נפל דבר ביטחוני או עת חירום כלכלית היא.

מיקי לוי: השימוש שאתם עושים בסעיף הזה, סעיף 98, הוא זילות תקנון הכנסת, זילות הכנסת עצמה, זלזול בעבודתנו, פגיעה קשה מאוד בכללי המשחק בבית הזה.

מיקי לוי: חדשות לבקרים כשעושים שימוש בסעיף הזה, הוא גם מאבד מערכו.

מיקי לוי: טוב תעשו אם תשקיעו מחשבה נוספת ותאפשרו לבית הזה להתנהל בצורה דמוקרטית, מה שלא קורה עד עתה.

מיקי לוי: אתם פשוט לא רוצים לשמוע ביקורת, לא מאתנו, חברי האופוזיציה, לא מהתקשורת וגם לא מהציבור.

מיקי לוי: אתכם מעניין רק הכיסא, מה יגידו עלינו בתקשורת, מה יכתבו עלינו.

מיקי לוי: הזוי.

מיקי לוי: הפרדת רשות החדשות מהרשות הציבורית – מה הועילו חכמים בתקנתם?

מיקי לוי: שתי מסגרות, בזבוז עצום של משאבים.

מיקי לוי: כמה דברים יש לתקן, כמה דברים יש לשנות, כמה מאבקים חשובים יש לנהל, ואתם משקיעים את מרב זמנכם בהשתקה.

מיקי לוי: בשביל זה כינסתם את הכנסת בפגרה?

מיקי לוי: מה קרה?

מיקי לוי: עת חירום היא?

מיקי לוי: לא לדיון על ניצולי השואה, חס וחלילה, לא לדיון על היעדר תחרות במשק האשראי שחונק את העסקים הקטנים, לא לדיון על העומס בבתי-החולים ולא לדיון על תת-תקצוב מערכת הבריאות; לא לדיון על מצב הקשישים במדינת ישראל, הקשישים הסיעודיים, לא לדיון על רצח נשים, שהיינו עדים לו לאחרונה.

מיקי לוי: אתם מכנסים את הכנסת הזאת ומשתמשים בסעיף 98, סעיף לסדרי דיון מהירים ומיוחדים, כדי לנסות להשתיק אותנו, גברתי היושבת-ראש.

מיקי לוי: בממשלה הזאת המטרה היחידה היא השתקה וצמצום המסגרת הדמוקרטית.

מיקי לוי: פשוט מזעזע מה שנעשה פה.

מיקי לוי: בעל הבית השתגע.

מיקי לוי: כן, כמעט שכחתי – חבר הכנסת מיקי מכלוף זוהר טען רק לאחרונה כי הרשות לשידור ציבורי הוקמה לצרכיו של יאיר לפיד.

מיקי לוי: השתגעתם?

מיקי לוי: אתם הוזים הזיות?

מיקי לוי: עד לאן תגיעו באמירות שלכם?

מיקי לוי: שלא כמוכם, אנחנו עוסקים בנושאים רבים מאוד שמטרידים את הציבור הישראלי; אחד הנושאים הללו הוא היעדר תחרות בשוק הסליקה בישראל, שבו פועלות שלוש חברות מרכזיות – אני משקיע בנושא הזה את מרב זמני, ואף עשיתי כמה וכמה פגישות עם נגידת בנק ישראל והממונה על הבנקים.

מיקי לוי: הנפגעים המרכזיים מאותם נושאי הסליקה, מהיעדר תחרות ומריכוזיות השוק הם בעלי העסקים הקטנים והבינוניים, שנאלצים, כדי שיוכלו להפעיל בעסקיהם שירותי אשראי, להיסחט ולשלם עמלות שפוגעות בהכנסותיהם באופן משמעותי בהשוואה לשווקים תחרותיים במערב.

מיקי לוי: בדקתי ומצאתי כי מוסך בשדרות משלם 1.5%–1.8% יותר מעסק במרכז.

מיקי לוי: למה, כי כושר התחרות אינו קיים.

מיקי לוי: למה?

מיקי לוי: כי הוא לא יכול לבוא ולדפוק על השולחן.

מיקי לוי: למה?

מיקי לוי: כי הוא עסק קטן בפריפריה.

מיקי לוי: החוק מקנה אפשרות לגבות 0.7% בעמלה צולבת.

מיקי לוי: הגשתי הצעת חוק שאומרת: מקסימום 1%, כדי שזה יהיה שווה לכל חברות האשראי.

מיקי לוי: נגידת בנק ישראל והממונה על הבנקים ביקשו ממני להמתין שישה חודשים, כדי לאפשר תחרות במשק, כדי להכניס מתחרים חדשים, כדי לנסות למכור את חברות האשראי, ולהפריד אותן מהבנקים.

מיקי לוי: חברים, 300 מיליארד שקל, זה הסכום שחברות האשראי מגלגלות.

מיקי לוי: סכום עצום – סכום עצום – 70%–75% בהשוואה לתקציב המדינה.

מיקי לוי: חשבו כמה הן מרוויחות כשהן לוקחות 0.7% העמלה הצולבת, ואחר כך כראות עיניהן.

מיקי לוי: אני מנסה כבר תקופה ארוכה לדחוף לתחרות בענף הזה.

מיקי לוי: ואיך עושים זאת?

מיקי לוי: על-ידי הכנסת סולקים חדשים שיוכלו להתחרות בחברות הקיימות, להתמקד בעסקים הקטנים והבינוניים ולאפשר לכולם להרוויח – אבל לא יותר מדי: אפשר להרוויח, אבל לא לחנוק את העסקים הקטנים והבינוניים, שמפרישים סכומים נאים מאוד לחברות כרטיסי האשראי.

מיקי לוי: לצערי, נראה לי כי לבנק ישראל ולפיקוח על הבנקים לא אצה הדרך להגדיל את התחרות בענף, אף שישבתי אתם, ובמקום לאשר רישיונות לחברות שיכולות לספק פתרונות סליקה ולהגדיל את השחקנים בענף, בחרו בבנק ישראל ובפיקוח על הבנקים לאשר כניסה לסולק אחד קטן – שאני לא רוצה להזכיר את שמו – שעד כה אין לו בכלל יכולת טכנית או ניסיון להיכנס לתחום.

מיקי לוי: רק לאחרונה קיימתי ריאיון רדיו שבו הופיע גם אותו סולק.

מיקי לוי: הוא לא נקב בכלל בתאריכי יעד שבהם הוא מסוגל להיכנס לשוק הזה, זה עלה תאנה, ואותן חברות כרטיסי האשראי ימשיכו לגזור את הקופונים מבעלי העסקים הקטנים והבינוניים.

מיקי לוי: נראה לי שגם פה, כמו שהקואליציה מנסה לעשות בשימוש בסעיף 98, יש ניסיון, בעזרת עלה תאנה זה, לסתום לחברי הכנסת ומצדדי התחרות בענף את הפה, ולטעון: פעלנו להגדלת התחרות בענף.

מיקי לוי: חברים, בענף שמגלגל 300 מיליארד שקלים בשנה להכניס חברה שמעולם לא פעלה בשוק או בענף הזה ואין לה יכולת הטכנית מחד גיסא, ומאידך גיסא להגביל אותה ואת יתר השחקנים שמעוניינים להיכנס לרף סליקה מקסימלי של 2 מיליארד שקלים, זה לעג לרש.

מיקי לוי: 300 מיליון שקלים – חברה אחת מחזיקה ב-50%, חברה נוספת ב-25% ועוד חברה ב-25%, אז להגביל סולק חדש ל-2%?

מיקי לוי: איזה מין תחרות תהיה במשק?

מיקי לוי: ומה קורה?

מיקי לוי: אותם בעלי עסקים קטנים ובינוניים, חלקם לפחות, שאין להם יכולת לספוג את העמלה הזאת, מגלגלים את העמלה המופרזת, ובצדק לעתים, על הציבור הרחב, ואז יוקר המחיה עולה, ואנחנו שואלים איך אנחנו לא מצליחים להסתדר עם השכר שמשולם לנו, כשכל הציידים מחכים בצדי הדרך או בדרך המרכזית בכלל.

מיקי לוי: לא מדובר אפילו ב-1% מהשוק הזה – 2 מיליארד שקלים.

מיקי לוי: ומדוע ההגבלה הזאת, אתם שואלים?

מיקי לוי: אז אני אומר עוד פעם: הלכתי ובדקתי, ומצאתי כי בדיון בוועדת הכלכלה, כאן, בכנסת, אמרה המפקחת על הבנקים כי הגדלת התחרות בענף הסליקה – תקשיבו – עלולה לפגוע ברווחיות של חברות האשראי, ובכך למעשה להבריח קונים פוטנציאליים שיגלו עניין ברכישת אותן שלוש חברות מהבנקים, בהתאם למסקנות ועדת שטרום.

מיקי לוי: וכל עוד לא יימכרו אותן חברות, הציבור ימשיך לשלם; העסקים הקטנים והבינוניים, שאין להם יכולת מיקוח, ימשיכו לשלם, כמיטב המסורת, וחלק מהתשלומים האלה יתגלגלו לפתחו של הציבור הרחב.

מיקי לוי: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, לפני חג הפסח איים ראש הממשלה בפירוק הממשלה והליכה לבחירות.

מיקי לוי: הוא לא עשה זאת משום שדרש להעביר כסף לקצבאות הנכים; הוא לא עשה זאת כדי לדרוש לפתור את המחסור הקבוע במיטות האשפוז בבתי-החולם, והוא אפילו לא עשה זאת כדי לדרוש הקטנת מספר התלמידים בכיתות או את הרחבת קייטנות הקיץ.

מיקי לוי: ראש ממשלת ישראל איים בנשק יום הדין של פירוק הממשלה וגרירת המדינה לבחירות רק כדי לפרק גוף חדשות ציבורי שהוא עצמו עזר להקים.

מיקי לוי: אתם שומעים את זה?

מיקי לוי: ראש הממשלה רצה לפרק את הממשלה כי הוא מפחד ממה שידווחו עליו בטלוויזיה או ברדיו.

מיקי לוי: טירוף.

מיקי לוי: הרי מה חדש?

מיקי לוי: זה הבסיס – הנושא התקשורתי; עיתון "ישראל היום", כסיבה לפירוק הממשלה הקודמת.

מיקי לוי: ראש הממשלה מתעסק במדיה חדשות לבקרים, במקום להתעסק בענייניה הבוערים של מדינת ישראל.

מיקי לוי: ראש הממשלה רצה לפרק את הממשלה כי הוא מפחד ממה שידווחו עליו, והוא רוצה לשלוט על מה שידווחו עליו: את מי ימנו, מה ימנו, מה יכתבו – הוא רוצה לשלוט בכל הנושאים האלה.

מיקי לוי: ובמקום ששר האוצר שלו ושאר חברי הקואליציה, שרי הקואליציה, ידפקו על השולחן ויגידו: עד כאן, די לגחמות האלה, הם משתתפים בתיאטרון האבסורד הזה ונותנים לו לשגע מדינה שלמה במשך חודשים על חודשים, כאילו אין שום בעיה אחרת שדחוף לטפל בה, אך ורק השידור הציבורי על השולחן, זו הבעיה הבוערת ביותר של מדינת ישראל.

מיקי לוי: חברי בקואליציה, ראש הממשלה הזה הוא שהפך אולי לאובססיבי וכפייתי בצורה מדאיגה בכל הקשור לתקשורת ובייחוד לתאגיד, אבל אתם אלה שמאפשרים לטורדנות הכפייתית הזאת לנהל את חיינו, במקום לשים לזה סוף.

מיקי לוי: ושר האוצר, שאני ברמה האישית מאוד מעריך אותו, יצא בהצהרות: לא יקום ולא יהיה – אני פשוט מצטט אותו – ובסוף קיפל את הזנב בין הרגליים.

מיקי לוי: שר אוצר שדיבר במילים גבוהות על דאגה לקופה הציבורית, אבל בסוף נותן את ידו להקמה של יצור כלאיים שיעלה לכולנו הרבה יותר כסף, אבל יותר מזה: לא ברור איך הוא יתנהל.

מיקי לוי: אבל מה הפלא?

מיקי לוי: כך אתם מתנהלים לאורך השנתיים האחרונות, זה סדר העדיפויות האמיתי שלכם: אתם ועצמכם.

מיקי לוי: רק אתם ועצמכם, וההישרדות שלכם.

מיקי לוי: לא מעניין אתכם הציבור, לא מעניינים אתכם הצרכים של הציבור ורווחתו, אתם עסוקים רק בדבר אחד: אתם ועצמכם; עסוקים במלחמות הפנימיות שלכם, בריבים על אגו ועל קרדיט, על מה יכתבו עליכם פה ומה ידווחו עליכם שם.

מיקי לוי: אתם מתעסקים אך ורק בעצמכם, והציבור – הוא פשוט לא מעניין אתכם.

מיקי לוי: זו האמת המרה והכואבת – הציבור אינו מעניין אתכם.

מיקי לוי: חברי חברי הכנסת, גברתי היושבת-ראש, החוק הזה הוא ביזיון, הוא בושה לבית הזה.

מיקי לוי: זו כבר הפעם המי-יודע-כמה שהממשלה כופה על הכנסת לכלות את זמנה ולדחות פעם נוספת את פתיחת תאגיד הציבור, ועכשיו אני שומע שרוצים עוד חצי חודש, ואני שמח לשמוע ששר האוצר מתנגד, כי חצי חודש נוסף – 15 יום יעלו עוד כ-50 מיליון שקלים.

מיקי לוי: לפחות נחסוך את 50 מיליון השקלים, אני מאוד מקווה ומייחל, ומאחל לשר האוצר שיעמוד על כך שלא יבוזבז יותר כסף.

מיקי לוי: תאגיד השידור הציבורי, שהממשלה הזאת היא שהחליטה עליו והיא שהקימה אותו; תאגיד שגייס מאות אנשי מקצוע, שהושקע בו כסף ציבורי רב והוא ערוך ומוכן כבר ברגע זה לשידור – ועוד לא אמרתי מילה על חשיבותה של תקשורת חופשית ועל הניסיונות המסוכנים שלכם לפגוע בה – זה ללא צל של ספק שפל חדש בבית הזה.

מיקי לוי: קשה לי להתחיל ולהסביר בכלל עד כמה זה עצוב ומתסכל בעיני.

מיקי לוי: תחשבו על זה רגע; כל אחד מאתנו, כפוליטיקאי, כחבר הכנסת, פועל ועושה כדי להגדיל את השפעתו וכוחו, כדי שיוכל להשפיע ולשנות את החברה שאנו חיים בה לטובה, על-פי תפיסת עולמו.

מיקי לוי: לכל אחד מאתנו יש החלומות שלו, לאן ואיך הוא רוצה לקחת את המדינה שלנו.

מיקי לוי: והנה, עומד מולנו ראש הממשלה, אדם שקיבל את המתנה היקרה הזאת, וזכה לנהל את הפלא הזה, שנקרא המדינה היהודית, היא מדינת ישראל, ובמקום לעבוד מבוקר ועד ערב בקידום התעשייה, הכלכלה, החינוך, הרווחה, הבריאות, התיירות ועוד אלף ואחד דברים אחרים, הוא מכלה את זמנו ומבזבז ימים ארוכים ויקרים על מה ידווחו עליו.

מיקי לוי: פעם אחר פעם הוא מבזה את הבית הזה, הוא מכלה את זמנו בדיונים על הצעות חוק חוזרות ונשנות, שכל תכליתן להילחם באיזה דמיון שיצר לעצמו בראש.

מיקי לוי: ואני רק חושב לעצמי, כל כך הרבה כוח בידיים יש לאיש הזה – כל כך הרבה כוח בידיים יש לראש הממשלה, ואיזה בזבוז, זה פשוט הזוי, וכל כך עצוב בעיני.

מיקי לוי: אז בזמן שראש הממשלה בזבז את זמנו במלחמה אובססיבית בשדים המתרוצצים במוחו, תנו לי לספר לכם על חלק מהדברים שחברי ואני התעסקנו בהם בחודשים האחרונים, אולי נקבל כאן פרופורציה ונזכור את הסיבה האמיתית לכך שכולנו נמצאים פה: הציבור הישראלי ורווחתו.

מיקי לוי: אם כן, ההסדר בכותל – ואנחנו חוזרים, חבורה של חברי כנסת, מסיור בארצות-הברית, אצל יהדות ארצות-הברית, שבו חווינו את המשבר הגדול שיש בין מדינת ישראל לבין יהדות ארצות-הברית, והקרע עם יהדות העולם.

מיקי לוי: ושם, גפ דברים שסיכם ראש הממשלה עם מר שרנסקי, יו"ר הסוכנות היהודית, לתת לאותן נשים פינה בכותל – שנה וחצי הוא לא מקיים את הבטחתו ולא חותם על ההסדר הזה.

מיקי לוי: למה?

מיקי לוי: כי הוא מפחד.

מיקי לוי: והנה, הוצאנו אותם גם מהמקוואות, והנה, אנחנו מתכחשים להם, והנה, אנחנו לא מקבלים אותם.

מיקי לוי: אין לנו שום פריבילגיה לאבד 6 מיליון מאחינו, הרפורמים, הקונסרבטיבים וה-reconstructionists שנמצאים ביהדות העולם.

מיקי לוי: אין לנו זכות לעשות את זה.

מיקי לוי: ההסדר בכותל – הקרע עם יהדות העולם הוא קרע עצום, וחובה עלינו לעמול לתקן אותו.

מיקי לוי: אנחנו נמצאים בקרע עם יהדות העולם, תתעסק בזה, אדוני ראש הממשלה.

מיקי לוי: תתעסק בזה, שלא נאבד 6 מיליון מאחינו ברחבי העולם.

מיקי לוי: והתעסקנו כמובן בחוק פדיון פיקדון חיילים משוחררים – העברנו אותו בקריאה טרומית, הודות לשר הביטחון, שראה שוועדת השרים לחקיקה פסלה את החוק שלי, שאמר:

מיקי לוי: אחרי חמש שנים שחייל משוחרר אינו מגיע לקחת את כספי הפיקדון המגיעים לו, תכניסו לו את זה בצורה אוטומטית לחשבון הבנק שלו.

מיקי לוי: ועדת שרים לחקיקה פסלה את זה.

מיקי לוי: כשראה את זה שר הביטחון, לזכותו ייאמר, הוא נתן הוראה לשרה סופה לנדבר להגיש ערעור, וכך עבר החוק בקריאה טרומית.

מיקי לוי: אין לי שום בעיה שהממשלה תהפוך אותו לחוק ממשלתי, העיקר שהכסף הזה, כספי הפיקדון של החיילים המשוחררים, יגיע לחשבונם, כי זה כסף שלהם.

מיקי לוי: דיונים בוועדת העבודה והרווחה של הכנסת על הסדרת ענף התמרוקים – שמחתי לראות שהשר אלי כהן זימן את אותם יבואנים, שייתנו לו הסברים על המחירים המפוצצים שהם גובים מהציבור – למה?

מיקי לוי: כי הם יבואנים בלעדיים.

מיקי לוי: מאבק שניהלנו, מאבק שאני גאה בו – לא צלח, אכן, לא צלח – מאבק בקיצוצים הרוחביים שהושתו פעם אחר פעם על תקציב המדינה.

מיקי לוי: ואם לא שמתם לב לזה – וזה עבר מתחת לרדאר של כל הבית הזה – היה קיצוץ רוחבי של 5.8% בשנת 2017, ובשנת 2018, עוד קיצוץ, הפעם של 5.8%.

מיקי לוי: בסך הכול קיצוץ של 11.6% בתקציב המדינה.

מיקי לוי: אז זה בסדר, היו עכשיו תוספות, וזה יפה מאוד, אין בעיה.

מיקי לוי: אבל אי-אפשר ביד אחת לקצץ וביד אחת לתת.

מיקי לוי: תנהלו את תקציב המדינה, אל תעשו חוכא ואטלולא.

מיקי לוי: ניהלנו מאבק שהוכתר בהצלחה נגד כוונת עיריית ירושלים להקים מטמנת פסולת.

מיקי לוי: יחד עם יושב-ראש ועדת הפנים, חברי דודו אמסלם, שהתגייס לעניין, הצלחנו להעלות את הסוגיה הזאת על סדר-יומה של ועדת הפנים, ולעת הזאת הנושא ירד מסדר-היום הציבורי.

מיקי לוי: טיפלנו בנושא מיזם "תמנע", ומנענו, לעת הזאת, פיטורים של מאות עובדים בדרום – האפשרות להעביר את מפעל "תמנע" ואת ייצור הנחושת לירדן.

מיקי לוי: טיפלנו, באין-ספור דיונים, בגירעון מצטבר של בית-החולים בנהריה עקב הטיפול בפצועים סורים.

מיקי לוי: בית-החולים לא יכול להמשיך לתפקד.

מיקי לוי: יש החלטת ממשלה, ראויה מאוד, לתת סיוע לפצועים סורים שמגיעים לגדר – נשים, ילדים, טף, ואפילו חיילים – להושיט להם עזרה וסיוע, אבל לא יכולים להשית את הטיפול הזה, את התקציבים האלה, על בית-החולים בנהריה, ואני שמח שנמצא פתרון לעניין הזה.

מיקי לוי: השלמנו את הדיונים בוועדת העבודה והרווחה בנושא חוק הבורסה – אולי נצליח לאושש את הבורסה.

מיקי לוי: גברתי, אני רוצה להישאר בזמן המוקצה לי.

מיקי לוי: אני רוצה להודות לך; אני רוצה להודות לכם על ההאזנה.

מיקי לוי: לטעמי, דבר אחד: לא ראוי להפעיל את סעיף 98 בנושא של שירות – –

טלי פלוסקוב: התאגיד.

מיקי לוי: – – התאגיד הציבורי.

מיקי לוי: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת מיקי לוי.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת מסעוד גנאים, בבקשה, אדוני, לרשותך עד עשר דקות, ואחריו – חברת הכנסת מיכל רוזין.

טלי פלוסקוב: בבקשה, אדוני, עשר דקות לרשותך.

מסעוד גנאים: גברתי היושבת-ראש, כבוד השר, חברי חברי הכנסת, לפנינו סוגיה – שהיא סוגיית השידור הציבורי הישראלי, ועמדתו של ראש הממשלה, שמתאימה ותואמת את ראייתו האבסולוטית.

מסעוד גנאים: בסוף, מי שעוקב אחרי מהלכיו של ראש הממשלה ואחרי העמדות שלו יודע שהוא חותר למין משטר אבסולוטי, שבו הוא ישלוט בכול.

מסעוד גנאים: הוא עוקב אחרי כל פוליטיקאי, אחרי כל עיתונאי, אחרי כל טייקון, אחרי כל עמותה, אחרי כל חבר כנסת אפילו.

מסעוד גנאים: אני מופתע, לפעמים, כאשר הוא מצייץ בטוויטר או כותב בפייסבוק על חבר כנסת, מה הוא עשה, איפה הוא נאם.

מסעוד גנאים: מה זה?

מסעוד גנאים: איך אתה יודע את כל זה?

מסעוד גנאים: למה אתה עוקב אחרי כל חבר כנסת, מה הוא עושה?

מסעוד גנאים: והוא גם מגיב – ראש הממשלה רוצה לחדור – לכל החיים שלנו הוא רוצה להיכנס.

מסעוד גנאים: אז עמדתו בעניין שידור הציבורי ידועה: הוא רוצה לשלוט בכול.

מסעוד גנאים: הוא רוצה לשלוט בכלי תקשורת, בכל התקשורת; רוצה לדעת מי כתב עליו ולמה, ומה יכתוב.

מסעוד גנאים: אז הוא רוצה להיות כמו לואי ה-14: אני המדינה.

מסעוד גנאים: זהו, That's it, זה מה שראש הממשלה רוצה.

מסעוד גנאים: גברתי היושבת-ראש, התנהגותו של ראש הממשלה נתניהו כלפי שר החוץ הגרמני – כל הלילה חשבתי על זה, איך בן-אדם מונע ממישהו – מטיף למישהו לא לעשות משהו שהוא עצמו עשה, ועם מי?

מסעוד גנאים: עם נשיא ארצות-הברית, אובמה.

מסעוד גנאים: נתניהו מרשה לעצמו לאתגר את אובמה ולהסית חברי הקונגרס נגדו, למרוד בעמדה שלו, להסית אותם ולנאום לפניהם, על אפו ועל חמתו של אובמה, כדי שהם יצביעו נגד ההסכם עם איראן.

מסעוד גנאים: אז איך הוא מעז?

מסעוד גנאים: איך הוא מעז להגיד לשר החוץ הגרמני: אל תיפגש עם פלוני או אלמוני, ואל תיפגש עם עמותה זו או אחרת – איך הוא מעז?

מסעוד גנאים: זו צביעות וחוצפה.

מסעוד גנאים: גברתי היושבת-ראש, ראש הממשלה הלך ראש בראש נגד נשיא ארצות-הברית, בביתו, בקונגרס; הלך לשם ונאם נגדו ונגד עמדתו, והסית את חברי הקונגרס שיצביעו נגד עמדת אובמה בעניין כל ההסכם עם איראן.

מסעוד גנאים: אז איך עכשיו הוא בא לשר החוץ הגרמני ואומר לו: אתה צריך לציית לי, ואלה לא כללי – על איזה נימוס נתניהו מדבר?

מסעוד גנאים: למה, איזה נימוס יש לו?

מסעוד גנאים: איך הוא מתנהג עם ראשי מדינות אחרות?

מסעוד גנאים: הוא רוצה שכולם ירקדו לפי החליל שלו, לפי המנגינה שלו.

מסעוד גנאים: הוא חושב שכולם הנתינים שלו, או הראייה הפוליטית שלו, והוא לא מבדיל – הוא לא מבדיל בין ראייה או עמדה פוליטית בנושא מסוים.

מסעוד גנאים: מה אכפת לשר החוץ הגרמני מהעמדות הפוליטיות בקשר ל"שוברים שתיקה" ו"בצלם"?

מסעוד גנאים: למה?

מסעוד גנאים: העמותות האלה עושות – ופועלות – עבודת קודש; לפחות הן מנסות להראות שהראייה ההומנית לא נעלמה, לא נעלמה תחת הדיכוי והדורסנות הימנית הקיצונית של נתניהו ושל ממשלתו.

מסעוד גנאים: גברתי היושבת-ראש, ההתנהגות של נתניהו היא גם סימן למה שהוא רוצה – הוא רוצה שכל העולם ילך לפי המנגינה שלו, או: אתם אויבים.

מסעוד גנאים: זהו.

מסעוד גנאים: או אתנו, או נגדנו.

מסעוד גנאים: זה העולם לפי נתניהו.

מסעוד גנאים: גברתי היושבת-ראש, בימים האלה יש שביתה של האסירים הפלסטינים.

מסעוד גנאים: השביתה הזאת, גברתי היושבת-ראש, המטרות שלה הן מטרות נעלות; כל בן-אדם שמאמין בדמוקרטיה או בחופש צריך להזדהות אתן.

מסעוד גנאים: הרי מה הם מבקשים?

מסעוד גנאים: מה המטרות של השביתה הזאת?

מסעוד גנאים: (אומר בערבית: שביתת החופש והכבוד.

מסעוד גנאים: ) המטרה האחת היא: נגד המעצר המינהלי, נגד ההפרדה, למען זכות בסיסית של ביקורי משפחות, למען התקשרות למשפחה בטלפון ציבורי, ללמוד.

מסעוד גנאים: אלה זכויות בסיסיות שמבטיחים כל האמנות הבין-לאומיות והחוקים הבין-לאומיים.

מסעוד גנאים: אז ישראל לא עושה טובה לאסירים האלה, הם כבר נשפטו.

מסעוד גנאים: מרואן ברגותי – חמישה מאסרי עולם ועוד 40 שנה.

מסעוד גנאים: בסוף אנחנו יודעים, אם תהיה איזו עסקה, אם ראש הממשלה, או – ממשלת ישראל תחליט שהיא רוצה שלום, ומרואן ברגותי יכול לעשות את זה, היא מוכנה לשחרר אותו, ובסוף לנהל משא-ומתן אתו.

מסעוד גנאים: אני לא רואה את זה, נכון, זה אבסורדי עכשיו, נכון, אבל מדינות בעולם עשו את זה – עם נלסון מנדלה.

מסעוד גנאים: למה, ישראל, מה הייתה עמדתה כלפי יאסר ערפאת?

מסעוד גנאים: בסוף היא ישבה אתו וניהלה משא-ומתן למען שלום.

מסעוד גנאים: גברתי היושבת-ראש, ממשלת נתניהו מוליכה את המדינה לתהום.

מסעוד גנאים: תודה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

טלי פלוסקוב: הדוברת הבאה, חברת הכנסת מיכל רוזין – בבקשה, גברתי.

טלי פלוסקוב: אחריה – חבר הכנסת איתן ברושי.

טלי פלוסקוב: מיכל רוזין, לרשותך עד עשר דקות.

מיכל רוזין: חברי וחברות הכנסת, כבוד סגנית היושב-ראש, אני רוצה לספר לך, לתת לך טיפ: אני חושבת שבזמן מתקפה כימית צריך להיות קרוב אלי.

מיכל רוזין: אני אסביר לך למה.

מיכל רוזין: אתמול בערב חזרתי מהכנסת, ובעודי יושבת – באו לבקר הורי עם משפחתי – ובעודנו יושבים ואוכלים ארוחת ערב, אני אומרת: תקשיבו, משהו פה מסריח, יש פה ריח רע מאוד.

מיכל רוזין: אני פותחת את הפח, אני מחפשת בתפוחי אדמה – אתם יודעים, לפעמים איזה משהו רקוב יכול להסריח את כל הבית.

מיכל רוזין: ואני אומרת: משהו לא בסדר.

מיכל רוזין: אנחנו הופכים את המטבח, והכול תקין.

מיכל רוזין: אני יוצאת מהמטבח, הריח נחלש.

מיכל רוזין: אני מתקרבת למטבח, שיש לו חלון גדול, אני מריחה ריח חזק.

יואל חסון: לא בדקת את הנעליים?

מיכל רוזין: לא, זה היה ריח של אוכל רקוב, סירחון של זבל.

מיכל רוזין: אני יוצאת החוצה, ואני אומרת: חברים, יש פה ריח רע, מישהו עשה משהו.

מיכל רוזין: אחרי כמה שעות קיבלנו כולנו "פוש", והבוקר גם קיבלנו את הידיעה הברורה שאכן, באיזשהו שדה חקלאי בצפון רעננה, כן, הרחק מפתח-תקווה, היה איזשהו דישון, שבאמת – – –

יואל חסון: נראה לי שכל הנהגת מרצ גרה בפתח-תקווה, מה – – –

איתן ברושי: לא, אבל מה יש לה נגד החקלאות?

מיכל רוזין: אתה רואה מה זה, פתח-תקווה הבירה.

מיכל רוזין: הבירה.

יואל חסון: לא הבנתי.

מיכל רוזין: פתח-תקווה הבירה, אם המושבות, זה מקום מאוד חשוב.

יואל חסון: פתח-תקווה היא מקור הכוח של מרצ?

מיכל רוזין: לא, אנחנו, הכוח שלנו מפוזר ומפורז ברחבי מדינת ישראל – –

יואל חסון: – – –

מיכל רוזין: – – אבל פתח-תקווה זה אם המושבות, ויש לנו – אתה יודע, אנחנו פטריוטים אמיתיים, ציונים, אנחנו מאמינים בלגור במקומות האלה.

מיכל רוזין: והריח הזה – – –

יואל חסון: – – – במקומות הקשים, הפריפריה.

יואל חסון: האמת, בעיני הרבה אנשים פתח-תקווה – – –

מיכל רוזין: איפה אתה גר, תל-אביב פינת רמת-גן?

יואל חסון: לא לא לא, בראשון-לציון.

מיכל רוזין: והריח הזה – – –

טלי פלוסקוב: אני יכולה להזמין לערד, זה יותר פיקנטי, לא?

מיכל רוזין: אכן.

מיכל רוזין: יותר בריא לי בערד, דרך אגב.

טלי פלוסקוב: נכון.

יואל חסון: יש אנשים שבעיניהם פתח-תקווה – –

מיכל רוזין: נורא מפריעים לי פה.

יואל חסון: – – פתח-תקווה זה יותר מהפריפריה.

מיכל רוזין: סליחה, זה לא דיאלוג.

טלי פלוסקוב: יואל חסון, אנחנו לא נפריע.

מיכל רוזין: זה אמור להיות מונולוג, לא דיאלוג.

טלי פלוסקוב: לא נפריע לחברת הכנסת רוזין.

מיכל רוזין: ואתה לא הגעת עוד לפואנטה, כי כל מה שאני מספרת זה משל.

מיכל רוזין: ומהו המשל, מעבר לזה שצריך להיות לידי בזמן מתקפה כימית, כי אני הרחתי ואף אחד אחר לא, כן?

יואל חסון: זיהית מראש.

מיכל רוזין: בוודאי.

מיכל רוזין: יפה.

יואל חסון: היית הראשונה לזהות.

מיכל רוזין: זהו הנמשל.

מיכל רוזין: אנחנו פה עומדים, אתם רואים, כנסת ריקה, והתקשורת בכלל לא נמצאת פה, זה לא מעניין אותם.

מיכל רוזין: הציבור אומר: תגידו, מה אתם רוצים ממני?

מיכל רוזין: תאגיד, לא תאגיד, רשות השידור, לא רשות השידור, 15 במאי, 1 ביוני, מה אתם רוצים מאתנו?

מיכל רוזין: קמנו הבוקר, הלכנו להתפרנס, שלחנו ילדים לבית-ספר, אנחנו בכלל מוטרדים אם אנחנו יכולים להיות בחופשה בל"ג בעומר או לא להיות בחופשה.

מיכל רוזין: אנחנו מוטרדים מחיי היום-יום, ומה אתם רוצים מאתנו?

מיכל רוזין: מה אתם מבלבלים לנו את המוח?

מיכל רוזין: למה זה כל כך חשוב?

מיכל רוזין: למה אנחנו כאן?

מיכל רוזין: אנחנו כאן להתריע מהסירחון.

מיכל רוזין: אנחנו כאן להתריע שיש פה משהו מסריח, שממשלת ישראל והעומד בראשה לא פועלים נגד התאגיד סתם כי הם קמו בבוקר ולא מצא חן בעיניהם, או כי יש פה איזה משהו מהותי שבגללו היה ראוי כמעט ללכת לבחירות ולפרק ממשלה; יש פה נושא שלכאורה הציבור אומר: עזבו, תתעסקו בדברים החשובים, שבהם אנחנו מתעסקים יום ולילה: זכויות חברתיות, זכויות אזרחיות – הרי מי כמוכם יודעים שאנחנו באים לכאן כל בוקר וזה מה שאנחנו מקדמים – והם שואלים: למה אתם מתעסקים עם התקשורת?

מיכל רוזין: זה לא עניין ברנז'אי, וזה לא עניין שאנחנו מנסים להתחנף לתקשורת; אנחנו מזהים את הסירחון, והסירחון זה ראש ממשלה שלא רוצה תקשורת חופשית.

מיכל רוזין: הסירחון זה ראש ממשלה שמנסה לעצור בכל הכוח כל תחקיר עליו, כל חשיפת אמת לגבי השלטון שלו, לגבי השרים שלו, לגביו ולגבי בני משפחתו – הוא רוצה לעצור כל דבר, כדי שהוא יוכל לשלוט.

מיכל רוזין: אתם יודעים, בימים האחרונים יש משבר קשה עם צפון-קוריאה, ומראים לנו שוב ושוב את החדשות מצפון-קוריאה, איך יושב שם הקריין עם הדפים, והוא אפילו לא מרים ראש, מדבר אל המיקרופון, וטו-ט-ט-ט-טה, אני אפילו לא יודעת לחקות את השפה, ומקריא בשם המנהיג הנפלא והנהדר, כך וכך הוא מוסר – ויכול להיות שזה מה שנתניהו רוצה; הוא רוצה שערוץ 10, ערוץ 2, ערוץ 1 – כל הערוצים – ייפתחו – לא רק ערוץ 20, הוא רוצה גם ששאר הערוצים – ייפתחו, מהבוקר עד הלילה, במהדורת חדשות שתגיד: מנהיגנו הנערץ יושב-ראש הליכוד בנימין נתניהו אמר היום ש-.

מיכל רוזין: זה מה שהוא היה רוצה, ויכול להיות שחלק מהציבור גם היה רוצה את זה.

מיכל רוזין: אבל הציבור בעיקר רוצה נבחרי ציבור ישרים, ישרי דרך, שלא מרמים, ולא משקרים, ולא גונבים – ולא מושחתים.

מיכל רוזין: זה מה שרוצה הציבור.

מיכל רוזין: ואנחנו פה להגן על הציבור, גם אם לפעמים הוא עדיין לא מריח את הסירחון, גם אם חלקנו מריחים את הסירחון רגע לפני.

מיכל רוזין: אבל אנחנו מריחים אותו, ואנחנו רואים איך זה מתחיל בשידור הציבורי, אנחנו רואים איך זה מתחיל בתאגיד, ואיך זה ממשיך הלאה לשאר הערוצים, ואנחנו כבר מריחים ורואים את הפחד, אנחנו רואים את הפחד אצל חלק גדול – חלק גדול מהערוצים; אנחנו רואים איך מראיינים, אנחנו רואים איך כבר מנסים ליצור כל מיני מצבים שבם לא ייכנסו לתקל, לא יכנסו לפה של דובר משרד ראש הממשלה, איך מקריאים את התגובות המתלהמות והקיצוניות שלהם רק כדי שלא יגידו: אתם נגדנו, אתם שמאלנים.

מיכל רוזין: הרי כל דבר היום זה: אתה שמאלני.

מיכל רוזין: מה שלא מוצא חן בעיני, אתה שמאלני.

מיכל רוזין: ראשי מערכת הביטחון – שמאלנים, כל מי שאומר שצריך לעשות משהו שונה ממדיניות ממשלת נתניהו, הוא שמאלני.

מיכל רוזין: אז א.

מיכל רוזין: אני שמאלנית גאה, ואני גאה להיות נגד מדיניות ממשלת נתניהו וממשלת הימין – הימין הקיצונית – ששולטת היום במדינת ישראל.

מיכל רוזין: אבל הסירחון כבר פה.

מיכל רוזין: הסירחון הזה הוא לא רק שמאל–ימין.

מיכל רוזין: הסירחון הזה מונע מאתנו תקשורת חופשית, ומביא אותנו למצב שבו הדמוקרטיה שלנו נפגעת.

מיכל רוזין: אני יודעת שכשאומרים את זה, אנשים אומרים: תעזבי, הדמוקרטיה שלנו חזקה, הכול בסדר, תפסיקו להלך עלינו אימים, הכול מצוין, אבל כך זה בדיוק קורה – כך בדיוק זה קורה, שלאט-לאט יש פחות חופש תנועה, ולאט-לאט יש פחות חופש ביטוי, ולאט-לאט יש פחות חופש לאזרחים לממש את הזכויות שלהם.

מיכל רוזין: אני רוצה להגיד לסיום עוד דבר קצר, וזה מתקשר לדברים.

מיכל רוזין: אתמול ראש הממשלה – בפתטיות – אני חייבת לומר: בפתטיות מדהימה – העדיף את חברי מרכז הליכוד על אזרחי ואזרחיות מדינת ישראל.

מיכל רוזין: אתמול ראש הממשלה, באולטימטום הפתטי הזה, לשר החוץ הגרמני, כשאמר לו: תבחר אם אתה נפגש עם ב"צלם" ו"שוברים שתיקה" או אתי – אתם יודעים, "שוברים שתיקה" ו"בצלם", אני לא יודעת, בסוף אני אחשוד שהם משלמים משכורת לראש הממשלה, או איזשהו שוחד, כי באמת, רגב, בנט, ראש הממשלה, כולם עובדים אצל ארגון "שוברים שתיקה".

יואל חסון: אולי שכרו את – – – שמרון.

מיכל רוזין: כיועץ.

מיכל רוזין: לא, ראש הממשלה אמר:

מיכל רוזין: אני הייתי יועץ אסטרטגי, אז אולי כיועץ אסטרטגי, כי ככל שתוקפים אותם יותר כך כוחם עולה וגובר.

מיכל רוזין: אני שמחה כמובן, הם מקבלים יותר תרומות, מזמינים אותם יותר להופעות, מגיע ריצ'רד גיר לפגוש אותם, הלוואי עלי – היה פוגש אותי, הייתי מאוד שמחה, באמת, מה לעשות, מנעורים, אתם יודעים, לא נוטשים אהבות נושנות, נכון, שלי?

יואל חסון: – – – בביקור האחרון – – –

מיכל רוזין: אתה רואה?

מיכל רוזין: ואותי לא.

מיכל רוזין: מה אני אגיד על זה?

יואל חסון: – – – בטח אותך הוא היה פוגש.

מיכל רוזין: מה אני אגיד על זה?

יואל חסון: אולי לא היית מספיק אסרטיבית בעניין.

מיכל רוזין: כן, אתה צודק.

מיכל רוזין: יש לי פספוסים בחיים, אלה הם חלק מפספוסי.

יואל חסון: אם היה רואה אותך, היה נפגש אתך.

מיכל רוזין: אם היה רואה אותי, תקשיב, זה סכנה אבל לנישואים שלי – ושלו, אז לא, אולי היה עדיף שלא, נכון, הרב אזולאי?

מיכל רוזין: אולי עדיף שלא היה פוגש אותי, כי אחרת הוא לא היה יכול לעמוד בזה.

איתן ברושי: זו שעה שגם ילדים צופים בכנסת.

מיכל רוזין: כן, בסדר, לא אמרתי שום דבר גס ולא בסדר, ומה שהילדים יכולים ללמד אותנו, אתה יודע...

יואל חסון: שר הדתות היה אומר לך שחתונה לא הייתה פה, הוא גוי.

מיכל רוזין: בוודאי, בוודאי, חס וחלילה, ואני, יש לי בן-זוג, באמת, יזכה לחיים ארוכים, ושנינו יחד, אין ספק, אושר גדול.

מיכל רוזין: אבל בואו נחזור לענייננו.

שלי יחימוביץ': נעשה יותר ויותר מעניין.

מיכל רוזין: היועץ האסטרטגי נתניהו – את רוצה שאני אחשוף את כל סודותי?

מיכל רוזין: נורא משעממת, את יודעת, להיות נשוי יותר מ-25 שנים עם אותו אחד זה נורא משעמם, אין, לא יעשו על זה כתבה בעיתון.

מיכל רוזין: אנחנו חוזרים ליועץ האסטרטגי נתניהו, שבעצם בזכותו ארגון "שוברים שתיקה" ו"בצלם" מקבלים חשיפה כזאת גדולה.

מיכל רוזין: עכשיו, אני לא רוצה להיכנס – אנחנו, יש לנו כל הטיעונים למה כן, למה לא; בסופו של דבר, כמו שאמרתי, סתימת הפיות התחילה עם ארגוני השמאל, כמובן, לנו, לאופוזיציה, לשמאל.

שלי יחימוביץ': – – – נוטשים את היציע.

מיכל רוזין: נוטשים את היציע כי הפסקתי לדבר על רונן, זו בעיה, או על ריצ'ארד גיר, אני לא יודעת מה מהם.

יואל חסון: רונן.

מיכל רוזין: רונן, בוודאי, הוא הרבה יותר שווה, דרך אגב.

מיכל רוזין: אז אני אומרת שוב, אנחנו – הסירחון כבר פה, סתימת הפיות כבר פה, אנחנו כבר רואים את הרדיפה של ארגוני השמאל זה כמה שנים, את הרדיפה, את ההשתקה של האופוזיציה.

מיכל רוזין: ראו היום את סדרי הדיון, שכמובן השתיקו אותנו שוב, ואנחנו יושבים מול כנסת ריקה, כי ידוע לכולם שפשוט צריך לבוא ב-22:45 כדי להצביע.

מיכל רוזין: כל ההשתקה הזאת, היא רק מתחילה, והתקשורת היא השלב החדש, ואנחנו יודעים שזה לא ייגמר פה.

מיכל רוזין: תעזרו לנו לעצור את הטירוף.

מיכל רוזין: תודה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחברת הכנסת מיכל רוזין.

טלי פלוסקוב: אני חייבת לציין את הדיוק שלך לפי השניות.

טלי פלוסקוב: את תמיד מסיימת בזמן, אין.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת איתן ברושי, בבקשה, אדוני, לרשותך עד 15 דקות, ואחריו – חבר הכנסת מנואל טרכטנברג.

איתן ברושי: גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת, קהל נכבד, הדיון הזה הוא קודם כול דיון מהותי, אבל מביאים אותו גם כדיון טכני, ודאי גם תקציבי.

איתן ברושי: גברתי היושבת-ראש, לפני זמן קצר השתתפת יחד אתי – ואני מודה לך על המאמצים שאת עושה – בישיבה מאוד חשובה של ועדת ביקורת המדינה, שאני חבר בה, שדנה בדוח מבקר המדינה על טיפול בניצולי השואה, דוח שהוא אולי מהחמורים שהכנסת ידעה, אני מניח גם בשנים קודמות.

איתן ברושי: ההיסטוריה תשפוט את הממשלה ואת הכנסת בשאלה במה אנחנו עוסקים בימים האלה, במה אנחנו תורמים ומקדמים את המדינה וממלאים את השליחות שהוטלה עלינו ולקחנו על עצמנו.

איתן ברושי: לפני – ממש בימים האחרונים, הדלקנו כולנו, בטקסים רבים ברחבי הארץ, את שש המשואות לזכר ששת המיליונים שנרצחו בשואה, וציינו את יום השואה, ואת המעמד הזה אני מניח שאף אחד לא יכול לשכוח, בכל מקום שהוא היה, לאורך כל השנים מאז נולדנו וגדלנו כאן.

איתן ברושי: בעוד כמה ימים, ימים בודדים, אנחנו נדליק את המשואות לתפארת מדינת ישראל.

איתן ברושי: ובין המשואות לזכר הנרצחים למשואות לתקווה לעתיד יותר טוב, על בסיס ימי הזיכרון, גם כאן – לנרצחים ולנופלים במערכות ישראל, שנתנו את היקר מכל מה שאפשר לתת, נתנו את הכי יקר שאפשר, כדי שתהיה פה מדינה – בין הימים האלה לימים האלה מוצאת הממשלה לנכון להביא את הכנסת דיון שממילא הוא לא מקיף את כל החברים, בפגרה – והבעיה שלנו זה לא הפגרה, אלא במה עוסקים בפגרה, מה הדחיפות ומה הבחירה של הממשלה להעסיק את הציבור בנושא שהוא לא מובן, לא מוצדק, אין בו תועלת, הוא לא מתאים לאחדות ישראל, הנדרשת בימים האלה, והוא מראה על חוסר שיקול דעת, או על קלות דעת, שמביאה אותנו לדיון בעת הזאת – לא חשוב, לא משמעותי, אין בו תועלת, יש לו עלות גבוהה, תוך פגיעה מאוד קשה, לפי דעתי, בתשתית שעליה נבנתה המדינה – חופש הביטוי והדמוקרטיה, פגיעה מאוד קשה בעובדים, וגם במעמדה של ירושלים, כי הרי התאגיד, משום מה, בחר לשדר ממודיעין, כאילו נגמרו התשתיות בבירה.

איתן ברושי: אין ספק שנוסף על חוסר ההבנה של מה שקורה כאן, אנחנו עדים לביצוע שלומיאלי – אם אמרו את הביטוי "ממשלה ימנית עם שתי ידיים שמאליות", המציאו את זה לאירוע הזה, של הדבר הלא-מובן שכמעט גרם לפירוק הממשלה, ולקואליציה רופפת, שמתלבטת ומתווכחת, כולל על הימים, על התקציבים, מי ינהל פה את מה, מי ישדר, אפילו מי יהיו המגישים של החדשות, ועוד – באמת, בימים האלה, הכל-כך מיוחדים.

איתן ברושי: הייתי בלוחמי-הגטאות, הופיע שם גם נשיא גרמניה לשעבר, יחד עם נשיא המדינה – עוסקים באותם נושאים של דמוקרטיה, חוסן לאומי, שהדמוקרטיה וחופש הביטוי הם חלק מרכזי ביכולת לקיים כאן מדינה יהודית דמוקרטית חופשית, ואתה שואל את עצמך, מה בדיוק פה קרה, מה בדיוק מתקלקל פה, מה האירוע הזה, שלשמו הלילה, מ-23:00, 120 ח"כים, או מי שישב פה – ממשלת ישראל תהיה עסוקה בשאלות הלא-מרכזיות והלא-חשובות?

איתן ברושי: תראו, אני שייך לדור שרשת ב' בשבילו היא רשת מרכזית, שהערוץ הראשון הוא לא הערוץ האחרון, והרשתות הנוספות, נוסף על רשת ב', ואני לא אמנה פה את כולן, אבל כמי שחסיד של הזמר העברי, גם רשת ג', אבל גם אחרות – לאחרונה שמעתי שיש דרישה שגם "מורשת" תהיה בפנים, אז אתה לא מבין מה הטענות; מותר להעביר ביקורת, מותר, אם צריך, לתקן, אבל לא להרוס ולא לשבור.

איתן ברושי: בסופו של דבר, אין לנו ספק שנחוץ שידור ציבורי, נחוצה תקשורת במגוון רחב של אפשרויות, ולא נחוצה טלטלה – לא לחברה, לא לממשלה ולא למערכת – של השידור הציבורי.

איתן ברושי: זה לא רק ראש הממשלה, אי-אפשר להתעלם מחלקה של הממשלה כולה, וגם של הקואליציה; יש מרכיבים בקואליציה שהיו צריכים לומר: עד כאן, לא כל הדרכים מובילות לרומא, לא כל האמצעים כשרים, ולא המטרה מקדשת את כל האמצעים.

איתן ברושי: איפה בכל זאת שיקול הדעת?

איתן ברושי: איפה חוט השדרה?

איתן ברושי: איפה הנאמנות לערכים וגם הדאגה לעובדים?

איתן ברושי: איפה האחריות לדמוקרטיה?

איתן ברושי: יש מפלגות שהתחייבו לכך, והתחייבו גם להיות גם איזשהו חסם בפני מטרות לא נכונות והתנהלות לא צודקת.

איתן ברושי: תראו, ביטחון – אנחנו עוסקים הרבה בביטחון, ולא פעם אמרתי, ממשלה ימנית קיצונית, שלא תלמד אותנו, לא מהמקום שאני בא ממנו, ועוד מעט 50 שנה לששת הימים – אנחנו מייצגים את אלה שעלו לגולן; גם ההחלטה לכבוש את הגולן וגם הביצוע של ההתיישבות, זה מאתנו.

איתן ברושי: אלה שמדברים היום על שלמות הארץ ודיברו על שתי גדות לירדן ישבו משתי גדות הירקון.

איתן ברושי: ההתיישבות הראשונה בבקעה ובצפון ים-המלח – זה אנחנו, ומי שפיקד על הצבא זה מי שהיה אחר כך ראש הממשלה שנרצח, יצחק רבין, זיכרונו לברכה.

איתן ברושי: ואת הממשלה הזאת אנחנו הנהגנו, ולא ילמדו אותנו מה זה ביטחון, מה זו אהבת הארץ ומה זו נאמנות.

איתן ברושי: אבל ביטחון זה לא רק טנקים, מטוסים וצוללות; ביטחון זה גם חופש הביטוי; ביטחון זה גם השידור הציבורי; ביטחון זה תרבות; ביטחון זה חינוך; ביטחון זה תעסוקה, בוודאי, וגם דברים נוספים.

איתן ברושי: אבל מי שמדבר על הביטחון כדבר מרכזי, ואני משוכנע שבלי זה לא יהיה פה שום דבר, לא יכול להתעלם מהפגיעה בתחושת הביטחון, בחוסן הלאומי, בצעדים שמחלקים אותנו, פוגעים באחדות, פוגעים בחופש הביטוי ובערכים שבלעדיהם לא הייתה קמה כאן מדינה.

איתן ברושי: קודם אמר חבר הכנסת גילאון שצריך לתקן.

איתן ברושי: אני מקווה שהוא לא התכוון ברצינות שהקלקולים הם כבר בני מאה שנים.

איתן ברושי: זה לא נכון.

איתן ברושי: המדינה הזאת הוקמה על-ידי דור אחר, דור שחיים גורי, שיחיה, אומר שאלתרמן, זיכרונו לברכה, היה אומר שפעם באלף שנה יש דור כזה – הדור שהקים את המדינה.

איתן ברושי: הדור הזה, כולל אנשים מכל הזרמים, לא ציפה שככה היא תיראה עוד מעט, בשנת ה-70.

איתן ברושי: ולכן הביטחון מחייב אותנו גם לנהוג על-פי השקפות עולם נכונות, ערכים ושמירת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית עם חופש הביטוי והתקשורת.

איתן ברושי: ישראל חייבת להיות גם מדינה חזקה וגם צודקת, בטח לקראת יום העצמאות – גם חזקה וגם צודקת.

איתן ברושי: זה לא יהיה או זה או זה, זה גם וגם.

איתן ברושי: ורק ישראל חזקה וצודקת יכולה לעמוד באתגרים וגם להיות אור לגויים.

איתן ברושי: ויש פה גם פגיעה בירושלים.

איתן ברושי: מה הדבר הזה שהתאגיד בונה את התשתית שלו במודיעין?

איתן ברושי: הרי "קול ישראל מירושלים", על זה גדלנו.

איתן ברושי: יש אנשים, כמו הנשיא ריבלין, שכל דבר מתחילים: אנחנו מדברים מירושלים.

איתן ברושי: איך תחת הכנפיים האלה של הקמת התאגיד מישהו נתן יד חופשית לשדר ממקום אחר?

איתן ברושי: עוד לא מאוחר לתקן את הליקויים.

איתן ברושי: יש לנו עובדים מאוד מנוסים, אנחנו מכירים את רובם דרך המסך או מהאזנה לרשתות.

איתן ברושי: אני לא מאמין שיש עובדים יותר טובים, יותר מנוסים, יותר מקצועיים ויותר נאמנים, עד כדי כך שצריך לפטר מאות ואולי יותר מכך, ולהביא אחרים.

איתן ברושי: אנחנו רוצים לדאוג גם לתאגיד וגם לרשות השידור, בסופו של דבר, אבל המהלך הזה, שאיים לפטר 1,000 עובדים ולאמלל משפחות רבות, בוודאי בתקופת החגים, הוא חוסר אחריות.

איתן ברושי: ואני לא בטוח שבהסכם שהגיע אליו האוצר, שהיה אפשר להגיע אליו קודם עם ההסתדרות, באמת פתרו את הבעיה.

איתן ברושי: ומה עם התקציבים?

איתן ברושי: היינו כרגע, יחד עם גברתי היושבת-ראש, באותה ישיבה קשה על ניצולי השואה.

איתן ברושי: שם לא מנצלים חלק מהכסף.

איתן ברושי: הממשלה לא נראית טוב, גם אם נעשו דברים.

איתן ברושי: אבל פתאום יש כספים – ואיפה הגבולות של סמכות שר האוצר?

איתן ברושי: אני חושב שהיכולת המקצועית והיכולת שקיימת בקרב העובדים היא כזאת שצריך לשמר אותה.

איתן ברושי: השביתה שהייתה אמורה להיות בוטלה כתוצאה מהסכם.

איתן ברושי: אנחנו לא יודעים כמה באמת הוא יעבוד, אבל חייבים להבטיח את עתיד העובדים.

איתן ברושי: אני חושב שהתקשורת חשובה לכולם, ולא רק לממשלה, ולממשלה חשוב שתהיה תקשורת חופשית.

איתן ברושי: לפי דעתי זה מחזק את הממשלה, ולא ההפך.

איתן ברושי: דווקא היכולת להראות שאנחנו מדינה חופשית, דמוקרטית, לא משוחררת מאחריות – תמיד אמרתי שחופש הביטוי הוא לא חופש מאחריות, בוודאי לא במדינה שנאבקת על קיומה גם בשנה הזאת.

איתן ברושי: אבל בין הפקרות ושליטה מרכזית יש מרחב גדול, שצריך לאפשר למדינה – אנחנו לא היאחזות נח"ל, המדינה עוד מעט בת 70, המדינה החזקה ביותר בכל האזור, ומהמתקדמות והמפותחות בעולם כולו.

איתן ברושי: לא יכול להיות שבקטע הזה נהיה דומים לשוליים של עולם מתקדם.

איתן ברושי: אני חושב שאנחנו נמצאים בנקודה שצריך לומר שאנחנו מתנגדים, קודם כול, למה שהממשלה מציעה, וגם לנושאים הארגוניים-טכניים.

איתן ברושי: זה לא מצב שאנחנו מתנגדים להקדמה או לדחייה, אנחנו מתנגדים למהלך כולו, ודאי לצורת ההתנהלות של הממשלה בתקופה שחלפה.

איתן ברושי: אני חושב שגם הקואליציה צריכה לומר, מה שכל אחד מבין, שמשהו עובר עליה, ובשל הסכמים שאולי לא הבינו אותם כשחתמו עליהם, הממשלה והקואליציה מובילות מהלך שכופים אותו על הכנסת, והוא לא מועיל גם להן.

איתן ברושי: יכולה להיות פה התפרקות של הממשלה, על רקע זה.

איתן ברושי: יכול להיות שהממשלה תצלח את המשבר הזה, אבל יהיה עליה אות קלון ותהיה עליה תווית של כישלון במהלך כולו, בדרך למהלך ובמימוש שלו.

איתן ברושי: לכן, נדמה לי שהערב יש עוד הזדמנות.

איתן ברושי: אנחנו נתנגד, אבל זה לא סוד שלממשלה יש רוב, וברוב הזה, גם אם יש פה הסתייגויות, וגם אם זה יהיה בשעה מאוחרת, ברוב הזה היא תוביל להחלטה כפי שהיא מבינה שצריך להיות.

איתן ברושי: אבל האם באמת הממשלה שלמה עם זה?

איתן ברושי: האם חברי הכנסת בקואליציה – ויש כאלה שמבינים את המשמעויות – האם הם באמת תומכים?

איתן ברושי: זו לא רק שאלה של ראש הממשלה, ראש הממשלה אמר את דברו.

איתן ברושי: אני דווקא פונה לחברי הכנסת, פונה למפלגה כמו כולנו, פונה למפלגות אחרות: בשביל זה באתם לכנסת?

איתן ברושי: בשביל זה הקמתם קואליציה – בשביל החוקים האלה?

איתן ברושי: בשביל השיטה הזאת?

איתן ברושי: בשביל ההתכנסויות, כאילו מצב חירום?

איתן ברושי: והחיפזון הזה וחוסר שיקול הדעת, קלות הדעת, תוך כדי יצירת מציאות חדשה בחברה ובמדינה; דווקא ערב יום העצמאות, בימים הקדושים בין יום הזיכרון לשואה ויום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, מביאים להחלטה דבר שיש בו איום על שלמותה ועל חוסנה של החברה והמדינה ועל תשתית קיומה כמדינה דמוקרטית?

איתן ברושי: זה בדיוק הזמן?

איתן ברושי: זה המקום?

איתן ברושי: מה התועלת?

איתן ברושי: ודאי יש פה גם עלות גבוהה מאוד.

איתן ברושי: לכן אנחנו נצביע נגד החקיקה הזאת, אבל נדמה לי שברגע שיסתיים פה הדיון הלילה, בתוצאה שכנראה היא ידועה מראש, זה גם הזמן לעשות חשבון נפש.

איתן ברושי: זאת ישראל וזאת המדינה שעליה נאבקו המייסדים – כשנפקוד את קברי החללים – ואני מתכוון להיות בכמה מקומות – האם נוכל לומר לעצמנו ולהם שזאת המדינה שעליה התפללנו?

איתן ברושי: על המדינה הזאת ועל תרבותה ועל ניהולה הם נפלו?

איתן ברושי: זאת הצוואה של מי שהקים וחלם ומי שנלחם ונפל?

איתן ברושי: בעיני עוד לא מאוחר למנוע את השגיאה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת איתן ברושי.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת מנואל טרכטנברג, בבקשה.

טלי פלוסקוב: אחריו – חבר הכנסת אלעזר שטרן.

טלי פלוסקוב: לרשותך, אדוני, עד עשר דקות.

מנואל טרכטנברג: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, אני הרגע בא ממפגש מעניין עם אורח רם דרג מארצות-הברית, פרנק בלייק.

מנואל טרכטנברג: הוא היה עד לאחרונה המנכ"ל של "הום דיפו", אחת החברות הגדולות בארצות-הברית, 350,000 עובדים, מועסקים; כיום הוא משמש בין היתר כיושב-ראש מועצת המנהלים של "דלתא", אחת מחברות התעופה הגדולות בארצות-הברית ובכלל בעולם, שימש בתפקידים בכירים אצל בוש, וכדומה, ממש, איש עם רקורד עצום.

מנואל טרכטנברג: והוא שאל אותי כמה שאלות על מה שקורה בכנסת, מה הנושאים שעולים לדיון, ושמע שהנושא היום הוא התאגיד.

מנואל טרכטנברג: כאיש מנוסה הוא התחיל לשאול אותי שאלות פרטניות.

מנואל טרכטנברג: אני חייב להגיד שעמדתי במבוכה, למה?

מנואל טרכטנברג: כי אין דרך להסביר לבר-דעת מה שקורה כאן, במדינת ישראל, בחודשים האחרונים, סביב התאגיד.

מנואל טרכטנברג: אין דרך, לא הצלחתי.

מנואל טרכטנברג: אתה יודע, מול אורח כזה אתה לא ממפלגה זו או אחרת, אתה מייצג את מדינת ישראל, אתה רוצה להציג על הצד הטוב ביותר את מה שקורה אצלנו.

מנואל טרכטנברג: ויש מה להציג, אבל לא זה.

מנואל טרכטנברג: התביישתי.

מנואל טרכטנברג: התביישתי שאני כחבר הכנסת צריך לנסות להסביר את מה שלא ניתן להסבר.

מנואל טרכטנברג: הרי מה קורה כאן?

מנואל טרכטנברג: לפני שלוש שנים ממשלת נתניהו העבירה חוק, אחרי מסע ארוך של ועדות ושל בדיקות מקצועיות וכו', שקבעו מה צריך לעשות.

מנואל טרכטנברג: אמרו: יש גוף שהוא נחוץ, שהוא חשוב, שהוא מפתח לדמוקרטיה, וזה השידור הציבורי, אבל השידור הציבורי כפי שהוא בא לידי ביטוי ברשות השידור של אז לא ממלא את תפקידו נאמנה, ולא יכול לעשות את זה בגלל בעיות מבניות שהתגלו על פני שנים רבות וכדומה, התערבות פוליטית, בין היתר, וכך הלאה.

מנואל טרכטנברג: יצאו לדרך, גייסו אנשים, הקימו מסגרות והשקיעו כספים רבים וכו', ופתאום ראש הממשלה מתעורר בוקר אחד, ולחשו לו באוזן שאותו יציר כפיו עלול להיות עצמאי, עלול להיות שידור ציבורי, לא שופר תעמולה של הממשלה, ואז אותו ראש ממשלה אמר: עד כאן, צריך לעצור את זה, צריך לפרק את זה, צריך לחזור אחורה וכו', והתחיל תהליך מביש לפי כל קנה מידה – הרי אין מי שיכול להצדיק את מה שקרה כאן בחודשים האלה.

מנואל טרכטנברג: זו המערכת הפוליטית בישראל במרעה, ואני מתבייש בזה – אני מתבייש לעמוד כאן היום, בזמן הפגרה, מול כנסת – במליאה ריקה, חוץ מגברתי היושבת-ראש ושר אחד, שחייב להיות כדי שיוכל להתקיים דיון כאן, ואנחנו לכאורה מתדיינים על התאגיד הציבורי.

מנואל טרכטנברג: הרי כולנו מבינים שכל המילים שאנחנו שופכים כאן, אין להן שום משמעות.

מנואל טרכטנברג: כאן אני רוצה להתייחס לדבר השני, שממנו אני דואג לא פחות, וזה הנושא של רודנות הרוב.

מנואל טרכטנברג: יש בלבול עמוק, מסוכן, אצל חלק ניכר מחברי הכנסת והפוליטיקאים, ואפילו בחלק מהציבוריות הישראלית.

מנואל טרכטנברג: ומה הבלבול?

מנואל טרכטנברג: הבלבול הוא שחושבים שאם היו בחירות, ובבחירות האלה נבחרה כנסת, והכנסת מקימה ממשלה מתוכה – עם רוב, כמובן, כי אחרת אי-אפשר – אז זה אומר שהרוב יכול לעשות כאוות נפשו בכל עניין ועניין, ובלבד שלא יהיה בעליל לא חוקי.

מנואל טרכטנברג: זו הטעות הכי גדולה והכי מסוכנת.

מנואל טרכטנברג: רבותי, דמוקרטיה נמדדת לא רק באיך אתה בוחר, ואם העם באמת משתתף בבחירות חופשיות או לא, אלא בראש ובראשונה בשאלה אם המוסדות הדמוקרטיים יודעים להגן על המיעוט מפני הרודנות של הרוב.

מנואל טרכטנברג: זה המבחן האמיתי.

מנואל טרכטנברג: ולצערי הרב, במבחן הזה הכנסת הזאת פעם אחר פעם טועה, מטעה ופוגעת.

מנואל טרכטנברג: ועל כן, בעניין הזה שוב חוזרת על עצמה, גם בעניין של התאגיד, אותה תופעה – היכולת לזגזג: פעם קדימה ופעם אחורה, פעם דוחים, פעם מקדימים.

מנואל טרכטנברג: זה נעשה מכיוון שמשתמשים באותו כוח של רוב כדי לכפות מהלכים שהם לא לרוחם – לא של העובדים, ולא של אלה שמבינים עניין, ולא לשם העניין הציבורי, אלא זה משרת בצורה זו או אחרת אינטרס נקודתי של הקואליציה.

מנואל טרכטנברג: יתרה מזו, יותר חמור מרודנות הרוב זה כמובן כאשר אותו רוב מונהג על-ידי קודקוד שחושב את עצמו לכול יכול.

מנואל טרכטנברג: הסכנה הזאת גוברת עם הזמן.

מנואל טרכטנברג: ככל שראש מדינה – לא חשוב באיזו מדינה – נמצא יותר זמן בשלטון, כך מיטשטשים הגבולות בין הפרסונה לבין המדינה, בין טובת הפרסונה, האיש, לבין טובת החברה והמדינה.

מנואל טרכטנברג: זו תופעה מאוד מאוד מסוכנת.

מנואל טרכטנברג: אתם יודעים, בארצות-הברית יש מגבלה של שתי קדנציות על הנשיא.

מנואל טרכטנברג: מתי חוקקו – עשו את השינוי בחוקה שאפשר את ההגבלה הזאת?

מנואל טרכטנברג: ההגבלה הזאת לא הייתה קיימת – זה קרה אחרי מלחמת העולם השנייה, לאור העובדה שהיה נשיא שנבחר ארבע פעמים – זה היה תקדימי – להיות נשיא ארצות-הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט.

מנואל טרכטנברג: תראו איזה פרדוקס: פרנקלין רוזוולט היה אולי הנשיא, אחרי לינקולן, הכי מוצלח, הכי חשוב שהיה לארצות-הברית ולעולם, כי הודות לו, בין היתר, אנחנו נמצאים כאן, כי הוא זה שנלחם יחד עם אנגליה וברית-המועצות נגד הצורר הנאצי.

מנואל טרכטנברג: דווקא אחרי פרנקלין אמרו: חייבים לשים גבול.

מנואל טרכטנברג: למה?

מנואל טרכטנברג: כי כן, הפעם זה היה פרנקלין, אבל מה אם יבוא אחד שהוא לא פרנקלין, והוא יתמיד בשלטון, והגבולות ייטשטשו?

מנואל טרכטנברג: זו גדולתה של הדמוקרטיה האמריקנית, ששם ידעו לשים גבולות גם אחרי הטוב בנשיאים.

מנואל טרכטנברג: מה קורה אצלנו?

מנואל טרכטנברג: אצלנו אין גבולות, הכול פרוץ, ואנחנו כיום במצב שעומד מי שמתבלבל בין מלוכה לבין משטר דמוקרטי, וכנסת שהולכת אחריו בעניין הזה, כולל בעניין של התאגיד.

מנואל טרכטנברג: לסיכום, רבותי, אני מאוד מקווה שהפארסה הזאת, של התאגיד הציבורי, של השידור הציבורי, הפארסה הזאת תיגמר בקרוב, ונוכל להבטיח – על אף הקואליציה הזאת נוכל להבטיח שיהיה למדינת ישראל שידור ציבורי ראוי, שיוכל להגן על הדמוקרטיה.

מנואל טרכטנברג: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת מנואל טרכטנברג.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת אלעזר שטרן, לרשותך, אדוני, עד 30 דקות.

טלי פלוסקוב: אחריו – חבר הכנסת עופר שלח.

מנואל טרכטנברג: פרשת השבוע: שמיני.

אלעזר שטרן: זה היה – – – אתמול עם זה – – – מנו, תזריע-מצורע.

מנואל טרכטנברג: פרשת מצורע – – – הבת שלי – – –

אלעזר שטרן: "שמיני" – – – מזל טוב.

אלעזר שטרן: אז מזל טוב.

מנואל טרכטנברג: – – –

אלעזר שטרן: לא, נשבע לך, בוא נדבר על הבת שלך, יהיה הרבה יותר מעניין מאשר מה שיש לנו לדבר פה.

טלי פלוסקוב: אפשר להפעיל שעון, אדוני?

טלי פלוסקוב: סליחה שאני מפריעה לכם בשיחה.

אלעזר שטרן: מזל טוב.

אלעזר שטרן: כן, אפשר, בוודאי.

אלעזר שטרן: זה חלק מהעניין, נו, מה אנחנו עושים – –

טלי פלוסקוב: אין בעיה.

אלעזר שטרן: – – גברתי היושבת בראש, את יודעת מה אנחנו עושים פה הרי, נכון?

טלי פלוסקוב: בוודאי, מן הסתם.

אלעזר שטרן: מה אנחנו עושים.

אלעזר שטרן: אבל אם את כבר מדברת אתי על מה אנחנו עושים פה, יש לי הצעה בשבילך: אולי תפני לערוץ הכנסת שלא ישדר.

אלעזר שטרן: אנחנו נמשיך לדבר פה, נעשה את התפקיד העלוב שהממשלה הזאת מטילה עלינו: למשוך את הזמן, לבזבז את הזמן, לפגוע במעמדה של הכנסת.

אלעזר שטרן: הרי אין משמעות לכנסת הזאת – אין משמעות לכנסת הזאת כשראש הממשלה מחליט, אף אחד לא יודע למה בכלל, להקים תאגיד, לפרק תאגיד, לדחות ב-15 יום.

אלעזר שטרן: אתמול אמר יושב-ראש ועדת הכנסת שהוא ידאג שזה לא יהיה 15 יום, כי זה לא הגיוני.

אלעזר שטרן: אז אמרתי לו: נו, אז לא יהיה 15 יום?

אלעזר שטרן: הרי הממשלה הזאת לא תיתן לך יותר מ-15 יום, שר האוצר ניסה לעשות משהו, אז דחו לו רק ב-15, הוא לא הסכים לדחות יותר.

אלעזר שטרן: אז מה אנחנו עושים פה, אורלי?

אלעזר שטרן: חברת הכנסת לוי, את מבינה מה אנחנו עושים פה?

אלעזר שטרן: תראו, אדוני שר הדתות, אנחנו בימים שבין יום הזיכרון לשואה ולגבורה לבין יום הזיכרון לחללי צה"ל.

אלעזר שטרן: אלה בעיני ימים של חשבון נפש לאומי.

אלעזר שטרן: אנחנו נגיד, וכבר התחלנו להגיד בימים האלה, כיוון שהאפקט של יום הזיכרון הוא לא באותו יום: "במותם ציוו לנו את החיים", ונסתכל אנחנו על הקברים, ויסתכלו עלינו בני המשפחות השכולות, וישאלו מה שכבר התחילו לשאול: תגידו, אתם בטוחים?

אלעזר שטרן: אתם בטוחים שאלה החיים שהנופלים ציוו לנו?

אלעזר שטרן: אתם בטוחים שמדינת ישראל – שהיא מקום נהדר, ובאמת, נס מה שעשינו פה ב-69 שנים, אבל האם באמת מי שהקריב את חייו בשביל המדינה הזאת רצה שבין יום השואה לבין יום הזכירון נקדיש אנחנו, נבחרי הציבור, את הזמן שלנו למשהו שאף אחד לא מבין מה הוא, וגם אנחנו, שנרים ונוריד את היד, ויותר מכך – שרי הממשלה?

אלעזר שטרן: ושואלים אותנו: תגידו, מה אתם עושים?

אלעזר שטרן: מה נגיד, שראש הממשלה קיבל את הקריזה – בבית ראש הממשלה קיבלו את הקריזה, והחליטו שערוץ ציבורי טוב, או לא טוב, יש יותר שמאלנים, יותר מיש עתיד – אף אחד לא מבין למה, ועכשיו תהיה עוד חברה שמקימים.

אלעזר שטרן: אז בואו נדבר רגע אנחנו, לפני זה.

אלעזר שטרן: אמרו שזה יעלה רק 17 מיליון.

אלעזר שטרן: תגידו, אתם יודעים מה אפשר לעשות עם 17 מיליון?

אלעזר שטרן: ביום ראשון תעלה לישיבת הממשלה הצעת החלטה שלי להיטיב עם אלה שמקבלים מגרמניה הכי פחות, שפעם, ב-2014, כשלפיד היה שר האוצר, הוא נתן להם מענק חד-שנתי של 2,000 שקל.

אלעזר שטרן: אמרנו: למה באותה שנה?

אלעזר שטרן: מה זה קשור ללפיד כשר האוצר?

טלי פלוסקוב: 3,600.

אלעזר שטרן: כן, אבל הוסיף – באותה שנה, בגלל – אוכלוסייה אחרת.

אלעזר שטרן: הוא נתן להם 2,000 שקל.

אלעזר שטרן: למה אי-אפשר לעשות את זה קבוע?

אלעזר שטרן: זה 4 מיליון שקל.

אלעזר שטרן: אני לא מדבר, גברתי היושבת-ראש, גם על ההצעות שלנו.

אלעזר שטרן: תגידו, 17 מיליון, במקרה הטוב, זה מה שעולה המשחק הזה, של 15 יום – שלא יצא ממנו כלום; הרי אנחנו מסוגלים גם למצוא את עצמנו, עם התרבות של הממשלה הזאת, שביום הזיכרון נשב פה, בגלל ש-15 יום לא מספיקים; אז יעשו עוד פעם: יכנסו את ועדת הכנסת ונחליט על נוהל סעיף 98, ונסתום את הפה לאופוזיציה על משהו שאף אחד לא מבין, כי ראש הממשלה החליט.

אלעזר שטרן: וזה לא יום שבתון, יום הזיכרון, אז אפשר לנסוע, אז למה שלא נתכנס אז – לעוד 15 יום?

אלעזר שטרן: הרי ממילא בשבוע הבא אנחנו נדון בפרטי-הפרטים של ההמצאה המאלפת הזאת, של – יהיה תאגיד שידור ציבורי, וגם תהיה בצד חברת חדשות.

אלעזר שטרן: והעובדים, אותם בכלל אף אחד לא סופר.

אלעזר שטרן: ואני לא רוצה להגיד מיהם העובדים האלה, בשני הגופים האלה – באמת אנשים יקרים.

אלעזר שטרן: אני בטוח שגם הם היו רוצים להקדיש את הימים האלה, שבין יום השואה ליום הזיכרון, למה שאזרח ממוצע במדינת ישראל צריך להקדיש אותם: לחשבון הנפש הלאומי, האם אנחנו ראויים לקורבנם.

אלעזר שטרן: ואני מצטער להגיד לך, גברתי היושבת בראש, כנבחר ציבור אני חושב שהעשייה הזאת שלנו – ואני אומר את זה – קשה לי להגיד את זה – זאת פגיעה בצוואה שלהם.

אלעזר שטרן: הם לא התכוונו שאנחנו בימים האלה נמחק את הדמוקרטיה, נמציא ועדות בכנסת, נפרק ועדות בכנסת, נשב פה ימים ולילות, במקום לחשוב מה עוד אפשר לעשות למשפחות השכולות, מה עוד אפשר לעשות לתרבות הזיכרון של מדינת ישראל – שיש בה הרבה מאוד הישגים, והיא מאפיינת אותנו מאוד, אבל מה עוד אפשר.

אלעזר שטרן: אולי היינו עומדים כאן היום ומקדישים את הזמן הזה לעלות אחד-אחד – לא רק ביום הזיכרון, אני מבטיח לכם שזה היה תורם יותר לחברה הישראלית; אנחנו צריכים להציע מה לעשות בזמן של כל אחד ואחד מאתנו, מה לעשות בזמנים של הדוכן הזה, את מי ראוי שאנחנו נכניס לפרוטוקולים, או: אם כבר ערוץ 99 משדר, מה יותר טוב שהוא היה משדר בשעות האלה.

אלעזר שטרן: על זה אנחנו מתמודדים.

אלעזר שטרן: ואחר כך היינו שואלים מה נעשה עם אותם 17 או 20 או 200 מיליון שהמחקים העלובים האלה, של פתיחת תאגיד, וסגירה, ופיצול – מה אפשר לעשות באותם עשרות או מאות מיליונים.

אלעזר שטרן: איפה הקואליציה הזאת?

אלעזר שטרן: יושבים אתנו בוועדת הכנסת, מסתכלים אחד על השני – לא מוציאים מילה.

אלעזר שטרן: לא מוציאים מילה, כי הם יודעים מה הם צריכים להצביע.

אלעזר שטרן: אז מי שמדבר שם זה חברי האופוזיציה.

אלעזר שטרן: עכשיו, יש דיונים כאלה.

אלעזר שטרן: לפעמים, אתה יודע, אתה רואה חלק מחברי הכנסת מהקואליציה מצביעים כמי שכפאו שד ומוציאים ארבע מילים.

אלעזר שטרן: הפעם הם לא מוציאים כלום – הם יושבים בוועדות ושותקים.

אלעזר שטרן: מי שמנהל את ועדת הכנסת, לדוגמה, אומר שהוא יודע שאי-אפשר לעשות את זה ב-15 יום.

אלעזר שטרן: אז שאלתי אותו אתמול: אז למה אתה מביא 15 יום?

אלעזר שטרן: הוא אומר: זה מה שהממשלה ביקשה, אבל בוועדה נשנה את זה ל-30 יום.

אלעזר שטרן: והנה, אנחנו הולכים להצביע היום – על כמה ימים?

אלעזר שטרן: על 15 יום, ויושב-ראש הוועדה, שהביא את זה, אז עוד היה מותר לו להגיד – אז עוד היה מותר לו להגיד, כי זה היה טרם ההצבעה – שהוא ישנה.

אלעזר שטרן: עכשיו כשהוא יושב פה בערב, בלילה, והוא לא שינה, אז מה הוא יגיד?

אלעזר שטרן: אבל אם כבר הקואליציה החשובה הזאת, אכפת לה מהמדינה, ובית-המשפט העליון, שהיא עוד לא הצליחה לרמוס אותו ולעלות עליו עם בולדוזרים, הציל אותנו עם החלטת השבת – ואני לא נהנה מכל פסיק בהחלטה של עיריית תל-אביב; אני, דרך אגב, לא חושב שחנויות למסחר צריכות להיות פתוחות בשבת, אבל אני כן חושב שצריכים להיות פתוחים תיאטראות ובתי-קפה ומסעדות; לא בשבילי, בשביל החברים היהודים שלי שנוהגים בשבת אחרת ממני, ואם מישהו שכח לקנות בקבוק מים, או חבילת גלידה, או נייר טואלט, צריך שתהיה לו אפשרות לקנות גם בשבת, בתל-אביב.

אלעזר שטרן: כך החליטה העירייה, וזה מתאים, אז תהיה תורנות.

אלעזר שטרן: אז שתבוא הממשלה ותגיד: אוקיי, בזמנים האלה, של ימי חשבון הנפש הלאומי, כשבית-המשפט העליון קיבל החלטה שאנחנו זרקנו לפתחו, כי לא מסוגלים לקבל החלטה בקואליציה הזאת, בואו נקדיש את הזמן לזה.

אלעזר שטרן: אני אומר לכם שאנחנו היינו מבינים למה אנחנו, חברי הכנסת, מתכנסים בימים האלה.

אלעזר שטרן: כי לדוגמה, סידור השבת במדינת ישראל, הורדת המתח שבין דתיים לחילונים, הורדת השיסוי בתוך החברה הישראלית, שבין שמאל לימין, בין דתיים לחילונים – זה "במותם ציוו לנו את החיים"; איך נראית שבת במדינת ישראל – בעיני זה גם צוואתם של הנופלים; איך תהיה שבת מתחשבת – כמו בצבא, כמו במקומות שבהם הם נפלו והקריבו את חייהם, דתיים וחילונים, שמאלנים וימנים.

אלעזר שטרן: לא בדרך שמסתכלת שרה בכירה עלינו, כאן, וב-19 דקות אומרת 21 פעמים: אתם שמאל, אתם שמאל, אתם שמאל, אתם שמאל.

אלעזר שטרן: הלכתי אליה אחר כך ואמרתי לה שתדע שבשמאל הזה, אם היא רוצה לקרוא לו שמאל – שמאל – ורוצה להפוך את זה למילת גנאי – אני לא איש שמאל, אבל בשמאל שלה יש יותר שנות שירות, יותר דרגות – יושב פה חברי עפר שלח – יותר אחוזי נכות, וגם יותר אותות גבורה, מאשר בכל הימין הזה.

אלעזר שטרן: אז מה זה השיסוי הזה?

אלעזר שטרן: בשביל מה?

אלעזר שטרן: ואני אומר, על הדברים האלה היינו צריכים לשבת כאן עכשיו.

אלעזר שטרן: אם יושב-ראש הכנסת היה שומר על כבודה של הכנסת, הוא היה מבין ואומר שלמרות רצונה של הממשלה הזאת, שכל יום מנפנפים לנו: העם אמר את דברו, העם אמר את דברו – פעם חבר כנסת מהקצה הזה, פעם חבר כנסת בקצה ההוא, החליט שעל הכסף הזה הוא לא מצביע עד שלא מצביעים גם לשם, ועל החוק הזה הוא לא מצביע עד שלא מפרקים את השבת, ועד שלא מרחיקים יותר את יהדות התפוצות, ועד שלא יותר מדביקים תווית לכל אחד – ועל זה אנחנו אומרים: העם אמר את דברו.

אלעזר שטרן: וכל אחד יושב בקואליציה הזאת, בכיסאות הנוחים האלה – כנראה כי זה נוח – ומקריב את העקרונות שלו, ושותק בדיונים בוועדות.

אלעזר שטרן: ואני באמת לא אומר פה שמות, כי בעיני, הימים האלה, שבין יום הזיכרון לשואה לבין יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, הם ימים שיש בהם סוג של הדר, חובת הממלכתיות שורה על כולם – צריכה לפחות לשרות על כולנו.

אלעזר שטרן: כשאני בא בבוקר מ"יד ושם", ויושב אחרי זה עם יושב-ראש "יד לבנים", אני מבין את החיבור ואת משמעות הימים האלה.

אלעזר שטרן: והוא שואל אותי: מה אתם עושים פה?

אלעזר שטרן: ואני צריך להרכין מבט, כי גם אני לא יודע מה אנחנו עושים פה; כי גם אני יודע שגם חברי הקואליציה, רובם המוחלט, לא יודעים להגיד לנו מה אנחנו עושים פה.

אלעזר שטרן: אבל אם אנחנו כבר פה – אמרתי מה יכולנו לעשות כאן.

אלעזר שטרן: ויכול להיות שבטקס הדלקת המשואות, שהכרנו בחשיבות של יהדות התפוצות – ויש שם, למיטב זיכרוני, שני אנשים שבצדק מדליקים משואה, הרב האייר ומייקל שטיינהרדט – אולי היינו שואלים את הרב האייר, האורתודוקסי, אם גם הוא חושב שמהכותל הדרומי צריך להעיף את מי שלא מניח כל יום תפילין או לובש ציצית כמוני, כי אין לו מקום שם.

אלעזר שטרן: מייקל שטיינהרדט, ממייסדי "תגלית", ועוד הרבה דברים, אני יודע מה הוא היה אומר – הוא לא מבין.

אלעזר שטרן: יש עכשיו משלחת של הכנסת בחו"ל, ואומרים לי: טוב, אתה לא צריך, אתה מכיר.

אלעזר שטרן: אז אמרתי: אולי גם החברים מהקואליציה ששם יבינו שביהדות התפוצות יש גם רפורמים וגם קונסרבטיבים, ואולי – פשרה בשביל לחיות יחד – כן, מה הצענו להם – בכותל הדרומי.

אלעזר שטרן: אני אומר לך, גברתי היושבת בראש, שאף אחד מחברי הכנסת החרדים – ואני מרשה לעצמי לומר שגם מהבית החרד"לי – אף אחד לא התפלל שם אף פעם.

אלעזר שטרן: מתי זה נהיה מקום קדוש בשבילם?

אלעזר שטרן: מתי זה נהיה מקום קדוש שצריך להרחיק ממנו גם את מי שהסכים לעשות ויתור ולהגיד: אוקיי, אני את הבר-מצוות שלי אעשה שם, בכותל הדרומי?

אלעזר שטרן: אז פתאום זה נהיה מקום קדוש.

אלעזר שטרן: אם זה קדוש, למה קודם לא ראיתי אף אחד מש"ס, מיהדות התורה או מהבית החרד"לי מתפללים שם?

אלעזר שטרן: לא ראיתי אותם.

אלעזר שטרן: אבל אם תפקידה של הממשלה הזאת הוא לא לקרב, אלא להרחיק, אז היא תרחיק את השמאלנים, והם ירחיקו את הרפורמים, והם ירחיקו את הקונסרבטיבים, והם ירחיקו את עובדי תאגיד השידור הציבורי, והם ישניאו כל אחד על השני, כי זה מה שהממשלה הזאת רוצה לעשות.

אלעזר שטרן: אם היא לא הייתה רוצה לעשות את זה – אז כן, לקראת יום העצמאות ה-69 בואו נביא בשורה, שמוצאים את מתווה הכותל; שמסתכלים לא רק על ההתבוללות בתפוצות – מסתכלים על התפוצות ואומרים: אנחנו מאבדים את הנוער היהודי; לא צריך את הסיורים האלה באמריקה בשביל להבין את זה.

אלעזר שטרן: אנחנו מאבדים, כי קשה להם להזדהות עם המדינה הזאת יותר ויותר.

אלעזר שטרן: אנחנו נגיד: הם צריכים אותנו; בואו נודה על האמת: אנחנו צריכים אותם לא פחות, אבל האם אנחנו יכולים להרשות לעצמנו להגיד: הם צריכים אותנו בכל מקרה?

אלעזר שטרן: אז בואו נודה על האמת, פחות ופחות מהם צריכים אותנו; פחות ופחות מהם, גם את המשאבים שלהם הם ייתנו פחות למדינת ישראל ויותר למקומות אחרים.

אלעזר שטרן: עם העשייה הזאת – ומשאבים, בעיני, זה לא רק כסף, זה גם זמן, וביהדות התפוצות יש אוכלוסייה נהדרת, אבל אנחנו מרחיקים אותם, ואנחנו חושבים שלעולם חוסן.

אלעזר שטרן: אז אולי, גברתי היושבת בראש, היה כדאי שהסיעה שלך או סיעה אחרת יגידו לראש הממשלה: תעזוב, בוא נעזוב רגע קצת את התאגיד הציבורי, ממילא העם לא מבין מה אתה רוצה, ובוא נדבר באמת על סוגיות יסוד בחברה הישראלית; כבר החלטת להביא את הכנסת לכאן, בסדר, החלטת שנקדיש זמן בימים האלה, שבהם אנחנו הישרנו מבט, השבוע, אל גיבורי השואה, ונישיר מבט, בשבוע הבא, אל חללי מערכות ישראל, אבל שנרגיש טוב יותר, שלא יהיה לנו לא נעים להגיד באיזו דרך אנחנו משרתים עכשיו את העם, מה מאפייני מקום העבודה שלנו, למה אנשים טובים מאתנו לא רוצים לבוא לכאן.

אלעזר שטרן: מה נחפש, פרסומות בתקשורת?

אלעזר שטרן: נכתוב מאמרים על מעמדה של כנסת ישראל?

אלעזר שטרן: אני אומר את זה כמי שהקים שדולה למעמד הכנסת, ואני מסתכל, מה אני יכול לעשות, כשהממשלה – כשיושב-ראש הכנסת לא נלחם על מעמד הכנסת, כשאנחנו היום נצביע פה ב-23:00, 24:00, 1:00, 2:00 על החלטה שהפעילו בה את סעיף 98 כדי להגביל את האופוזיציה.

אלעזר שטרן: אלה כלים דרקוניים.

אלעזר שטרן: אפשר להגיד: התרגלנו.

אלעזר שטרן: מה, נלך לבית-המשפט העליון?

אלעזר שטרן: יש לו רשימה של דיונים שהממשלה דאגה שיגיעו אליו.

אלעזר שטרן: שבת, אמרנו – הממשלה דאגה שזה יגיע אליו, אחרת היא הייתה מחליטה; חוק ההסדרה – הממשלה דאגה שיגיע אליו, אחרת היא הייתה מחליטה.

אלעזר שטרן: ראש הממשלה הסתובב באוויר מעל בן-גוריון והמטוס לא נחת עד שלא נגמרה ההצבעה, והחיילים שלו בקואליציה הרימו את היד על חוק ההסדרה.

אלעזר שטרן: הוא לא הצביע.

אלעזר שטרן: שרים בממשלה אמרו: אנחנו מצביעים כי אנחנו יודעים שבית-המשפט העליון יפסול.

אלעזר שטרן: והיועץ המשפטי לממשלה שבחרנו – בחור שמרן, עם כיפה, אפילו כיפה שחורה – כי אנחנו כל הזמן מתעסקים בלתייג אנשים – אמר:

אלעזר שטרן: אני לא אגן על זה, ולא רק שאני לא אגן על זה, אני אבוא להגיד בבית-המשפט העליון למה החוק הזה הוא לא חוקתי.

אלעזר שטרן: אז מה אכפת לנו?

אלעזר שטרן: עשינו חוק, אבל למה צריך שבית-המשפט העליון יפסול אותו?

אלעזר שטרן: כדי שאז נגיד שצריך לעלות עם בולדוזרים על בית-המשפט העליון ולפרק אותו, וצריך שיותר שופטים יהיו דתיים – ההעלבה הזאת, כאילו שופט דתי ישפוט לטובת דתיים.

אלעזר שטרן: תגידו, אנחנו השתגענו?

אלעזר שטרן: את מי אנחנו מעליבים פה, את בית-המשפט העליון?

אלעזר שטרן: את השופטים עצמם?

אלעזר שטרן: והנה, יש לנו השופט רובינשטיין.

אלעזר שטרן: דתי.

אלעזר שטרן: אמרו: שמרן.

אלעזר שטרן: אולי אז כשמינו אותו היה צריך דתי על כיסא הדתי בבית-המשפט העליון; מאז יש כבר שלושה, ובטח יהיו יותר.

אלעזר שטרן: אז מה?

אלעזר שטרן: אז הוא לא חשב שחוק הגיור – הממשלה לא מטפלת בזה עשר שנים, אז בית-המשפט העליון החליט, בשלב ראשון, שהוא יוכר לצורכי שבות – הוא עוד לא חייב את הרבנות להכיר, אבל הוא גם אמר על נישואים וגירושים, שלא יכול להיות שמדינה דמוקרטית, אזרחים לא יכולים להתחתן בה.

אלעזר שטרן: אני לא יודע אם את יודעת את זה, גברתי – אני מכיר את המודעות שלך, את החשיבות שאת מייחסת לעניין ואת הישיבה שלך בתוך העם:

אלעזר שטרן: במדינת ישראל אתם יכולים להתחתן אם שניכם יהודים או אם שניכם לא יהודים.

אלעזר שטרן: אחד יהודי ואחד לא יהודי – סעו לקפריסין.

אלעזר שטרן: זה לא מטורף?

אלעזר שטרן: זה לא מטורף?

אלעזר שטרן: עכשיו, אמרו: אוקיי, אז בואו נתגייר.

אלעזר שטרן: אז מה, הממשלה הזאת החליטה משהו על זה?

אלעזר שטרן: היא לא מבינה את ההתבוללות שהיא גוזרת על כולנו בכוח?

אלעזר שטרן: לא על העולים החדשים – על כולנו; כי לשמחתי, גם הילדים שלנו מתחתנים אתם.

אלעזר שטרן: כבר לא בודקים את מה שבדקו אז – כן יהודי, לא יהודי.

אלעזר שטרן: אז במה הממשלה מתעסקת, בתאגיד השידור הציבורי?

אלעזר שטרן: לא, זה לא עיסוק בתאגיד השידור הציבורי עכשיו, שלא נתבלבל.

אלעזר שטרן: זה על 15 יום הארכה לתחילת השידורים.

אלעזר שטרן: גברתי היושבת בראש, אני מקווה שבדקות האלה, אם היו עשרה צופים בערוץ 99 עכשיו, הם הבינו שלפחות יש תקווה שיום יבוא וממשלת ישראל – לא בהרכבה הנוכחי כמובן, וכנסת ישראל, לא בהרכבה הנוכחי – תישמר תקווה שיום יבוא ונוכל להישיר מבט, כולנו, גם מהבית הזה, ולומר: כן, במותכם ציוויתם לנו את החיים, ואנחנו נעשה את הכול, כל הזמן, שתהיה פה מדינה עוד הרבה יותר טובה מכפי שהיא עכשיו – וגם עכשיו היא מדינה טובה.

אלעזר שטרן: תודה.

עיסאווי פריג': – – –

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת אלעזר שטרן.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת עפר שלח – בבקשה, אדוני, לרשותך עד רבע שעה – 15 דקות.

טלי פלוסקוב: אחריו – חברת הכנסת יעל כהן-פארן.

עפר שלח: תודה, גברתי היושבת-ראש, לש"י עגנון יש רומן ידוע בשם "סיפור פשוט".

עפר שלח: מה שיש לפנינו ומה שאנחנו עוסקים בו היום הוא לא כל כך מסובך, אבל הרבה יותר משהוא פשוט, הוא פשוט סיפור עגום, ואני רוצה להתחיל אותו דווקא במקום שחשבתי לסיים, וזה בסיפור העגום של הכנסת, כי הוא סיפור עגום במה שקשור לשידור הציבורי, הוא סיפור עגום במה שקשור לשלטון, הוא סיפור עגום במה שקשור לכספי המדינה.

עפר שלח: אבל בואו נתחיל בסיפור העגום של הכנסת.

עפר שלח: אנחנו פה במושב פגרה מיוחד.

עפר שלח: לא היה מושב פגרה מיוחד על אירועים בגבול; לא היה מושב פגרה מיוחד על היוזמות החדשות של הנשיא טראמפ, שלא ברור למי שכל כך עלץ על בחירתו לאן הוא הולך עכשיו; לא היה מושב על זה, ידידי עיסאווי פריג', שהחליטו לחלק – אגב, בצעדים שאני תומך בהם, אבל החליטו לחלק, תכל'ס – את כל הרזרבה בתקציב המדינה, בהחלטה שלא עברה ממשלה, לא עברה את הכנסת, זה תקציב המדינה שאנחנו עוסקים בו.

עפר שלח: נכון שאנחנו אישרנו שתהיה רזרבה בתקציב – עכשיו שר האוצר לקח אותה.

עפר שלח: גם על זה לא היה דיון בכנסת, לא הוזעקה הכנסת מפגרתה.

עפר שלח: על מה הוזעקה הכנסת מפגרתה?

עפר שלח: על הטיוטה שמונחת לפניכם, רובה – כארבעה סעיפים ואחד שחשוב באמת, והוא שינוי תאריך מ-30 באפריל ל-15 במאי.

עפר שלח: על זה לא רק שהוזעקה הכנסת, אלא הופעלו האמצעים הדרקוניים ביותר שיש בארסנל של הכנסת, ולצערי, בהסכמה ובשיתוף פעולה של יושב-ראש הכנסת: סעיף 98 המהולל, סדרי דיון מיוחדים, סעיף שבו באמת צריך – רצוי – לעשות שימוש רק במקרים מאוד קיצוניים.

עפר שלח: זה בסדר אם עושים את זה בתקציב, הרי ברור שאי-אפשר בתקציב, באמת, שכל אלפי ההסתייגויות ינומקו באלפי שעות ואנחנו נגיע לאמצע השנה ועוד לא יהיה תקציב – זה בסדר.

עפר שלח: זה בסדר במקרי קיצון, שבהם יש צורך להעביר חבילה גדולה של חוקים עם הרבה מאוד התנגדויות, ואי-אפשר שזה יהיה לאורך זמן.

עפר שלח: סעיף 98 – על חוק של ארבע שורות, וזה זמן קצר בלבד אחרי שבית-המשפט העליון – שדיבר חברי אלעזר שטרן פה קודם הרבה ויפה על איך השלטון הנוכחי, הממשלה הנוכחית – ראש הממשלה הנוכחי עושה דברים כדי שבית-המשפט יפסול אותם, כי אז יהיה אפשר להתגולל על בית-המשפט העליון ולהאשים אותו בשמאלנות, רחמנא ליצלן, ובזה שהוא לא מבין מהי הדמוקרטיה, כי הרי דמוקרטיה היא שמי שניצח בקלפי עושה מה שהוא רוצה.

עפר שלח: בית-המשפט העליון לא מזמן התערב לראשונה בחקיקה של הכנסת בטענה פרוצדורלית, בחוק מיסוי דירה שלישית אמר בית-המשפט העליון: אם לא היה ההליך הראוי בכנסת, אז החוק, בין אם מוצדק או לא מוצדק, וזאת לא שאלה של תוכן בכלל, החוק איננו יכול לעמוד.

עפר שלח: ומייד לאחר מכן, בדחיפה של – כמובן ביוזמתו של ראש הממשלה, אבל בדחיפה של סיעות הקואליציה, בהסמכתו של יושב-ראש הכנסת, לא רק שאנחנו מתכנסים פה לדיון מזורז ובהול על חוק שכל תכליתו היא להזיז פתיחתו של תאגיד שידור בשבועיים, אלא שהוקמה אתמול ועדה מיוחדת – אי-אפשר שזה יידון בוועדות הכנסת הרגילות, הנושא כל כך יוצא דופן, שמזיזים תאריך בשבועיים, עד שהוקמה אתמול ועדה מיוחדת של הכנסת לעניין – סליחה, לא מיוחדת, אלא – איך זה נקרא – משותפת.

עפר שלח: אתה יודע, עיסאווי, למה הוקמה ועדה משותפת ולא ועדה מיוחדת?

עיסאווי פריג': אני מדבר עם תמר על זה, לאן אנחנו צריכים להגיע עם הצעת החוק הזאת.

עפר שלח: כן, אתה יודע למה?

עפר שלח: מפני שבוועדה משותפת צריך להיות מספר זוגי של אנשים ואפשר שהרוב של הקואליציה יהיה 6:10, ולא חס וחלילה 7:8 או 6:9 – 6:10.

עפר שלח: למה?

עפר שלח: מפני שיש חשש שאולי מישהו בקואליציה יקבל רגליים קרות ואולי, לך דע, במקום 15 במאי יעשה את זה 16.

עפר שלח: אני מציע, אגב, 35 במאי.

עפר שלח: היה אחלה ספר, כשהיינו ילדים, של אריך קסטנר, עוד סופר שמאלני ידוע.

עיסאווי פריג': הקואליציה והאופוזיציה, על-פי החלוקה – – –

עפר שלח: עיסאווי, אח שלי, אתה רואה-חשבון, תעשה חשבון מה היחס.

עיסאווי פריג': איך זה עבר 6:10 בקלות כזאת?

עיסאווי פריג': איפה?

עיסאווי פריג': איך?

עפר שלח: כי הצביעו בעד, יקירי, מה – – –

עיסאווי פריג': אבל זה לא משקף את הכוחות.

עפר שלח: זה לא משקף את הכוחות.

עפר שלח: אני אמרתי אתמול – בדיון שהיה בוועדת הכנסת אני אמרתי ליושב-ראש הקואליציה: בכנסת הקודמת, כשהקמנו למשל את מה שנקרא ועדת שקד לדיון בחוק השוויון בנטל, היא הייתה ברוב של חמישה מול שלושה.

עפר שלח: היו חילוקי דעות בתוך הקואליציה.

עפר שלח: ראש הממשלה, זה הרי מן המפורסמות, חתר נגד החוק שהוא בעצמו העביר, כמו שהוא חותר נגד חוק התאגיד, או כל דבר שיש פה; אבל לא העלינו בדעתנו לעשות את זה 2:6.

עפר שלח: עשינו את זה 3:5, ורבנו, והגענו להסכמות קואליציה ואופוזיציה, וחלק מהדברים עברו בקולות של האופוזיציה בתמיכה – עם חלק מהקואליציה – למה?

עפר שלח: כי זה מה שעושים בבית הזה, דנים, מגיעים להסכמות, ויורדים לעומק.

עפר שלח: לך דע, אתה יודע – לאן נגיע, תמר, בדיון על תאריך, אפשר לעומקים פילוסופיים אדירים להגיע.

תמר זנדברג: ואתה מגיע לשם.

עפר שלח: 12 במאי – יש לכל יום – יש יום הניצחון על הנאצים ב-8.

עפר שלח: הדבר הזה, הבהילות הזאת – ואז זה מגיע לדיון עצמו, ואין לראש הממשלה ולחברי הקואליציה, אתם יודעים מה, אפילו את הכבוד להיות פה, להיות בדיון.

עפר שלח: אתם הטרחתם, כל הסיפור הזה; אתם הבאתם את כל הטירוף הזה עלינו; אתם הבאתם את הדבר הזה, שיושב הציבור עכשיו – ואני יודע את זה, כי הרי כמו כולנו אני מסתובב בתוך הציבור, אני שומע אותו, אני שומע תגובות אחרי שאני מתראיין על הנושא הזה באמצעי התקשורת – ולאף אחד אין מושג ירוק על מה אנחנו מדברים פה.

עפר שלח: כל הדבר הזה רק מעצים את התחושה שהבית הזה, המקום הזה, מתנהל על-פי חוקים משלו, זמן משלו, נהלים משלו, שום דבר שנוגע בציבור ששלח אותנו לפה.

עפר שלח: אבל זה ביזוי הכנסת, והוא הקצה של הקרחון.

עפר שלח: מתחתיו מתחיל קודם כול השידור הציבורי.

עפר שלח: חברים, שידור ציבורי – ואני אומר את זה כמי שהיה בתקשורת הרבה מאוד שנים, ומאמין בשידור הציבורי – שידור ציבורי הוא מוצר שהממשלה – השלטון חייב בו כלפי אזרחיו, כמו שהוא חייב בדיור, בחינוך, ובריאות, ורווחה וביטחון.

עפר שלח: שידור ציבורי זה לא איזה פריבילגיה, זה לא איזה משהו שאם הוא לא שלנו, כמו שאמרה שרת התרבות – שמה שיפה בה שהיא האִיד של כל העניין, כן?

עפר שלח: היא אומרת בגלוי את מה שראש הממשלה מסתיר מאחורי חזותו, הכביכול-מהוגנת.

עפר שלח: היא אמרה: אם אנחנו לא שולטים בזה, אז למה אנחנו צריכים את זה?

עפר שלח: כאילו כספי הציבור שבהם מדובר הם הכספים של השלטון, כאילו הם לא באים מהכיס הציבורי.

עפר שלח: השידור הציבורי הזה – לצערי אני אומר, ואני אומר את זה כמי שתמך בחוק התאגיד; כמי שעזר להקים את הוועדה שקארין אלהרר הובילה כאן, בכנסת; כמי שחושב שהחוק שעשינו, ויכול להיות על זה ויכוח, ואני חושב שלחלק מהנוכחים פה, המעטים באולם, גם יש ויכוח עם מה שאני אומר עכשיו, ויכול להיות ויכוח: אני חושב שזה היה חוק טוב, ואני חושב שלו החוק הזה היה מיושם מאותו רגע – מה שעושה שלטון, מה שאמור לעשות שלטון, מה שכולנו כאזרחים וכנבחרי ציבור מצפים משלטון, זה בסך הכול: החלטת על משהו, הובלת אותו, הצבעת עליו שלוש פעמים בכנסת, שיבחת אותו בישיבת הממשלה, שיבחת את האנשים שעשו אותו, עכשיו לך ותעשה את זה.

עפר שלח: אבל שנתיים – כמעט שלוש שנים מאז חקיקתו של החוק הזה, ראש הממשלה, שהוא אותו ראש ממשלה, שם לו רגליים, מכשיל אותו, בעלות עצומה לקופה הציבורית, בגרירה של הדיון הציבורי למקומות פשוט כל כך הזויים שאף אחד לא מבין יותר על מה אנחנו מדברים פה.

עפר שלח: והתוצר של הדבר הזה הוא שלצערי גם אחרי שיעבור התיקון המרתק היום באיזושהי שעה קטנה של הלילה, וגם אחרי שנתכנס פה עוד פעם, שהרי צפוי עוד כינוס פגרה, ובו נדון על הקמת תאגיד שאין בו חטיבת חדשות, שכן חטיבת החדשות שלו מנותקת ממנו, ומי שהם ראשי התאגיד אינם יכולים לעסוק בה.

עפר שלח: עיסאווי, אתה יודע מה המשמעות של כל זה?

עפר שלח: אני אתן לך שם: בחור – אני מכיר אותו מצוין, אני עבדתי אתו שנים, אני לא יודע אם אתה מכיר אותו – קוראים לו ברוך שי.

עפר שלח: ברוך שי הוא עיתונאי נהדר.

עיסאווי פריג': כן, מנהל חטיבת החדשות.

עפר שלח: מנהל חטיבת החדשות, עיתונאי נהדר, אני עבדתי אתו.

עפר שלח: אין לי מושג – – –

עיסאווי פריג': אתמול המנכ"ל אמר שהוא לא מספיק מקצועי, רוצים אחד מקצועי יותר.

עפר שלח: הבנתי.

עפר שלח: לא, המנכ"ל לא אמר – איזה מנכ"ל אמר את זה?

עיסאווי פריג': של משרד התקשורת.

עפר שלח: אה, הבנתי, הוא שפוט – אז אני מכיר את ברוך שי, ואני לא חושב שמנכ"ל משרד התקשורת יכול לשפוט את כישוריו בכלל, אוקיי?

עפר שלח: ברוך שי עובד בעיתונות הרבה מאוד שנים.

עפר שלח: אני, אגב, עבדתי אתו ואין לי מושג מהן דעותיו הפוליטיות, זה אף פעם לא עניין אותי.

עפר שלח: אבל כל התוצר, כל הדבר הזה, שיעלה עשרות מיליונים, שמביא את הבית הזה לביזוי, שמביא את השלטון במדינת ישראל לביזוי, בסוף התוצאה שלו תהיה שברוך שי לא יוכל להמשיך בעבודה שלו, כי הוא יהיה ראש חטיבת חדשות של תאגיד שלא יכול לעסוק בחברת החדשות.

עיסאווי פריג': הם הודיעו אתמול שלא מזיזים אותו אבל מבטלים את המשרה.

תמר זנדברג: מבטלים אותו.

עפר שלח: את המשרה.

תמר זנדברג: משאירים אותו עומד, ואת השטיח מושכים למטה והוא יפרפר.

עפר שלח: בדיוק.

עפר שלח: כמה טרלול יכול להיות בדבר הזה?

תמר זנדברג: לא ייאמן.

עפר שלח: לאיזה אבסורד אנחנו יכולים להגיע בסיפור הזה.

עפר שלח: כמה כסף עוד הדבר הזה יעלה.

עפר שלח: כמה אנשים טובים, מרשות השידור ומהתאגיד, יקומו בבוקר ולא ידעו מה העתיד שמצפה להם, כי הרי ראש הממשלה, בציניות מוחלטת – מי שאמר שאחרי שהוא נפגש עם עובדי רשות השידור הוא לא היה יכול לשאת יותר את הרעיון שיסגרו את רשות השידור, הוא האיש שבציניות מוחלטת משחק בגורלם של אנשי התאגיד, ומשחק בכספי ציבור, ומשחק בתשומת הלב של הציבור, עד שלפעמים נדמה שהמטרה היא בכלל המשחק, המטרה היא הטרלול, הטרלול זה לא מקרה – זה בדיוק מה שהוא רוצה, אותו ראש ממשלה שהיה פה בשבוע שעבר בדיון של הוועדה לביקורת המדינה על דוח מבקר המדינה על "צוק איתן", שיצא הרעש הגדול ממנו, ובצדק, בגלל התנהגותם הבהמית של חברי כנסת מול משפחות שכולות, אבל זה קרה אחרי שעתיים וחצי של דיון, ובשעתיים וחצי האלה של דיון ראש הממשלה לא ענה ולו על דבר אחד שקשור לדוח מבקר המדינה על "צוק איתן".

עפר שלח: בעצם הוא הודיע לנו שזה לא מעניין אותו, מה שמעניין אותו זה הטרלול, מה שמעניין אותו זה זריקת כספי הציבור, מה שמעניין אותו זה שתהיה לכולנו תחושה שזה בכלל לא משנה מהו השלטון – בכלל לא משנה מה השלטון עושה, הכול זה אם אנחנו יכולים לצבוע את זה באיזה צבע, "זה שלנו, זה שלהם", לחטט בדפי פייסבוק של עיתונאים כדי לראות בעד מי הם ולהגיד על עיתונאי, על קלמן ליבסקינד, שכן, נכון שהוא ימני, אבל הוא בנטיסט, שהרי יש תת-צבעים, שאנשים כמונו, שהם עיוורי צבעים, לא מסוגלים להבחין בהם.

עפר שלח: הביזוי הזה לא יוליד שידור ציבורי.

עפר שלח: הוא לא יוליד שידור ציבורי חופשי, הוא לא יפתור את כל הבעיות שהביאו את רשות השידור למצבה העגום, שבו, האנשים שעמדו בראשה – מוטי קירשנבאום, זיכרונו לברכה, היה חבר טוב שלי, כבר אי-אפשר לשאול לעדותו – אני לא יכול להגיד לכם כמה פעמים הוא אמר לי, עוד לפני הרבה שנים, שלרשות השידור לא יהיה פתרון אלא לסגור ולפתוח.

עפר שלח: ולא רק הוא.

עפר שלח: זה לא יביא בסופו של דבר לשידור הציבורי הזה, וזאת הטרגדיה האמיתית.

עפר שלח: זה לא יביא שידור ציבורי בריא, זה לא יביא שידור ציבורי חופשי, זה לא יביא עיתונות חופשית.

עפר שלח: כל הדברים האלה, כמובן, את ראש הממשלה אינם מעניינים.

עפר שלח: אנחנו נצביע על החוק הזה, בשעה יותר מאוחרת הלילה.

עפר שלח: חלק גדול מחברי הקואליציה שיצביעו בעדו חושבים בדיוק כמונו, בדיוק אותו דבר.

עפר שלח: הם חושבים אותו דבר על החוק, הם חושבים אותו דבר על מה שעושה ראש הממשלה.

עפר שלח: מעניין אם השר גלעד ארדן יגיע לפה כדי להצביע, כדי לראות את מעשה ידיו – השר גלעד ארדן ישב בבית הזה יום-יום – שרים לא עושים את זה, ואני בבית הזה כבר כנסת שנייה.

עפר שלח: הוא ישב פה בתהליכי החקיקה, יום-יום, בוועדה של קארין אלהרר, פתר בעיות, התווכח – אתי לפעמים, עם אנשים אחרים לפעמים – על פרטים בחוק, פרטים שנוגעים בתנאי העבודה, פרטים שנוגעים בחופש העיתונאי וכן הלאה.

עפר שלח: התווכח, התווכח, העביר את החוק הזה בסופו של דבר בצורה הכי יעילה ששר יכול להביא חוק.

עפר שלח: השר ארדן ראה בזה גולת הכותרת של פעילותו.

עפר שלח: אבל בממשלה של בנימין נתניהו, וזה לא חשוב אם זו הממשלה הזאת או הממשלה הקודמת – וכפי שיודע גם שר האוצר, ויודעים שרים אחרים, ראש הממשלה הוא המחבל העיקרי בפעולותיהם של השרים.

עפר שלח: שרים פועלים מדי יום בידיעה שראש הממשלה יחבל להם.

עפר שלח: שר האוצר עושה מסיבת עיתונאים כהפתעה לראש הממשלה, כדי שראש הממשלה לא יחבל במהלך שלו.

עפר שלח: שר התקשורת יודע שאת הרפורמה העיקרית שהוא יעביר בתקופת כהונתו הוא צריך להעביר בבהילות, כי ראש הממשלה יחבל בה.

עפר שלח: איך אפשר לעבוד ככה?

עפר שלח: איך שלטון יכול לתפקד ככה?

עפר שלח: איך מדינה יכולה לתפקד ככה?

עפר שלח: איך כנסת יכולה לתפקד ככה?

עפר שלח: לכבוד הבושה הזאת התכנסנו היום, לכבוד הבושה הזאת אנחנו מדברים לפני האולם הריק הזה, הרי אין להם אפילו כבוד לבוא ולשמוע.

עפר שלח: לכבוד הבושה הזאת נתכנס גם מתישהו בשבוע הבא לדיון בהמשך התאגיד.

עפר שלח: מתי נתכנס לדברים החשובים של הבית הזה, לדברים החשובים של מדינת ישראל, אף אחד מאתנו איננו יודע.

עפר שלח: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חברת הכנסת יעל כהן-פארן, בבקשה.

נאוה בוקר: 30 דקות.

נאוה בוקר: כתוב 30. 25?

נאוה בוקר: בבקשה, 25 דקות לרשותך.

יעל כהן-פארן: תודה, גברתי היושבת-ראש, חברי חברות וחברי הכנסת, השר אריאל, אני מקווה – לפחות יש כאן יושבת-ראש ושר מהקואליציה, אולי תקשיבו, לא יודעת.

יעל כהן-פארן: אני מרגישה כאן – שוב אנחנו נפגשים בפגרה, היה מאוד נעים בבית – בעבודה האמיתית; לא בבית – בעבודה בשטח, במפגשים עם אנשים, עם השטח, עם הציבור, שרוצה את עזרתנו באלף ואחד נושאים ועניינים, ואנחנו שוב נאלצים לבטל פגישות בשביל לקדם את תהליך החקיקה המאוד-מאוד בעייתי הזה, ואני חייבת לומר: בריוני.

יעל כהן-פארן: הבריונות של הממשלה פשוט עברה בתהליך הזה גם קווים אדומים שנחצו בעבר – העבירו אותם קדימה, את הקווים האדומים, והם הולכים ונחצים שוב ושוב.

יעל כהן-פארן: ההפעלה היום של סעיף 98; הבהילות הזאת, ההקמה של הוועדה, עם יחסים הזויים בין הקואליציה והאופוזיציה.

יעל כהן-פארן: אז שוב, אני עומדת כאן וחוזרת ואומרת – אני מרגישה כמו תקליט שבור, במושב הקודם של הכנסת זה היה פשוט כל שבוע לעמוד ולהגיד: אתם שוב מביאים לנו חקיקה שפוגעת בדמוקרטיה, שמדרדרת אותנו עד קצת במדרון החלקלק שאנחנו נמצאים בו, במדרון שהמדינה שלנו הופכת בו לפחות ופחות דמוקרטית, פחות ופחות חופשית.

יעל כהן-פארן: תשמעו, אני חושבת שהדיון והוויכוח על תאגיד השידור הציבורי הם ממש ממש לא רק על התקשורת ועל התאגיד ועל מבנהו, וגם לא רק על מי שולט בתקשורת – שזה לב הנושא, ותכף אני אגע בו.

יעל כהן-פארן: אני חושבת שהם קודם כול – וצריך לשים את זה על השולחן, וצריך לדבר על זה בצורה הכי גלויה – הם קודם כול מאבק על דמותה של המדינה, מאבק על המדינה שאנחנו חיים בה, שאנחנו רוצים להמשיך לחיות בה, אני מקווה – אני לפחות, כל משפחתי, רובנו כאן.

יעל כהן-פארן: והשאלה היא באיזו מדינה אנחנו נמשיך לחיות.

יעל כהן-פארן: האמירות שעלו כאן בחודשים האחרונים, בשנה האחרונה, במיוחד בחודשים האחרונים, סביב נושא הקמת התאגיד, היו חסרות תקדים בשיח הציבורי בישראל.

יעל כהן-פארן: "כל העיתונאים שמאלנים", "כל העיתונאים בתאגיד שמאלנים" – מי יכול להרשות לעצמו לדבר ככה?

יעל כהן-פארן: מי מדבר ככה?

יעל כהן-פארן: דוד ביטן.

יעל כהן-פארן: למה שנממן את התאגיד אם אנחנו לא שולטים בו – סומרות השערות.

יעל כהן-פארן: זה מדינה – לאן אנחנו הולכים, שלא מתביישים אפילו להגיד את הדברים האלה?

יעל כהן-פארן: ואלה דבריה, כמובן, של מירי רגב, שלא נמצאת כאן להקשיב, להאזין לדיון המרתק הזה.

יעל כהן-פארן: אלה אמירות שאסור שייאמרו במדינה דמוקרטית; אלה אמירות שעוברות כל קו אדום במדינה שחופש העיתונות הוא נר לרגליה, אבל כנראה הוא כבר לא נר לרגליכם, כנראה בדורסנות שלכם אתם מכבים את הנר הזה לרגליכם.

יעל כהן-פארן: עכשיו, תראו, ראש הממשלה שלנו הודה שהוא פיזר את הכנסת ב-2014 ופירק את הממשלה על חוק "ישראל היום", כי הוא פשוט רצה למנוע את זה ש"ישראל היום" יפסיק להיות חינמון.

יעל כהן-פארן: הוא פשוט לא היה מוכן שלא יהיה עיתון חצר שמדברר אותו.

יעל כהן-פארן: זאת עובדה מזעזעת, זאת שחיתות, זה שוחד במובן הכי חמור שיש.

יעל כהן-פארן: ההתנהלות כאן, של ראש הממשלה מול התאגיד הציבורי,  מונעת מדבר אחד בלבד, ברור: שאיפתו להישאר בשלטון וכיפוף כל נורמה דמוקרטית וכל עכבה שתעצור את הדבר הזה.

יעל כהן-פארן: כל האמצעים כשרים, כולל צמצום חופש העיתונות, חופש הביטוי, התנהלות דמוקרטית של עמותות, של תאגיד ציבורי – לא חשוב מה.

יעל כהן-פארן: זה פשוט – מה שהוא עשה, מה שראש הממשלה עשה כאן, ועושה בשבועות האחרונים, בימים האחרונים, בימים האלה, בעניין התאגיד, זו פשוט התנהלות שפלה, התנהלות שערורייתית – כבר אין לי סופרלטיבים בלקסיקון כדי להמשיך את התיאור הזה.

יעל כהן-פארן: הוא פשוט מנסה להכתיר את עצמו לקיסר.

יעל כהן-פארן: בואו נגיד את האמת, בואו נקרא לילד בשמו, זאת המטרה.

יעל כהן-פארן: העובדה שהוא היה מוכן להוציא את כל המדינה לבחירות מיותרות על העניין הזה, זה פשוט בלתי נתפס.

יעל כהן-פארן: העובדה שהוא דורס שוב ושוב כל עיקרון דמוקרטי – מכופף את הכנסת, מכופף את כל הליכי ההתנהלות הפרלמנטרית בכנסת, רק בשביל מטרה אחת, רק בשביל שיהיה תאגיד שהוא שולט בו, זה פשוט בלתי נתפס.

יעל כהן-פארן: תראו, ב-2016 יצא דוח – או בעצם, כמעט כל שנה יוצא דוח, האחרון יצא באפריל 2016 – על דירוג העיתונות החופשית בעולם, ואז גילינו שכבר לפני שנה, עוד לפני כל התהליך המטורף הזה, ישראל ירדה בדירוג במדד של חופש העיתונות, לעיתונות חופשית למחצה; שנה קודם לכן היינו עדיין בחופש עיתונות מלא.

יעל כהן-פארן: והסיבה להידרדרות הייתה גם האיום הכלכלי של "ישראל היום" על שאר העיתונים, וגם, מצד שני, ההשפעה של תוכן שיווקי, בעיקר באתר ynet.

יעל כהן-פארן: שני הדברים האלה הם בדיוק הסיבה לכך שהוחלט וצריך להקים תאגיד שידור ציבורי עצמאי בישראל.

יעל כהן-פארן: מצד אחד, שלא יהיה שופר של השלטון, כמו "ישראל היום"; מצד שני, שלא יהיו תכנים שיווקיים וכל מה שיניע את התקשורת המסחרית זה רק התכנים השיווקיים והפרסומות – השיקולים האלה נכנסים, בסופו של דבר, גם לתכנים של התקשורת – מה לעשות, אנחנו רואים את זה.

יעל כהן-פארן: תראו, אומנם אנחנו מדורגים במקום הראשון מבחינת חופש התקשורת במזרח התיכון, אבל במקום ה-65 בדירוג העולמי.

יעל כהן-פארן: ואני שואלת את עצמי, ואני שואלת אתכם, גם אם האולם לא מלא: לאן אנחנו רוצים להגיע, למי אנחנו רוצים להידמות.

יעל כהן-פארן: אנחנו בדרך למטה.

יעל כהן-פארן: יש עוד לאן להגיע.

יעל כהן-פארן: בתחתית הרשימה צפון-קוריאה, להזכירכם.

יעל כהן-פארן: לאן נגיע בדירוג הבא?

יעל כהן-פארן: אני מחכה שהוא יתפרסם.

יעל כהן-פארן: תראו, אני רוצה עכשיו לדבר על נושא אחר.

יעל כהן-פארן: ראש הממשלה, כמו שאנחנו יודעים, לא עוצר את ההתערבות שלו ואת הדורסנות שלו בתחום התקשורת, שהוא כמובן חביבו היקר, אלא הוא מתערב גם בהרבה מאוד תחומים אחרים, ואני במיוחד רוצה לדבר כאן על התעשייה, ועל מכל האמוניה, שראש הממשלה פתאום החליט להתערב בזה.

יעל כהן-פארן: כשנסראללה איים על מדינת ישראל והצהיר מכל במה אפשרית שיש לו פצצת גרעין, והפצצה הזאת היא מכל האמוניה – ההצהרות האלה היו לפני סדר גודל של שנה, שנה ומשהו – אני לא זוכרת את ראש הממשלה פוצה פה בעניין הזה, כשהייתה ההתבטאות הזאת של נסראללה.

יעל כהן-פארן: ו"חיזבאללה" הוא איום על מדינת ישראל, אנחנו לא מסתירים את זה, אף אחד לא מתכחש לזה.

יעל כהן-פארן: אבל הוא לא פצה פה – לא לתמוך, ולא להגן, לא נגד ולא בעד מכל האמוניה.

יעל כהן-פארן: עכשיו, אחרי החלטות בית-משפט, אחרי שכבר הייתה החלטה של המשרד להגנת הסביבה, ובית-משפט עוד הקדים את המועד שבו מכל האמוניה אמור להיות מרוקן; יש החלטה של בית-משפט מחוזי ואחריה החלטה של בית-המשפט העליון שהמכל ירוקן – ואולי רק ייתנו, בהתניות מאוד מאוד כבדות, להכניס עוד אונייה של אמוניה, למילוי יחיד או מקסימום שניים – אז עכשיו ראש הממשלה מתערב.

יעל כהן-פארן: וכשאנחנו שואלים את עצמנו איך זה יכול להיות, אז קודם כול, כך הוא רואה את עצמו, כשליט; הכול צריך להיות בשליטתו.

יעל כהן-פארן: ואם מסתכלים כאן על הדברים, היה פה קמפיין מטורף של "חיפה כימיקלים", ואנחנו חווינו אותו כאן בכנסת ומחוץ לכנסת בחודשים האחרונים.

יעל כהן-פארן: אבל אני רוצה להגיד כאן בצורה מאוד ברורה: "חיפה כימיקלים", כל האחריות היא עליה; כל האחריות לכך שלא נמצא פתרון לאמוניה היא על "חיפה כימיקלים" – בין אם מפעל בדרום, ובין אם פתרון אחר, והיא השתמשה בצורה צינית ונוראה בעובדים שלה, שיצאו להפגנות והפעילו לחצים והגיעו עד הנשיא, כדי להניע פה תהליכים, גם בפרלמנט וגם בממשלה.

יעל כהן-פארן: הנושא של העובדים – אין ספק, אנחנו חייבים לכבד את זכויותיהם, אבל הבעיה היא ההנהלה.

יעל כהן-פארן: ההנהלה הייתה צריכה למצוא לזה פתרון, ועדיין יכולה למצוא לזה פתרון.

יעל כהן-פארן: וקיימות אלטרנטיבות לאמוניה, וההנהלה פשוט לא רוצה להביא אותן ולא רוצה לעשות שום דבר, כי מאוד נוח להם.

יעל כהן-פארן: למה שיעשו משהו?

יעל כהן-פארן: אז הם הצליחו – הם הולכים בשיטה של ללכת צעד אחר צעד, אז הם הצליחו להביא את המשרד להגנת הסביבה לתפוס איזשהו חלק בצד שלהם, לשנות עמדה, להגיד: אולי לא, פתאום, ולהגיד לבית-המשפט העליון שאפשר אולי להביא עוד אוניית אמוניה, אף על פי שלפני כן הם היו מאוד נחרצים בעניין.

יעל כהן-פארן: ואני רוצה להקריא חלק מדוח שיצא, שעשה גלים מאוד רחבים וגבוהים ועמוקים, והשפיע על קבלת ההחלטות כאן; דוח שחתומים עליו באמת המומחים הכי גדולים בארץ בתחום הכימיה, כולל דן שכטמן, זוכה פרס נובל – פרופ' שכטמן ופרופ' אהוד קינן, שעומד בראש הצוות שחיבר את הדוח הזה.

יעל כהן-פארן: ומאחר שאני מאמינה שמרבית הנוכחים באולם לא זכו לקרוא את הדוח, אני רק אקריא קטע קצר יחסית, ממש רק מהתקציר, שמדבר על הסכנה של האמוניה: "אמוניה היא גז רעיל מאוד.

יעל כהן-פארן: חשיפה לריכוז של 0.5% באוויר גורמת למוות בתוך חמש עד עשר דקות.

יעל כהן-פארן: אלו שייחשפו לריכוזים נמוכים יותר אולי לא ימותו מייד, אבל יהיו משותקים, ולכן לא יהיו מסוגלים לחלץ את עצמם.

יעל כהן-פארן: התרחישים הריאליים של התבקעות מכל האמוניה או פיגוע באוניית האמוניה יגרמו ליצירת ענן קטלני של אמוניה גזית, שיגיע לטווחים שכוללים את כל אזור המטרופולין של חיפה וסביבתה.

יעל כהן-פארן: עלולה להיווצר אנדרלמוסיה בסדר גודל שלא היה בהיסטוריה של מדינת ישראל, עם מאות אלפי נפגעים.

יעל כהן-פארן: לא תהיה אפשרות להגיע אליהם ולחלצם, מכיוון שלכל כוחות ההצלה במדינת ישראל אין מספיק מערכות נשימה אוטונומיות עם מכלי חמצן, ומכיוון שכל הכבישים יהיו פקוקים במכוניות שנהגיהן נחנקו למוות או נותרו משותקים או מחוסרי הכרה.

יעל כהן-פארן: הסתגרות בתוך הבתים תוכל להאריך מעט את חיי הנפגעים, אבל לא להצילם.

יעל כהן-פארן: למעשה, אין בית רגיל בישראל שאפשר לאטום אותו לחלוטין, בוודאי לא תוך הפתעה, ולא בטווח זמן של שמונה שעות.

יעל כהן-פארן: אלו שיישארו בבתים, ברוב המקרים לאחר שכבר חדר לתוכם הגז, ישרדו כמה שעות, אבל לא יותר מכך.

יעל כהן-פארן: "אפילו אם יגיעו צוותי ההצלה מצוידים היטב, הוצאת נפגעים מהמעגלים הפגועים תיקח הרבה מאוד זמן.

יעל כהן-פארן: אין דומה המצב הזה למתקפת הטילים במלחמת לבנון השנייה, שבה, מייד לאחר נפילת הטילים כוחות ההצלה יכולים היו לפעול בשטח.

יעל כהן-פארן: אין שום היערכות למצב של אנדרלמוסיה בהיקפים דמיוניים כאלו, כך שכל אחד מתושבי מטרופולין חיפה ייאלץ לדאוג לעצמו.

יעל כהן-פארן: וככל שיארך זמן השהייה באווירת האמוניה, יקטנו סיכויי ההישרדות של הניצולים.

יעל כהן-פארן: האירוע עלול להימשך כמה ימים, ולכן אין משמעות לכיוון הרוח, כיוון שהוא משתנה במהלך היממה, כך שמעגל הפגיעה יהיה היקפי".

יעל כהן-פארן: חלק אחר של התקציר שאני רוצה להקריא כאן נוגע בסיכונים של אוניית האמוניה.

יעל כהן-פארן: "מזכ"ל ארגון 'חיזבאללה' הכריז כי הוא רואה במכל האמוניה פצצה אטומית העומדת לרשותו.

יעל כהן-פארן: ההצהרה הזאת נשמעת כדברי רהב עתירי דמיון וחסרי שחר...

יעל כהן-פארן: האיום שמציבה אוניית האמוניה מעולם לא עלה על שולחן הדיון הציבורי, אף שהנושא גדול ומשמעותי הרבה יותר ממכל האמוניה שעל החוף.

יעל כהן-פארן: דוח ועדת שפיר, שהוקמה לאחר מלחמת לבנון השנייה לבחינת ההיבטים של ההיערכות וההתגוננות בכל הקשור לחומרים מסוכנים במפרץ חיפה בשגרה ובחירום, וגם הדוח המסכם של המשרד להגנת הסביבה, לא התייחסו כלל לעניין הסיכונים שמציבה אוניית האמוניה.

יעל כהן-פארן: רק לאחרונה החל המשרד להודות כי פגיעה באונייה אכן תגרום ליצירה של ענן אמוניה גזית בעל טווח קטלני – מוות מיידי – של שישה קילומטרים.

יעל כהן-פארן: הערכות אלו זכו לביסוס נוסף בחוות דעת מפורטת של חברה נוספת, משנת 2007.

יעל כהן-פארן: "פעם בחודש זה 30 שנה נכנסת לנמל הקישון בחיפה אוניית שינוע נוזלים ועליה כמות אדירה של 16,700 טון אמוניה נוזלית בתוך חמישה מכלים מקוררים.

יעל כהן-פארן: בדרך כלל האונייה שוהה בנמל כיומיים, ובמשך הזמן הזה היא מזרימה כ-10,000 טון של אמוניה נוזלית למכל האמוניה הגדול שעל החוף, כדי לחדש את קיבולו המרבי, 12,000 טון".

יעל כהן-פארן: אני רק אדלג על כמה שורות – "פריצה של כל חמשת המכלים באונייה תרים לאוויר ענן של אמוניה גזית במשקל שמעל 8,000 טונות, וגובהו הראשוני יהיה 600–800 מטר.

יעל כהן-פארן: אף שאמוניה היא גז קל מן האוויר, היא מגיבה על הלחות שבאוויר ונשארת זמן רב קרוב לפני הקרקע.

יעל כהן-פארן: באירועי דליפה שתועדו בצילומי וידיאו במקומות שונים בעולם נראה זיהום האמוניה כערפל לבן סמיך הזוחל צמוד לקרקע.

יעל כהן-פארן: בתאונה שהתרחשה באתר 'יונובה' שבליטא הגיעו ענני האמוניה למרחק של 32 קילומטר וכיסו שטח של 400 קמ"ר – – – כאשר מהירות הרוח המקובלת באזור חיפה היא 10 קילומטרים לשעה, יכסה את אזור חיפה ענן אמוניה קטלני, שקוטרו עלול להגיע ליותר מ-20 קילומטר, בהתאם לכיווני הרוח, והוא ינוע למרחקים של עשרות קילומטרים, עד אשר יתפזר בהדרגה וייספג בקרקע.

יעל כהן-פארן: האירוע יימשך לפחות שמונה שעות, ובמשך הזמן הזה כל מי שיהיה בטווח המסוכן ולא יהיה מצויד במערכת נשימה אוטונומית עם מכלי חמצן ייחנק למוות בתוך 5–60 דקות".

יעל כהן-פארן: תראו, ההערכה של המומחים שכתבו את הדוח הזה הייתה שהפגיעה תהיה בסדר גודל של מאות אלפי אנשים, והפגיעה תהיה קטלנית.

יעל כהן-פארן: הדברים האלה, שהובאו ונשמעו לפני בית-המשפט בחיפה, הביאו להחלטה שמכל האמוניה ייסגר.

יעל כהן-פארן: ומה קרה מאז?

יעל כהן-פארן: כמו שאמרתי קודם, "חיפה כימיקלים" עשתה קמפיין חסר תקדים מבחינתה כדי לשנות את ההחלטה – עקב בצד אגודל מול חברי הכנסת, מול חברי הממשלה, מול בתי-המשפט – כל כיוון.

יעל כהן-פארן: מובן שהם טוענים שאין שום דאגה, ואף אחד לא ייחנק, ואנחנו מדברים על הערכות מופרזות, וכל הדוח הזה, בואו נגיד את האמת, מזלזלים בו, לטובת האינטרסים שלהם.

יעל כהן-פארן: בבית-המשפט – ואני ישבתי שם שעות, בבית-המשפט המחוזי של חיפה – שאלה אותם השופטת – כי במסמכים שהם הציגו לה וביקרו את הדוח הם אמרו שהמומחים מפריזים פי-100, אז היא שאלה אותם, את נציגיהם: אז מה כוונתכם?

יעל כהן-פארן: אם הם מפריזים פי-100, וההערכות שלהם הן שייהרגו בין 100,000 ל-500,000 או 600,000 איש, במקרה של פיצוץ וביקוע, בכל אירוע שיכול לגרום לכך, של מכל האמוניה או האונייה – אז בעצם אתם אומרים שייהרגו "רק" בין 1,000 ל-5,000 אנשים – זו תשובתכם?

יעל כהן-פארן: זה המשמעות של מה שהם כתבו לשופטת.

יעל כהן-פארן: ואני רוצה לומר לכם שזה פשוט הדהים אותי – לא הפתיע, אבל הדהים אותי – כמה הם מעזים לזלזל בחיי אדם, מעזים – והם ממשיכים לעשות את זה, והם ממשיכים לזלזל בחיי אדם.

יעל כהן-פארן: והיום, בחסות ראש הממשלה, הם מנסים לקדם החלטה – בואו נשים את זה על השולחן: לא 1 ביוני – שהם יקבלו, עוד שלוש שנים.

יעל כהן-פארן: עוד שלוש שנים, ומה יקרה בשלוש השנים האלה?

יעל כהן-פארן: הם יהיו אלה שיקימו את מפעל האמוניה בדרום, שאף אחד לא ניגש למכרז שלו, שהמכרז נכשל, וזאת הייתה החלטת הממשלה ב-2013, לסגור את מכל האמוניה בחיפה, וההחלטה היא להקים מפעל אמוניה בדרום.

יעל כהן-פארן: עכשיו, מדוע לא הוקם מפעל אמוניה בדרום?

יעל כהן-פארן: 1. בגלל מחירי הגז.

יעל כהן-פארן: נשים את זה על השולחן; מחירי הגז המונופוליסטיים, הגבוהים בארץ, הם אלה שגרמו לתעשייה להגיד: אנחנו, במחירים כאלה, קשה לנו מאוד להקים.

יעל כהן-פארן: אז באה המדינה לתת להם תמריצים, אבל פה נכנס המוטיב השני, ש"חיפה כימיקלים" לא הסכימה להתחייב בפני מציעים שונים שהם באמת יקנו מהם את האמוניה.

יעל כהן-פארן: למה שיקנו מהם את האמוניה אם יש מכל?

יעל כהן-פארן: באמת, אם הם מצליחים להביא כל פעם לכך שהוא ממשיך להתקיים, למה שייתנו התחייבות כזאת?

יעל כהן-פארן: ולכן הגענו למצב האבסורדי ש"חיפה כימיקלים" ממשיכה לדרוש שהמכל יישאר, ממשיכה לטעון שלא יקרה כלום, והביאה לכך שהיא תקבל מאות מיליוני שקלים מתקציב המדינה כדי לממן לה חלק מהמפעל לייצור אמוניה, שהיא הייתה צריכה להיות בין הניגשים להקמה שלו, או לפחות להתחייב לפני מי שרצה לגשת שהיא תקנה ממנו את האמוניה.

יעל כהן-פארן: אבל מכיוון של"חיפה כימיקלים" זה לא התאים, הם העדיפו להמשיך במצב הנוכחי, במצב הקיים, אף אחד לא מפריע, אז בואו נמשיך.

יעל כהן-פארן: והדבר שהכי הכי הכי מקומם אותי זה שהטקטיקה של היום – עכשיו, בשעות הקרובות, הולך להתקיים כינוס חירום של התעשיינים בארץ, ושרגא ברוש, נשיא התאחדות התעשיינים, יצא ממש לפני יומיים גם הוא עם אמירה שכל כך הרבה יפוטרו כי אין אמוניה, ומפעלים ייסגרו, כשאנחנו יודעים שמדובר בעוד שקר, ועוד שקרים שנוספים למדורה הזאת, של מכל האמוניה.

יעל כהן-פארן: כל המפעלים הקטנים והצרכנים הקטנים של אמוניה יכולים לקבל והיו צריכים לקבל את חלקם – את מנת האמוניה, שהיא קטנה מאוד, שנדרשה להם, מתוך מה שהיה במכל לפני שהוחלט על סגירתו.

יעל כהן-פארן: זה היה בצו השופטת.

יעל כהן-פארן: זה היה בהחלטת בית-המשפט המחוזי.

יעל כהן-פארן: מובן שככל ש"חיפה כימיקלים" המשיכו הלאה, ולא שמו שום דבר על אף אחד, הם גם את זה כנראה לא יישמו.

יעל כהן-פארן: אבל היא חייבה אותם שלא יעצרו את המפעלים הקטנים מלקבל אמוניה.

יעל כהן-פארן: ובסופו של דבר, הזעקה, שאני לא יודעת כמה ממש יש בה בכלל, אבל הזעקה הזאת, שנשמעת היום, של המפעלים הקטנים: לא תהיה אמוניה ו-5,000 אנשים יפוטרו, נועדה ליצור בדיוק עוד לחץ – עלינו כאן, על הממשלה, על ראש הממשלה – לקבל עוד אמוניה באוניית אמוניה לתוך מכל האמוניה בחיפה.

יעל כהן-פארן: זה בלתי מתקבל על הדעת.

יעל כהן-פארן: הם הפעילו כאן, "חיפה כימיקלים", את כוחם המונופוליסטי כדי ללחוץ על כל המשק, כדי לקדם בדיוק את האינטרס שהם רוצים בו.

יעל כהן-פארן: וזה פשוט – כל הממשלה, לפי מה שאני שומעת היום, מראש הממשלה ועד השר להגנת הסביבה, מגבים אותם – ועד סגן השר מזוז – מגבים אותם ומדברים הפוך לגמרי ממה שהם דיברו קודם לכן.

יעל כהן-פארן: האמוניה, במכלים קטנים, יכולה להגיע למפעלים הקטנים, והמשרד להגנת הסביבה צריך לתת לזה פתח.

יעל כהן-פארן: וגם "חיפה כימיקלים", אני רוצה להגיד לכם, לא צריכים לחכות שלוש שנים שיוקם מפעל לייצור אמוניה בדרום.

יעל כהן-פארן: אין שום סיבה לחכות לדבר הזה.

יעל כהן-פארן: הם יכולים כבר היום, בתהליך קצר, לעבור לחומרים פחות מסוכנים.

יעל כהן-פארן: כל עוד יש חלופות שהן חומר פחות מסוכן, צריך ללכת עליהן.

יעל כהן-פארן: יש חומר שנקרא חומצה חנקתית, והם לא רוצים להיכנס אליו, מסיבות שלהם – לא רוצים לעשות שום דבר, למה שיעשו?

יעל כהן-פארן: אם הם מצליחים ללחוץ ולהמשיך כרגיל, למה שיעשו?

יעל כהן-פארן: והם יכולים להחליף את התהליך: במקום אמוניה חומצה חנקתית, ולקבל את אותו תוצר, ואולי ירוויחו גרוש ורבע פחות.

יעל כהן-פארן: זה מפעל מאוד רווחי, לא סתם הבעלים שלו הגיעו לפה בחודשיים האחרונים לשבת לכולם על הראש.

יעל כהן-פארן: הוא חי באמריקה, הוא לא צריך לבוא לפה.

יעל כהן-פארן: זה מפעל עם רווח אדיר, מפעל פרטי, שמכניס לכיסו מאות מיליונים בשנה, לכיס הבעלים.

יעל כהן-פארן: ואם הוא ירוויח כמה גרושים פחות, כדי שייעשה תהליך פחות מזיק – פחות מזיק גם לעובדים במפעל – אגב, הם בסיכון הכי גבוה, הם נושמים את זה,  אם יש תקלה, וגם לכל הסביבה, לכל מטרופולין חיפה, ולכל מדינת ישראל.

יעל כהן-פארן: כי גם הפתרון לייצר אמוניה בדרום, קודם כול ייקח שלוש שנים, וחוץ מזה, גם בו יש סיכונים, בשינוע של האמוניה בכל רחבי הארץ וכו'.

יעל כהן-פארן: סיכומו של דבר, מכל האמוניה הוא סכנה, הוא פצצה מתקתקת.

יעל כהן-פארן: היום אין בו כמעט אמוניה.

יעל כהן-פארן: ואנחנו צריכים מכאן, מהכנסת – ואני אעשה כל מה שאני יכולה כדי שהאונייה לא תגיע שוב למפרץ חיפה, לא תמלא את מכל האמוניה, והמשק יסתדר בלי אמוניה, עם תחליפים, ויביאו אמוניה בכמויות קטנות באמצעים אחרים.

יעל כהן-פארן: הדוגמה הזאת, של האמוניה, הייתה ארוכה אומנם, אבל החזירה לשולחן את ההתערבות הבלתי-נתפסת של ראש הממשלה בתהליכים במשק, בתקשורת, בתעשייה ובכל מה שהוא יכול לשים עליו יד, לטובת האינטרסים הפרטיים שלו, וזה משהו פשוט בלתי נתפס.

יעל כהן-פארן: תודה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת אוסאמה סעדי, 15 דקות לרשותך.

נאוה בוקר: בבקשה.

אוסאמה סעדי: גברתי היושבת-ראש, כבוד השר, חברותי חברות הכנסת – אני רואה רק את שלי ויעל, גברתי היושבת-ראש, אתמול – – –

שלי יחימוביץ': גם היושבת-ראש וגם מזכירת הכנסת.

אוסאמה סעדי: כולן – על טהרת הנשים.

אוסאמה סעדי: זה טוב.

אוסאמה סעדי: צריך שיהיה – – –

נאוה בוקר: יש פה שר.

אוסאמה סעדי: אמרתי, כבוד השר.

נאוה בוקר: שהוא גבר.

אוסאמה סעדי: אני תכף אחזור לעניין הזה, של הנשים, אבל אתמול, אדוני השר, מצאו את מותם שני ילדים קטנים – אחד בן שמונה, עומר אסמעיל עוואד אבו קוידר, ובן-דודו, מחמוד מוחמד עוואד אבו קוידר, בן עשר, מהכפר אל-זרנוג בנגב, כנראה מנפצים מהאימונים של צה"ל, שכנראה השאירו שם, והם שיחקו, או מצאו את הנפצים האלה, וזה התפוצץ.

אורי אריאל: בלון גז.

אוסאמה סעדי: מה?

אורי אריאל: בלון גז.

אוסאמה סעדי: בלון גז?

אוסאמה סעדי: לא יודע, מה שאמרו לנו ומה שמפורסם – קודם כול, אנחנו משתתפים בצער המשפחות.

אוסאמה סעדי: לאבד שני ילדים בגילים כאלה, גברתי היושבת-ראש, זה עצוב מאוד.

אוסאמה סעדי: ואם באמת זה בגלל נפצים – אתה אומר בלון גז – כמובן צריך לבדוק את העניין הזה.

אוסאמה סעדי: אתמול גם נהרס כפר אל-עראקיב, אדוני השר, בפעם ה-112, ואני מבטיח לך שהם ימשיכו לבנות את זה בפעם ה-113, אז אתם תמשיכו להרוס בפעם ה-114, במקום שאנחנו נמצא פתרון לכפר כפר אל-עראקיב, שנמצא שם, והתושבים, האזרחים, השיח' סיאח אבו עזיז והמשפחות שם עומדים על כך שהם יבנו את הכפר שלהם שם – עדיף לבוא בדברים עם התושבים ועם האזרחים, כדי להכיר בכפר, שם, ולא בכל שני וחמישי להרוס את הכפר, במיוחד שיש שם בית-קברות.

אוסאמה סעדי: הגיע הזמן באמת להסדיר את העניין הזה ולשים קץ לתופעה המגונה שנקראת, עדיין, בישראל, כפרים בלתי מוכרים, ולהכיר בכפרים האלה.

אוסאמה סעדי: זו גם הזדמנות לברך את שיח' ג'בר אבו כף, שנבחר אתמול לראש מועצת אל-קסום, בבחירות דמוקרטיות.

אוסאמה סעדי: הוא נבחר, ואני מברך אותו על היבחרו.

אוסאמה סעדי: מכאן לעניין השני שרציתי לדבר עליו, אפרופו נשים, חברת הכנסת יחימוביץ, גברתי היושבת-ראש, מזכירת הכנסת – באמת היה יום היסטורי, ואני דיברתי על כך גם בתקשורת, וגם פה, בכנסת.

אוסאמה סעדי: התגובות שאנחנו מקבלים בחברה הערבית עקב היבחרה ומינויה של עורכת-הדין הנא ח'טיב מהעיר טמרה, לקאדית שרעית – ראשונה – בבתי-הדין השרעיים בישראל – אומנם יש חילוקי דעות אם אפשר למנות אישה לקאדית שרעית, אבל אני חושב שהרוב המובהק של החברה הערבית תמך, תומך, ומברך על מינויה של עורכת-הדין הנא ח'טיב לקאדית שרעית ראשונה בחברה הערבית.

אוסאמה סעדי: אני חושב שזהו יום היסטורי, רגע היסטורי, לאישה הערבייה, לחברה הערבית בכלל.

אוסאמה סעדי: אני מקווה שנשים ימשיכו לפרוץ עוד ועוד תחומים, ויעמדו בהנהגה ובמוקדי קבלת ההחלטות, כי חשוב לנו לקדם שוויון מגדרי.

אוסאמה סעדי: השוויון של הנשים הערביות הוא בראש מעיינינו, ולכן אני מאושר שאני וחברי עיסאווי פריג' היינו אתמול חלק מהרגע ההיסטורי הזה – שנינו חברים בוועדה למינוי קאדים שרעיים, ולקחנו חלק.

אוסאמה סעדי: כמובן, צריך לברך את כל אלה שעמלו על העניין הזה – השרה שקד, שהביאה תקן נוסף ואמרה שהיא מביאה תקן נוסף לצורך מינוי ובחירת קאדית שרעית ראשונה; הסיעה שלי, הרשימה המשותפת, שגם עמלה; חברי עיסאווי פריג' וסיעת מרצ שעמלה והגישה הצעת חוק, גם חברתי עאידה תומא סלימאן, שהגישה הצעת חוק.

אוסאמה סעדי: חשוב מאוד גם לציין שאתמול מינינו ובחרנו עוד ארבעה שופטים – אחד לבית-הדין השרעי לערעורים, שופט מוכשר, מנהל בתי-הדין השרעיים, השופט איאד זחאלקה; ועוד שלושה לבתי-הדין האזוריים – השופט מחמוד עאזם מטייבה, השופט ת'רות מדלג' מכפר-קרע, וגם השופט סאלם אלסאנע מלקיה.

אוסאמה סעדי: אנחנו מברכים על כך במיוחד, כי לא היה ראוי למנות אתמול שופטים לבתי-הדין השרעיים – ובמיוחד לבית-הדין השרעי הגדול בבאר-שבע, שמטפל במאות אלפי אזרחים בדרום – שהיינו ממנים שופטים ולא היה נבחר אף אחד גם מקרב אחינו הערבים הבדואים בדרום.

אוסאמה סעדי: ולכן היה חשוב מאוד שנקבל תקן נוסף, שעמלנו עליו קשה מאוד ורק ברגע האחרון הצלחנו.

אוסאמה סעדי: נבחר שופט קאדי שרעי גם בבית-הדין השרעי בבאר-שבע, בדרום, מלקיה.

אוסאמה סעדי: אני מברך את כל השופטים שהתמנו, במיוחד את השופטת הנא ח'טיב, ואני מאחל להם שבאמת יצליחו לקדם את העניין של בתי-הדין השרעיים, שזו מערכת חשובה לכולנו.

אוסאמה סעדי: הנושא האחרון הוא שביתת האסירים שהתחילה ב-17 בחודש זה – היום הוא היום העשירי של שביתת רעב פתוחה, שהכריזו עליה יותר מ-1,500.

אוסאמה סעדי: לפי מידע שאנחנו מקבלים מצטרפים עוד ועוד שובתים לשביתה הזאת, המספרים עולים ועולים, אבל גם המספרים שמוסר השב"ס – 1,100, 1,200, 1,300 – לא משנה, מדובר באלפי אסירים שהכריזו על שביתת רעב פתוחה, זה היום העשירי, ואף אחד, לא מזיז לו.

אוסאמה סעדי: מהממשלה שמענו קולות הזויים: שימותו, שימותו מרעב.

ענת ברקו: עדיף שיהרגו אחרים, ולא ימותו.

ענת ברקו: עדיף שירצחו אחרים ולא ימותו, בזה אתה צודק.

אוסאמה סעדי: חברת הכנסת ברקו, מדובר בשביתה, שביתה מוצדקת.

ענת ברקו: מדובר ברוצחים.

ענת ברקו: מרואן ברגותי הוא רוצח ששפוט לחמישה מאסרי עולם.

אוסאמה סעדי: שביתה מוצדקת ביותר.

אוסאמה סעדי: שביתה מוצדקת ביותר.

ענת ברקו: ממש מוצדקת.

ענת ברקו: אין להם מספיק ערוצי טלוויזיה.

אוסאמה סעדי: מרואן ברגותי – –

ענת ברקו: אתה צודק.

אוסאמה סעדי: – – הוא מנהיג פוליטי.

אוסאמה סעדי: הוא חבר פרלמנט.

ענת ברקו: בוא נדבר על איך עוצרים ברשות הפלסטינית.

ענת ברקו: הוא חבר פרלמנט רוצח.

אוסאמה סעדי: הוא נבחר.

ענת ברקו: רוצח, שאתה תומך בו.

אוסאמה סעדי: לא.

ענת ברקו: רוצח.

ענת ברקו: רצח אנשים.

אוסאמה סעדי: אני אומר, קודם כול, מרואן ברגותי לא הכיר בסמכות של בית-המשפט.

ענת ברקו: אתה יודע איזה בית-משפט.

אוסאמה סעדי: את יודעת שהוא לא ניהל משפט – –

ענת ברקו: בית-המשפט המחוזי בתל-אביב – –

אוסאמה סעדי: – – לא ניהל משפט, לא הגן על עצמו – –

ענת ברקו: – – לא תגיד בית-משפט צבאי כמו שחבר שלך אמר.

אוסאמה סעדי: – – לא הגן על עצמו, לא הביא שום דבר, ועד היום הוא לא מגיש שום עתירה ושום דבר – –

ענת ברקו: שלא יגיש.

אוסאמה סעדי: – – כי הוא לא מכיר בסמכותו של בית-המשפט בישראל.

ענת ברקו: שלא יגיש, הוא גמר דוקטורט ורוצה לצאת החוצה?

אוסאמה סעדי: אבל אני מדבר על זכויות – –

ענת ברקו: הוא גמר דוקטורט ורוצה לצאת החוצה?

אוסאמה סעדי: – – אני מדבר על זכויות בסיסיות – –

ענת ברקו: איזה זכויות?

אוסאמה סעדי: – – שכל אסיר במדינת ישראל מקבל.

ענת ברקו: מה, לתאם דרך הטלפון פיגועים?

אוסאמה סעדי: מה שאתם אומרים – תנאים של חמישה כוכבים.

ענת ברקו: או ששב"ס לא יצטרך להבריח להם טלפונים?

אוסאמה סעדי: אני אומר לך, בואו נסכים שמגיעות להם אותן זכויות כמו, נגיד, עמי פופר – ואני לא רוצה עכשיו להתחיל להשוות.

ענת ברקו: אל תשווה.

אוסאמה סעדי: עמי פופר רצח שבעה פועלים פלסטינים.

ענת ברקו: כי הם נדירים.

ענת ברקו: זה לא מעניין.

אוסאמה סעדי: מה את אומרת על זה?

ענת ברקו: זה בכלל לא מעניין.

ענת ברקו: גם הוא אסיר ביטחוני.

אוסאמה סעדי: מה את אומרת על זה שעמי פופר רצח שבעה פועלים פלסטינים – והוא מתחתן בכלא, הוא מקבל חופשות – את בעד זה?

אוסאמה סעדי: הוא לא רוצח?

ענת ברקו: הוא רוצח וחצי.

אוסאמה סעדי: אז למה הוא מקבל?

ענת ברקו: הוא רוצח וחצי.

אוסאמה סעדי: למה אנחנו לא שומעים אותך יוצאת נגד זה?

ענת ברקו: אבל הוא החריג.

ענת ברקו: הוא החריג.

אוסאמה סעדי: יגאל עמיר רצח ראש ממשלה.

אוסאמה סעדי: יגאל עמיר רצח ראש ממשלה – –

ענת ברקו: החברה הישראלית נגדם – –

אוסאמה סעדי: – – הוא התחתן, הוא הביא ילדים – –

ענת ברקו: – – אף אחד לא עומד פה – – –

אוסאמה סעדי: – – הוא יוצא לחופשות – למה לא שמענו את הקול שלך?

ענת ברקו: אף אחד לא תומך בהם.

ענת ברקו: החברה הישראלית נגדם, אף אחד לא תומך בהם.

אוסאמה סעדי: בן-דוד רצח – רצח ושרף חיים את מוחמד אבו ח'דיר – –

ענת ברקו: אתה תומך ברוצחים.

ענת ברקו: אתה נסעת לעראבה ותמכת במחבלת.

אוסאמה סעדי: – – למה הוא מקבל זכויות?

אוסאמה סעדי: למה את לא יוצאת נגד זה?

ענת ברקו: אתה תומך ברוצחים.

ענת ברקו: אתה תומך ברוצחים.

אוסאמה סעדי: למה את לא יוצאת נגד זה?

אוסאמה סעדי: או שאת יודעת רק להסית נגד פלסטינים ונגד אסירים פלסטינים.

ענת ברקו: הם רוצחים ורוצחים – – –

אוסאמה סעדי: לא שמענו את הקול שלך בכלל, כשנותנים לאסירים כאלה.

נאוה בוקר: חברת הכנסת.

ענת ברקו: הם רוצחים.

ענת ברקו: אין מה, אני נגדם.

ענת ברקו: הנה, אני אומרת לך.

אוסאמה סעדי: תפסיקי עם זה, את נגדם?

אוסאמה סעדי: לא שמענו אותך.

ענת ברקו: אני נגדם.

אוסאמה סעדי: לא שמענו שאת אומרת שצריך לשלול מהם.

ענת ברקו: כי אני לא עליתי על הדוכן לדבר בעדם.

ענת ברקו: אני לא עליתי על הדוכן.

אוסאמה סעדי: הם לא מקבלים טלוויזיה?

ענת ברקו: אני לא עליתי על הדוכן לדבר בעד רוצחים.

אוסאמה סעדי: אין להם ערוצים?

אוסאמה סעדי: הם לא מקבלים טלפונים?

אוסאמה סעדי: הם לא יוצרים קשר עם המשפחות שלהם?

ענת ברקו: אתה עומד כאן ומדבר בעד רוצחים – –

אוסאמה סעדי: על מה את מדברת?

אוסאמה סעדי: הזכויות האלה היו להם כל השנים.

אוסאמה סעדי: הזכויות האלה היו להם כל השנים.

ענת ברקו: – – נגד מדינת ישראל.

ענת ברקו: אתה עומד על הדוכן הזה ומדבר נגד מדינת ישראל.

אוסאמה סעדי: כל השנים היו להם הזכויות האלה.

ענת ברקו: כל השנים – – –

אוסאמה סעדי: אז תפסיקו עם זה, עם הצביעות הזאת.

אוסאמה סעדי: אני אומר: מה שמגיע להם זה משפט בין-לאומי.

ענת ברקו: אף אחד לא תמך בהם כפי שאתה תומך ברוצחים האלה.

אוסאמה סעדי: את יודעת שהמשפט הבין-לאומי אומר שהם צריכים להיות מוחזקים – –

ענת ברקו: במשפט בין-לאומי לא מגיע להם מה שהם מקבלים.

אוסאמה סעדי: – – בשטח הכבוש.

ענת ברקו: הם מקבלים הרבה יותר.

אוסאמה סעדי: אתם מעבירים אותם, מחזיקים אותם במדינת ישראל – –

ענת ברקו: הם מקבלים הרבה יותר מכל אסיר ביטחוני במקום אחר.

אוסאמה סעדי: – – ואז אתם אומרים: אנחנו לא נותנים למשפחות לבקר.

אוסאמה סעדי: למה?

אוסאמה סעדי: כי יש מניעה ביטחונית להיכנס למדינת ישראל.

אוסאמה סעדי: אז אל תעשו בתי-כלא שם.

אוסאמה סעדי: תעשו בתי-כלא בשטחים הכבושים, כפי שאומר החוק הבין-לאומי, המשפט הבין-לאומי, ואז לא צריך מניעה ביטחונית.

ענת ברקו: מגיעים אוטובוסים מעזה, מה"חמאס", מגיעים אוטובוסים לבקר בכלא.

אוסאמה סעדי: את מדברת על נכדים, את מדברת על נכדים שלא רואים את הסבתא שלהם במשך שנים.

ענת ברקו: על מי אתה עובד?

ענת ברקו: על מי אתה עובד?

ענת ברקו: מגיעים.

אוסאמה סעדי: כרים יונס, את יודעת שכרים יונס 35 שנה – 35 שנה – – –

ענת ברקו: – – – בכלא.

ענת ברקו: אולי תשתף את כולם על מה הוא יושב בכלא.

אוסאמה סעדי: תני לי איזה אסיר יהודי, איזה אסיר יהודי ביטחוני – –

ענת ברקו: על מה הוא יושב בכלא?

ענת ברקו: על מה הוא יושב בכלא?

אוסאמה סעדי: – – שרצח ערבים, שרצח פלסטינים – ואת דוקטורית, ואת יודעת לעשות סקרים ומחקרים.

ענת ברקו: נכון מאוד.

אוסאמה סעדי: תעשי מחקר.

ענת ברקו: מרואן ברגותי נשפט בבית-משפט מחוזי.

אוסאמה סעדי: תני לי אסיר יהודי אחד, אסיר יהודי אחד – –

ענת ברקו: בבית-משפט מחוזי במדינת ישראל.

אוסאמה סעדי: – – שרצח פלסטיני – משקולניק, מהמחתרת היהודית, מה שאת רוצה – –

ענת ברקו: במדינת ישראל.

אוסאמה סעדי: – – והוא בכלא יותר מ-15 שנים.

ענת ברקו: אתה מגן עליו.

ענת ברקו: אתה מגן עליו.

אוסאמה סעדי: מה, את מבדילה בין דם לדם?

ענת ברקו: אתה מגן על מחבלת מעראבה.

אוסאמה סעדי: אני לא מבדיל בין דם לדם, אבל למה את מבדילה?

ענת ברקו: אתם עושים פסטיבלים בעראבה למחבלות.

אוסאמה סעדי: את מבדילה בין דם לדם.

ענת ברקו: אתם מהכלא הולכים לעראבה לעשות פסטיבלים למחבלות.

אוסאמה סעדי: אז אני אומר לך, אותן זכויות.

אוסאמה סעדי: אותן זכויות.

אוסאמה סעדי: לא מבקשים זכויות יתר.

אוסאמה סעדי: לא מבקשים VIP.

ענת ברקו: הם VIP, תאמין לי, הם VIP.

אוסאמה סעדי: לא מבקשים חמישה כוכבים, מבקשים תנאים מינימליים.

ענת ברקו: איזה טרוריסט בעולם לא היה חותם על זה?

אוסאמה סעדי: תנאים קיום, תנאי מחיה מינימליים, רגילים – –

ענת ברקו: כמה?

ענת ברקו: עשרה ערוצי טלוויזיה.

אוסאמה סעדי: – – בבית-הכלא, אחרי שכבר נשפטו.

אוסאמה סעדי: על מה את מדברת?

אוסאמה סעדי: על ביקורים?

ענת ברקו: עשרה ערוצי טלוויזיה?

אוסאמה סעדי: על "פוסטה"?

אוסאמה סעדי: אפילו אסירים פליליים מתלוננים על "פוסטה", שמעבירים אותם בתוך קופסה, קופסת פרקט – גם פליליים, גם ביטחוניים.

אוסאמה סעדי: אז מה, על זכויות כאלה את לא מגִנה?

אוסאמה סעדי: לא עומדת לצד זה?

אוסאמה סעדי: טיפול רפואי ראוי – –

ענת ברקו: אני – – – את הביקורים בעזה.

אוסאמה סעדי: – – לא מעניקים טיפול רפואי ראוי.

ענת ברקו: צריך לעצור את הביקורים מעזה עד שלא משחררים את השבויים והנעדרים.

אוסאמה סעדי: עוצרים אותם.

נאוה בוקר: חברת הכנסת ברקו.

אוסאמה סעדי: עצרו אותם, על מה את מדברת?

ענת ברקו: שישחררו את הגופות של החיילים.

ענת ברקו: אף אחד מעזה לא צריך לבקר אותם.

אוסאמה סעדי: על מה את מדברת?

אוסאמה סעדי: עצרו אותם.

אוסאמה סעדי: זה יביא לשחרור?

אוסאמה סעדי: זה יביא לשחרור הנעדרים והחטופים בעזה?

ענת ברקו: כן.

אוסאמה סעדי: רק משא-ומתן – לכן אנחנו אומרים – –

ענת ברקו: משא-ומתן ולשחרר רוצחים כמו ברגותי, אתה חושב.

אוסאמה סעדי: – – מה שאנחנו אומרים: צריך לנהל משא-ומתן עם מנהיגי השביתה.

ענת ברקו: ברגותי לא ישוחרר.

אוסאמה סעדי: מדובר בשביתה הומניטרית – –

ענת ברקו: עם או בלי – – – הוא לא ישוחרר.

אוסאמה סעדי: – – ממדרגה ראשונה.

אוסאמה סעדי: לא מדובר בשביתה פוליטית.

ענת ברקו: שביתה פוליטית באבו-אבוה, חבר הכנסת סעדי.

אוסאמה סעדי: ב-13 הנקודות, ב-13 הסעיפים, אין אפילו, גברתי היושבת-ראש, דרישה פוליטית אחת.

ענת ברקו: אבל היא לא מעניינת אף אחד, השביתה הזאת.

אוסאמה סעדי: כל הדרישות הן דרישות הומניטריות ממדרגה ראשונה.

ענת ברקו: ה"חמאס" לא שובתים, רוב ה"פתח" לא שובת.

אוסאמה סעדי: בין שזה ביקורים, בין שזה "פוסטה", בין שזה טיפול רפואי, בין שזה הכנסת ספרים, בין שזה לימוד.

ענת ברקו: הם לא מעניינים אף אחד.

ענת ברקו: גם מרואן ברגותי לא מעניין אף אחד.

אוסאמה סעדי: ולכן אני חושב שממשלת ישראל – מוטב שלא יחכו.

אוסאמה סעדי: תמיד מחכים עד שהמצב יסלים, שובתי הרעב יתחילו – שבאמת מצבם הרפואי – –

ענת ברקו: יזינו אותם בכפייה.

אוסאמה סעדי: – – יהיה קשה מאוד – –

ענת ברקו: יזינו אותם.

אוסאמה סעדי: – – יעבירו אותם לבתי-חולים – –

ענת ברקו: זה לא בעיה.

אוסאמה סעדי: – – הרחוב הפלסטיני ייסחף אחרי השביתה הזאת, יהיו עימותים, וזה, ואז אומרים: בסדר, ננהל משא-ומתן.

ענת ברקו: על מה משא-ומתן?

ענת ברקו: על מה?

אוסאמה סעדי: אני אומר, למה לא ניהלו משא-ומתן?

אוסאמה סעדי: חודשים כבר מדברים עם השב"ס על הזכויות האלה.

אוסאמה סעדי: חודשים.

אוסאמה סעדי: אז עכשיו אומרים: אנחנו לא מנהלים משא-ומתן אתם.

ענת ברקו: אולי תדבר על הרשות הפלסטינית ואיך שם כולאים עיתונאים?

ענת ברקו: תספר איך שם כולאים עיתונאים – –

אוסאמה סעדי: למה?

אוסאמה סעדי: כי הם בשביתה.

אוסאמה סעדי: לפני זה לא מנהלים משא-ומתן.

אוסאמה סעדי: למה?

אוסאמה סעדי: כי אמרו: בסדר, הם רק מדברים.

ענת ברקו: – – באיזה תנאים כולאים עיתונאים ברשות הפלסטינית – –

אוסאמה סעדי: לכן אני אומר – –

ענת ברקו: – – איך מתעללים בהם – אולי לדבר על זה.

אוסאמה סעדי: – – העמדה שלנו: מדובר בשביתה שהיא באמת שביתה צודקת, שביתה הומניטרית – –

ענת ברקו: ממש צודקת.

אוסאמה סעדי: – – זכויות בסיסיות שהיו להם – –

ענת ברקו: יש להם ייצוג בכנסת.

ענת ברקו: אז מה?

ענת ברקו: מה לא צודק בזה?

אוסאמה סעדי: – – כל הזכויות האלה, חברת הכנסת ברקו – –

ענת ברקו: גם הביקור בעראבה והחנגות עם המחבלות.

אוסאמה סעדי: – – כל הזכויות האלה היו להם, לאסירים האלה.

ענת ברקו: זה גם צודק.

ענת ברקו: אתה צודק.

ענת ברקו: אין בעיה.

אוסאמה סעדי: אחרי חטיפת שליט ביטלו את הזכויות האלה – –

ענת ברקו: חברי הכנסת לא עושים כלום, הם רק מבקרים מחבלים.

אוסאמה סעדי: – – אבל שליט כבר חזר הביתה, חזר לחיק משפחתו.

אוסאמה סעדי: הזכויות האלה לא הוחזרו, ולכן, מה שהאסירים מבקשים זה זכויות – –

ענת ברקו: אתה יודע כמה פיגועים הופקו מהכלא?

אוסאמה סעדי: – – אותן זכויות שהיו להם כל הזמן.

אוסאמה סעדי: מדובר בזכויות הומניטריות – –

נאוה בוקר: תתכונן לסיים בבקשה.

אוסאמה סעדי: – – זכויות אנושיות – –

ענת ברקו: ההומניזם הזה לא עמד לטובת הקורבנות שהם רצחו.

אוסאמה סעדי: – – זכויות מינימום לפי החוק הבין-לאומי, לפי כל הכללים שיש – –

ענת ברקו: לפי החוק הבין-לאומי הם רצחו – לפי איזה חוק הם רצחו – – –

אוסאמה סעדי: – – ולכן אנחנו אומרים, מוטב שעה אחת קודם, שיתחילו לנהל משא-ומתן – –

ענת ברקו: – – – הבין-לאומי?

ענת ברקו: לא יעזור לך, מרואן ברגותי יישאר בכלא.

אוסאמה סעדי: – – עם מנהיגי השביתה ועם מרואן ברגותי, ורק כך אפשר לפתור את הבעיה הזאת.

ענת ברקו: הוא יישאר בכלא.

ענת ברקו: באבו-אבוה הוא יישאר.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חברת הכנסת תמר זנדברג, ואחריה – חבר הכנסת איתן כבל.

נאוה בוקר: עשר דקות לרשותך.

נאוה בוקר: בבקשה.

תמר זנדברג: תודה רבה, גברתי היושבת-ראש, את יודעת, נכנסתי לכאן בבוקר, לבניין, והסתכלתי מסביבי, ושאלתי את עצמי למה, בעצם, כלומר – למה נתכנסנו, חברות וחברי הכנסת, לדיון פגרה מיוחד, זה היום השני ברציפות, הטרחנו לכאן את כל עובדי הבית הזה – וזה גם המקום להודות להם – מנכ"ל הבית, ובאמת, כל העובדים, מהמזנון ועד חברותי הרשמות הפרלמנטריות, ועדת הכנסת, מזנון הכנסת, סדרנים, אנשי משמר – אפילו החשמל, והפעלת המסכים כאן היום – אני לא יודעת אם מישהו בדק כמה היום הזה עולה למשלם המסים הישראלי, לשבת כאן, בכיסאות הריקים האלה, ואפילו את, גברתי היושבת-ראש, לא הפסקת כאן את חילופי הדברים ולא ראית לנכון לקרוא לסדר בקריאות הביניים וחילופי הדברים שהיו כאן בין חברת הכנסת ברקו לחבר הכנסת סעדי.

נאוה בוקר: אני חושבת שהם הסתדרו בעצמם, הם ניהלו כאן דו-שיח – – –

תמר זנדברג: כן כן, לא, אני אומרת, זה הדבר היחיד שהכניס קצת עניין ביום הזה, שאחרת הוא פשוט, הוא פשוט – יש לו רק מילה אחת: מיותר.

תמר זנדברג: אני שואלת את עצמי אם אנחנו באמת קולטים מה קורה כאן, ואני רוצה להגיד משהו באמת, עוד לפני שאני אגיע למהות: העובדה היא שזה יום שני ברציפות שהכנסת מתכנסת אך ורק למען – לא כדי לדון בלקחי "צוק איתן", לא כדי להעלות את קצבאות הנכות של אנשים עם מוגבלות, אלא כדי לדחות בשבועיים הקמה של תאגיד שראש הממשלה לא יכול לשלוט בו.

תמר זנדברג: נקודה.

תמר זנדברג: בשביל זה באנו.

תמר זנדברג: אני פונה לגברתי מזכירת הכנסת: אני לא יודעת אם עשיתם את החישוב כמה עלו היומיים האלה לציבור הישראלי, כי את החישוב כמה עלו השבועיים בדחיית התאגיד עשו, וזה 17 מיליון שקלים – רק השבועיים האלה, הנוספים, של דחייה, שהיו אמורים להיות בפוטנציה.

תמר זנדברג: עכשיו, אני רוצה להגיד משהו על המהות.

תמר זנדברג: מכיוון שהתהליך הזה כאן, בכנסת, של ניסיון להציל את השידור הציבורי – נמצא כאן וגם ידבר אחרי חבר הכנסת איתן כבל, שמככב בסרט שאני מאוד ממליצה לכולם לראות, "המדריך למהפכה", שעשה דורון צברי על תלאות רשות השידור – הסרט הזה מורכב מכעשרה פרקים, שהם את המדריך למהפכה.

תמר זנדברג: דרך אגב, אחת העצות שם, אחד השלבים מהעשרה – אני מאוד אוהבת אותו ומיישמת אותו בכל המאבקים שלנו לשינוי חברתי – היא: מוכרחים ליהנות בדרך.

תמר זנדברג: כשיוצאים למסע, לאיזו מהפכה, לשינוי חברתי, יש מטרה נורא חשובה, ויש מאבק, ובדרך יש קשיים, ומגייסים אנשים, אבל אם זה לא כיף, ואם לא עושים את זה עם חברים שדבקים יחד אתנו במטרה ובתשוקה באמת להגיע לשינוי – אז ההצלחה פחותה בהרבה.

תמר זנדברג: אני חושבת שאין כיף פחות משמעותי מהגרירה הפוליטית ההיסטרית, התמוהה והמיותרת שראש הממשלה גורר את כל מדינת ישראל ואת הכנסת בתהליך הזה.

תמר זנדברג: אני חייבת להגיד שאני עומדת כאן בשם סיעת מרצ בידיים מאוד מאוד נקיות.

תמר זנדברג: אנחנו, סיעת מרצ, התנגדנו להקמת תאגיד השידור הציבורי.

תמר זנדברג: באותה ועדת קארין אלהרר המפורסמת, עם החוק שהביא גלעד ארדן, ויש עתיד, וכל מה שתואר כאן ביומיים האחרונים, אנחנו, מרצ, התנגדנו.

תמר זנדברג: אף שאיתן כבל, שהוביל והיה השר הממונה על רשות השידור, אמר והעיד והגיע למסקנה שאין תקומה לרשות השידור, וצריך לפרק אותה ולהקים אותה מחדש, ולמרות כל הפוליטיזציה, כל הרעות החולות שנדבקו ברשות השידור, שאין שום ספק שלא היו בגלל העובדים, בגלל הציבור או בגלל העיתונאים, אלא בגלל המנהלים, הניהול והדרג הפוליטי, עדיין אנחנו התנגדנו.

תמר זנדברג: למה?

תמר זנדברג: משתי סיבות: סיבה אחת היא שחשבנו שזה תקדים מסוכן ושגוי שמדינה, בחוק, מפרקת מקום עבודה מאורגן, שולחת את עובדיו ועובדותיו באופן אמיתי הביתה, כפי שבסופו של דבר באמת התברר שקרה, ומקימה אותו מחדש בחוק.

תמר זנדברג: הדבר השני, שהוא אולי לא פחות משמעותי, זה שאנחנו חששנו מהגברת הפוליטיזציה והשליטה הפוליטית בשידור הציבורי ולא מהפחתתה.

תמר זנדברג: התנגדנו, ודרך אגב, חטפנו על זה ביקורת גם באופוזיציה, באותו זמן, בזמן אמת, וגם בשנתיים וחצי או כמה שזה היה שחלפו מאז.

תמר זנדברג: ומה הסתבר?

תמר זנדברג: היום אנחנו יודעים שצדקנו, אף שהיום נצביע נגד סגירת התאגיד.

תמר זנדברג: איך אפשר להסביר את זה?

תמר זנדברג: איך אנחנו יודעים שצדקנו?

תמר זנדברג: כי ברגע שמה שהזהרנו מפניו, שזה הגברת השליטה הפוליטית בתאגיד ובשידור הציבורי, ברגע שזה לא קרה, וברגע שהתאגיד הוכיח שהוא מקים שידור ציבורי שהוא עצמאי מבחינה פוליטית ומבחינה עיתונאית, הגם שהיו בו בעיות מבחינת יחסי העבודה ומבחינת היחס לעובדי ועיתונאי רשות השידור ומבחינת העבודה הקבלנית שככה התחילה לפשות בו, אבל מבחינה פוליטית וציבורית – ואמרו את זה אתמול מנהלי תאגיד השידור הציבורי בוועדת הכנסת בצורה מאוד מאוד ברורה – אמרו: היו עלינו לחצים פוליטיים למינוי ולשכירת אנשים, עיתונאים ומנהלים בתאגיד, ואנחנו עמדנו בפני הלחצים האלה ולא נכנענו להם, כי עצמאות השידור הציבורי, הגם שמצד אחד הוא ציבורי, הוא לא פוליטי ולא ממשלתי, הייתה חשובה לנו.

תמר זנדברג: זה הרגע שבו החליט ראש הממשלה, וזה ראש הממשלה, הוא אישית, בגחמה פוליטית, לסגור את התאגיד, ואם לא לסגור אותו אז להתעלל בו.

תמר זנדברג: לכן אנחנו רואים את כל הסאגה – המיותרת והמבזה, אבל גם המסוכנת לדמוקרטיה – הזאת, מכיוון ששידור ציבורי הוא אחת האושיות המרכזיות והבסיסיות של חופש ביטוי במדינה דמוקרטית – סליחה על המילים הגבוהות ועל המליצות, אבל בלי חופש עיתונות ובלי שידור ציבורי עצמאי וביקורתי, שלא פוחד וחושש מחרב של איומים, צנזורה פוליטית ופיטורים שמתהפכת לו מעל ראשו, הדמוקרטיה הישראלית תהיה פגומה, ויהיה עליה כתם.

תמר זנדברג: זה מה שמנסים לעשות כאן, בתהליך הזה.

תמר זנדברג: זה לא בגלל עובדי רשות השידור, זה לא בגלל הפגיעה בעבודה המאורגנת – שהתנגדנו לה, זה לא בגלל 1,000 המשפחות שהולכות הביתה ערב פסח, ערב יום העצמאות או ערב שבועות, וזה גם לא כי התאגיד שמאלני, הגם שזו לא בושה אלא להפך – גאווה גדולה להיות שמאלני, בעיקר מול ממשלה כל כך ימנית וכל כך מזיקה.

תמר זנדברג: זאת הסיבה האמיתית.

תמר זנדברג: דרך אגב, כל אחד בציבור יודע את זה.

תמר זנדברג: הסיבה היחידה שראש הממשלה הלך לתהליך הזה היא אותה סיבה לכך שהרבה אנשים עושים הרבה דברים: כי הוא יכול.

תמר זנדברג: את האפשרות הזאת העניקו לו כאן על מגש של כסף החברות והחברים בקואליציה, שפרסו בפניו – אף אחד לא שם גבול להשתוללות התמוהה והפתטית הזאת, אף אחד לא אמר לו: אדוני, אתה התבלבלת והשתגעת, את זה לא עושים – נקודה.

תמר זנדברג: כולם רק התחילו, נעו בין אלה שהלכו לאולפני הטלוויזיה כדי להסביר למה זה בסדר שראש הממשלה קם בבוקר וכמו ששינה את צבע שערו גם שינה את דעתו, ואז תאגיד שלם מתחיל לעמוד על הראש ולכשכש ברגליים – בין אלה שהגנו על ההחלטה הזאת ובין אלה ששתקו לבין אלה שעשו קולות של עומדים בפרץ אבל התקפלו ונכנעו.

תמר זנדברג: זו פחות או יותר הייתה המשרה בקואליציה, ולכן הגענו למצב הזה.

תמר זנדברג: אני חושבת שלישון בלילה בשקט – כל אחת ואחד מחברי הקואליציה יעשה את חשבון הנפש לעצמו, מה החלק שלהם בחיסולו של השידור הציבורי העצמאי במדינת ישראל.

תמר זנדברג: מה שכן, ובזה אני אסיים, יש לי איזו נבואה, שהיא לגמרי לגמרי הערכה אישית, שזה לא סוף פסוק.

נאוה בוקר: תודה רבה.

תמר זנדברג: אנחנו עוד נשוב ונתכנס כאן בנושאי התאגיד והשידור הציבורי – –

נאוה בוקר: תודה.

תמר זנדברג: – – כי הכול פה נעשה בכזה בלגן שאין שום דרך שמכאן והלאה הכול ילך על מי מנוחות ובדרך המלך.

תמר זנדברג: תודה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת איתן כבל, בבקשה.

נאוה בוקר: אחריו – חברת הכנסת שלי יחימוביץ.

נאוה בוקר: איתן, 30 דקות לרשותך.

איתן כבל: את לא חייבת.

שלי יחימוביץ': אני חייבת.

איתן כבל: לא.

שלי יחימוביץ': אני חייבת.

איתן כבל: גברתי היושבת-ראש, לעונג הוא לי, במשמרת שלך, רשמות פרלמנטריות, אדוני השר, שכנראה אנחנו משעממים אותו, מליאה ריקה, זה כל כך מלהיב בעיקר את הקואליציה, שרק ענת ברקו, והיא בטח גם צריכה לדבר בזמן הקרוב, אז בגלל זה – – –

ענת ברקו: לא.

איתן כבל: סתם מידע אישי, מה שנקרא.

ענת ברקו: לא.

איתן כבל: אה, לא?

איתן כבל: את פה כי – – –

ענת ברקו: אני פה כי אני פה.

איתן כבל: עלא כיפאק.

ענת ברקו: אני משתדלת להיות פה.

איתן כבל: אז איך אומרים: לכבוד הוא לי ולכבוד הוא לך.

ענת ברקו: תודה.

איתן כבל: וברשותכם, אתחיל ואומר את סאגת רשות השידור, סאגת התאגיד.

איתן כבל: אמרתי אתמול בדיון בוועדה המשותפת שהוקמה במיוחד, חברת הכנסת ענת ברקו, שאני מרגיש, יחד עם כל חברי הכנסת, מהאופוזיציה ומהקואליציה, האמת, מאוד מבוזה.

איתן כבל: אני הרגשתי כמו פיון.

איתן כבל: כולנו, כי כולנו יודעים מה תהיה התוצאה הסופית – – –

תמר זנדברג: פיון?

איתן כבל: פיון.

תמר זנדברג: פיון.

איתן כבל: פיון.

איתן כבל: כן.

תמר זנדברג: לא, כי יש מתמודד – – –

איתן כבל: אוקיי.

איתן כבל: אנחנו בעניין אחר.

תמר זנדברג: זה היה נשמע, יצא לך מבטא צרפתי.

ענת ברקו: יותר פיון או מקרון?

איתן כבל: כן.

איתן כבל: יש לא רעים בשרונה.

ענת ברקו: טוב.

ענת ברקו: כשאין מחבלים שם.

איתן כבל: ואומר שבאמת הרגשתי, וגם עכשיו, בכל התהליך הזה, אני מרגיש כפיון, ובעצם, גברתי היושבת-ראש, חברתי ענת ברקו, אנחנו כולנו, לצערי, רוקדים לחלילו של ראש הממשלה, שהוא היחיד, באמת, המחולל כאן את כל העניין הזה, סביב נושא שאפשר – וראינו את זה גם אתמול – לתת לו מענה אמיתי, הולם, משמעותי.

איתן כבל: ואין מישהו בבניין הזה שמכיר ומלווה את רשות השידור והתאגיד כמוני, מתחילת הדרך.

ענת ברקו: אז אתה לא רוצה לפטר את העובדים.

איתן כבל: ואם אני מדלג, ואומַר את זה כך – –

ענת ברקו: אלה שליוו אותנו בכל – – –

איתן כבל: – – כשהקימו את הוועדה בפעם הקודמת, חברת הכנסת ענת ברקו, בא ראש הממשלה – בא גלעד ארדן, שאילו ידע שזה מה שיחולל לו ראש הממשלה, לא היה עושה את כל המהלך הזה – חיבוט ערבה עשה לו.

איתן כבל: חיבוט ערבה.

איתן כבל: ביזה אותו, שלח אותו לעשות את המהפכה ברשות השידור, ובאנו לוועדה – את לא היית אז חברת כנסת – וניהלנו קרב אמיתי, על כל מילה, על כל סעיף.

איתן כבל: לי הייתה הזכות להיות זה שכתב את החוק, החוק המקורי; הייתה לי הזכות להיות זה שהוביל בהתחלה את הרפורמה למען העובדים ברשות השידור, שמסיבות כאלה ואחרות, וגם הוועדים אשמים בכך, לא יצאה אל הפועל.

איתן כבל: ובא השר גלעד ארדן, כשלוחו של ראש הממשלה נתניהו, לעשות את המהפכה הגדולה, ומצאתי את עצמי בשלבים מסוימים בא בוויכוח עם חברותי וחברי, כולל חברתי שלי יחימוביץ, כי הייתי מאלה שסברו שבעת הזאת, אם הם נחושים לעשות את השינוי, לפחות שנשפיע מבפנים.

איתן כבל: ניהלנו קרב, והם לא היו מוכנים לוותר על כלום, כי ראש ממשלה, ממתי הוא מוותר ל"חמאס"?

איתן כבל: הוא ראה אותם לכל אורך הדרך לא יותר מ"חמאסניקים".

ענת ברקו: אל תגזים.

איתן כבל: אני הגזמתי?

תמר זנדברג: זה התשדיר שלכם.

שלי יחימוביץ': – – – סרטון שלו – – –

איתן כבל: הסרטון הזה, אני אשלח לך אותו ביוטיוב.

ענת ברקו: בסדר, יאללה, אל תגזים.

איתן כבל: אני?

ענת ברקו: הוא בטח לא רואה אותם ככה.

קריאות: – – –

תמר זנדברג: את מומחית ב"חמאס", לא?

איתן כבל: ענת ברקו, את מומחית בטרור.

ענת ברקו: אנשים מעריכים את העבודה – – –

איתן כבל: מעריכים את הסרטון.

ענת ברקו: מהחבר'ה של רשות השידור, ובאמת – – –

איתן כבל: בוודאי.

איתן כבל: הם מתארחים אצלו כל חג.

ענת ברקו: לאורך כל – – –

איתן כבל: זאת הערכה הדדית.

איתן כבל: הם יושבים סביב השולחן, מרימים צ'ייסרים – –

ענת ברקו: אוי, יאללה.

איתן כבל: – – מעשנים סיגרים.

שלי יחימוביץ': תספר לה על התשדיר, היא לא יודעת.

איתן כבל: אני אשלח לך אותו ביוטיוב, או אני בטוח שיש כאן

איתן כבל: מי שצופה בנו שישלח לך את זה ברגע זה.

איתן כבל: "חמאסניקים".

איתן כבל: אז נכון.

איתן כבל: במקום שבעלי תשובה גדולים עומדים – ונגיע לבעל התשובה הזה, לבעל התשובה הזה, שמתעלל בעובדים ומשתמש בהם כאילו הוא רוצה בטובתם, ובסופו של עניין לא רק שהוא איננו רוצה בטובתם, הוא מתעלל במשפחות שם, ויש רגע שזה לא משנה אם אתה בעד התאגיד או אתה בעד רשות השידור; בסוף מאחורי זה עומדים בני-אדם.

איתן כבל: יתרה מכך, אחרי ועדת קארין אלהרר, ששם אני זוכר שניסינו להעלות, שלי, מ-25% – נלחמנו על כל אחוז של עובד שיעבור מרשות השידור לתאגיד; כחומה בצורה: לא יקום, לא יהיה.

איתן כבל: ה-25% שהיו בחוק, הם ראו בזה לא יותר מחסד.

איתן כבל: הם בזו להם.

איתן כבל: בסופו של עניין, חשבנו שהעניין הסתיים, הגענו לכנסת לקדנציה הנוכחית, ואז קמה ועדת צחי הנגבי – אני רוצה להזכיר לכם – וגם שם: תיקונים, ואו-טו-טו וזה הולך לקום.

איתן כבל: אני רוצה לדלג על כל זה ולהגיע לזמן שבו אני עמדתי בראש הוועדה, ואני רוצה להזכיר כמה נקודות, ואני אומר את זה גם לך, חברתי שלי, כמי שהיא היום – ובעזרת השם, אני מאמין שב-23 במאי תיבחר להיות היושבת-ראש הראשונה של ההסתדרות, אני מאמין בזה, על מה שאת, שפיך ולבך שווים; ואני יודע שהיינו תקופה ארוכה בוויכוח, אבל תמיד הייתה לך הערכה אלי ולי אלייך, על הדרך שכל אחד מאתנו הולך בה.

איתן כבל: ולמה אני אומר את זה – –

שלי יחימוביץ': נכון.

איתן כבל: – – לא רק לנצל את הבמה כדי להחמיא לך – וזה לא רע; אינני מהמתביישים לעשות זאת – אבל יחד עם זאת, גם לחשוף אחת ולתמיד את מקומו של יושב-ראש ההסתדרות, עורך-הדין אבי ניסנקורן, בטיפול שלו בעובדי רשות השידור, שהם היו עבורו כמו קוץ – אני זוכר: מה, הוא ישבית משק בגלל אלה שכל הזמן – הוא לא ידע להכיל אותם בכלל, הוא רצה להיפטר מהם, כמי שכפאו שד.

איתן כבל: הוא, זה שאמר עלי שמעולם לא ביקרתי בבית ההסתדרות, וישבתי לידו, הוא נלחם להעלות את זה מ-25% ל-50%, מעבר של עובדי רשות השידור לתאגיד?

איתן כבל: הוא?

איתן כבל: היו אנשים בחדר.

איתן כבל: מלחמת עולם עשיתי עבור זה, עבור כל עובד.

איתן כבל: ואיימתי על הממשלה לא להעביר להם את החוק אם זה לא יקוים.

איתן כבל: והיום, נראה כאילו הוא נהיה עובד רשות השידור כמעט, יו"ר הוועד.

איתן כבל: ואז, אם כבר דיברנו על ביזוי, שני אנשים ביזו את העובדים ברשות השידור ובתאגיד: ראש הממשלה ויו"ר ההסתדרות, עורך-הדין אבי ניסנקורן.

איתן כבל: כי בסופו של עניין מה קרה?

איתן כבל: וראינו את זה אתמול בדיונים בוועדה: ברור לנו שכל התהליך הזה הוא תהליך אחד של רצונו של ראש הממשלה לשלוט בתאגיד, אבל בואו נשים את זה רגע בצד, יש לי מספיק זמן עוד לדבר על זה.

איתן כבל: אני רוצה לדבר על העובדים, עכשיו.

איתן כבל: רק על העובדים – וחבל, בטח חברת הכנסת ענת ברקו הלכה לראות יוטיוב – במסגרת המחקרים שלה על ה"חמאס".

איתן כבל: בסופו של עניין, מה קרה שם, בעצם?

איתן כבל: אתמול אנחנו יושבים, ואני אומר למנכ"ל משרד התקשורת: אלוהים, למה נדרשת כל המהומה הזאת?

איתן כבל: אם אתם כל כך דואגים לעובדים, בואו ניקח את כל עובדי החדשות ברשות, נשלב אותם בתאגיד, ושלום עלייך נפשי.

איתן כבל: אומר מנכ"ל התאגיד, אלדד קובלנץ: מקובל עלי, עכשיו אפשר לסגור את זה.

איתן כבל: ואז את רואה איך מנכ"ל משרד התקשורת מתחיל להתפתל.

איתן כבל: ואני אומר לעובדים: אתם רואים, אף אחד מכם – אף אחד מאלה שמשתמשים בהם יום-יום, שעה-שעה, שבאים וזועקים בדם לבם בוועדת הכלכלה או אתמול בוועדה המשותפת – מכאב – אני אומר להם: אתם לא מבינים?

איתן כבל: אתם לא בתוכניות שלו בכלל, לא של ראש הממשלה ולא של יושב-ראש ההסתדרות, שאיים בשביתה למענם.

איתן כבל: הוא שבת?

איתן כבל: הוא בסך הכול ביזה אותם.

איתן כבל: וברור הוא שכל השבועיים האלה, שרוצים דחייה, ומתי יתחיל כל הסיפור של התאגיד, זה רק כדי שלא יהיו פיטורים במועד הבחירות של אבי ניסנקורן; לכל אחד ברור שהכול מתכונן, אל מול שר האוצר, שלא יהיו פיטורים ברשות השידור לפני 23 במאי, המועד של הבחירות.

איתן כבל: ואת צריכה להבין את זה.

איתן כבל: זה כל הסיפור.

איתן כבל: לפעמים אנחנו מחפשים את הסיפורים הגדולים, אדוני השר, בסוף זה כל כך ארצי, כל כך פשוט, כל כך קומבינה, כל כך מונח.

איתן כבל: יושב-ראש ההסתדרות, לו באמת דאג לעובדים, אכפת היה לו מהעובדים, היה צריך לבוא לשר האוצר ולומר לו: אדוני שר האוצר, אני מבקש – בלי מילים גדולות – ברור לי שלא כל העובדים יכולים להיקלט; בו נגיע, נשב, נעשה את הוועדה המשותפת, x העובדים האלה, 200 הנוספים, ייקלטו, וכל השאר – כדי שהמלבישה לא תצא – שיושבת שם – עם 400 שקל לחודש פנסיה, זה מה שהיא אמורה לקבל – נוציא אותם בצורה מכובדת, ויש לא מעטים שרוצים לצאת ולעזוב את העסק.

איתן כבל: שבועיים.

איתן כבל: מסיימים את התהליך הזה בצורה מכובדת, שמכבדת את אלה ואת אלה.

איתן כבל: אבל לא עשו – לא את זה ולא את זה.

איתן כבל: אלה שהם באמת הכי חלשים בשרשרת, יפרקו אותם יום אחד אחרי.

איתן כבל: יום אחד אחרי.

איתן כבל: ניסיתי להסביר להם שגם אם יקום תאגיד החדשות החדש – אמרתי להם: אתם חושבים שבאמת הולכים לקלוט אתכם, את כולכם?

איתן כבל: איפה אתם חיים?

איתן כבל: לא הסכים פילבר אתמול בדיון לומר אם הם ייקלטו או לא.

איתן כבל: לא היה מוכן.

איתן כבל: לא היה מוכן.

איתן כבל: אם הגיעו להסכם עם ההסתדרות?

איתן כבל: עכשיו, יושבת שם חברת הכנסת שולי מועלם – בטנה התהפכה אתמול – זו האמת, אף שהיא הצביעה עם הקואליציה, אדוני השר, זו האמת – בגלל הקומבינה הקואליציונית.

איתן כבל: כי בסופו של עניין לא ראיתי, אפילו לרגע אחד – אני אומר את זה לכם, כשותפים הקואליציוניים שלו, שהוא מכדרר אתכם, חבל על הזמן, אבל זה כבר עניינכם, אני לא מתעסק עם עצמות זרות.

איתן כבל: אה, הנה, אתה כבר יכול ללכת, המחליף הגיע.

איתן כבל: הוא איחר לך, או הגיע בסדר?

איתן כבל: אורי, לך תעשה נזקים במשרד החקלאות.

איתן כבל: מה זה, תעשו פה ישיבת עבודה?

איתן כבל: אני רוצה שהשר יקשיב לי.

אורי אריאל: אנחנו מקשיבים, כולנו, בקשב רב.

איתן כבל: מה שאני אומר לך עכשיו, באמת – ואתה יודע את זה, אורי – היא ביטאה את זה בכאב מאוד גדול.

איתן כבל: אתמול היא דיברה, ואללה, מעומק לבה, כי בסופו של דבר, כל הדיבור הזה, שעובדי התאגיד הם שמאלנים, הוא כל כך חסר שחר.

איתן כבל: שלי, אין רשת שידור אחת שיש בה תמהיל אמיתי, כן, של החברה הישראלית, כמו עובדי התאגיד.

איתן כבל: אני מוכן שיבדקו את זה אחד לאחד מול כל גוף שידור אחר.

איתן כבל: רק מה, זה שיש שם אנשים עם כיפות שחורות – אותו זה לא מעניין, זה לא שלו.

איתן כבל: זה לא עובד כך.

איתן כבל: בסופו של תהליך, אני אומר גם לך, שר הפנים אריה מכלוף דרעי, שבשורה התחתונה, אתמול אפשר היה לסיים את הפרשה של עובדי רשות השידור והתאגיד, וראינו את זה בוועדה.

איתן כבל: אמרו בצורה ברורה את מה שאני אמרתי גם המנכ"ל, גם יושב-ראש התאגיד – שהם מוכנים לקלוט את שאר עובדי החדשות בתאגיד, ולגמור את העניין.

איתן כבל: אבל זה לא בא מתוך מקום של דאגה לעובדים, גברתי היושבת-ראש.

איתן כבל: רק מה, הוא קיבל את מה שהוא רצה.

איתן כבל: הוא מעולם לא כיוון לעשות משבר קואליציוני וללכת לבחירות, כי הוא יודע שהשותפות הקואליציוניות שלו, או: ה-base שלו, אין לו סיבה ללכת לבחירות, לא לאריה דרעי ולא לאף אחד מן השותפים.

איתן כבל: לא שהם פוחדים, אני לא נכנס עכשיו לפוליטיקות האלה – אין להם סיבה.

איתן כבל: והשותפות הקואליציוניות שלו – היום הממשלה הזאת עומדת לא בזכות הליכוד, אלא בזכות השותפות הקואליציוניות שלו, והרבה בזכות השר אריה דרעי, שהוא העוגן הכי גדול שלו.

איתן כבל: כל מה שהוא רצה, בסופו של תהליך, הוא להגיע למצב שהוא יקבל, מלא מלא, כל הצעה שהוא אומר.

איתן כבל: מה קרה?

איתן כבל: הוא לא התכוון לבחירות.

איתן כבל: מה, הוא משוגע ללכת לבחירות כשהוא יודע שכל המפלגות החרדיות והאחרות לא ילכו אתו?

איתן כבל: מה, הוא השתגע?

איתן כבל: פוליטיקה הוא מבין יותר טוב מכולם.

איתן כבל: אבל מה הוא עשה, הוא השבית את השר משה כחלון, שחושב שהוא ניצח בסיבוב הזה, הוא קיבל לו תאגיד, מלא מלא, של החדשות – מעניין אותו איזה ריקודי עם ירקדו בתאגיד של קובלנץ, בתוכניות הבידור שיהיו שם, איזה סרטים או סרטונים?

איתן כבל: לא מעניין אותו.

איתן כבל: הוא רוצה לדעת מי ישדר את החדשות, מה יהיו התכנים של החדשות.

איתן כבל: זה מה שמעניין אותו.

איתן כבל: מעניין אותו משהו אחר?

איתן כבל: ואת זה הוא קיבל.

איתן כבל: והוא מקבל, מלא מלא, כשפה בהצבעה, גם אם יש ח"כים מהקואליציה שבטנם מתהפכת, אם זה חברים מש"ס, מהבית היהודי או מכולנו – והם מבטאים זאת בוועדה – הם לא אומרים כלום, כי הם לא יכולים להגיד כלום, כי יש עכשיו מחויבות.

איתן כבל: וזה מה שנוצר, וזה המצב.

איתן כבל: ואנחנו עומדים בפני מצב ש – הממשלה אמורה להביא בשבוע הבא – עכשיו, המהות, על מה אנחנו מצביעים היום?

איתן כבל: על דחייה של שבועיים, שזה – בעצם יש להם שישה ימי עבודה.

איתן כבל: ראית מישהו מקים תאגיד בשישה ימים?

איתן כבל: יש להם שישה ימי עבודה.

שלי יחימוביץ': הקדוש-ברוך-הוא.

איתן כבל: הקדוש-ברוך-הוא.

איתן כבל: שישה ימים – שישה ימים – איך?

אריה מכלוף דרעי: שכנעת אותנו לבקש ארכה יותר גדולה.

איתן כבל: לא, תקשיב, קודם כול, אני אגיד לך את זה ככה: אם אתה שואל אותי, הולכת להיות ארכה.

איתן כבל: אני כבר בכלל לא בטוח שלא זה וזה הולכים לקום.

איתן כבל: אני אומר לך את זה עם יד על הלב, כמי שמלווה את התהליך הזה שנים.

איתן כבל: כי זה באמת לא מעניין אף אחד.

איתן כבל: רשות השידור לא מעניינת את ראש הממשלה.

איתן כבל: היא לא מעניינת אותו.

איתן כבל: האנשים האלה הם באמת כעפרא דארעא עבורו, ממש כך.

איתן כבל: ולכן, אני אומר את זה כאן, אני מנסה לחשוב – תראה, אדוני השר דרעי, אתה שר, שר בכיר, ראש מפלגה.

איתן כבל: מביאים אותך לפה, מטלטלים אותך – נכון שזה לא טלטול של שבת, אבל טלטלו אותך לפה, ואתה אפילו לא יודע מה רוצים ממך פה, ואין אף אחד כאן, בבניין הזה, שמבין בדיוק על מה הדיון.

איתן כבל: אתמול כדרר מנכ"ל משרד התקשורת את כולם, מנסה להסביר למה התאגיד החדש, שהוא חדש של החדש – איך הוא ישנה את המציאות, וכולנו מבינים שהוא מדבר שטויות, סליחה על הביטוי, שלי.

איתן כבל: הוא יודע לכדרר את כולם, פילבר.

איתן כבל: פילבר אלוף, מסובב את כולם.

איתן כבל: ואתמול יושבים ח"כים, מנסים לקבל תשובות אמיתיות על שאלות אמיתיות: איך זה יעבוד?

איתן כבל: את יודעת, השאלה הפשוטה: ב-15 בחודש, איך זה יעבוד?

איתן כבל: הם כל הזמן מנסים לדבר כאילו זה דומה לערוץ 2.

איתן כבל: מה, בערוץ 2 יש "קשת", יש "רשת" – זה לא דומה, לא דומה בכלום.

איתן כבל: אמרתי אתמול שזה לדבר על שיטת המשטר הישראלית ולהגיד שאנחנו רוצים נשיא; זה – או שיטה נשיאותית, או השיטה שלנו.

איתן כבל: כל ניסיון לערבב, בלי איזונים ובלמים נכונים – זה לא יהיה וזה לא יהיה.

איתן כבל: ובסופו של תהליך, אני אומר: כנראה שום דבר לא יהיה.

איתן כבל: אני אומר את זה בכאב.

איתן כבל: באמת שאני לא רואה אופק.

איתן כבל: בעיני – אני חושש מאוד שבסוף כולם ילכו הביתה, אלה ואלה – אלה ואלה.

איתן כבל: וזה נראה הרבה יותר קרוב לכך.

איתן כבל: כי אם הכול – זה לא רק עניינים משפטיים, שהיועץ המשפטי אישר לו או לא אישר לו; גם יש כאן עניינים של איך אתה מנהל את כל העסק הזה.

איתן כבל: והכול בגלל מה?

איתן כבל: את יודעת, האוצר אומר שכל דחייה של שבועיים עולה 17 מיליון שקל.

איתן כבל: אמרתי: כבר עדיף לתת לאלדד קובלנץ ולגיל עומר את ה-17 מיליון שקל, כי זה מה שראש הממשלה רוצה, שראשם יותז, ומכיוון שהוא לא הצליח להתיז את הראשים של קובלנץ וגיל עומר, עכשיו יש את ראש החדשות, הבחור החדש – איך קוראים לו?

איתן כבל: כן, שי משהו – –

שלי יחימוביץ': בר שי.

איתן כבל: – – בר שי, משהו כזה.

איתן כבל: בחור מוכשר, אומרים, מאוד מאוד – יותר זול לתת להם את ה-17 מיליון, אתה יודע, של הדחייה, אבל לתת לעסק לעבוד.

שלי יחימוביץ': אולי אפשר לקחת את הכסף הזה ולתת אותו דמי פרישה לאנשים שרוצים לפרוש?

איתן כבל: אמרתי.

שלי יחימוביץ': לא, לא להם.

איתן כבל: זה מה שהצעתי בוועדה.

שלי יחימוביץ': לעובדים הוותיקים.

איתן כבל: אבל זה מה שאמרתי להם.

איתן כבל: אמרתי: במקום לדחות בשבועיים, בואו קחו את הכסף הזה, 17 מיליון, תנו אותו למלבישה הזאת שמקבלת פנסיה של 400 שקל בחודש.

שלי יחימוביץ': רק מיליון מה-17.

איתן כבל: נכון, לא יותר מזה.

שלי יחימוביץ': לא את כל ה-17.

איתן כבל: אבל, אדוני השר, אתה יודע – וזו גם הזדמנות אישית לומר לך תודה על המעשה הגדול, שבעזרת השם, ב-23 בחודש, יחד אתך, יחד, בראשות שלי, גם ננצח בהסתדרות, כי זה המעשה הנכון והאמיתי למען העובדים במדינת ישראל.

איתן כבל: אני באמת מאמין בזה.

אריה מכלוף דרעי: אבל זה לא פייר שרק הסיעה שלנו נמצאת פה, במליאה.

איתן כבל: תשמע, כיוון שאנחנו מדברים על עובדים, אנחנו גם היחידים שדואגים להם.

אריה מכלוף דרעי: אין כאן אחרים.

איתן כבל: כן.

איתן כבל: צריך גם שהאמת תיאמר, בעניין הזה.

איתן כבל: ואני אומר את זה כך: אילו הייתה – שלי, תראי, עכשיו, לא תכננו את זה כך, אבל אם באמת הייתה הסתדרות חזקה במובן האמיתי של המילה, ערכית – – –

אריה מכלוף דרעי: למה?

אריה מכלוף דרעי: היא עשתה שביתה.

איתן כבל: בוודאי, דיברתי על זה.

איתן כבל: בוודאי.

איתן כבל: הייתה שביתה, העובדים חזרו לעבוד, רשות השידור – העובדים, הכול בסדר אתם, עובדי התאגיד, הכול בסדר.

איתן כבל: אני חוזר ואומר לך: שני אנשים הם האשמים בסאגה הזאת: יושב-ראש ההסתדרות וראש הממשלה, כל אחד מהמקום שלו, ושניהם משתמשים בצורה צינית בעובדים – הכי צינית שיש.

איתן כבל: אומר אתמול אחד העובדים: ראש הממשלה אומר לי, אני אתקן את רשות השידור, אני לא אאמין לו?

איתן כבל: ואומר יושב-ראש ההסתדרות: הם יקבלו עכשיו דמי פרישה מופלגים, וכולם יהיו חלק מהתאגיד – מה, לא נאמין לו?

איתן כבל: והם יודעים היום שאי-אפשר להאמין לא לזה ולא לזה, והמציאות מכה בהם יום-יום.

איתן כבל: ובשביל זה אדם כמוך צריך להיות שם, כי זו לא רק שאלה, שלי, מי השבית או לא השבית.

איתן כבל: כי אם היה ממד ערכי, של דגל מונף שהולך לפני המחנה, שיושב-ראש הסתדרות לא עושה קומבינה עם שר האוצר – הילכו שניים יחדיו בלתי אם נועדו?

איתן כבל: עוד לא ראיתי – ואני חבר של משה כחלון, מעריך אותו, אני בעדו, אבל לא מתקבל על הדעת ששר האוצר, ראש וראשון, מול ראש וראשון שאמור להגן על העובדים, שיושב-ראש ההסתדרות נותן הנחיה להחתים את 5,000 העובדים שצריך כדי שהסיעה של כחלון תקום.

איתן כבל: מה, כחלון התחיל לעבור בין המפעלים פתאום?

אריה מכלוף דרעי: לא ידעתי.

איתן כבל: חד-משמעית.

איתן כבל: בטוח לא ידעת?

אריה מכלוף דרעי: לא ידעתי.

איתן כבל: אז אספר לך.

איתן כבל: אם לא ידעת, אני אספר לך.

איתן כבל: הרי כדי להקים סיעה, או שאתה מביא 5,000 או שאתה מצטרף, כמו ששלי ואני חברנו זה לזה.

איתן כבל: אם לא, כמו שעשיתי לפני חמש שנים, אתה צריך להביא 5,000 חתימות של עובדים – מהספר.

איתן כבל: אתה לא יכול להביא סתם, לא כל עובד הסתדרות, רק מהספר, ובלו"ז הכי קצר שיש.

איתן כבל: ואיך יעשה את זה?

איתן כבל: עם כל הכבוד לכחלון, וזה, אתה יודע, הוא לא בדיוק פרוס בכל – זה גם עולם – אתה קצת מכיר את זה, או אפילו הרבה – אנשים חושבים, בחירות להסתדרות זה בחירות לכנסת; זה לא דומה, באלף ואחד פרמטרים.

איתן כבל: ובנסיבות האלה, הוא נתן את ההוראה לכל הוועדים לחתום את ה-5,000, כדי שהוא יהיה אתו יחד.

איתן כבל: עכשיו, עד פה זה בסדר, אבל אני אומר לך: אפילו, אתה יודע, החיים – אתה איש דתי מאוד.

איתן כבל: אני מעולם לא אמרתי שאני לא.

איתן כבל: אתה מבין בדיוק על מה אני מדבר.

איתן כבל: ובסופו של עניין, אני מסתכל על הדברים, ואני אומר: גם מראית עין חשובה.

איתן כבל: מראית העין.

איתן כבל: איך אתה יכול להיאבק למען העובדים מול שר האוצר אם אתה שותף מלא שלו – מלא מלא – מלא מלא?

איתן כבל: איך?

איתן כבל: איך?

איתן כבל: איך?

איתן כבל: בסוף, אתה יודע, הכול נהיה על ראשם של העובדים.

אריה מכלוף דרעי: יש גם איזשהו הסכם ביניהם?

איתן כבל: יש ביניהם.

איתן כבל: בוודאי, אני מניח.

שלי יחימוביץ': הסכם קואליציוני – –

איתן כבל: בטוח שיש הסכם קואליציוני.

שלי יחימוביץ': – – שכולל כסף וג'ובים.

איתן כבל: בוודאי.

איתן כבל: גם כסף, גם ג'ובים – הכול, אתה מבין?

איתן כבל: רק בגלל זה הוא לא ראוי להיות – ולו רק בגלל זה.

איתן כבל: ידע כל עובד.

אריה מכלוף דרעי: אבל אני חייב להגיד לך: עכשיו אנחנו יושבים הרי בתוך הסיעה.

איתן כבל: נכון.

אריה מכלוף דרעי: אני חייב לומר לך ששר האוצר בממשלה, בכנסת, לזכותו ייאמר: בכל הנושאים החברתיים הוא השותף הטוב ביותר שיכול להיות – הכי חזק.

איתן כבל: פתחתי ואמרתי, אדוני השר, כדי שלא תיפול שגגה, כמו שאני נוהג לומר.

אריה מכלוף דרעי: שנים, שנים לא היה כזה דבר.

איתן כבל: אני מסכים.

איתן כבל: משה כחלון הוא גם חבר, והוא גם ראש וראשון.

איתן כבל: אין ריאיון שתתפוס אותי – אני יכול להתווכח אתו, אני יכול להיות חלוק עליו, אבל אין, שנים לא היה שר אוצר חברתי ורגיש כמוהו – אין ויכוח.

איתן כבל: אבל זה לא – אתה יודע, אין לזה קשר.

איתן כבל: איך אומרים?

איתן כבל: אין לזה שום קשר – אני יכול לקבל עוד זמן?

נאוה בוקר: יש לך עוד דקה.

אריה מכלוף דרעי: שלי, שלי תתרום לך.

שלי יחימוביץ': אני תורמת לו חמש דקות.

שלי יחימוביץ': באמת.

איתן כבל: מה שאני בעצם רוצה לומר, בשורה התחתונה, הוא שבסוף בסוף, אנחנו אנשים פוליטיים.

איתן כבל: אנחנו אנשים פוליטיים.

איתן כבל: וכאנשים פוליטיים אנחנו אומרים שלא מתקבל על הדעת שהחתול והשמנת חוברים להם זה לזה.

איתן כבל: לכן – אני כבר, איך אומרים, לצערי אמור לסיים, ויש לנו עוד עבודה, והפועלים – אתה יודע, העבודה לוחצת, 23 הולך וקרב.

נאוה בוקר: היא תרמה לך חמש דקות, אם אתה רוצה.

איתן כבל: לא לא, בסדר, אני מעדיף לרוץ להקשיב – כמה זמן יש לך לדבר?

שלי יחימוביץ': חצי שעה.

נאוה בוקר: חצי שעה.

איתן כבל: אז אני מעדיף לעשות את המטלה, להיות שם בזמן – אשמע אותך רק בפתיחה.

איתן כבל: ואני אומר לכם שוב, אנחנו כאן במציאות שהכול ידוע מראש, ואת יודעת את זה, כולנו יודעים את זה.

איתן כבל: ואם – זה המשפט האחרון – שלי, אם הייתה הצבעה חשאית פה, בבית הזה, עכשיו, החוק הזה לא היה עובר, ורוב חברי הקואליציה לא היו תומכים בחוק הזה.

איתן כבל: תודה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חברת הכנסת שלי יחימוביץ, בבקשה.

נאוה בוקר: 30 דקות לרשותך.

שלי יחימוביץ': איתן, אני מעריכה את העובדה שחברי סיעת הבית החברתי כולם נמצאים כאן, במליאה, אבל אתה משוחרר.

איתן כבל: חמש דקות ואני אלך.

שלי יחימוביץ': אדוני השר, גברתי היושבת-ראש, חברי חבר הכנסת איתן כבל, מליאה ריקה, עובדות ועובדי רשות השידור, עובדות ועובדי התאגיד, אני אעשה דבר שמעולם לא עשיתי, אף שאני כבר עשר שנים חברת כנסת, ונאמתי כאן הרבה נאומים, אני פשוט אקרא, במלואו, מההתחלה ועד הסוף, כלשונו, נאום שנאמתי כאן במליאה ב-29 ביולי 2014, בקריאה שנייה ושלישית של חוק התאגיד.

שלי יחימוביץ': והדברים האלה, שנאמרו לפני שלוש שנים, כאשר נחקק החוק הנואל הזה, שהתנגדתי לו מלכתחילה, מתחילתו ועד סופו, ואפילו צפיתי מה יעלה בגורלו – כל הדברים האלה נכונים גם להיום, וגם שמים בקונטקסט את הסיטואציה ההזויה שבה נחקק החוק, בעיצומו של "צוק איתן", בעודנו שוכלים את בנינו, בבהילות ובמהירות.

שלי יחימוביץ': אז מהתחלה: "גברתי היושבת-ראש" – זאת לא היית את, גברתי היושבת-ראש – "חברי חברי הכנסת, אני מרגישה מאוד לא בנוח לדון בנושא הזה בעיצומם של הימים האלה, כאשר משפחות קוברות את בניהן ממש בשעה הזאת, כשהורים יושבים שבעה על ילדיהם, כשחיילי צה"ל נלחמים בחזית".

שלי יחימוביץ': ואז קורא חבר הכנסת אייכלר קריאת ביניים: "מה בוער להביא את זה היום?", ואני עונה לו: "נכון, אתה צודק, נכון וראוי להמשיך את עבודת הכנסת גם בימי מלחמה, כדי להפגין התנהלות ממלכתית שלטונית תקינה של כל מוסדות השלטון ומוסדות המדינה, אבל היה ראוי יותר שנקדיש את הדיונים למה שמתרחש עכשיו בחזית, בעורף, לכל ההשלכות האדירות והנרחבות של מה שמתרחש בכל חלקי החברה הישראלית, ובוודאי להצדיע, לתת כבוד, להביע אמפתיה לכאב העצום שמלווה עכשיו משפחות רבות בישראל" – הימים, אני מזכירה, ימי "צוק איתן" – "על הרקע הזה, עוד יותר לא נהירה האובססיביות הזאת, לדון בחוק הזה כמעט 24 שעות ביממה, ובנחישות שאין כמוה" – מזכיר משהו, הנחישות הזאת, אותן 48 שעות שאנחנו נמצאים כאן בבהילות, בעיצומה של פגרה, לא כדי לדון בעניינים החשובים באמת, שמתרחשים מתחת לאפנו, אלא לדון באותו חוק שרומס – וחוזר על עצמו בתצורות שונות – כל פעם קבוצה אחרת של עובדים, וכל פעם בסיס ויסוד אחר של חופש הביטוי ושל חופש העיתונות.

שלי יחימוביץ': אבל אני חוזרת לאותו נאום מיולי 2014.

שלי יחימוביץ': "הלוואי", אמרתי אז, "שהנחישות הזאת הייתה מופגנת כלפי חלשים בחברה, כלפי עניים, כלפי מנוצלים, כלפי מטרות צודקות, וכאן – ממש אש קנאית בעיניים.

שלי יחימוביץ': על מה?

שלי יחימוביץ': הדחיפות הזאת, בעיצומה של מלחמה, גם להעביר את ההרס והחורבן הזה, של מקום שלם, עם דופק פועם, שתרם כל כך הרבה למדינה.

שלי יחימוביץ': "אני לא אומר את כל מה שיש לי לומר פה על החוק הרע, הנואל והמזיק הזה, אם כי אני יכולה לדבר הרבה מאוד, ואני חושבת שבוודאי יחסית לחברי כאן

שלי יחימוביץ': אני מכירה את רשות השידור היטב.

שלי יחימוביץ': גילוי נאות ידוע" – אמרתי – "גדלתי מקצועית ברדיו.

שלי יחימוביץ': התחלתי ככתבת של הרדיו בבאר-שבע, בדרום.

שלי יחימוביץ': הרבה מאוד מהדברים שאני יודעת, ממי שאני, מהדברים שאני מאמינה בהם, נרכשו ברדיו – העברית, האתוס, חסיון המקורות, דיסקרטיות, סוג של הגינות והכלה של כל העמדות בחברה הישראלית, מקצוע – את כל זה למדתי שם, במסדרונות ובשטח של 'קול ישראל', וגם, אפרופו החוק הזה, ספגתי את כל ההתעללויות שעובדי רשות השידור לדורותיהם סופגים".

שלי יחימוביץ': אני עדיין קוראת את הנאום שנאמתי כאן

שלי יחימוביץ': לפני שלוש שנים: "אגיד לכם בכנות, את הלחצים הפוליטיים חטפתי גם מממשלות העבודה וגם מממשלות הליכוד, באופן זהה ובלתי מפלה לחלוטין; כל ממשלה בתורה הרגישה שרשות השידור שייכת לה בדין, ושמי שמשדר בה, מי שמגיש ומי שעורך, חייב להיות השופר שלה, והדרכים תמיד תמיד היו בלתי נעימות.

שלי יחימוביץ': "עוד אומר, בהגינות, שלימים עברתי לערוץ המסחרי, לחדשות ערוץ 2, ולכן יש לי יכולת להשוות בין לחצים של פוליטיקאים לבין לחצים של בעלי הון, שהם הזכיינים, המפרסמים, שהם הבעלים, שיש להם השפעה עצומה.

שלי יחימוביץ': ואני אומרת: לא מעוקצו של זה ולא מעוקצו של זה, לא מדבשו של זה ולא מדבשו של זה, אבל באמת אני לא יודעת להגיד לכם מה יותר גרוע; לפעמים כוחו של ההון הרבה יותר מצמית מכוחו של השלטון", ורק זו לבדה סיבה מספיק טובה לחשיבות העצומה של שידור ציבורי עצמאי – זאת לא הסיבה היחידה.

שלי יחימוביץ': ועוד אמרתי לפני שלוש שנים כאן, באותה הצבעה בקריאה שנייה ושלישית על חוק התאגיד, השידור הציבורי: "לשבור, להרוס, לסגור – נורא נורא קל.

שלי יחימוביץ': לבנות מחדש – מאוד מאוד קשה.

שלי יחימוביץ': אני מתקשה לראות", אמרתי, "לאחר ההרס והמחיקה של רשות השידור, בנייה שלה מחדש באופן שהיא באמת תהיה רשות שידור ממלכתית ותמלא את מחויבויותיה לציבור.

שלי יחימוביץ': ולמלא מחויבויות לציבור, משמע לא תמיד להיות עם רייטינג גבוה, ולא תמיד לנסות לקלוע ללב-לבו של הקונסנזוס, אלא לייצג קבוצות מודרות, של מיעוטים, של אנשים שאין להם נראות בכלל, בערוצים המסחריים.

שלי יחימוביץ': בכלל.

שלי יחימוביץ': המחויבות הזאת לשידורי הרדיו בכל מיני שפות, שידורים לטובת קבוצות באוכלוסייה שלא מיוצגות במיינסטרים.

שלי יחימוביץ': אני", אמרתי, "ממש ממש איני משוכנעת שבבנייה מחדש, אם היא בכלל תתרחש", אמרתי, "הדבר הזה יישמר.

שלי יחימוביץ': "פגמים?

שלי יחימוביץ': פגמים יש בשפע.

שלי יחימוביץ': אני יכולה עכשיו לספר לכם על כל הפגמים.

שלי יחימוביץ': כל גוף פגום אתם מוחקים ומתחילים מחדש?

שלי יחימוביץ': עושים restart?

שלי יחימוביץ': משרד האוצר הוא משרד מושלם?

שלי יחימוביץ': לשכת ראש הממשלה היא מקום מושלם?

שלי יחימוביץ': תחשבו לסגור את לשכת ראש הממשלה?

שלי יחימוביץ': איך הפגמים יכולים להיות עילה לסגירה ומחיקה?

שלי יחימוביץ': הם יכולים להיות עילה לתיקון, הם יכולים עילה לרפורמה.

שלי יחימוביץ': "ועוד – יש לי לומר כהנה וכהנה, אבל יש דבר אחד שהוא חמור במיוחד, והוא קו פרשת מים" – ואת זה אמרתי כאן לפני שלוש שנים, ואני קוראת ממה שאמרתי אז, ואני רוצה לחזור על כך, כי מדובר בדבר החמור ביותר שקרה כאן – "וזה לסגור מקום עבודה על 1,800 עובדיו, ולפתוח אותו מחדש בתנאים חדשים, מחדש.

שלי יחימוביץ': מה היינו אומרים", אמרתי אז, "אם נוחי דנקנר היה עושה דבר כזה?

שלי יחימוביץ': מה היינו אומרים אם תשובה היה עושה דבר כזה?

שלי יחימוביץ': מה היינו עושים אם חברות, אפילו בין-לאומיות, כמו 'קומברס' או 'נייס', היו יום אחד מחליטות, בהחלטה מינהלתית שהייתה מתקבלת ב-board הבין-לאומי, לסגור את החברה בישראל, לפטר את העובדים שלה, ולפתוח אותה למחרת מחדש עם עובדים בתנאים חדשים?

שלי יחימוביץ': זה קו פרשת מים, זה הרס של כל מה שאנחנו יודעים ומכירים ביחסי עבודה.

שלי יחימוביץ': לא היינו מוחלים על זה לשום גוף פרטי.

שלי יחימוביץ': והמדינה עושה את זה?

שלי יחימוביץ': זאת הדוגמה שהמדינה נותנת ליחסי העבודה במדינת ישראל?

שלי יחימוביץ': " שימו לב, זה נאום מ-2014.

שלי יחימוביץ': "לכן, מובן שאצביע נגד החוק הזה", אמרתי.

שלי יחימוביץ': "אני יודעת", אמרתי, "שיש עובדים ברשות השידור שרוצים שנצביע בעד החוק" – זה היה, מאז הם התפכחו.

שלי יחימוביץ': אני יודעת שלפחות אחד מהם צופה בנו עכשיו, כי הוא שלח לי הודעת ווטסאפ לפני כמה דקות, והיו לי ויכוחים מרים אתו, ואמרתי לו מה שאני אומרת כאן: קל להרוס, קשה לבנות.

שלי יחימוביץ': הורסים בשנייה, ואותו חזון דמיוני של הדבר הנפלא והמושלם שנבנה בעיני רוחנו, קשה מאוד להוציא אותו לפועל.

שלי יחימוביץ': "אני חולקת עליהם", אמרתי – על אותם עובדים שרוצים בסגירה.

שלי יחימוביץ': "אני רוצה גם, בהזדמנות הזאת, להודות לכל העובדים הנפלאים שעובדים ברשות השידור ועושים עבודה מקצועית ומסורה כנגד לחצים בלתי אפשריים, עוברים לפעמים ממש התעללות נפשית, ושומרים על חוט שדרה מקצועי, אבל החוק הזה, שיעבור כאן היום" – כלומר אז, לפני שלוש שנים – "לצערי, הוא חוק שהנזק שלו הוא לא רק נזק לשידור הציבורי, אלא נזק בכלל, לכל המרקם של ההגינות, של יחסי העבודה, של האחריות ההדדית, של הסולידריות, של עשה ואל תעשה בחברה הישראלית".

שלי יחימוביץ': עד כאן הנאום מלפני שלוש שנים, ובחזרה לימינו אלה.

שלי יחימוביץ': באמת, אין לי שום חשק להיות נביאת זעם שנבואתה מתגשמת, אני לא נביאה, לא היה צריך להיות חכם גדול כדי לדעת את התוצאות של ההרס הזה, תוך דמיוּן הדבר החדש והמופלא והמושלם שייבנה במקום, אבל אשר יגורתי בא לי, והדבר הזה קרה.

שלי יחימוביץ': ועכשיו, אחרי שעובדי רשות השידור עברו את ההזנחה הנואלת והקשה מכול, ואחרי שהם היו בשר תותחים לתקדים בשוק העבודה שאין עליו סליחה ואין עליו כפרה – וכמו שאמר כאן קודם חברי, הוא נעשה בברכתו ובשותפותו המלאה של מי שהיה אמור להיות לעובדים לפה ולהילחם את מלחמתם ולעמוד כחומה בצורה מול המהלך התקדימי הזה, יו"ר ההסתדרות – שותף מלא; הוא לא ניסה לרגע אחד להיאבק.

שלי יחימוביץ': אני באתי אליו, ואני יודעת היום שבאו אליו גם עובדים אחרים, ממגזרים אחרים, ואמרו לו: היום הם ומחר אנחנו; ברגע שנקבע המודל הזה, של סגירה-פתיחה, של סגירת מקום עבודה, מחיקה שלו מעל פני האדמה, ופתיחה מחדש של מקום עבודה אחר, עם אותן מטרות ממש, כשאותם עובדים – חלק מהעובדים נקלטים, זה מאוד יפה, ואנחנו יודעים בדיוק מי אחראי לקליטה של אותם עובדים – לא יו"ר ההסתדרות – כשאותם עובדים נקלטים בכלל בתנאים חדשים, וזכויותיהם לא מובטחות, ובכלל אין הסכם קיבוצי במקום החדש שנפתח.

אורלי לוי אבקסיס: חצאי משרות.

שלי יחימוביץ': חצאי משרות.

שלי יחימוביץ': באותו חוזה שחתום עליו יו"ר ההסתדרות גם כתוב: "מיקור חוץ".

שלי יחימוביץ': כלומר הוא בעצמו חותם על הסכם שמאפשר העסקת עובדי קבלן.

שלי יחימוביץ': לא די באותו כתם שלא יימחה של סגירת מקום עבודה.

שלי יחימוביץ': אני מקווה שהעובדה שקראתי כאן את הנאום שנשאתי לפני שלוש שנים והתייחסתי נקודתית לנקודה הזאת, החמורה מכול – אני מקווה שזה מנקה אותי מכל חשד לכך שאני אומרת את זה לטובת קמפיין הבחירות להסתדרות.

שלי יחימוביץ': מדובר באמת כל כך בסיסית וברורה שלא צריך שום קמפיין בחירות כדי לומר אותה.

שלי יחימוביץ': לסגור מקום עבודה בישראל, למחוק אותו מעל פני האדם ולהקים אחר תחתיו עם אותן מטרות בדיוק?

שלי יחימוביץ': הרי כל מעסיק אחר, לו היה עושה את זה, המדינה הייתה עומדת על הרגליים האחוריות.

שלי יחימוביץ': הממשלה, אגב, הייתה מתערבת, הכנסת הייתה מתערבת.

שלי יחימוביץ': וכאן הדבר הזה קורה בברכתו – תוך מחלוקת בתוך הבית הזה – אני התנגדתי, אחרים הסכימו; חלק חשבו שאין ברירה, הדבר יקרה, לכן הם צריכים להיות מעורבים; חלק האמינו בזה עם אש יוקדת בעיניים כאילו הם מחוללים כאן איזה מעשה נסים, נזר הבריאה, ממש בוראים את הארגון המושלם על-פי חזונם.

שלי יחימוביץ': המחלוקת הזאת היא לגיטימית, כשלעצמה, אבל מגינם של העובדים, מנהיגם של העובדים, לא מנסה אפילו להיאבק?

שלי יחימוביץ': הוא נכנע מייד ומקבל את זה – מי צריך את הצרה הזאת על הראש?

שלי יחימוביץ': גם לו חמק ב"צוק איתן".

שלי יחימוביץ': אז הנה, היו כמה מאתנו שב"צוק איתן", גם בעודנו מסתובבים בשטח, מבקרים את החיילים הלוחמים, בעודנו מנחמים משפחות ועוברים מבית לבית, בעודנו מנסים לסייע ליישובי הדרום שנאנקים תחת אימי המלחמה הזאת – הנה, כמה מאתנו, ולא מעטים, כן מצאו זמן לעסוק ביסודיות רבה ביותר באותו חוק נואל, על-כורחנו, כי חשבנו שזה הזוי שבעיצומה של מלחמה, בבהילות כזאת, כל כך כל כך בוער לסגור מקום עבודה ולפגוע בשידור הציבורי.

שלי יחימוביץ': ועכשיו, אחרי שעובדי רשות השידור היו קורבן לתקדים הנורא הזה, עכשיו עובדי התאגיד הם הבאים בתור.

שלי יחימוביץ': כי בדיוק מה שעשו לעובדי רשות השידור עושים עכשיו להם, תחת איזו גחמה שלטונית בלתי מוסברת ומשתנה לפי חילופי מצב הרוח, חילופי מנעד הכוח, חילופי שלטון, חילופי גחמות, בדיוק אותו הדבר קורה להם.

שלי יחימוביץ': וכאן מדובר באנשים שהם פחות ותיקים, אבל הם אנשים צעירים, מטופלים בתינוקות, בילדים צעירים, חלקם לקחו משכנתה, מקצתם עזבו בטריקת דלת מקום עבודה טוב – בטריקת דלת, כי לא סולחים להם; הרי אתם יודעים, למעסיק מותר לפטר עובד, אבל עובד, אם הוא חלילה עוזב את מקום עבודתו והולך למקום עבודה אחר, הוא עושה הרי מעשה שלא ייעשה.

שלי יחימוביץ': אז חלקם, גם אם היו מאוד מרוצים מהם במערכות שהם הועסקו בהן קודם, לא יקבלו אותם בחזרה, כי הם עשו את המעשה הבלתי-נסלח ועברו לתאגיד, אין להם לאן לחזור.

שלי יחימוביץ': הם האמינו – הם האמינו לממשלת ישראל, הם האמינו שהתקבלה החלטת ממשלה ואכן מוקם אותו גוף שידור ציבורי חדש, והם באו מלאי חזון, ואופטימיות, ורצון לעבוד במקום החדש הזה.

שלי יחימוביץ': ולא רק זה, הם גם הצטרפו להסתדרות – הם סברו, לפי תומם, שאם הם יהיו חברי הסתדרות, ההסתדרות תגן עליהם.

שלי יחימוביץ': אני לא יודעת על בסיס מה באה ההנחה האופטימית הזאת אחרי שהם ראו מה קורה לחבריהם רגע אחד לפני, אבל באמת היה כאן תום לב, זה באמת היה מהלך ראוי ונכון של התאגדות תחת יו"ר ארגון העיתונאים.

שלי יחימוביץ': ואכן, הם כולם חברי הסתדרות עכשיו, אבל זה בכלל לא מפריע ליושב-ראש ההסתדרות, עכשיו, לעשות את הקלקולציה החשבונאית, ולעשות את החשבון ששם יש פחות עובדים ושם יותר, אז אולי עכשיו כדאי לו לסגור אותם, אחרי שהוא סגר את אלה, ובאותו חשבון קטן אולי להרוויח קצת יותר.

שלי יחימוביץ': פשוט הפקרה.

שלי יחימוביץ': פשוט מעילה באמון.

שלי יחימוביץ': פשוט יצירת תקדימים בזה אחר זה, של דברים שלא ייעשו ביחסי העבודה במדינת ישראל.

שלי יחימוביץ': והציניות, הכול כל כך שקוף עד שלא נעים – לי לא נעים להסתכל על זה.

שלי יחימוביץ': שביתה במשק.

שלי יחימוביץ': אגב, בלי שניתנה הוראה או הנחיה, מה שקורה בשביתות אמיתיות; הרי צריך להיערך, בסוף יש דברים שצריכים לדעת אותם מראש: טיסות, מעברי גבול, כל מיני דברים, אי-אפשר בשנייה אחת לכבות משק שלם.

שלי יחימוביץ': גם – על מה?

שלי יחימוביץ': פגשתי אתמול פקיד בכיר של האוצר, שאני מכירה אותו הרבה זמן, והוא פשוט צחק צחוק גדול ואמר:

שלי יחימוביץ': כל מה שהושג אחרי איומי השביתה, וזימונו של יו"ר ההסתדרות אל שר האוצר, ופתרון המשבר – אותם 50 תקנים – הכול היה כתוב לפני איום השביתה בכלל.

שלי יחימוביץ': הוא אומר: מה הם מבלבלים לנו את המוח, הכול כבר היה סגור וחתום, מדובר בהעמדת פנים אחת גדולה.

שלי יחימוביץ': מישהו מאמין לזה שאכן הייתה כוונה אמיתית להשבית את המשק?

שלי יחימוביץ': ואז, שני המוחות הגאוניים, שר האוצר ויו"ר ההסתדרות, התכנסו יחד ומצאו את הפתרון, ואז ניצלו עובדי רשות השידור מצרה גדולה, בזכות ההישג העצום הזה, והשביתה בוטלה.

שלי יחימוביץ': כמה אפשר לרמות את הציבור?

שלי יחימוביץ': ואני רוצה להגיד לכם, שלי זה כואב יותר.

שלי יחימוביץ': למה?

שלי יחימוביץ': כי זכות השביתה, בעיני, היא זכות חשובה מאוד מאוד.

שלי יחימוביץ': בכלל, זכות ההתארגנות, זכות של עובדים להשמיע את קולם כקבוצה – היא נקנתה בדם ויזע, ברחובות שיקגו וברחובות טורונטו, על-ידי עובדים שתבעו לעצמם זכות מינימלית שלא להיות משועבדים מבוקר עד לילה בלי דברים בסיסיים כמו שכר מינימום.

שלי יחימוביץ': והם יצאו לרחובות, ושילמו, אגב – ודם נשפך על הזכות הזאת.

שלי יחימוביץ': הזכות הזאת עוגנה באמנות בין-לאומיות ובחקיקה בכל מדינה ומדינה, בוודאי במדינות הנאורות והמערביות, וזאת זכות שיש עליה איום כל הזמן.

שלי יחימוביץ': בכלל, אנשים – יש גורמים אינטרסנטיים שמאוד לא רוצים עבודה מאורגנת במשק, זה נורא נורא מפריע להם.

שלי יחימוביץ': עובדים מאורגנים זה צרה צרורה.

שלי יחימוביץ': הם נורא אוהבים עובדי קבלן: כל כך נוחים, גמישים, אפשר להיפטר מהם, אף אחד לא מכיר אותם, הם חלק מחבילת עבודה, מספק שירותים, ממכרז.

שלי יחימוביץ': עובדת קבלן יכולה יום אחד ללכת לעולמה, ובמקומה תבוא אחרת ותנקה, ואף אחד לא ידע את שמה.

שלי יחימוביץ': היא יכולה להיות חולה, היא יכולה ללדת ילד, היא יכולה לשכול ילד, ואיש לא ידע, כי היא חלק מחבילת עבודה.

שלי יחימוביץ': ונורא נוח, להרבה מאוד גורמים, כולל למדינה כמעסיק, שהיא אחת האחראיות המרכזיות לתופעה המפחידה הזאת, של outsourcing והפרטות ומכרזים וחצאי הפרטות.

שלי יחימוביץ': וזכות ההתארגנות הזאת מעצבנת הרבה אנשים, וכל הזמן מאיימים עליה, וכל הזמן תוקפים אותה, ובוודאי את זכות השביתה – כל כך הרבה אגדות על הורדת השלטר.

שלי יחימוביץ': הורדת שלטר, אגב, לא קרתה מעולם במדינת ישראל, רק שתדעו, למען העובדות.

שלי יחימוביץ': אבל השנאה הזאת לעבודה המאורגנת, שבאה באמת לידי שיא באותו סרטון תעמולה של ראש הממשלה, שבו נראו עובדי רשות השידור כפעילי "חמאס" – אני מניחה שגם הוא מצטער היום על אותו תשדיר.

שלי יחימוביץ': אבל מה עושה יו"ר ההסתדרות כשהוא מביים ניסיון איום בשביתה?

שלי יחימוביץ': הוא פוגע בזכות השביתה.

שלי יחימוביץ': הוא הופך אותה למכשיר פוליטי.

שלי יחימוביץ': הוא משתמש בה לכבוד הבחירות להסתדרות.

שלי יחימוביץ': הרי אין אף אחד שחושב שאיום השביתה הזה, והפעילות הנמרצת הפתאומית הזאת, אחרי שלוש שנות תרדמת, היו אלמלא היו בחירות ב-23 במאי ואלמלא כיסאו היה רועד.

שלי יחימוביץ': כלומר, הוא לוקח את הזכות הקדושה הזאת – כן, בעיני היא קדושה – זכות ההתארגנות, וזכות השביתה, והופך אותה למכשיר ציני – משעבד לטובת האינטרסים הפוליטיים שלו את כל העובדים במשק.

שלי יחימוביץ': אפשר לשחק יותר טוב מזה לטובת המקטרגים נגד זכויות עובדים ולטובת אלה שרוצים לקחת את הזכויות האלה?

שלי יחימוביץ': זה דבר מאוד חמור.

שלי יחימוביץ': מה שקרה כאן זה פגיעה בזכות השביתה, וכרסום במעמד שלה, ומתן נשק בידי מי שרוצים לחסל אותה, ואין על זה סליחה, כפי שאין סליחה על אותו כתם של סגירת מקום עבודה ופיטורי כל עובדיו לטובת פתיחתו מחדש.

שלי יחימוביץ': וגם עכשיו, הציניות נמשכת, אין גבול, פשוט אין גבול – דחייה בשבועיים.

שלי יחימוביץ': בעצם כבר אומרים לנו: זה לא שבועיים, יש עוד שבועיים אחריהם.

שלי יחימוביץ': כשיו"ר ועדת הכנסת כבר מסיר את ההתנגדות שהייתה לו לרגע לדחייה בעוד שבועיים, והכול כבר מסודר, ואיכשהו נגיע ליום הבחירות להסתדרות, בסידור פלאי שכזה, כי הרי אנחנו יודעים שבכל סידור ובכל פשרה ובכל הישג מדומה – – –

אריה מכלוף דרעי: חברת הכנסת, אולי תגידי לאומה מה תאריך הבחירות – – –

שלי יחימוביץ': 23 במאי.

אריה מכלוף דרעי: זה סוד.

אריה מכלוף דרעי: זה סוד.

אריה מכלוף דרעי: הם לא מפרסמים את זה.

שלי יחימוביץ': 23 במאי.

שלי יחימוביץ': באמת קשה לדעת את התאריך.

אריה מכלוף דרעי: למה לא מפרסמים את זה?

שלי יחימוביץ': אין לי מושג.

שלי יחימוביץ': יכול להיות שהם לא רוצים שאנשים יגיעו להצביע?

אריה מכלוף דרעי: הנה, מזכירת הכנסת לא יודעת מתי הבחירות להסתדרות.

שלי יחימוביץ': היא אומרת שהיא לא צד.

שלי יחימוביץ': אי-אפשר – – –

אריה מכלוף דרעי: אני לא צד, אבל סתם – האישה הכי אינטליגנטית פה בבניין, והיא לא יודעת מה תאריך הבחירות.

שלי יחימוביץ': נכון.

שלי יחימוביץ': אתה יודע למה?

שלי יחימוביץ': אני מניחה שהיא קיבלה הודעה לבוחר.

שלי יחימוביץ': ירדנה, סליחה, אנחנו לא נדבר עלייך.

שלי יחימוביץ': נדבר על אישה מדומה, בשם י', שקיבלה הודעה לבוחר – אנשים מתקשרים, אומרים: קיבלנו הודעה לבוחר, אבל לא כתוב התאריך.

שלי יחימוביץ': אני אומרת: תסתכלו טוב, זה כתוב.

שלי יחימוביץ': ואכן זה כתוב באותיות קטנות ודהויות.

שלי יחימוביץ': דהויות, כדי שחס וחלילה לא ידעו מתי הבחירות, מפחד שאנשים יבואו ויצביעו – מה שהם רוצים – ולא אנקוב במה הם רוצים, כי אני לא רוצה לעשות תעמולת בחירות מעל הדוכן הזה.

שלי יחימוביץ': על כל פנים, אותה דחייה, עכשיו בשבועיים ואחר כך בעוד שבועיים, נועדה – הרי בסוף, אנחנו יודעים שמכל פתרון מדומה, מאות רבות מאוד של עובדים ימצאו את עצמם בלא מטה לחמם, על משפחותיהם; אז למה לעשות את הצרות האלה ליו"ר ההסתדרות לפני הבחירות?

שלי יחימוביץ': בואו נדחה את גל הפיטורים הזה ליום אחרי.

שלי יחימוביץ': זאת המשמעות של הדחיות בשבועיים ועוד שבועיים – ואופס, הגענו ליום הבחירות להסתדרות.

שלי יחימוביץ': עכשיו, למה זה קורה?

שלי יחימוביץ': איך פתאום כולם מסכימים, גם ראש הממשלה, גם שר האוצר וגם יו"ר ההסתדרות?

שלי יחימוביץ': כי שר האוצר ויו"ר ההסתדרות כבר כרתו ביניהם ברית פוליטית: יו"ר ההסתדרות הקים סיעה בשביל שר האוצר בתוך הקואליציה שלו בהסתדרות, סיעה שמעולם לא הייתה לה כוונה, אפילו לשנייה אחת, להתמודד בבחירות האלה.

שלי יחימוביץ': היא הוקמה באופן פיקטיבי.

שלי יחימוביץ': זה מין צינור הזרמה של ג'ובים וכסף מיו"ר ההסתדרות לשר האוצר – דבר שלא היה ולא נשמע.

שלי יחימוביץ': מי יכול להאמין לנציג העובדים כשהוא בא אל שר האוצר ומאיים עליו בעיצומים ובשביתה, ואחר כך הם מסתגרים בחדר ויוצאים עם איזה פתרון גואל – מי יכול להאמין לו שהוא באמת חבר של העובדים ולא חבר של שר האוצר, כשהם בתוך קואליציה פוליטית, בעיצומה של קומבינה פוליטית?

שלי יחימוביץ': ושוב, גם אני אחזור כאן על הדברים שנאמרו קודם.

שלי יחימוביץ': אני באמת מעריכה, מחבבת ומכבדת את שר האוצר משה כחלון; אני חושבת שהוא עושה גם דברים ראויים, אבל המהלך הזה הוא לא ראוי.

שלי יחימוביץ': אתם יודעים מה?

שלי יחימוביץ': בעצם, במחשבה שנייה, מבחינת שר האוצר זה מהלך מאוד משתלם ונכון, הגיוני; מבחינת מנהיג עובדים, ללכת יד ביד עם מי שמייצג את המעסיק הגדול ביותר במשק?

שלי יחימוביץ': מי שצריך לייצג כל כך הרבה עובדים שקשורים לאותו שר אוצר?

שלי יחימוביץ': ועכשיו כולם מסתדרים להם עם הדחייה הזאת של עד אחרי הבחירות להסתדרות.

שלי יחימוביץ': אני לא חושבת שאת ראש הממשלה זה מעניין באמת, אבל הוא רוצה את שלו – כרגע, את חיסולו של התאגיד, ואת רשות השידור, שהוא התאהב בה התאהבות מאוחרת שכזאת; אחרי שנים של עוינות, לפתע עידן חדש מלבלב, מגן העובדים, אוהב רשות השידור.

שלי יחימוביץ': אז הוא רוצה את שלו, ושר האוצר רוצה את שלו, ויו"ר ההסתדרות רוצה את שלו, ויד רוחצת יד.

שלי יחימוביץ': ומי משלם את המחיר בסוף?

שלי יחימוביץ': העובדים.

שלי יחימוביץ': הם כלי המשחק, הם המכשיר, אתם משתעשעים, אותם מרמים, בהם עושים מניפולציות, פעם זה ופעם זה.

שלי יחימוביץ': תמיד נותנים לאחד להבין שכל פתרון יהיה על חשבונו אם הצד השני יקבל, ולהפך.

שלי יחימוביץ': אני חייבת להגיד לכם, באמת, אני מלווה את עולם העבודה הרבה שנים, קודם כעיתונאית וכבר עשר שנים כפוליטיקאית – ציניות כזאת ומשחק כל כך אכזרי בחייהם של בני-אדם, של מפרנסים, של משפחות, דבר כזה עוד לא ראיתי.

שלי יחימוביץ': העניין הוא שזה עינוי מתמשך, מתמשך, ייסורים מתמשכים, כל פעם טירוף אחר, והם ממשיכים להיות בשר תותחים של הטירוף הזה.

שלי יחימוביץ': וגם, צריך לומר, זה גם סוג של שיעור בצניעות, גם לשרים וגם למחוקקים, שהם משוכנעים שהם יבראו עולם חדש.

שלי יחימוביץ': ואני לא בן-אדם שמרני, אני כן בן-אדם עם אלמנטים מהפכניים, שרוצה בשינויים, אבל כל כך קל להרוס וכל כך קשה לבנות – מה שאמרתי לפני שלוש שנים בחוק הזה.

שלי יחימוביץ': באמת שיעור בצניעות.

שלי יחימוביץ': לפני שאתם מקימים את הדבר הנפלא הזה, שאותו אתם מבטיחים במסיבות עיתונאים ובהבטחות בחירות ואחר כך באיזו חקיקה חפוזה ונמהרת, אל תהרסו את הקיים.

שלי יחימוביץ': באמת, היו כאן לפנינו כמה דורות שהקימו בכל זאת כמה דברים יפים.

שלי יחימוביץ': והדברים אינם נקיים מפגמים: במערכת הבריאות שלנו לא חסרים פגמים; מישהו חושב לחרב את בתי-החולים הממשלתיים עכשיו ולהקים במקומם משהו דמיוני, אחר?

שלי יחימוביץ': מערכת החינוך על כל פגמיה – מישהו רוצה פה לסגור את מערכת החינוך הישראלית ולהקים במקומה מערכת חינוך דמיונית?

שלי יחימוביץ': תנו כבוד בכל זאת למבנים הקיימים, שפרו אותם, תקנו אותם, הילחמו למענם, לתקציבים למענם, להתנהלות יותר מוסרית שלהם, יותר שוויונית, יותר צודקת.

שלי יחימוביץ': אבל אל תהרסו, כי קל להרוס וקשה לבנות.

שלי יחימוביץ': תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת אחמד טיבי, בבקשה.

נאוה בוקר: עשר דקות לרשותך.

אחמד טיבי: גברתי היושבת-ראש, אדוני השר, אני רוצה לפתוח דווקא באירוע החמור המצער שהתרחש אתמול באל-זרנוג בנגב, כאשר מוחמד ועומר אבו קוידר, ילדים, בני-דודים, נהרגו כתוצאה מתחמושת נפל שהייתה במקום.

אחמד טיבי: זה אירוע חמור ביותר.

אחמד טיבי: רשלנות, רשלנות פושעת, אבל שני ילדים נהרגו, ואני משתתף בצערם.

אחמד טיבי: זה אומר הרבה על היחס של הממשלה אל הכפרים הלא-מוכרים בנגב, מה שמביא אותי להצהרות של השר גלנט, שהיו שלשום, על השתלטות הבדואים על הנגב, כפי שהוא התבטא; הצהרות עוינות, שמכלילות, מדברות בצורה תוקפנית.

אחמד טיבי: אחריות הממשלה היא לשדרג ולשפר את מצב האזרחים הערבים הבדואים בנגב – ומדובר בחלק המופלה ביותר במדינת ישראל, שלא זוכה לשירותים כמו שאר אזרחי המדינה; ובמקום לגלות אמפתיה להם, גם הוא וגם שרים אחרים – אנחנו יודעים, עדיין מהדהדות ההצהרות של השר ארדן, השר לביטחון פנים, אחרי מתקפת המשטרה על אום-אלחיראן והריגתו של יעקוב אבו אלקיעאן.

אחמד טיבי: עד לרגע זה לא הייתה התנצלות רשמית, וממשיכה התקפה.

אחמד טיבי: השר ארדן, נדמה לי שהיום ואתמול שוב תקף בפייסבוק את חברי, עמיתי חבר הכנסת טלב אבו עראר, שלא בצדק.

אחמד טיבי: מותר למחות על ביקורי שרים, זה דבר דמוקרטי, זה דבר לגיטימי, ויש שרים שאני אשמח אם הם יבקרו, יש שרים שאני לא אשמח אם הם יבקרו.

אחמד טיבי: הוא היה אמור לבקר בערערה בנגב.

אחמד טיבי: השר ארדן?

אחמד טיבי: כן.

אחמד טיבי: וראשי הרשויות ביקשו ממנו בסופו של דבר לא להגיע.

אחמד טיבי: כי עדיין יש זעם על התנהגות המשטרה וההצהרות שלו עצמו.

אחמד טיבי: אני, ברשותכם, רבותי, רוצה לדבר על שביתת האסירים הפלסטינים.

אחמד טיבי: מה דורשים האסירים?

אחמד טיבי: לדעתי הציבור לא יודע; הוא שומע "אסירים פלסטינים", ומקבל אנטגוניזם מיידי.

אחמד טיבי: הדרישות הן כל כך טריוויאליות, אנושיות, בסיסיות, כמו למשל שיהיה טלפון ציבורי בתאים.

אחמד טיבי: טלפון תחת פיקוח של שירות בתי-הסוהר, כאשר כל אסיר יכול להתקשר למספר קבוע מראש, לבית שלו, למשפחה.

אחמד טיבי: או למשל, ביקורי משפחות, שהביקור יהיה שעה במקום 45 דקות, ויהיה אפשר להצטלם כל שלושה חודשים עם המשפחה, ביקורים בדרגה ראשונה, בדרגה שנייה.

אחמד טיבי: לא לבטל את הביקורים, להשאיר את הביקורים כל שבועיים, לא לנקוט סנקציות נגד ביקורים.

אחמד טיבי: או, שתהיה להם שליטה על המטבח שלהם, שהם יעשו את האוכל שלהם ולא אוכל אחר.

אחמד טיבי: אלה דרישות שמסכנות את ביטחון מדינת ישראל?

אחמד טיבי: אלה דרישות טריוויאליות, שהועברו לשב"ס, לממשלת ישראל, עוד לפני פרוץ השביתה.

אחמד טיבי: ובכל זאת, מישהו רצה לעשות אבו עלי ואמר: שישבתו, נראה.

אחמד טיבי: הרי בסופו של דבר יהיו מגעים, יהיה משא-ומתן.

אחמד טיבי: למה לא להיענות לדרישות האלה, הצודקות, של אלפי אסירים, לא רק אלה השובתים, ובראשם, נכון, מרואן ברגותי, כרים יונס ואחרים?

אחמד טיבי: אבל במקום זה נוקטים סנקציות, הפרדות, בידוד, מניעת ביקורים של עורכי-דין אפילו, של משפחות.

אחמד טיבי: חלק מהאסירים, יש הידרדרות במצבם, כפי שאנחנו מדווחים.

אחמד טיבי: ולכן אנחנו נמשיך לתמוך בדרישות הבסיסיות האלה, שבסופו של דבר חלק מהן ייענה על-ידי הממשלה, על-ידי השב"ס, כי אין ברירה אחרת.

אחמד טיבי: אני רוצה להסביר שהאסירים הם אחד המגזרים החשובים העוצמתיים ביותר בחברה הפלסטינית.

אחמד טיבי: שביתה יכולה לגרום לאירועי רוחב, אירועים המוניים, הפגנות וזעם, ובצדק מבחינת הציבור הפלסטיני.

אחמד טיבי: לכן מישהו צריך להפעיל שיקול דעת קר, אחראי, ולומר: אנחנו יכולים וצריכים להיענות לדרישות – המינוריות, מבחינתי – המינוריות האנושיות האלה.

אחמד טיבי: כי יש חלק מהדרישות שכבר היו בעבר, הן בוטלו, ואפשר לחזור בחלק מהעניינים האלה למה שהיה בעבר.

אחמד טיבי: הנושא השני הוא האלימות הגוברת והשימוש בנשק ביישובים הערביים.

אחמד טיבי: זה נושא שמטריד אותנו מאוד, כואב, מקומם.

אחמד טיבי: מה הנושא השני?

אחמד טיבי: אלימות ונשק ביישובים הערביים.

אחמד טיבי: אתה יודע שזה שנים אני רבות קורא לאסוף את הנשק, קורא למשטרה לעשות יותר.

אחמד טיבי: לפני שבועיים היו יריות, ובגללן נפגעו ילדים בחתונה בג'לג'וליה ובג'סר א-זרקא.

אחמד טיבי: אני בזמנו חוקקתי חוק נגד ירי בחתונות ובאירועים.

אחמד טיבי: כפל קנס, החמרת ענישה.

אחמד טיבי: אני קורא להפעיל את החוק הזה, קורא למשטרה להפעיל את החוק.

אחמד טיבי: אני קורא להעניש את האנשים האלה.

אחמד טיבי: לפעמים אתה בא לחתונה, לשמחה, זה הופך להיות הרג, ירי, נפגעים אנשים, מהמשפחה של החתן, של הכלה.

אחמד טיבי: נורא ואיום.

אחמד טיבי: אני במקומות כאלה, כאשר יש יריות, עוזב.

אחמד טיבי: קם ועוזב.

אחמד טיבי: צריך לנטוש חתונות כאלה.

אחמד טיבי: ואני קורא לאנשים לנטוש חתונות כאלה.

אחמד טיבי: ואם אתה יודע מראש שבחתונה מסוימת יהיה ירי, אל תגיע.

אחמד טיבי: באופן המוני צריך להחרים ולצאת באופן הפגנתי ולהגיד להם: אני עוזב את החתונה שלכם כי יש ירי.

אחמד טיבי: את זה אני אומר לציבור גם בערבית, בעיקר, אבל גם כאן, מעל כל במה.

אחמד טיבי: תפעילו את החוק שמעניש על ירי בחתונות; תאספו את הנשק הרב הקיים ביישובים הערביים; תפענחו את מעשי הרצח, תטפלו בכנופיות.

אחמד טיבי: אתם המשטרה, לא אנחנו.

אחמד טיבי: אנחנו, גם לנו יש אחריות – בבית, בבית-ספר, במסגד, במגרש כדורגל, באמצעי התקשורת – נגד אלימות, נגד שימוש בנשק כזה.

אחמד טיבי: מאז שנת 2000 עד היום נהרגו יותר מ-1,200 איש אחד על-ידי השני, אדוני השר.

אחמד טיבי: משנת 2000?

אחמד טיבי: משנת 2000 עד היום.

אחמד טיבי: 1,200.

אחמד טיבי: זה סרטן שהורס את הגוף, מפרק אותו.

אחמד טיבי: זה טרור אזרחי חברתי ממדרגה ראשונה.

אחמד טיבי: לכן, זאת קריאה של כל הנהגת הציבור הערבי: של ועדת המעקב, של הרשימה המשותפת, של אנשי דת, אנשי חינוך – לרבות רצח נשים.

אחמד טיבי: אנחנו השתתפנו בהפגנה שהייתה בלוד לפני שבועיים.

אחמד טיבי: שמונה רציחות באזור הזה?

אחמד טיבי: אגב, הרצח האחרון היה 20 מטר מתחנת המשטרה, אדוני השר, 20 מטר, כאשר האישה הזאת כבר התלוננה למשטרה על איומים.

אחמד טיבי: 20 מטר מתחנת המשטרה עם תלונה מראש?

אחמד טיבי: גבר שרוצח הוא לא גבר.

שלי יחימוביץ': איך היא נרצחה?

אחמד טיבי: ירו בה.

שלי יחימוביץ': ובתחנת המשטרה שמעו את הירי?

אחמד טיבי: הגיעו אחרי חצי שעה, שעה.

אחמד טיבי: זה נורא.

אחמד טיבי: אין כבוד ברצח.

אחמד טיבי: גבר שרוצח הוא מוג לב, הוא פחדן.

אחמד טיבי: זאת התנהגות פרימיטיבית, מקוממת, וכך צריך להתייחס אליה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס, בבקשה.

נאוה בוקר: 20 דקות לרשותך.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה לך, גברתי היושבת בראש.

אורלי לוי אבקסיס: האמת, איך אומר השיר?

אורלי לוי אבקסיס: זה עצוב לראות גן סגור, גן נעול; זה מאוד עצוב לראות מליאה ריקה, כמעט נעולה.

אורלי לוי אבקסיס: אבל מה שאנחנו רואים פה היום אולי מאפיין את לבם של הפוליטיקאים בימים האחרונים – מנעול לבם סגור.

אורלי לוי אבקסיס: אני רוצה לספר לכם חלק מהחוויות שאתמול היו בוועדה המיוחדת שהוקמה בשביל החוק הזה.

אורלי לוי אבקסיס: ראינו שם עובדים שגורלם לוט בערפל בגלל קהות החושים של הפוליטיקאים.

אורלי לוי אבקסיס: כולם נתנו יד בסיפור הזה.

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו יכולים לדבר על ראש הממשלה, אנחנו יכולים לדבר על שר האוצר, על יושב-ראש ההסתדרות אבי ניסנקורן, אבל אנחנו יכולים לדבר גם על חברי הכנסת מהקואליציה שעמדו מנגד ושתקו.

אורלי לוי אבקסיס: ולמה זה עצוב, כי העובדים הללו, מצד אחד בוועדה עוד ניסו עובדי רשות השידור לדבר על לבם של הפוליטיקאים, של חברי הכנסת מימין ומשמאל; ומאידך – אותם עובדי התאגיד, כפי שאמרה חברתי שלי יחימוביץ, שוויתרו על מקום עבודתם המוסדר כי האמינו ונתנו להם להאמין שהדבר הזה יצא לפועל ויהי מה.

אורלי לוי אבקסיס: וכשאתה מסתכל על עובדים, שבחלקם הגדול עובדים שנים – ולא מדברים על פנסיה תקציבית, כי אלה שהיו בפנסיה תקציבית כבר פרשו, כבר פרשו בהסכם הקודם.

אורלי לוי אבקסיס: מי שנמצא היום הם אותם העובדים שיש להם המון שנים של ניסיון ושל ותק בעבודה, אבל הפנסיה הצוברת שלהם – בגלל שההסכמים שלהם היו הסכמים לא ראויים ואף אחד לא הגן עליהם, אז הפנסיה שאולי הם יצאו אתה החוצה, ברובם הגדול – מדברים על 1,000 שקל, ויש כאלה שפחות.

אורלי לוי אבקסיס: ואתה מסתכל על הפוליטיקאים שמשחקים בגורלות האלה במין נדנדה כזאת – פעם הגורל של זה ופעם הגורל של אלה, ועכשיו הם רק צריכים להתפלל, כמו בתוכנית ריאליטי, מי ימצא חן בעיני השופטים.

אורלי לוי אבקסיס: אז, בבקשה, בואו נקים מין שולחן שופטים, ונעשה הרמת מסך: מה הם מחפשים, ומה רצונם, ואיזה כישרונות צריך להציג בפניהם כדי שיואילו בטובם ללחוץ על הכפתור או להכריז מי המנצחים שיישארו במקום העבודה ומי לא – פעם אלה עובדי רשות השידור, ופעם אלה עובדי התאגיד.

אורלי לוי אבקסיס: וכשאני מסתכלת על הדברים האלה אני רוצה להבין, האם נבחרי הציבור שלנו מבינים שמדובר לא במספרים אלא באנשים?

אורלי לוי אבקסיס: אנשים שיש להם, כנראה, התחייבות למשכנתה או לשכר דירה; אנשים שצריכים לשלוח את הילדים שלהם לגנים, לחינוך החינם שאיננו חינם; אנשים שצריכים לממן את התרופות.

אורלי לוי אבקסיס: אתמול ניגש אלי בחור שהוא מפרנס יחיד.

אורלי לוי אבקסיס: אשתו היא חולת ריאות ורק התרופות שלה עולות בחודש כ-1,000 שקל.

אורלי לוי אבקסיס: יש להם כמה ילדים, איזה שבעה ילדים.

אורלי לוי אבקסיס: והוא אומר לי: מה אני אעשה יום אחרי כן?

אורלי לוי אבקסיס: תנאי הפנסיה שלי לא מאפשרים כלום.

אורלי לוי אבקסיס: וגם אם אני אמצא עבודה ב-1,000 ומשהו שקל, גם אם אני אמצא, בגילי המופלג, מקום עבודה – כי אתם יודעים, בחלק ממקומות העבודה גיל 50 , לצערי הרב, כבר מהווה איזשהו חסם בפני היכולת להשתכר ולהתקבל למקום עבודה חדש.

אורלי לוי אבקסיס: וכשאני שואלת אותו: נו, הרי ידעתם שזה הולך לקרות, שלוש שנים מדברים על כך, מה עשיתם?

אורלי לוי אבקסיס: הוא אומר לי, אנחנו ניהלנו מאבק.

אורלי לוי אבקסיס: האמת היא שהם ניהלו מאבק, העובדים; הם הגיעו לפה לכנסת, הם ניסו לדבר על לבנו.

אורלי לוי אבקסיס: אבל מי היה הנציג שלהם, שמדבר בכל יום עם ראשי המשק ועם ראשי המדינה ועם מי שיושב על השלטר?

אורלי לוי אבקסיס: שלי, זאת לא מערכת בחירות שאת עכשיו – יכולים לבוא ולומר – מנפנפת במשהו שיכול אולי להועיל לך.

אורלי לוי אבקסיס: אז בואי, אני אומר מהמקום האובייקטיבי שנחרדתי לראות את נציג ההסתדרות, קרי, נציג העובדים במדינת ישראל, מאפשר את הפארסה הזאת, ושלוש שנים ישב בשקט.

אורלי לוי אבקסיס: עכשיו, לי אין אינטרס לבוא ולומר בעד מי וכדומה, ולהיכנס בכלל לתוך הנושא של הבחירות בהסתדרות.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אני רוצה לספר לכם על הדז'ה-וו שהיה לי באותו רגע שהבנתי שמישהו עושה עלינו סיבוב; חזרתי בשנייה אחת לימים הארוכים של התקציב.

אורלי לוי אבקסיס: ישבנו בוועדת הכספים, ולא נעים לי להודות, שלי, אבל החברים מהמפלגה שלך מכרו את המאבק, יחד עם ההסתדרות, והם באים פחות או יותר מאותו בית.

אורלי לוי אבקסיס: אני מדברת על החיסכון לפנסיה.

אורלי לוי אבקסיס: מי שלא יודע, האוצר פגע בתקציב האחרון בחיסכון לפנסיה.

אורלי לוי אבקסיס: המטרה שלו הייתה איקס: ביטול הטבת המס למי שחוסך לפנסיה.

אורלי לוי אבקסיס: כשהם ראו שהדרך כל כך קלה, גם מבחינת הח"כים, וגם אף אחד מההסתדרות לא צייץ, התיאבון שלהם נפתח, והם הגדילו את הפגיעה בחיסכון לפנסיה בצורה שערורייתית, בתמיכת חברי מפלגת העבודה.

אורלי לוי אבקסיס: אני אספר לך אירוע קטן שקרה באמצע הלילה: פתאום ראיתי איך מתניידים לנו, מתאדים לנו, אותם מגִני זכויות עובדים – את לא היית, את לא היית נציגה בוועדה, אבל אני זוכרת שאני ומיקי לוי באנו וראינו איך פתאום כל שחקני המפתח במאבק הזה נעלמים אחד אחרי השני.

אורלי לוי אבקסיס: התעלתה חברת הכנסת מיכל בירן, ואף הצביעה עם הקואליציה בוועדת הכנסת על הנושא הזה, נגד האופוזיציה.

אורלי לוי אבקסיס: זה הפתיע אותי.

אורלי לוי אבקסיס: את יודעת מה עשיתי?

אורלי לוי אבקסיס: ביקשתי שישיגו לי את ניסנקורן בטלפון, באמצע הלילה, בתוך הוועדה.

אורלי לוי אבקסיס: אמרתי לו: התפקיד שלך להרים טלפון לשר האוצר ולאיים עליו, כי לא ייתכן שבמדינה שבה אנחנו שוברים את הראש בנוגע לחוסר האיזון בכל הנושא של הפנסיות, של קופות הפנסיה שלנו, פתאום בא האוצר ואומר: אני לא בודק את קופת הפנסיה של האנשים שאני הולך לפגוע בהם; אני לא בודק אם יש להם בכלל היתכנות עתידית; אני לא בודק כמה הם צברו – כי הרי אנחנו מדברים רק על פנסיה צוברת, אין יותר פנסיה תקציבית.

אורלי לוי אבקסיס: ואתה מגלה שזה עובר בשקט, למרות שאבי ניסנקורן הבטיח לי שהוא מחזיר אחד-אחד מאותם חברים, שגם היום תומכים בו לראשות ההסתדרות.

אורלי לוי אבקסיס: ואנחנו המתנו, כי חלק מחברי הקואליציה הלכו.

אורלי לוי אבקסיס: ומי לא בא?

אורלי לוי אבקסיס: מגִני העובדים ממפלגת העבודה.

אורלי לוי אבקסיס: וזה אפשר לפגוע בקופת הפנסיה של מעמד הביניים במדינת ישראל; מעמד הביניים שהולך ונשחק.

אורלי לוי אבקסיס: ואיך הסבירו לנו פקידי האוצר?

אורלי לוי אבקסיס: מה את רוצה, יש כאלה שמרוויחים לא מעט.

אורלי לוי אבקסיס: אז ניסיתי להבין מה זה "לא מעט".

אורלי לוי אבקסיס: אז פעמיים מהשכר הממוצע במשק זה הרבה מאוד בעיני שר האוצר, וכנראה גם בעיניו או לתפיסתו של יושב-ראש ההסתדרות, בלי לבדוק אם עד לאותו רגע שהגיעו להכנסה הזאת, מה הייתה בכלל הכנסתם, מה הם צברו, וכשיגיעו לגיל פנסיה, האם באמת יוכלו להתקיים ממה שצברו.

אורלי לוי אבקסיס: אמרתי להם: אדרבה, בואו נעשה באמת דיפרנציאציה, נבדוק מיהם אותם עובדים שלא הספיקו למלא את קופת הפנסיה שלהם, ואדרבה, תנו להם פטור ממס.

אורלי לוי אבקסיס: זו ראייה ארוכת טווח, אותם פנסיונרים עתידיים לא ייפלו על קופת המדינה כנתמכי סעד.

אורלי לוי אבקסיס: אותה אוכלוסיית מעמד הביניים היום, שלא תהפוך להיות עם פנסיה בלתי מספקת בעתיד.

אורלי לוי אבקסיס: אדרבה, כמה שיכולים לחסוך, צריך לתת, ומי שבאמת יש לו ביטחון לטווח ההוא, אפשר אולי לשקול.

אורלי לוי אבקסיס: האם זה התקבל?

אורלי לוי אבקסיס: לא.

אורלי לוי אבקסיס: האם היה מישהו שהגן?

אורלי לוי אבקסיס: לא.

אורלי לוי אבקסיס: האם חבר הכנסת – סליחה, האם נציג ההסתדרות, יושב-ראש ההסתדרות, איים בשביתה?

אורלי לוי אבקסיס: לא.

אורלי לוי אבקסיס: כשפוגעים בפנסיה של העובדים במדינת ישראל וההסתדרות שותקת, זה צריך להדליק לנו נורות אדומות.

אורלי לוי אבקסיס: באותה מידה גם איום השביתה, ודווקא עכשיו, אחרי שלוש שנים, בנושא של התאגיד, נזכרו בהסתדרות לאיים בשביתה.

אורלי לוי אבקסיס: על הפנסיה – לא, אבל שלוש שנים היו להם, והם לא עשו עם זה כלום, והפלא ופלא, יום לפני מימוש האיום, הגיעו לדין ודברים והסתדרו.

אורלי לוי אבקסיס: אז מהו אותו דין ודברים?

אורלי לוי אבקסיס: 50 אנשים – ואני לא מזלזלת בשום מקום עבודה, אפילו לא אחד – יוכלו למלא את המקומות או את התקנים שנשארו בתאגיד, התקנים שעדיין לא אוישו.

אורלי לוי אבקסיס: היו אתמול המנכ"ל ויושב-ראש התאגיד, והוא אמר: אנחנו הצענו את זה.

אורלי לוי אבקסיס: את אומרת שזה פקיד אוצר, הוא אומר לנו – איך קוראים לבחור?

שלי יחימוביץ': אלדד קובלנץ.

אורלי לוי אבקסיס: על קובלנץ, שהוא הציע את זה, ואף אחד לא היה צריך לעשות שריר, ואף אחד לא היה צריך לאיים בשביתה.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אם על הדרך אפשר לגזור איזה קופון, אז מה רע?

אורלי לוי אבקסיס: שר האוצר מרוויח.

אורלי לוי אבקסיס: הנה, הוא הגיע להידברות והצליח להציל עוד כמה משרות.

אורלי לוי אבקסיס: יושב-ראש ההסתדרות יכול להגיד: גם מנעתי פגיעה בחלק מהעובדים וגם מנעתי את השביתה, וראש הממשלה יכול לשבת לו מנגד, ואני שואלת: איפה אנחנו?

אורלי לוי אבקסיס: איפה הקואליציה?

אורלי לוי אבקסיס: איפה אנחנו כנבחרי ציבור, ומה אנחנו אמורים לעשות היום עם החוק הזה, שמגישים לנו אותו בשיטת הסלמי?

אורלי לוי אבקסיס: אז היום זה לעוד שבועיים, ואתמול אני שומעת את אחד מהמובילים – זה היה חבר הכנסת יואב קיש, ואחר כך גם דוד ביטן – שכשהם מדברים על שבועיים, תקשיבי, שלי, זה לא שבועיים שאנחנו סופרים; הם פתאום הבינו שיש חגים באמצע, אז התחילו לדבר על שבועיים של ימי עסקים, ואלו השבועיים של ימי העסקים.

אורלי לוי אבקסיס: מה שאותי הפליא עוד יותר זה שתכף, או-טו-טו, הולכים לדבר על העלאת גיל הפנסיה לנשים, ושוב אנחנו מגלים שקט מכיוון אחד.

אורלי לוי אבקסיס: אז אנחנו מנהלות מאבק, לא מהיום, לא מאתמול, לא מהקדנציה הקודמת, על אותן נשים מוחלשות, ועל שאי-אפשר לתת את אותו פתרון למנקה, אם זה בבניין דירות או אם זה בקניון, לעובדת הסיעודית, לאותן מורות שקורסות כבר בגיל 62 ולא יכולות להחזיק כיתה של ילדים עם המון הורמונים, בגיל ההתבגרות, והגוף כבר לא עומד להן – בואו נגדיר מהם באמת מקצועות שוחקים.

שלי יחימוביץ': לא מכירים בזה.

אורלי לוי אבקסיס: לא מכירים בזה, לחלוטין, ושר האוצר יכול להביא את ההחלטה הזאת כבר בסוף החודש, ופרט לנו – לי, לך ולחברת הכנסת זהבה גלאון, לא ראינו מצטרפים.

אורלי לוי אבקסיס: מה, להסתדרות אין אמירה בנוגע לאותן נשים?

אורלי לוי אבקסיס: כשאנחנו מדברים על עובדת ניקיון בחברת כוח-אדם, שעכשיו לא רק שתיאלץ לחפש לה מעסיק שימשיך להעסיק אותה – גם, בינינו, מחקרים מראים שאלה עם ההשכלה הנמוכה מחזיקים בעבודות הכי פחות מתגמלות והכי הרבה מזיקות לגוף ולנפש, תוחלת החיים שלהם יותר קצרה, איכות החיים שלהם – מחקרים מראים שנורא חשובה ההכנסה שלך כדי לקבוע את תוחלת החיים שלך ואת איכות החיים שלך.

אורלי לוי אבקסיס: עכשיו, ברוב העבודות האלה נשים נפלטות עוד לפני גיל הפנסיה של היום, 62, והן מחכות בכיליון עיניים, סופרות דקה-דקה, שנייה-שנייה, כדי שיגיעו לגיל המזכה בקצבת הזיקנה.

אורלי לוי אבקסיס: מה יקרה אם נעלה – איך האוצר אומר?

אורלי לוי אבקסיס: תראו מה קרנית פלוג אומרת: זה עוזר למשק, נשים תוכלנה להמשיך לעבוד, זה שוויון.

אורלי לוי אבקסיס: חבר'ה, שלא ידברו אתי על שוויון פורמלי לפני שמתקנים ומביאים לשוויון מהותי, כי פתרון זהה לעובדת ניקיון ולקרנית פלוג או למרים נאור בבית-המשפט העליון לא יכול להיות ולא יכול להתקיים בחברה מתוקנת.

אורלי לוי אבקסיס: מישהו מתאר לעצמו שיש משהו זהה, פרט למין שבו אלוהים יצר אותנו, בין עובדת הניקיון, נשיאת בית-המשפט העליון ואותן נשים מדהימות שנבחרו ב"ליידי גלובס" כמשפיעות על המשק הישראלי?

אורלי לוי אבקסיס: מישהו יכול לתאר לעצמו שאותו כלי יכול להתאים גם לזו וגם לזו?

אורלי לוי אבקסיס: אם מישהו חושב ככה, לא רק שהוא טיפש, הוא גם אכזרי.

אורלי לוי אבקסיס: ואני חושבת שהגיע הזמן שנשים יזכרו מה התפקיד שלהן, ושר האוצר, אם הוא רוצה להביא לאיזון אקטוארי, צריך לבדוק ולהבין ש"חברתי" אומר לא להשליך לעוני אנשים.

אורלי לוי אבקסיס: נשים חלשות, שכבר היום לא מצליחות להביא פרנסה והביטחון הפנסיוני שלהן מוטל בספק, יישארו עניות בגזרה שתגזור הממשלה הזאת.

אורלי לוי אבקסיס: אדוני השר, אני פונה אליך כי אני יודעת שיש לך רגישות: אל תיתן יד למהלך הזה, להעלות את גיל הפנסיה לנשים באבחה אחת – או גם אם זה יהיה בצורה מדורגת – בצורה שלא תיעשה בה הבחנה בין נשים שמבחינתן זו גזרת גורל להיות בעוני ובחוסר הכנסה, ובואו נזכור שבגילים האלה גם התרופות עולות המון.

אורלי לוי אבקסיס: עדיין לא הצלחנו להעביר את החוק של תרופות חינם מגיל מסוים.

אורלי לוי אבקסיס: על מה הן יחיו?

אורלי לוי אבקסיס: ממה הן יחיו, אדוני השר?

אורלי לוי אבקסיס: על מי הן ייפלו?

אורלי לוי אבקסיס: על איזו מערכת הן ייפלו?

אורלי לוי אבקסיס: אנחנו נחזור ונראה את אותם תסריטים וסרטים הזויים, על הפנסיונריות האלה, שמחר-מחרתיים יישארו בלי פנסיה, ובלי קצבת זיקנה, ובלי כסף לממן תרופות או טיפולי שיניים, או שהן תצטרכנה לבחור בין אוכל לבין בריאות, ולפעמים הדברים קשורים אחד בשני, כי אם אתה קונה תרופות, אתה צריך לקחת אותן על בטן מלאה, ככה אומרים.

אורלי לוי אבקסיס: איך נמלא את הבטן שלהן, בהבטחות סרק?

אורלי לוי אבקסיס: ואני גיליתי דבר נוסף:

אורלי לוי אבקסיס: במדינת ישראל אין שומרי סף לחלשים.

אורלי לוי אבקסיס: יושב-ראש ההסתדרות זה פיקציה, ולמה אני אומרת פיקציה?

אורלי לוי אבקסיס: אם שר האוצר בריש גלי תומך ביושב-ראש הסתדרות מכהן, זאת אומרת שיותר מדי נוח לו; ואם יותר מדי נוח לשר האוצר, הוא לא טוב לעובדים.

אורלי לוי אבקסיס: משוואה נורא פשוטה.

אורלי לוי אבקסיס: אז מה, מישהו פה לא מבין שיש פה משהו שכנראה צריך להדליק לנו נורות אדומות?

אורלי לוי אבקסיס: פוגעים לנו בפנסיה, זורקים נשים מוחלשות ביותר בחברה הישראלית תחת גלגלי הרכבת הדוהרת, אבל העיקר שיש נשים חזקות, שהאוצר יכול להצביע עליהן: תראו, גם אחרי גיל 62 הן עובדות ועושות חיל.

אורלי לוי אבקסיס: חבר'ה, גם היום נשים יכולות לבחור אם הן נשארות במקום העבודה שלהן; ובמקום עבודה שבו הנשים הן נשים חזקות, כל שנת ותק וניסיון ועוד שנה בגיל הכרונולוגי שלהן הן תוספת לצורך בהן, לניסיון שלהן, לערך שלהן בפני המערכת.

אורלי לוי אבקסיס: אדרבה, המעסיק רוצה להמשיך להעסיק אותן.

אורלי לוי אבקסיס: אבל הנשים המוחלשות, להן כל שנת ותק פירושה שחיקה של המכונה, של הגוף, כל שנת ותק מביאה אותן אל הקצה שבו לא יוכלו לממן את עצמן, כל שנת ותק שלהן בעבודה הפיזית הזאת גורמת לכך שהמעסיק מחכה ליום שבו הוא יוכל להחליף אותן בנשים צעירות, גם אם הן לא הגיעו לגיל הפנסיה, כי נשים צעירות – בינינו, באות כנראה עם יותר אנרגיות.

אורלי לוי אבקסיס: זה גוף האדם, אנחנו מתבגרים ונשחקים, בעיקר אם אנחנו בעבודות פיזיות קשות.

אורלי לוי אבקסיס: אבל באין מושיע, באין מגן, אנחנו מוצאים את עצמנו מדברים לקירות.

אורלי לוי אבקסיס: אני חוזרת רגע לסיפור התאגיד.

אורלי לוי אבקסיס: אותם עובדי רשות השידור, שרק במערכת הבחירות האחרונה קראו להם "חמאסניקים", "אויבי הציבור", "אויבי העם", פתאום אתמול שמעתי אותם – ואין לי אלא להבין אותם – אומרים לנו: אבל עזבו, תנו עוד שבועיים, יכול להיות שבשבועיים האלה ימצאו איזשהו פתרון, אולי יבטלו את התאגיד, אולי יעשו משהו.

אורלי לוי אבקסיס: אז אמרתי להם: ואתם מאמינים שהפעם זה יהיה אחרת?

אורלי לוי אבקסיס: אז הם אמרו: אנחנו רוצים לקוות.

אורלי לוי אבקסיס: תראו, בשביל תקווה בן-אדם מוכן ללכת שולל אחרי הבטחות שווא, כשהוא יודע שמי שעומד מולו משקר, כשהוא יודע שמי שעומד מולו הוליך אותו כבר שולל בעבר.

אורלי לוי אבקסיס: אבל התקווה היא דבר כל כך מדהים, אדוני השר, שבשביל שהיא תתקיים אפילו ב-1% סיכוי, בן-אדם מוכן להאמין שאותו אדם ששיקר לו שוב, אולי היום משקר לאחרים ואז הוא ירוויח מזה.

אורלי לוי אבקסיס: זה עצוב, זה לא אמור להיות במדינה שלנו, זה לא אמור להיות ככה כלפי העובדים שלנו, וכשאני רואה את המדינה משסה את אלו באלו נשבר לי הלב, כי זה מזכיר תקופות אפלות במשטר שלנו, שבהן הפירוד והפילוג הזה בעצם נתנו איזשהו כרטיס למנהיגים שלנו להתחמק מקבלת החלטות טובות למדינה ולשבת בצד, וכמו בקרבות כלבים, להסתכל ולהריע – או אתם יודעים מה, אפילו סתם לשבת בשקט – כי זה מוריד את הפוקוס מהם.

אורלי לוי אבקסיס: וזה עצוב, כי אתה רואה את העובדים האלו, שדואגים אם מחר או מחרתיים הם יוכלו לשלם את המשכנתה, יוכלו לשלם את הגנים, יוכלו לשלם את ההוצאות השוטפות, ומאידך את אלה שיודעים שהם קצת יותר מבוגרים ולא ימצאו מקום עבודה אחר.

אורלי לוי אבקסיס: אבל המנהיגים?

אורלי לוי אבקסיס: המנהיגים הם ציניים, המנהיגים רוצים לשלוט.

אורלי לוי אבקסיס: ובשביל לשלוט, כך הם חושבים, הכול אפשרי.

אורלי לוי אבקסיס: אז היום נבטיח לאלו ומחר נבטיח לאחרים, ובינתיים יש פה קרב בין שני זכרים שכל מטרתם – מי יותר חזק ומי מכופף את מי ומי מגמיש את מי – –

נאוה בוקר: תודה רבה.

אורלי לוי אבקסיס: – – והעובדים נשארים באין מגן.

אורלי לוי אבקסיס: זה חבל, זה לא תקין, והייתי רוצה לראות אנשים שאכפת להם מהציבור הזה גם באים לראש הממשלה ואומרים: הגזמנו, בוא נתקן.

אורלי לוי אבקסיס: עכשיו משפט אחרון, גברתי היושבת בראש.

אורלי לוי אבקסיס: תראי, רוב העובדים ברשות השידור, בחלקם הגדול – לפחות אלו שאין להם פנסיה תקציבית – עזבו מרצון.

אורלי לוי אבקסיס: נשארו בערך 400 איש בלי מקום עבודה, פלוס מינוס.

אורלי לוי אבקסיס: חלק גם יצאו בתנאים כאלה ואחרים, אני מתארת לעצמי.

אורלי לוי אבקסיס: אבל יש אפשרות להגדיל את מספר העובדים, יש אפשרות אולי לקלוט עוד כמה עובדים לפחות, את יודעת, אלו שהם לא הטאלנטים שימצאו עבודה, אלא, את יודעת, העובדים הפשוטים, עובדי הבמה, שלא יכולים להגיד להם עכשיו לעשות הסבה מקצועית – –

נאוה בוקר: תודה.

אורלי לוי אבקסיס: – – אנשי הסאונד, שאף אחד לא סופר אותם כי השם שלהם לא מספיק מוכר.

אורלי לוי אבקסיס: אבל אולי כדאי לדאוג להם באיזשהו אופן, אדוני השר.

אורלי לוי אבקסיס: כי אי-אפשר להשאיר, אתה יודע, את הילדים האלה – תראה, יש הלכה מאוד יפה, שילוח הקן – – –

נאוה בוקר: חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס, את חורגת כל כך הרבה מהזמן.

אורלי לוי אבקסיס: שנייה, שנייה, שנייה, גברתי, משפט אחרון לאדוני השר.

אורלי לוי אבקסיס: המצווה הכי גדולה, כדי שהגוזלים לא ימותו כי לא יהיה מי שידאג להם – אז אני רוצה לעשות על זה איזושהי פרפראזה ולהגיד: כאן אנחנו לא יכולים להשאיר את הילדים האלו, כי אנחנו פוגעים בהורים, שומטים מהם את יכולת ההכנסה שלהם ושהילדים יחפשו להם קורת גג או איך להתקיים.

אורלי לוי אבקסיס: אז בנושא הזה, הרי אנחנו לא יכולים באמת לעשות שילוח הקן, אבל אנחנו יכולים לעזור להורים האלה, כדי שהילדים האלה לא יישארו חסרי הגנה.

אורלי לוי אבקסיס: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

נאוה בוקר: 40 דקות לרשותך.

יעקב ליצמן: מה תעשה ב-40 דקות?

דב חנין: אוהו, זה קצר.

דב חנין: זה נאום קצר.

יעקב ליצמן: תוציא איזה חומש, פרשת תזריע-מצורע.

יעקב ליצמן: יש שם פרק – – –

נאוה בוקר: 40 דקות.

דב חנין: האמת היא שזו פרשה מעניינת, אדוני השר.

יעקב ליצמן: כן, כן.

יעקב ליצמן: תתחיל, תגיד איזה דבר תורה על זה.

דב חנין: תודה לך, גברתי היושבת-ראש, אדוני השר, כנסת נכבדה, אנחנו מתכנסים שוב לכינוס פגרה מיוחד, ואנחנו עוסקים שוב בנושא היחיד, העיקרי, שבו הכנסת הזו עוסקת בפגרה הזו – נושא התאגיד כמובן.

דב חנין: זו לא תהיה פגישתנו האחרונה.

דב חנין: היום אנחנו נבלה עד אמצע הלילה בענייני תאגיד, ובשבוע הבא אנחנו נתכנס שוב בענייני תאגיד, גם כן לישיבת פגרה מיוחדת.

יעקב ליצמן: על מה?

דב חנין: על התאגיד כמובן, על עוד חוק תאגיד.

יעקב ליצמן: גומרים את זה היום.

דב חנין: לא, לא, יש היום חוק תאגיד אחד, אדוני השר, ויהיה חוק תאגיד נוסף בשבוע הבא.

יעקב ליצמן: אתה מאמין לי שאני לא יודע מה זה תאגיד?

דב חנין: אני בטוח, אני בטוח.

דב חנין: האמת היא, אדוני השר, אני חושב שאתה מייצג את הציבור הרחב.

דב חנין: הציבור שומע אותנו היום, את הדיון שלנו – – –

נאוה בוקר: אני חושבת שאתה טועה, חבר הכנסת חנין.

דב חנין: הציבור שומע את הדיון שלנו ולא מצליח להבין במה אנחנו מתעסקים.

דב חנין: אני מייד אגיע לנושא הזה, כי אני חושב שהוא נושא מאוד חשוב, במה אנחנו מתעסקים ובמה אנחנו לא מתעסקים.

דב חנין: אבל לפני שאני אדבר על הנושאים שבהם אנחנו לא מתעסקים היום, אני כן רוצה לומר כמה מילים על התאגיד.

דב חנין: כולם יודעים בבית הזה שאני התנגדתי להקמתו של התאגיד, אני הצבעתי נגד פירוק רשות השידור, וכשהצבעתי נגד רשות השידור, יחד עם חברת הכנסת שלי יחימוביץ, שיושבת כאן, אנחנו ביחד אמרנו שמפרקים את רשות השידור לא כדי להקים משהו יותר טוב, יותר משוכלל, יותר מודרני; מפרקים את רשות השידור כדי שלא יהיה שידור ציבורי.

דב חנין: ואותם אלה שפירקו את רשות השידור אז ודיברו בשבחי התאגיד החדש, באים היום להרוס את התאגיד החדש, ועושים את זה בשם רשות השידור.

דב חנין: אותם אלה שזרקו את עובדי רשות השידור ותיארו אותם כ"חמאסניקים", היום מזילים דמעה ואומרים: איך אפשר, איך אפשר לפטר עובדים?

דב חנין: אומרים "איך אפשר לפטר עובדים", אבל בלי הנד עפעף מוכנים לפטר את עובדי התאגיד הציבורי שזה עתה נכנסו לעבודה בתאגיד ציבורי שזה עתה הוקם.

דב חנין: הציבור מבין שכשנתניהו מדבר על עובדים, נתניהו רק משתמש בעובדים.

דב חנין: נתניהו אף פעם לא דאג לעובדים, הוא לא דואג לעובדים והוא לא ידאג לעובדים.

דב חנין: נתניהו היום מדבר על עובדי רשות השידור כדי להרוס את תאגיד השידור הציבורי, כמו שקודם הוא השתמש בתאגיד השידור הציבורי כדי להרוס את רשות השידור.

דב חנין: נתניהו לא מעוניין בשידור ציבורי.

דב חנין: ולכן אנחנו דוחים עכשיו בשבועיים, ואחר כך יהיו עוד תרגילים ועוד תרגילי-תרגילים, ויביאו את הכנסת עוד פעם, ומבלוף אחד יעברו לבלוף אחר.

דב חנין: אבל מאחורי כל הבלופים עומדת אמת אחת ברורה: נתניהו לא רוצה שידור ציבורי.

דב חנין: הוא לא רוצה שידור ציבורי, כי שידור ציבורי עצמאי הוא יסוד של דמוקרטיה, ושידור ציבורי עצמאי הוא חלק מתקשורת ביקורתית.

דב חנין: ונתניהו לא רוצה תקשורת ביקורתית בכלל, נתניהו רוצה או הסכמה או שתיקה.

דב חנין: הוא מאוד מאוד לא אוהב כשמישהו מנסה לשבור את השתיקה שהוא כל כך חפץ בה.

דב חנין: ההתקפות על התקשורת הן לא ההתקפות היחידות שהממשלה הזו מובילה.

דב חנין: את מי היא לא תוקפת?

דב חנין: תוקפים את האוכלוסייה הערבית, את הציבור הערבי.

דב חנין: כמעט בכל נאום של נתניהו כאן

דב חנין: במליאה הוא לא שוכח להזכיר לציבור שהאזרחים הערבים הם סוג של סכנה פנימית.

דב חנין: תוקף את מנהיגי הציבור הערבי, תוקף את האזרחים הערבים.

דב חנין: הממשלה הזאת תוקפת את האמנים, את יוצרי התרבות, את אנשי התרבות, את התרבות; הממשלה הזאת תוקפת את האוניברסיטאות, את החוקרים באוניברסיטאות, את חופש הביטוי באוניברסיטאות; הממשלה הזאת תוקפת את ארגוני זכויות האדם, את ארגוני החברה האזרחית.

דב חנין: אתמול, עמיתי חברי הכנסת, היה לנו שיא חדש: ראש הממשלה נתניהו ביטל פגישה עם שר החוץ הגרמני, שהגיע לארץ בהזמנת ממשלת ישראל, מכיוון ששר החוץ הגרמני, שומו שמים, העז לעשות מה ששרי חוץ עושים כמעט בכל מדינה – הוא נפגש עם ארגוני חברה אזרחית, כולל ארגוני חברה אזרחית שמתנגדים לממשלה.

דב חנין: הוא העז להיפגש עם "שוברים שתיקה" ועם "בצלם" ועם "שלום עכשיו".

דב חנין: אוי ואבוי.

דב חנין: ואז נתניהו החליט להחרים את שר החוץ הגרמני.

דב חנין: אני מברך את שר החוץ הגרמני שקודם כול לא נבהל.

דב חנין: אני גם מברך את שר החוץ הגרמני שהבין מהי הפגישה היותר-חשובה: יותר חשוב להיפגש עם הארגונים כי מהם הוא ישמע דברים אמיתיים על מה שקורה כאן.

דב חנין: דברים כואבים וקשים, אבל דברי אמת.

דב חנין: אם הוא ייפגש עם נתניהו, הוא ישמע ממנו מן הסתם עוד אחד מאותם בלופים ש"ארץ נהדרת" יודעת בצורה כל כך מדויקת לתאר.

דב חנין: אז לא נורא ששר החוץ הגרמני מבחינתו החליט לוותר על פגישה עם נתניהו, אבל זה מאוד נורא שכך נתניהו חושב שדמוקרטיה צריכה להתנהל.

דב חנין: זה נורא, זה נורא.

דב חנין: זה המשך של אותו קו שנתניהו הציע לנו אחרי החלטת מועצת הביטחון.

דב חנין: אתם זוכרים, הוא אמר:

דב חנין: אם מועצת הביטחון של האו"ם מחרימה אותנו, אם העולם מבקר אותנו, אז אנחנו נחרים אותו, ישראל תחרים את העולם.

דב חנין: באמת שיטה נהדרת להתנהל.

דב חנין: אני כבר שומע את התשובה מספסלי הימין.

דב חנין: הם יגידו: לא, אנחנו לא מחרימים את כל העולם.

דב חנין: אפילו בגרמניה נשמע קול שתומך בנתניהו.

דב חנין: אכן, נשמע קול שתומך בנתניהו, קולה של הגברת פטרי, מנהיגת מפלגת הימין הקיצוני הגרמני.

דב חנין: בעלי ברית חדשים נתניהו מוצא לעצמו בעולם, בימין הקיצוני האנטישמי, בקרב אלה שרוצים להמשיך את הפאשיזם בצורה שמתאימה למאה ה-21.

דב חנין: אמור לי מיהם חבריך ואומר לך מי אתה.

דב חנין: לא לחינם הלך הזרזיר אצל העורב.

דב חנין: אני אומר את הדברים האלה בהרבה כאב כי אנחנו ציינו את יום השואה השבוע.

דב חנין: ואני רוצה לומר כאן על דוכן הכנסת שמצער אותי שהכנסת בוחרת להתעסק רק באותן גחמות של נתניהו בענייני תאגיד ובפגיעות שהוא פוגע בעובדים בתאגיד וברשות השידור.

דב חנין: אתמול הייתי בתאגיד ופגשתי שם את האנשים, שממשיכים גם היום להכין תוכניות, כי הם רוצים לעלות לשידור והם נערכים לעלות לשידור.

דב חנין: אבל הם חיים באי-ודאות מוחלטת.

דב חנין: הם לא יודעים מה ילד יום עם הממשלה הזאת ועם חזיונות השווא שהיא מקדמת.

דב חנין: אבל מרוב שאנחנו עוסקים בתאגיד הזה, עמיתי חברי הכנסת, אנחנו לא עוסקים בהמון דברים אחרים, והציבור שמסתכל עלינו כאן לא מבין למה אנחנו לא עוסקים בדברים האחרים האלה.

דב חנין: ביום השואה היו הרבה דיבורים על ניצולי השואה.

דב חנין: התפרסם דוח קשה מאוד של מבקר המדינה על ניצולי השואה.

דב חנין: הדבר הקשה ביותר, המזעזע ביותר, שיש בדוח הזה, זה העובדה שאנחנו הקצינו – כאן, בכנסת – הקצינו כסף לטיפול בניצולי שואה, והכסף הזה, שהגיע והיה קיים בתקציב המדינה, לא נוצל, וחזר לתקציב הכללי של משרד האוצר.

דב חנין: זוהי בושה, זה דבר שאי-אפשר להסכים לו ואי-אפשר לסלוח עליו.

דב חנין: וכשאנחנו רואים ושומעים כאן בכנסת, ביום השואה אבל לא רק ביום השואה, את הכאב ואת התלונות של ניצולי השואה, אנחנו צריכים לבוא בטענות לממשלה הזאת, על שגם כשיש כבר כסף היא לא מנצלת אותו והיא לא משתמשת בו לטובת הניצולים, והכסף הזה חוזר לקופה הכללית של התקציב.

דב חנין: דיברתי כאן על ניצולי השואה.

דב חנין: אבל עמיתי חברי הכנסת, הרי ברור לכם, אלה לא רק ניצולי השואה; יש בישראל לא מעט קשישים נוספים שגם הם במצוקה מאוד קשה.

דב חנין: אתם ראיתם את הנתונים על אחוז הקשישים בישראל שנמצאים מתחת לקו העוני?

דב חנין: אנחנו מובילים בעולם בתחום הזה.

דב חנין: איזו בושה.

דב חנין: בישראל קשה מאוד להזדקן בכבוד.

דב חנין: וכשאנחנו הבאנו לכנסת הצעה להכפיל את קצבת הזיקנה, הקואליציה והממשלה התגייסו להתנגד.

דב חנין: זה נפל בתיקו 45.

דב חנין: המאבק על הזכות להזדקן בכבוד לא נגמר אז ולא ייגמר, כי אנחנו נמשיך בו, ובמאבק הזה הדרישה שלנו היא שלכל קשיש בישראל המדינה צריכה להשלים את ההכנסה עד לרף של 5,000 שקל.

דב חנין: מי שיש לו הכנסות נוספות, יתחשבו בהן, אבל ישלימו אותן, כדי שהכנסת המינימום של קשיש בישראל תהיה בגובה של 5,000 שקל.

דב חנין: זה הסכום שאנחנו קבענו כסכום המינימום, שכר מינימום, וטוב שקבענו את הסכום הזה.

דב חנין: אבל מישהו חושב שקשיש יכול לחיות בפחות ממינימום?

דב חנין: ואותו דבר נכון, בדיוק אותו דבר, נכון גם ביחס לנכים.

דב חנין: גם ביחס לנכים אנחנו נמשיך את המאבק, שהתחיל פה בהעברת הצעת החוק החשובה עם חבר הכנסת אילן גילאון וחברת הכנסת קארין אלהרר, על העלאת קצבת הנכות גם היא למינימום 5,000 שקל, כי נכה הוא לא חצי בן-אדם.

דב חנין: אמרו לנו אז, גם בעניין הקשישים וגם בעניין הנכים, אמרו לנו: אין כסף.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, אנחנו רואים שזה שקר.

דב חנין: אתם רואים שיש כל כך הרבה כסף בתקציב המדינה כעודפים של גביית מסים, והתווספה על זה עסקת "מובילאיי" עם 4.7 מיליארד שקלים כספים צפויים במסים.

דב חנין: אז יש הרבה כסף.

דב חנין: ובממשלה גם עכשיו, גם ברגע הזה שאנחנו מדברים, עדיין מסתובב הרעיון השערורייתי של להוריד את מס החברות, לתת מתנה לבעלי ההון.

דב חנין: לתת מתנה לבעלי ההון במקום לטפל בנכים, במקום לטפל בקשישים.

דב חנין: ואם כבר אני מדבר על קשישים – אני שמח, אדוני שר הבריאות, שאתה אתנו כאן; אם כבר לדבר על קשישים, הדרישה שאתה מקדם, להכליל את הביטוח הסיעודי בסל הבריאות הממלכתי, נכון, זה עולה כסף, אבל הנה, יש כסף.

דב חנין: הנה, יש כסף.

דב חנין: למה לא לנצל את הכסף הזה כדי להכניס את הביטוח הסיעודי לסל הבריאות הממלכתי, ובזה לשחרר אותנו מהתמונות הנוראות האלה של הזנחות קשישים בכל מיני צורות, שהחטא הקדמון שנמצא ביסודן הוא חטא ההפרטה?

דב חנין: הרי אי-אפשר לעשות כסף ממצוקה של אנשים מבוגרים.

דב חנין: ואם המדינה מתנערת מאחריותה לקשישים, התוצאה תהיה בהכרח שנמשיך לראות תמונות קשות כאלה של קשישים מוזנחים, קשישים מופקרים, קשישים שסובלים מחוסר טיפול ומטיפול בעייתי.

דב חנין: ויש עוד מטרות במערכת הבריאות שאפשר להוסיף להן כסף.

דב חנין: חסרות מצוקות בבתי-החולים?

דב חנין: נעלמה הזקנה במסדרון?

דב חנין: אני ראיתי אותה.

דב חנין: במהלך הפגרה הזאת ביקרתי בבית-חולים בתל-אביב, דווקא אחד מבתי-החולים המפוארים, וראיתי שם את הקשישות במסדרון.

דב חנין: ראיתי את הקשישות במסדרון שעליהן דיברו לפני הרבה הרבה בחירות, אבל הן עדיין שם, והבעיה לא נפתרה.

דב חנין: אז אם יש כסף, בואו ניתן לעוד מיטות, לעוד בתי-חולים, למערכת הבריאות שצריכה עוד כסף כדי שמערכת הבריאות הציבורית שלנו תעמוד על הרגליים.

דב חנין: יש לנו בעיה.

דב חנין: ראש הממשלה הזה מתעסק במה שמעניין אותו ולא מתעסק בחיים עצמם.

דב חנין: הוא לא מתעסק בחיים עצמם, הוא לא מתעסק בחיים של בני-אדם.

דב חנין: הוא לא פותר בעיות חברתיות.

דב חנין: הוא לא מתמודד עם משבר הדיור, הוא לא מייצר פתרון לאלה שלא מסוגלים לשכור דירה בישראל היום.

דב חנין: ואם כבר אני מדבר על החיים עצמם, אני רוצה להזכיר את השערורייה האחרונה של מכל האמוניה.

דב חנין: אני כבר חשבתי שאחרי הדוח האחרון של הפרופסורים, כולל חתן פרס נובל, על סכנותיו של מכל האמוניה וסכנותיה של האונייה שמביאה את האמוניה לנמל חיפה – שאחרי הדוח הזה, לפחות מתוך החשש ממה יגידו עליהם בעתיד אם יהיה אסון, שרי הממשלה הזו יתנערו ויגידו: די, לא נסכים יותר, נסגור את מכל האמוניה, נקדם פתרונות אלטרנטיביים.

דב חנין: מסתבר שגם בנושא הזה נתניהו לא מתעניין בחיים עצמם, לא מתעניין בחיים עצמם.

דב חנין: כשמדובר באינטרסים של בעלי הון שקרובים אליו, כמו האדון טראמפ – זה לא דונלד טראמפ, זה טראמפ אחר, שהוא הבעלים של מכל האמוניה – כשמדובר באינטרסים כאלה, האינטרסים האלה תמיד קודמים אצל נתניהו.

דב חנין: תמיד קודמים אצל נתניהו.

דב חנין: אני קורא פשוט בזעזוע את האמירה האחרונה, שאומרת: אולי נדחה את פירוק מכל האמוניה בשלוש שנים, מה בוער לנו.

דב חנין: ואם יתפוצץ ואם יהיה אסון ואם ייהרגו אנשים?

דב חנין: הוא מדבר על פצצת הגרעין האיראנית?

דב חנין: הרי מה שיכול להתרחש שם יכול להתרחש גם בלי פצצת גרעין איראנית – בלי פצצת גרעין איראנית.

דב חנין: פשוט הפקרות.

דב חנין: הפקרות שאי-אפשר לסלוח עליה ואי-אפשר לעבור עליה לסדר-היום.

דב חנין: אם אני מדבר על החיים עצמם, בואו נזכיר את האלימות בחברה שלנו, שגם בה הממשלה הזאת לא מטפלת כמו שצריך, את מקרי הרצח, כולל רצח ברחובות הערים.

דב חנין: בחברה הערבית בכלל האלימות הזאת נעשתה למכת מדינה, אבל הממשלה לא עושה את המינימום, לא אוספת נשק מיישובים ערביים, למרות דרישת מנהיגי הציבור הערבי ונכונות לשיתוף פעולה.

דב חנין: לא עושים.

דב חנין: רצח נשים – אתם רואים את הרשימה שהולכת ומתארכת מיום ליום ומשבוע לשבוע; איך אפשר להשלים עם מצב כזה?

דב חנין: איך אפשר להסכים שדבר כזה ימשיך לקרות?

דב חנין: אבל הכנסת לא עוסקת בזה, כי למה לנו לעסוק בזה כשאפשר לעסוק ברצונו של נתניהו לחסל את השידור הציבורי?

דב חנין: הממשלה הזאת מובילה את החברה שלנו למשבר בכל המישורים.

דב חנין: אבל זה לא רק את החברה; גם במישור המדיני והפוליטי הכללי הממשלה הזאת מובילה את ישראל למבוי סתום מאוד מסוכן.

דב חנין: תראו מה קורה עכשיו, למשל, עם שביתת האסירים הפלסטינים.

דב חנין: התביעה שלהם היא בעיקר לאפשר טלפונים ציבוריים כמו שיש לאסירים הפליליים, ועל זה הממשלה הזאת מוכנה להוביל לפיצוץ בזירה הפלסטינית ובכל המרחב.

דב חנין: מה אכפת להם, הם אומרים, שימותו.

ענת ברקו: ואז הוא לא יצטרך – – –

דב חנין: שימותו, ואז תהיה מלחמה, ואז הישראלים יסבלו, והפלסטינים יסבלו, ויהיו פה הרבה הרבה כאב והרבה הרבה דם מיותר.

דב חנין: המשבר הזה, שאליו הממשלה הזאת מוליכה אותנו, הוא משבר שאין לו שום הצדקה ואין לו שום סיבה.

ענת ברקו: – – –

דב חנין: אז יש כאן שלטון כושל גם בתחום החברתי וגם בתחום המדיני.

דב חנין: גם בתחום החברתי אין לו פתרונות וגם בתחום המדיני הוא מוביל למבוי סתום.

דב חנין: אבל יש פה שאלה מאוד רצינית; אם השלטון כל כך כושל, איך הוא נשאר בכל זאת שלטון?

דב חנין: וכאן, עמיתי חברי הכנסת, אנחנו צריכים לומר לעצמנו ביושר: השלטון הזה נשאר שלטון בעיקר מכיוון שהציבור לא רואה אלטרנטיבה.

דב חנין: כדי שיהיה שינוי צריך להציע חלופה, צריך להציע דרך אחרת – דרך אחרת.

דב חנין: וכשאני אומר "דרך אחרת", אני לא מתכוון לוויתור על דרך, כמו המרכז ששואף ימינה, ואני לא מדבר על אובדן דרך, כמו השמאל ששואף להיות מרכז.

דב חנין: אני מדבר על דרך אחרת.

דב חנין: זה האתגר שעומד בפנינו.

דב חנין: וכדי להצליח באתגר הזה אנחנו צריכים להבין לעומק מול מה אנחנו עומדים.

דב חנין: אני דיברתי לא מעט על בנימין נתניהו, ראש הממשלה, ובנימין נתניהו, ראש ממשלת ישראל, הוא בעיה.

דב חנין: ראש ממשלה שבוחר בהסתה כי אין לו תשובות לבעיות האנשים הוא ראש ממשלה מסוכן.

דב חנין: אבל נתניהו הוא לא כל הבעיה, כי גם אם מחר נתניהו ירד מהזירה הציבורית, יפרוש לו לעסקיו ויחליט לחיות בנעימים עם רעייתו ועם ידידיו בעלי ההון – גם אם זה יקרה, עמיתי חברי הכנסת, יישאר כאן עדיין אתנו, למרבה הכאב והצער, ימין תוקפני ומסוכן.

דב חנין: וצריך לומר את האמת, ימין תוקפני ומסוכן כזה קיים לא רק כאן, לא רק בישראל.

דב חנין: עלייתו היא תופעה מדאיגה, מסוכנת, שמתרחשת במקומות רבים, ואת זה צריך לנתח, עם זה אנחנו צריכים להתמודד.

דב חנין: השבוע ציינו את יום השואה והגבורה.

דב חנין: בשנת 2017 מכחישת השואה מרין לה-פן עברה לסיבוב השני בהתמודדות על נשיאות צרפת.

דב חנין: זו המציאות.

דב חנין: שון ספייסר, דובר הבית הלבן, טוען שהיטלר בכלל לא השתמש בגז; סטיב בנון, היועץ האסטרטגי הבכיר של הנשיא טראמפ, אומר – וכאן אני מצטט: המהפכה שממשל טראמפ יחולל תהיה מרגשת כמו זו של שנות ה-30.

דב חנין: אתם זוכרים, עמיתי חברי הכנסת, מה היה בשנות ה-30?

דב חנין: פול קרוגמן, חתן פרס נובל לכלכלה, כתב על זה: אכן מופע שנות ה-30 חוזר.

דב חנין: ואיש ימין קיצוני כמעט נבחר לנשיאות אוסטריה, קיבל יותר מ-40% מהקולות; ובהולנד ובגרמניה ימין קיצוני גזעני הולך ומתחזק; במזרח-אירופה – ימין קיצוני שולט בפולין; שולט בהונגריה.

דב חנין: באסיה – ארדואן בטורקיה מראה לנו, נותן לנתניהו דוגמה איך אפשר להתקדם לעריצות ממקום שבו אתה נבחרת: מכניס לכלא עיתונאים, סותם פיות, מחריב את החברה האזרחית ואת ההישגים הדמוקרטיים שהושגו בטורקיה; בהודו, נרנדרה מודי, גם הוא מציג ימין תוקפני, לאומי, מסוכן; ביפן, שינזו אבה, ורסיה אחרת של ימין קיצוני ובעייתי.

דב חנין: מאיפה באים הכוחות האלה?

דב חנין: מאיפה נובעת העוצמה שלהם?

דב חנין: התשובה נמצאת בניתוח של המערכת ובניתוח של החברה שלנו.

דב חנין: לעלייה של הימין התוקפני החדש הזה יש שורשים מערכתיים וחברתיים.

דב חנין: ברמה המערכתית, צריך להבין, המרחב הדמוקרטי לאורך 100 השנים האחרונות אפשר מרחבים של התנגדות, מרחבים של מחאה.

דב חנין: וההתנגדות והמחאה האלה הלכו ונתפסו כאיום למי שמבקש לשמור לעצמו את הפריבילגיות ואת העושר.

דב חנין: וכאשר האינטרס של המערכת הוא לשחוק את ההישגים החברתיים של העובדים, הדמוקרטיה עצמה הופכת למכשלה.

דב חנין: כבר בשנות ה-70 התיאורטיקן האמריקני סמואל הנטינגטון, החביב של נתניהו, הגדיר את ההשתתפות הדמוקרטית כהפרעה ליכולת הניהול של החברות המערביות, והוא הציע את המרשם של צמצום ההשתתפות הדמוקרטית.

דב חנין: ברמה החברתית, הימין התוקפני החדש הזה מספק לציבור גדול – והולך וגדל – של נפגעים, של אנשים שמשלמים את המחיר ומרגישים שהעולם לא פועל לטובתם.

דב חנין: לאנשים האלה הימין התוקפני החדש הזה מספק מענה.

דב חנין: בעבר היה לאנשים האלה גם מענה משמאל, הייתה תשובה שמאלית.

דב חנין: היה שמאל שידע לסמן את האויב במי שנמצא למעלה, בקודקוד של השלטון – של השלטון הכלכלי, של השלטון הפוליטי.

דב חנין: אבל כאשר התשובה השמאלית הזאת נחלשה, עומעמה, נעלמה; כאשר השמאל התחיל לראות בעצמו חלק מהממסד, מה שנשאר לנפגעים זה רק תשובה אחרת, הפוכה, התשובה של הימין: האויב, הבעיה, לא נמצאים למעלה; האויב והבעיה נמצאים למטה, מתחתינו: המיעוטים, המהגרים, האחרים, אלה מוצגים כאיום האמיתי על המעמד החברתי של השכבות העממיות.

דב חנין: מה אומר איש הימין הקיצוני חירט וילדרס בהולנד?

דב חנין: מה הבעיה?

דב חנין: לא קיצוצים בתקציבים חברתיים הם הבעיה, לא; לא הסכמי הסחר הבין-לאומיים, המיטיבים עם התאגידים במקום להגן על העובדים, לא זו הבעיה; לא תהליכי ההפרטה הם הבעיה; לא החלשת העבודה המאורגנת היא הבעיה.

דב חנין: הבעיה היא המהגרים מטורקיה, או המהגרים ממרוקו.

דב חנין: מה אומרת אצלנו אשת הימין הקיצוני, בעבר חברת הכנסת והיום השרה מירי רגב, כשהיא מבקרת בשכונות דרום תל-אביב, שכונות מוחלשות שסובלות מעשרות שנים של מדיניות הזנחה גם ממשלתית וגם עירונית, החצר האחורית המוזנחת של תל-אביב–יפו?

דב חנין: היא אומרת: הסודאנים הם סרטן בגוף שלנו.

דב חנין: אותה פוליטיקה; האויב נמצא למטה.

דב חנין: מי שיוצר לך את הבעיה אלו לא אלה ששולטים אלא אלה שנמצאים מתחתיך.

דב חנין: וכשהשמאל איבד את הממד הביקורתי והאנטי-ממסדי שלו והפך להיות בעצם למגן הסטטוס-קוו הפוליטי, התרבותי והחברתי, אותו סטטוס-קוו שרבים כל כך חושבים ומאמינים ורואים שהוא פועל לטובתם, אז מה שנשאר זה מגרש כדורגל שבו יש רק קבוצה אחת: רק הימין נותן תשובות למי שכועס על הממסד ורוצה להתנגד לממסד.

דב חנין: וזה בדיוק מה שהכשיל את הילרי קלינטון בארצות-הברית, וזה בדיוק מה שהכשיל את מפלגות הממסד באירופה, וזה בדיוק מה שמחליש ומכשיל את המחנה הליברלי בישראל, שלפעמים גם קוראים לו שמאל, שנתפס כמנוכר וכמתנשא; כי מי שרוצה להתנגד לממסד הולך ימינה, כאשר אין התנגדות אמיתית לממסד מצד שמאל.

דב חנין: ה-so called שמאל אצלנו הולך ונחלש.

דב חנין: מצד אחד, יש ימין שנתפס כאפקטיבי, מוביל, מקדם תהליכים, משנה מציאות.

דב חנין: מהצד השני ישנה תחושה של ייאוש, מחנה שנתפס כמובס, התומכים יושבים בבית, חסרי מעשה, חסרי פעולה, וזו בעיה רצינית, עמיתי חברי הכנסת, שאתה אנחנו צריכים להתמודד, כי אם לא נתמודד אתה, אם לא נדע לשנות את צורת התשובה שלנו לחברה, לא נדע לתת לחברה שלנו תשובה מספיק טובה.

דב חנין: כדי להבין איך הימין התוקפני החדש עולה, צריך גם להסתכל על מה קורה בחברה באופן רחב, כי, עמיתי חברי הכנסת, נגיפים פאשיסטיים קיימים בגופה של כל חברה, אבל בחברה בריאה קיימים מנגנוני חיסון שמצליחים להתגבר עליהם.

דב חנין: הבעיה נוצרת כאשר מנגנוני החיסון החברתיים האלה מוחלשים.

דב חנין: תסתכלו מה קורה אצלנו: מערכת המשפט ובית-המשפט העליון מותקפים מבחוץ וגם נחלשים מבפנים, נפגעת הנכונות שלהם להתמודד עם פגיעות בנורמות הדמוקרטיות.

דב חנין: גם התקשורת והעיתונאים, התרבות והאמנים, האוניברסיטאות ואנשי האקדמיה, גם הם מותקפים ומוחלשים.

דב חנין: מפלגות המרכז בורחות ימינה.

דב חנין: מנגנוני החיסון החברתי מפני הסכנה של ימין תוקפני, אגרסיבי, מטורף, שיכול להוביל את החברה לחורבן, הולכים ונחלשים.

דב חנין: אבל מאוד מאוד חשוב להבין: לימין אין באמת פתרונות.

דב חנין: התוקפנות שלו לא מבטאת כוח אמיתי, התוקפנות שלו לא מבטאת עוצמה; באופן עמוק היא מבטאת דווקא חולשה.

דב חנין: האמנים ומוסדות התרבות מאוימים מכיוון שהביקורת באמנות נתפסת כסכנה.

דב חנין: ארגוני זכויות האדם מותקפים, "שוברים שתיקה" מושמצים, מכיוון שהם נתפסים כמזיקים וכמפריעים למעשה השלטון.

דב חנין: הימין הקיצוני והתוקפני בוחר בהסתה, בגזענות ובפגיעה בדמוקרטיה גם מכיוון שהוא לא מצליח לפתור את הבעיות האמיתיות של האנשים.

דב חנין: אז מה צריך לעשות מול זה?

דב חנין: אפשר קודם כול להתחיל בלימוד של ניסיון העבר.

דב חנין: ההתמודדות עם הסכנות האלה בהחלט יכולה להיעזר בניסיון העבר.

דב חנין: שנות ה-30 של המאה הקודמת, שעליהן מדבר בהתפעלות כל כך גדולה היועץ האסטרטגי של טראמפ, בנון, הן לא רק השנים של עליית הפאשיזם אלא גם תקופה של התייצבות מעוררת השראה מולו, של מאבק רחב, משמעותי, מלמד, בפאשיזם.

דב חנין: והמאבק הזה נוצר על-ידי שותפות דמוקרטית רחבה, על-ידי היכולת להתגבר על הבדלים אידיאולוגיים בין דמוקרטים וליברלים וסוציאליסטים וקומוניסטים, והיכולת לייצר עמידה משותפת מול הסכנה, אלטרנטיבה אחת משותפת.

דב חנין: המאבק הזה נשען על פוליטיקה עממית באמת, לא קומבינה של פוליטיקאים ולא ברית של אליטות, אלא דיבור פוליטי אל העם ומתוך העם, דיבור שמבטא את המצוקות, את הכעסים, את הרצון העממי, במקום שהוא ינוכס וייחטף בידי הימין.

דב חנין: על מי אני מדבר כאן?

דב חנין: אני מדבר קודם כול על הציבור הגדול של העובדות והעובדים בישראל.

דב חנין: אתם יודעים, עמיתי חברי הכנסת, רוב העניים בישראל הם אנשים עובדים, אנשים שקמים בבוקר, יוצאים לעבוד, עובדים קשה כל היום, חוזרים בלילה להשכיב את הילדים ועדיין נשארים מתחת לקו העוני.

דב חנין: האנשים האלה לא מרוצים ממה שקורה כאן, לאנשים האלה יש אינטרס בשינוי.

דב חנין: אבל לא רק אלה שנמצאים מתחת לקו העוני; כל כך הרבה עובדות ועובדים כאן בארץ הזאת לא גומרים את החודש, כל כך הרבה עובדות ועובדים בארץ הזאת הם חסרי ביטחון חברתי, הם חסרי פנסיה אמיתית; כל כך הרבה עובדות ועובדים בארץ הזאת עובדים מאוד קשה ומשתכרים מאוד מעט.

דב חנין: אנחנו מדברים על יוקר המחיה – הצד השני של יוקר המחיה הוא נומך השכר, השכר הנמוך בישראל.

דב חנין: בישראל, אגב, עמיתי חברי הכנסת, עובדים הרבה יותר מאשר כמעט בכל המדינות המערביות, עובדים הרבה יותר שעות בשבוע ועובדים הרבה יותר שעות בשנה, ועדיין העובדים בישראל משתכרים פחות, ועדיין החיים בישראל הם חיים קשים, חיים קשים לאדם העובד.

דב חנין: אז האנשים האלה, העובדות והעובדים, הם האנשים הראשונים שאליהם צריך לדבר כשמדברים על גיוס של כוח לפוליטיקה אחרת ולדרך אחרת.

דב חנין: האוכלוסייה הערבית – זה מרכיב חשוב ומשמעותי בכל מאבק לשינוי בארץ הזאת.

דב חנין: ציבור גדול שסובל לאורך שנים מאפליה לאומית ומאפליה חברתית; ציבור גדול שיש לו אינטרס לעשות שינוי בארץ הזאת כדי שתהיה פה חברה שמאפשרת שוויון ומאפשרת קיום בכבוד וחיים בכבוד לכל בני-האדם שחיים כאן.

דב חנין: הציבור הערבי הוא מרכיב משמעותי במאבק לשינוי, ולא ייתכן שינוי בלי הציבור הזה.

דב חנין: הציבור המזרחי – כשאני מדבר על הציבור המזרחי אני מדבר על ציבור גדול של אנשים שלאורך שנים סבלו מפצעים, סבלו וסובלים מפצעים של אפליה והתנשאות, אפליה והתנשאות שהם עדיין אתנו.

דב חנין: אני יודע שהפוליטיקאים של השלטון הזה מנצלים בצורה צינית את הפצעים האלה, כדי לגייס אותם לא לשינוי המערכת אלא לשימור המערכת.

דב חנין: אבל זה בדיוק הדבר שצריך לשנות, כל האנשים האלה, שבאמת נפצעים שלא בצדק, נפגעים, נרמסים, צריכים להיות חלק משמעותי מהמערכה לשינוי.

דב חנין: אני מדבר על הציבור המזרחי, אני אזכיר את ציבור יוצאי אתיופיה.

דב חנין: בחודש הבא אנחנו נקיים כאן בכנסת – ואני שמח שהיוזמה שלי התקבלה – בפעם הראשונה יום מיוחד לציון המאבק של יוצאי אתיופיה לשוויון, והיום הזה יצוין באותו מועד שבו יתקיימו הפגנות המונים של יוצאי אתיופיה למען שוויון, נגד אפליה ונגד ההתייחסות המפלה של המשטרה וגורמים אחרים.

דב חנין: הציבור הזה מעוניין בשינוי, והציבור הזה צריך להתגייס לשינוי.

דב חנין: ציבור יוצאי חבר העמים – גם הם סובלים מגזענות ומאפליה במגוון צורות.

דב חנין: ציבור הנשים בישראל, ציבור מאוד מאוד גדול, שבהרבה מאוד מקומות ובהרבה מאוד אופנים הראה שהוא יכול להיות השראה למערכות של שינוי.

דב חנין: אגב, הציבור הזה התחיל לצאת לרחובות.

דב חנין: בחודשים האחרונים אני עוקב בהתפעלות רבה אחרי היוזמה מעוררת ההשראה של "נשים עושות שלום", יוזמה מהשטח של התארגנות, של תנועה ציבורית של נשים מכל רחבי הארץ, שהחליטו לעשות מעשה, לצאת החוצה, לפעול, להשמיע קול, להשמיע קול של התנגדות וקול של תקווה.

דב חנין: וכמובן, עמיתי חברי הכנסת, מרכיב מרכזי מאוד במערכה על השינוי זה ציבור הצעירים.

דב חנין: בכל מקום בעולם המערבי, אבל לא רק בעולם המערבי, צעירים היום הם חלק מרכזי מהמערכה לשינוי.

דב חנין: למה צעירים יוצאים כל כך להפגנות של מחאה חברתית?

דב חנין: למה המחאה החברתית שלנו ב-2011 הייתה מחאה שבמרכזה היו המוני צעירים?

דב חנין: למה צעירים הם אלו שהובילו והניעו את הקמפיין מעורר ההשראה של ברני סנדרס בארצות-הברית?

דב חנין: למה צעירים הם אלה שהצביעו בהמוניהם עבור מועמד השמאל הרדיקלי בצרפת, ז'אן לוק מלנשון?

דב חנין: למה?

דב חנין: כי אנשים צעירים בעולם שלנו יוצאים לעולם העבודה ורואים שכל ההבטחות שהחברה הבטיחה להם הן הבטחות שווא.

דב חנין: הבטיחו להם: רק תלמדו, תעשו את מה שהחברה דורשת מכם, תצאו לעולם והדלת תהיה פתוחה בפניכם.

דב חנין: והם עושים הכול: לומדים, משלמים את חובם לחברה בכל הדרכים, יוצאים לעולם הגדול – ורואים שהדלתות סגורות: קשה להשיג דירה, הפרנסה לא יציבה, אין ביטחון חברתי.

דב חנין: הכול בלוף.

דב חנין: הכול בלוף, ולכן צעירים רבים בכל העולם, אבל גם בישראל, מבינים שצריך לעשות שינוי, וצריך לעשות שינוי גדול.

דב חנין: אז יש ציבור גדול, גם בארץ הזאת, שיכול וצריך להתגייס למערכה על שינוי.

דב חנין: ומערכה על שינוי מתנהלת, והתייצבות מעוררת השראה מול ימין מסוכן שנמצא בשלטון – או מול ימין מסוכן שמאיים להגיע לשלטון – נמצאת בכל העולם היום.

דב חנין: אם הזכרתי את הנשיא טראמפ בארצות-הברית, והזכרתי את מאבק הנשים, אפשר לדבר לפחות במשפט על ההפגנה מעוררת ההשראה של מיליון אנשים לאחר בחירתו של טראמפ לנשיאות ארצות-הברית.

דב חנין: זו הייתה דוגמה של יציאה למאבק ציבורי משמעותי.

דב חנין: אני לוקח את הדוגמה הזאת כי ממנה אני רוצה להראות שהתמודדות על שינוי היא לא רק בחירות והתמודדות בבחירות.

דב חנין: אני לא מזלזל בבחירות; אני בעד בחירות שבהן השלטון יוחלף.

דב חנין: אבל בחירות לבדן לא יכולות לעשות שינוי חברתי, וגם לא צריך להמתין לבחירות כדי ללחוץ למען שינוי, וכדי להיאבק בסכנות.

דב חנין: אני מציע ללמוד ממה שקורה בארצות-הברית כדי לראות משם איך בונים מחאה והתנגדות שאיננה ממתינה עד הבחירות, איננה ממתינה עד הבחירות הבאות, אלא מנסה לפעול כאן ועכשיו מחוץ למערכת הפוליטית, אבל גם מול המערכת הפוליטית, ותוך כדי לחץ על המערכת הפוליטית, כדי להפוך את קולם של האנשים לאפקטיבי ומשפיע.

דב חנין: וגם אצלנו צריך מהלך כזה.

דב חנין: גם אצלנו צריך להבין שלא צריך רק לחכות לבחירות.

דב חנין: דמוקרטיה אמיתית לא מסתכמת בבחירות, בטקס הזה שבו אנחנו, אחת לכמה שנים, משלשלים פתק לקלפי, ואחר כך מסתפקים בלהתמרמר על אלה שהצבענו עבורם.

דב חנין: דמוקרטיה אמיתית היא היכולת של אנשים לפעול, להשפיע, ללחוץ, למחות, להתנגד ולעשות שינוי בכל רגע ובכל יום.

דב חנין: והדרישה, והמאמץ שצריך לעשות הוא לייצר את התנועה ואת האנרגיה של ההתנגדות ושל השינוי הזה ברמה הציבורית, לא רק בבחירות ולא רק במפלגות.

דב חנין: אני לא חושב שיש טעם רב לנסות ולחנך את הפוליטיקאים מהמרכז, שהם הולכים עם כיוון הרוח.

דב חנין: במקום זאת, צריך לפעול ליצירת רוח נגדית, ובכך גם ללחוץ על הפוליטיקאים מהמרכז לאמץ עמדות יותר מתקדמות.

דב חנין: כי מחאה ברחוב, עמיתי חברי הכנסת, בהחלט משפיעה גם על הפוליטיקה.

דב חנין: אני מתכוון שמה שצריך לעשות עכשיו הוא לחשוב מחוץ למסגרות המפלגתיות, וגם מחוץ לזירה המפלגתית: לפתח מרחבים של פעולה ציבורית; לפתח מרחבים של עשייה ושל אפשרויות השפעה לאנשים שלא מוצאים את מקומם במערכת המפלגתית, ואולי גם לא רוצים למצוא את מקומם במערכת המפלגתית, אבל כן יכולים להשמיע קול ולהשפיע על מציאות, שהולכת ונעשית יותר ויותר מסוכנת.

דב חנין: תנועה כזאת, תנועה חברתית של התנגדות ושל פעולה, תעלה בחזרה למגרש החברתי קבוצה מתנגדת לימין, קבוצה שתדע לעשות את מה שהשמאל ידע לעשות פעם: לסמן את האויב למעלה, בפסגת השלטון וההון; לסמן אתגר אמיתי של שינוי המערכת.

דב חנין: לא הגנה על הקיים, לא הסתפקות במאבק בניסיונות לדרדר אותנו למקומות יותר אפלים, אלא שינוי אמיתי של המערכת כך שהיא תשים במרכז את החיים ואת הצרכים של בני-האדם; שהיא תשים במרכז את מה שאנשים באמת צריכים: ביטחון חברתי ואישי, שלום, פרנסה, פתרונות דיור, חינוך, בריאות.

דב חנין: מול המתקפה הזאת של הימין האגרסיבי החדש – –

מאיר כהן: תודה, אדוני.

דב חנין: אני מסיים.

דב חנין: – – לא מספיקה התגוננות.

דב חנין: צריך לחשוב על מתקפה נגדית עם אג'נדה אלטרנטיבית, עם חזון מעורר השראה, עם תפיסה איך הופכים את החברה שלנו לחברה אחרת, למקום לכולנו.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

דב חנין: תודה רבה.

מאיר כהן: 40 דקות.

מאיר כהן: יישר כוח.

דב חנין: תודה רבה.

מאיר כהן: עיסאווי פריג', חבר הכנסת – בבקשה, אדוני.

מאיר כהן: שלום, אדוני השר.

מאיר כהן: מה זו החוצפה הזאת?

מאיר כהן: מה זה?

מאיר כהן: אני מבקש מהסדרנים להגיע.

מאיר כהן: אני מבקש מהסדרנים להגיע.

מאיר כהן: רק רגע, בבקשה.

מאיר כהן: אני מבקש ממשמר הכנסת לשלוח לכאן עוד אנשים.

דב חנין: חיסול החדשות – דחייה לדורות, זה אולי לא מקובל בכנסת, אבל – – –

מאיר כהן: לא, חבר הכנסת חנין, זה באמת לא מקובל.

מאיר כהן: ואם יש פה חברי כנסת שהיו שותפים או ידעו בדיעבד, זה לא מקובל.

דב חנין: לא ידעתי – – –

מאיר כהן: סליחה, או ידעו על כך, זה לא מקובל, אני מצטער.

מאיר כהן: כולנו מחויבים לשמור על – – –

דב חנין: לא – – – ולא בדיעבד, אבל עדיין – – –

מאיר כהן: אני מאוד מקווה שזו לא הצגה של מישהו מאתנו.

מאיר כהן: יש גבולות.

אורלי לוי אבקסיס: מאיר, כמה אנשים יש פה?

עיסאווי פריג': מה קרה?

שלי יחימוביץ': מה, מאיר – – –

מאיר כהן: כשאני אומר "מאתנו", אני מתכוון לחברי הכנסת.

מאיר כהן: סליחה, מכל חברי הכנסת.

מאיר כהן: אני משער – – –

אורלי לוי אבקסיס: אולי הפוליטיקאים – – – ונותנים להם חוסר ביטחון תעסוקתי לאנשים הם אלה שאחראים – – –

מאיר כהן: אוקיי, בסדר.

מאיר כהן: מאה אחוז.

שלי יחימוביץ': מאיר, סליחה, מה זו ההאשמה הזאת?

מאיר כהן: אני לא האשמתי אף אחד.

מאיר כהן: אמרתי שאני מקווה – – –

שלי יחימוביץ': זה לא בסדר.

מאיר כהן: אני מקווה שפוליטיקאים – – –

שלי יחימוביץ': – – –

מאיר כהן: אני חוזר על ההערה, גם אם היא לא מוצאת חן בעינייך.

מאיר כהן: אני חוזר ואומר: אני מקווה שהם לא הובאו לכאן על-ידי חברי כנסת.

מאיר כהן: תודה רבה.

קריאה: זה לא בסדר להגיד שאנשים – – –

מאיר כהן: כי הם הפרו את חוקי הכנסת, זהו.

מאיר כהן: מותר לי להגיד את זה.

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר כהן: בבקשה, אדוני, 20 דקות לרשותך.

עיסאווי פריג': אדוני היושב-ראש, מכובדי השר ליצמן.

שלי יחימוביץ': מה אתה חושב – שמה?

שלי יחימוביץ': שמישהו ארגן את זה?

מאיר כהן: לא.

אורלי לוי אבקסיס: – – – הממשלה – – –

מאיר כהן: יכול להיות.

מאיר כהן: בבקשה.

עיסאווי פריג': אני שמעתי משפט – – –

יעקב ליצמן: מה אני אשם?

עיסאווי פריג': איך?

יעקב ליצמן: פנית אלי.

יעקב ליצמן: מה אני אשם?

עיסאווי פריג': לא, אני – – –

אורלי לוי אבקסיס: אולי – – – ליצמן – – –

עיסאווי פריג': אני מבסוט שהתעוררת.

יעקב ליצמן: עד לרגע זה – – –

עיסאווי פריג': מה נאמר?

עיסאווי פריג': נאמר: חיסול החדשות – בכייה לדורות.

עיסאווי פריג': אני ממשיך – – –

יעקב ליצמן: אני לא יודע מה זה בכלל.

עיסאווי פריג': אני ממשיך את אותו קו ששמעתי וראיתי.

עיסאווי פריג': אני ממשיך את זה, ואומר את זה בקול חזק ורם: ביטול החדשות – בכייה לדורות.

עיסאווי פריג': אתם אוטמים את האוזניים ושותקים כמו – – –

יעקב ליצמן: מי זה אתם?

עיסאווי פריג': בממשלה.

עיסאווי פריג': כמו העדר.

עיסאווי פריג': מה לעשות?

עיסאווי פריג': הדוד רוצה ככה.

אורלי לוי אבקסיס: עיסאווי, לא סתם השר שהיום מייצג את הממשלה הוא השר ליצמן, כי הוא היחיד שאין לו אינטרס בשידור הציבורי – הוא לא רואה טלוויזיה – – –

עיסאווי פריג': לפחות הוא אומר את זה בגלוי.

עיסאווי פריג': הוא אומר – – –

אורלי לוי אבקסיס: עדיף כבר כלום.

אורלי לוי אבקסיס: אבל מה עם כל השאר?

עיסאווי פריג': אז אני מציע לשם שינוי – ותסלח לי חברת הכנסת שלי – – –

יעקב ליצמן: אולי בסוף תבחן את כולם אם הם יודעים על מה מדובר.

עיסאווי פריג': כן.

עיסאווי פריג': חיסול החדשות – בכייה לדורות.

עיסאווי פריג': חיסול החדשות – בכייה לדורות.

עיסאווי פריג': זה הנושא שלנו.

עיסאווי פריג': חברת הכנסת שלי תסלח לי: אתמול השתתפתי עד שעות מאוחרות, 24:00, בדיוני סרק, במסחרה שהייתה בוועדה המשותפת.

עיסאווי פריג': פרק רביעי או חמישי בסדרת המסחרה שאני חווה מאז שאני חבר כנסת.

עיסאווי פריג': אני מציע, וראיתי את הדברים; אני מציע לראש הממשלה בנימין נתניהו שיתמודד לראשות ההסתדרות.

שלי יחימוביץ': למה אתה פוגע לי במרוץ?

עיסאווי פריג': אני ביקשתי סליחה.

עיסאווי פריג': ביקשתי סליחה מחברת הכנסת יחימוביץ.

עיסאווי פריג': אני ראיתי דאגה לעובדים, דאגה לעובדים, שאני התפעלתי – התפעלתי מדאגתו של ראש הממשלה לעובדים.

עיסאווי פריג': ה"חמאסניקים" שהיו לפני שנה הפכו להיות "העובדים שאני דואג להם".

עיסאווי פריג': דואג לעובדי רשות השידור, דואג לעובדי הכימיקלים בחיפה, לחברים ממיאמי.

עיסאווי פריג': דואג.

עיסאווי פריג': גילינו שיש לנו ראש ממשלה שיש לו דאגה לעובדים, שקורא תיגר על קרל מרקס.

עיסאווי פריג': אני התבלבלתי.

עיסאווי פריג': האם מדובר במרקס הקומוניסט?

דב חנין: רגע, עכשיו אתה צריך לבקש סליחה גם מקרל מרקס.

עיסאווי פריג': אז זהו, אבל מה שראיתי אתמול, התשוקה והשכנוע אצל העובדים – הנה, הוא בא, דואג לנו, מחזיר אותנו.

עיסאווי פריג': שואל: אבל לפני שלוש שנים הכול היה – הוא התחיל את המהלך.

עיסאווי פריג': הוא טעה, שגה, מתקן את הטעות.

עיסאווי פריג': כל הכבוד לו.

אורלי לוי אבקסיס: הם לא באמת מאמינים לו.

אורלי לוי אבקסיס: הם מקווים – – –

עיסאווי פריג': שמעתי, שמעתי את הנאום הנפלא והמיוחד והמהנה שהיה לך.

עיסאווי פריג': ומה זה, מה התקווה מסוגלת לעשות.

עיסאווי פריג': ואכן, אנשים כל כך פשוטים.

עיסאווי פריג': איך אמרת?

עיסאווי פריג': מה תקווה מסוגלת לחולל לבני-אדם?

עיסאווי פריג': והוא מנצל את הרגשות שלהם.

עיסאווי פריג': מנצל אותם.

עיסאווי פריג': סוחט אותם עד הסוף.

עיסאווי פריג': משתמש וזורק.

עיסאווי פריג': משתמש וזורק.

עיסאווי פריג': זה מה שראיתי אתמול.

עיסאווי פריג': אני חבר כנסת.

עיסאווי פריג': שלוש שנים לעסוק בחוק תאגיד השידור הציבורי?

עיסאווי פריג': שלוש שנים.

עיסאווי פריג': איזה משאבים הושקעו בחוק הזה, שהתחיל בממשלה שאדוני היה שר בה.

עיסאווי פריג': בממשלה שאותו ראש ממשלה היה שם.

עיסאווי פריג': אני שואל את עצמי, ושאלתי בחוץ: אחד, אחד – אהלן, כבוד השר.

יעקב ליצמן: כן.

עיסאווי פריג': לא.

עיסאווי פריג': כבוד השר, עכשיו קיבלנו שר חדש שנקרא לדגל, והוא חיים כץ.

עיסאווי פריג': מה לעשות, חוק העדר עובד.

חיים כץ: מה נקרא לדגל?

עיסאווי פריג': נקראת לדגל לתת יד.

חיים כץ: לא.

עיסאווי פריג': לתת יד.

חיים כץ: ואללה, לא.

חיים כץ: רציתי לראות את שלי ואת אורלי.

עיסאווי פריג': זה לא החוק של אילן גילאון שתיתן שמתחת לרדאר זה יעבור בקריאה טרומית.

עיסאווי פריג': זה היה יפה.

עיסאווי פריג': אבל אני שאלתי, חברי דב חנין, שאלתי כמה עולה – – –

חיים כץ: אני כל הזמן הייתי בעד התאגיד.

עיסאווי פריג': לא, בסדר.

עיסאווי פריג': אני אתייחס.

עיסאווי פריג': לא חשוב מה שאתה רוצה, חשוב מה ששר התקשורת רוצה.

עיסאווי פריג': אתה, בתקשורת תפקידך להרים יד.

עיסאווי פריג': שאלתי בחוץ – תקשיב, כבוד השר: שאלתי בחוץ מהי עלות כינוס מליאה לכנסת, למדינה.

אורלי לוי אבקסיס: כמה?

עיסאווי פריג': אני הייתי המום.

עיסאווי פריג': שאלתי גורם בכיר, בקי במספרים ומעורב בהם.

עיסאווי פריג': 300,000 שקל עולה יום מליאה.

עיסאווי פריג': אתם מפנימים?

עיסאווי פריג': 300,000 שקל עולה.

עיסאווי פריג': קיבלתי תשובה רשמית, 300,000 שקל.

דב חנין: זו רק עלות ישירה.

דב חנין: יש גם עלות עקיפה.

עיסאווי פריג': לא, עלות המליאה.

עיסאווי פריג': עזוב.

עיסאווי פריג': זה מה שנאמר לי.

חיים כץ: זה מה שאמרנו להם, תכפיל את זה במספר ימי העבודה.

עיסאווי פריג': לא, עזוב ימי עבודה.

חיים כץ: תקשיב רגע.

חיים כץ: זה שכר הח"כים.

עיסאווי פריג': זה לא, זה לא הקטע.

עיסאווי פריג': תתאר לעצמך כמה עניים עלות היום הזה – כמה בעיות היא הייתה פותרת במשרד שלך.

חיים כץ: אתה יודע מה עשיתי עכשיו?

עיסאווי פריג': מה?

חיים כץ: החזרתי, לצערי, 50 מיליון שקל של מעונות שהמגזר הערבי לא בנה.

עיסאווי פריג': עזוב אותי מהמגזר הערבי.

חיים כץ: – – – מ-2014–2015.

עיסאווי פריג': כן.

עיסאווי פריג': זאת תעודת עניות לכם, לא למגזר הערבי.

חיים כץ: למה?

עיסאווי פריג': חברים, בפגרה המליאה כונסה שלושה ימים: יומיים לתאגיד ויום לחוק קמיניץ.

עיסאווי פריג': זאת המליאה, שלושה ימים כונסה.

עיסאווי פריג': ועכשיו אני רוצה להתקדם אתכם.

עיסאווי פריג': המליאה התכנסה לקמיניץ, שהוא חוק שראש הממשלה דחף שיבוא, שמיוחד נגד ערבים; ותאגיד השידור – יומיים היא התכנסה לדון בתקשורת.

עיסאווי פריג': אז אלו שני הנושאים שמעניינים את ראש הממשלה: איך להסית נגד ערבים ואיך לשלוט בתקשורת: אלו שני הנושאים שכביכול יבטיחו לי המשכיות; יש לי ציבור שאני מסית נגדו, ואני רוצה את קמיניץ בפגרה, ואני רוצה להחזיק את התקשורת ולסתום לה את הפה שלא תבקר אותי.

עיסאווי פריג': אז שני הדברים האלו הם בעצם המדיניות המוצהרת.

עיסאווי פריג': ואומר את זה ראש הממשלה.

עיסאווי פריג': וכל חברי הקואליציה, כל חברי הקואליציה באים לכאן, כי הדוד רוצה ככה.

עיסאווי פריג': אנחנו לא רצינו, אבל הדוד רוצה.

עיסאווי פריג': ראש הממשלה רוצה.

עיסאווי פריג': אז הממשלה הזו היא ממשלה שיודעת לדחות.

עיסאווי פריג': היא רוצה עכשיו לדחות את פתיחת תאגיד השידור הציבורי, היא דוחה את שר החוץ הגרמני, היא דוחה את היד המושטת לשלום מאבו מאזן, היא דוחה את יוזמת השלום הסעודית.

עיסאווי פריג': היא דוחה ודוחה.

עיסאווי פריג': באמת זאת ממשלה דוחה, דוחה במלוא המובן הרע של המילה.

עיסאווי פריג': כי המדיניות של הממשלה היא: תן לזמן לעשות את שלו; או הכלב ימות או הפריץ ימות.

עיסאווי פריג': תן לזמן לעשות את שלו.

עיסאווי פריג': אני לא אעשה כלום.

עיסאווי פריג': תן לזמן לעשות את שלו, הדברים יסתדרו לבד.

עיסאווי פריג': וזה הולך ומסתדר לו.

עיסאווי פריג': אבל אני אומר לכם, חברים, בעניין התקשורת: מי שמשתיק תקשורת, סופו של דבר שישתיק וירדוף אזרחים; מי שרודף תקשורת, בסופו ירדוף אזרחים, והסוף ידוע – דיקטטורה.

עיסאווי פריג': אנחנו אומרים את זה, מתריעים על זה עכשיו, וימים יגידו.

עיסאווי פריג': ימים יגידו.

עיסאווי פריג': הפופוליזם הזה, שממשיך ברוח המפקד ואנחנו שומעים את זה גם אצל חלק משרי הממשלה, הוא מאוד מסוכן.

עיסאווי פריג': אני אעבור לנושא אחר.

עיסאווי פריג': היום קראתי ידיעה שחברך, אדוני היושב-ראש, יואל רזבוזוב – מה כתב, מה אמר?

עיסאווי פריג': הוא קורא לבטל את תקצוב "בני סח'נין" בכדורגל.

עיסאווי פריג': למה?

עיסאווי פריג': למה, מה כתב שם?

עיסאווי פריג': שיש שיר: נאצים-גרמנים-שואה, שהושמע בסח'נין – כתוצאה מכך.

עיסאווי פריג': א.

עיסאווי פריג': אנחנו מתייחסים בחומרה, מגנים את כל הפורעים, את כל האוהדים, שאין להם מקום, ולא צריך להיות פשרן.

עיסאווי פריג': אבל הפופוליסט חבר הכנסת רוזבוזוב, השיר הזה, שנים על גבי שנים שרים אותו בקבוצות אחרות.

עיסאווי פריג': בתל-אביב.

עיסאווי פריג': עכשיו הוא נזכר ששרו אותו ב"בני סח'נין" – להפסיק לתקצב אותם.

עיסאווי פריג': אני שואל את עצמי: שתקת שנים על גבי שנים ועכשיו נזכרת.

עיסאווי פריג': האם זה לא מריח – אני לא אוהב להשתמש בזה, אבל האם זה לא מריח גזענות שערבי, פתאום קל להיטפל אליו?

עיסאווי פריג': שיר ששנים על גבי שנים "הפועל תל-אביב" שרים אותו, ושותקים כולם; עכשיו, שרו אותו "בני סח'נין" – ואנחנו דוחים, מגנים – ועכשיו קמת?

עיסאווי פריג': זה מחזיר אותי לשרה מירי רגב, שאמרה בכנס של הליכודיאדה, אם אתה זוכר, שהיא גאה במארגני הליכודיאדה, כי בזכותם השנה יום הזיכרון לשואה מקבל את הסיקור הנרחב ביותר.

עיסאווי פריג': וכולם שתקו.

עיסאווי פריג': כולם שתקו.

עיסאווי פריג': אני שואל את השאלות האלה כדי לקבל מענה.

עיסאווי פריג': הפופוליזם החוגג ורוח המפקד שרצה היא שבעצם שולטת.

עיסאווי פריג': אתמול התקיים דיון שנמשך עד 24:00, דיון כדי להכין את החוק לקריאה שנייה ושלישית, מה שאנחנו דנים בו היום.

עיסאווי פריג': הוגשו הסתייגויות.

עיסאווי פריג': שמעתי את מנכ"ל משרד התקשורת, איך הוא מסביר בכל מיני צורות למה הדחייה ולאן אנחנו הולכים.

עיסאווי פריג': אני הייתי המום מהקלות: אתה אומר שקר וחוזר עליו שלוש פעמים ורוצה לעשות אותו אמת.

עיסאווי פריג': אתה מבקש לדחות את הפעלת תאגיד השידור ב-15 יום, ומתוכם, כפי שאמרו החברים, שבוע חגים.

עיסאווי פריג': אתה דוחה את זה.

עיסאווי פריג': אני שואל: אם התאגיד מוכן לשידור, והוא אמר שהוא מוכן.

עיסאווי פריג': למה שאני לא אעלה אותו מחר?

עיסאווי פריג': למה שאני לא אעלה אותו מחר?

עיסאווי פריג': כשהמשכנו בעניין, שאלנו מה התוכנית, מה התכלית.

עיסאווי פריג': התכלית היא להקים עד ה-15 בחודש תאגיד חדשות.

עיסאווי פריג': לקחת את רשת ב' ולקחת את חטיבת החדשות ולהקים אותם בתאגיד נפרד.

עיסאווי פריג': אני שואל את השאלה: האם ב-15 יום, אדוני שר התקשורת וחברים, אני מסוגל להקים תאגיד חדשות בעלות של 135 מיליון שקל, שיתחיל לעבוד ב-15 בחודש?

עיסאווי פריג': כולנו יודעים, כל בעלי המקצוע יודעים, שזה בלתי אפשרי ושזה לא ניתן.

עיסאווי פריג': בכל זאת, ממשיכים להעלות את ההזיות האלה ואת הנימוקים הזולים האלה.

עיסאווי פריג': למה?

עיסאווי פריג': כי ככה.

עיסאווי פריג': איך אמרה מירי רגב: מה אנחנו צריכים תאגיד אם אנחנו לא שולטים בו?

עיסאווי פריג': בשיא החוצפה הם אומרים את זה.

עיסאווי פריג': מה אני צריך תאגיד אם אני לא שולט בו?

עיסאווי פריג': שר בממשלת ישראל אומר את זה: אני מצפצף על הדמוקרטיה, כי הדמוקרטיה לחלשים.

אורלי לוי אבקסיס: היא מפריעה לנו לשלוט.

עיסאווי פריג': היא מפריעה לנו לשלוט, הדמוקרטיה.

עיסאווי פריג': אני אקים תאגיד שידור ציבורי שאני לא אשלוט בו?

עיסאווי פריג': שהעיתונאים שיהיו שם לא יהיו כפופים אלי?

עיסאווי פריג': עכשיו בתאגיד מינו מנהל חדשות שמקבל תשבחות, ונדמה לי ששמו ברוך שי, ופתאום מגלים שהוא לא איש מקצוע טוב.

עיסאווי פריג': למה?

עיסאווי פריג': הוא לא טוב.

עיסאווי פריג': למה הוא לא טוב?

עיסאווי פריג': הוא לא לפי הקו שלנו.

עיסאווי פריג': הוא לא מאלה שמקבלים פקודות.

עיסאווי פריג': אנחנו רוצים להביא מנהל ברמה מקצועית ראויה.

עיסאווי פריג': יפה מאוד.

עיסאווי פריג': איך עושים את זה?

עיסאווי פריג': אנחנו לא מפטרים אותו.

עיסאווי פריג': לא מפטרים.

עיסאווי פריג': אבל מה?

עיסאווי פריג': אנחנו מבטלים את המשרה שלו.

עיסאווי פריג': תראה איזו חוצפה.

עיסאווי פריג': לא מפטרים את מנהל החדשות הקיים, אלא מבטלים את המשרה.

עיסאווי פריג': איזה תעלולים, איזה תעלולים אנחנו רואים, איזה בית-ספר לקומבינות מתנהל מול עינינו.

עיסאווי פריג': אבל הציבור רואה, והסקרים שלך, אדוני ראש הממשלה, בירידה.

עיסאווי פריג': יותר מ-60% מהציבור לא רוצה לראות אותך ראש ממשלה.

עיסאווי פריג': זאת האמת.

עיסאווי פריג': תהליך הרס הדמוקרטיה, שאתה מוביל אותו, יהרוס אותך ואת שלטונך בסוף, ואכן זה כך, כי לכל תעלול יש גבול, והגבול מתקרב.

עיסאווי פריג': אדוני היושב-ראש, ברשותך, אני רוצה להתייחס לידיעה שגם פורסמה היום.

עיסאווי פריג': חברי טלב אבו-עראר, אתה תושב הדרום.

עיסאווי פריג': רק נתון אחד: בשנת 2016 נהרגו במדינת ישראל 102 ילדים בכל מיני נסיבות טרגיות.

עיסאווי פריג': מתוך ה-102, יותר מ-20%, 22 או 24 ילדים, הם מיישובי הנגב הערביים.

עיסאווי פריג': תארו לעצמכם, חברים, נתון כזה.

עיסאווי פריג': ב-2016 נהרגו 102, ומתוכם יותר מ-20% ילדים.

עיסאווי פריג': אתמול ילדים – מנפל תחמושת – בני 8 ו-10.

עיסאווי פריג': ילדים, ילדים.

עיסאווי פריג': האם נתונים כאלו עוברים מתחת לרדאר?

עיסאווי פריג': עוברים, ואף אחד בציבור, בשיח הציבורי, לא מתייחס אליהם.

עיסאווי פריג': ללא לשום קשר מה מידת האחריות של המשפחה ושל היישוב, יש מדינה.

עיסאווי פריג': יש מדינה שאחראית לאזרחיה; מדינה שאני רוצה להרגיש שאני בטוח בה – בטוח בה גם בהתנהלות היומיומית שלי.

עיסאווי פריג': הזעקה הזאת: 20% מילדי המדינה שנהרגים, אנחנו יודעים את המקום שמחייב טיפול ממוקד, ואף אחד לא מתייחס לזה.

מאיר כהן: מה אתה מציע?

עיסאווי פריג': מה אני מציע?

מאיר כהן: זה מעניין, כי אני מכיר את הסוגיה.

עיסאווי פריג': יפה מאוד.

עיסאווי פריג': זו סוגיה מהממת.

מאיר כהן: כואבת מאוד.

עיסאווי פריג': אני שואל את מקבלי ההחלטות במדינה ואת השרים: נכון שיש הרבה גורמים ששותפים לאחריות הזאת, החל בהורים, החל בראשי המועצות והכול.

עיסאווי פריג': יפה מאוד.

עיסאווי פריג': אבל, בעיני, מדיניות הממשלה היא אשר אמורה להתוות את הדרך.

עיסאווי פריג': נקודה.

עיסאווי פריג': יש ממשלה – היא אחראית.

עיסאווי פריג': יש חקיקה, יש אכיפה, יש ממשלה – היא אחראית.

עיסאווי פריג': אף פעם הבית הזה לא דיבר על הנושא.

עיסאווי פריג': אף פעם לא העלו את הנושא לסדר-היום.

עיסאווי פריג': אלו ילדים בני 8 ו-10, אדוני היושב-ראש – ילדים כמו כל ילד אחר, כמו הילד שלי ושלך, ואף אחד לא מדבר על זה.

עיסאווי פריג': זו תעודת עניות למדינה נאורה ומתקדמת כמו המדינה שלנו.

עיסאווי פריג': נקודה.

עיסאווי פריג': צריך להגיד את זה בפה מלא.

עיסאווי פריג': תודה, אדוני היושב-ראש.

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר כהן: חבר הכנסת טלב אבו עראר, בבקשה אדוני.

טלב אבו עראר: מכובדי היושב-ראש, מכובדי השר, חברי חברי הכנסת, בעצב רב קיבלנו אתמול את ההודעה על פטירתם של שני ילדים מהיישוב אל-זרנוג שבנגב, כאשר התפוצץ בידיהם נפל צבאי.

טלב אבו עראר: זה מה שהמשטרה אומרת מהבדיקה הראשונית שערכו שם.

מאיר כהן: באבו-קידר.

טלב אבו עראר: באבו קוידר.

מאיר כהן: אבו קוידר.

טלב אבו עראר: נכון.

מאיר כהן: אני אהיה שם ביום ראשון.

טלב אבו עראר: זה נפל מאמל"ח צבאי.

טלב אבו עראר: עומר אבו קוידר ומחמוד אבו קוידר, כיתה א' וכיתה ה'.

טלב אבו עראר: גם ביקרתי שם בלילה במקום.

טלב אבו עראר: זה אוהל קטן כזה, סככה, שבו הילדים אוספים מהסביבה, ליד או קרוב לבתיהם כל מיני – מתכת, פה ושם, בקבוקים.

טלב אבו עראר: מתברר שהם גם אספו אמל"ח או נפלי אמל"ח צבאיים.

טלב אבו עראר: וזו אינה הטרגדיה הראשונה, מכובדי היושב-ראש, באזור או ביישובים הבלתי-מוכרים.

טלב אבו עראר: היו דברים מעולם, אך נראה שלא הוסקו מסקנות ולא ננקטו מספיק צעדים כדי למנוע אסונות מסוג זה, וחייהם של התושבים מספיק מעידים על המצב הסוציו-אקונומי שבו הם נמצאים.

טלב אבו עראר: האזור גדוש במטיילים ובעוברי אורח, הן לבית-הספר והן לכפרים אחרים באזור.

טלב אבו עראר: בסופי השבוע, בחגים, מטיילים פוקדים את המקום למימוש זכות הנופש שלהם.

טלב אבו עראר: ולכן, אני מפנה בזה את האחריות המלאה אל משרד הביטחון, על הליקויים בתום האימונים ופינוי נפלים או שאריות מפגזים עם תום האימונים.

טלב אבו עראר: פניתי לשר הביטחון שיבדוק את האירוע שבו נהרגו הילדים.

טלב אבו עראר: זה שהמדינה לא מכירה ביישובים הבלתי-מוכרים האלה, זה לא אומר שהם יפקירו את חייהם, את חיי התושבים שם.

טלב אבו עראר: הרי אנחנו יודעים, בהסתמך על חוקי-היסוד של המדינה, שכל ילד זכאי לשירותי חינוך, בריאות, רווחה – שירותי רווחה, מכובדי שר הרווחה.

טלב אבו עראר: כל ילד באשר הוא.

טלב אבו עראר: לא צריך להיות ילד במדינה הזאת שיהיה לא מוכר.

טלב אבו עראר: היישוב שלו לא מוכר – בסדר, קיבלתי, כי הממשלה מתעקשת ורוצה לעקור את היישובים לטובתם של יישובים יהודיים.

טלב אבו עראר: אבל עד אז, צריך להרוג את הילדים?

טלב אבו עראר: זה מזכיר לי את השר ארדן, שכותב בעמוד הפייסבוק שלו שהוא מאשים את חבר הכנסת טלב אבו עראר, הוא ממשיך במסע ההסתה נגד מנהיגי החברה הערבית, ובעיקר האוכלוסייה הבדואית; מאשים גם אותי שאני מנעתי ממנו לבקר ביישוב ערערה בנגב.

טלב אבו עראר: שמעת על הסיפור הזה, מכובדי השכן?

מאיר כהן: אני רוצה להחזיר אותך, אבל – האם יש פסיקה של הבדיקה, שזה באמת היה נפל?

טלב אבו עראר: נכון מאוד.

מאיר כהן: זה היה נפל?

טלב אבו עראר: זה היה נפל.

מאיר כהן: כי בהתחלה אמרו בטריות – – –

טלב אבו עראר: לא, השר אורי אריאל – בבוקר דיבר על זה חברי חבר הכנסת אוסאמה סעדי – היה שר החקלאות, שר הבדואים, אורי אריאל.

טלב אבו עראר: מה אמר?

טלב אבו עראר: אמר: לא, זה בלון גז.

טלב אבו עראר: שר – כששר לא דובר אמת, זה בעיה, אנחנו בבעיה.

עיסאווי פריג': מה זה משנה?

עיסאווי פריג': ילד נהרג.

טלב אבו עראר: לא, זה משנה מאוד, מה רצה בזה שהוא אמר את זה?

טלב אבו עראר: הוא רצה להפיל את זה על מי?

טלב אבו עראר: על המשפחה, על בני המשפחה.

טלב אבו עראר: תבין את הכוונה שלו.

מאיר כהן: תראה, אם יש אפשרות להיכנס לשטחי אש, זה – – –

טלב אבו עראר: יש כאן כוונות רעות, חברי עיסאווי.

טלב אבו עראר: הכוונה שזו רשלנות של ההורים, לזה הוא התכוון.

טלב אבו עראר: הוא לא רצה להפיל את זה על הממשלה, על משרד הביטחון.

טלב אבו עראר: גם משרד החינוך אחראי למה שקרה.

טלב אבו עראר: למה?

טלב אבו עראר: כי אחרי שהילד מסיים את יומו בבית-הספר, מה עושה הילד הבדואי, ובמיוחד ביישובים הבלתי-מוכרים?

טלב אבו עראר: מה הוא עושה?

טלב אבו עראר: האם יש לו מסגרת חינוכית לחינוך בלתי פורמלי?

טלב אבו עראר: האם יש ממש מסגרות לזמן הפנוי שיש לו? אין.

טלב אבו עראר: מה אומר השר ארדן: אני הייתי רוצה להגיע ליישוב ערערה בנגב כדי לחנוך פתיחת תחנה – תחנת משטרה שם, אף-על-פי שראש המועצה שם תיאם עם משרדו של השר ארדן שהשר יתנצל על הפשע שביצעו משטרת ישראל באום-אלחיראן, שהרגו בדם קר את האזרח ואת השוטר יעקוב אבו-אלקיעאן וארז.

טלב אבו עראר: ארז גם נהרג על-ידי משטרת ישראל, מר עיסאווי, גם.

טלב אבו עראר: השוטר ארז נקבר תוך שעתיים.

טלב אבו עראר: אני לא ראיתי שאדם שהוא שוטר ייקבר – ייטמן תוך שעתיים.

עיסאווי פריג': שאלתי את השאלה הזאת את השר, ואמר לי שעשו ניתוח גופה, ונאמר שזה לא מירי של שוטרים – – –

טלב אבו עראר: השר הזה ככה מוכר לכולנו, שהוא השר הכי שקרן שיש במדינה הזאת.

יעקב ליצמן: – – –

טלב אבו עראר: הכי שקרן שיש.

טלב אבו עראר: למה?

טלב אבו עראר: כי קודם כול, מכובדי – –

מאיר כהן: חבר הכנסת אבו עראר.

יעקב ליצמן: אני חשבתי – – –

טלב אבו עראר: – – אגיד לך למה.

מאיר כהן: אבל לא צריך להשתמש – – –

טלב אבו עראר: אדוני, שהוא בא ואומר שאני איימתי על ראש מועצת ערערה בנגב כדי שיבטל את הביקור שלו, זה שקר וכזב, זו הסתה.

טלב אבו עראר: ראש המועצה בערערה בנגב אמר לו: אם אתה רוצה לבקר, קודם כול תתנצל, וקיבל הבטחה ממשרדו של השר – –

יואל חסון: אבל אמרת את זה אתמול.

טלב אבו עראר: – – והבטיח שיתנצל.

טלב אבו עראר: אחרי זה התחרט.

טלב אבו עראר: למה?

טלב אבו עראר: זה פוגע בו פוליטית.

טלב אבו עראר: ואז אמר לו ראש המועצה שם: אם אתה לא מתנצל, אני מבקש לא להיכנס.

טלב אבו עראר: ככה אמר לו.

טלב אבו עראר: ככה אמרו לו כל הפורום של ראשי הרשויות הבדואים, ואתה יכול לשאול – כשכן, כאדם שגר באזור שם.

טלב אבו עראר: למה לשקר ולהסית?

טלב אבו עראר: אני איימתי על מישהו?

טלב אבו עראר: ומה הוא אומר?

טלב אבו עראר: באתי לחנוך תחנת משטרה כדי לשפר את רמת החיים, את רמת הביטחון האישי של האזרחים שם.

טלב אבו עראר: איזה שיפור רמת חינוך, שאתה הורג אדם ועד היום אתה מאשים אותו שהוא ניסה לעשות פיגוע דריסה, או מחבל או "דאעש", אפילו שכל – כל העדויות, כל הסימנים, אפילו מח"ש אמרו שהוא נהרג בלי שום סיבה, לא ניסה לפגוע באף אחד, לא ניסה לפגוע באיש.

יעקב ליצמן: עיסאווי, אני חשבתי שאני השקרן הכי גדול – – –

טלב אבו עראר: ולכן, מכובדי היושב-ראש – –

עיסאווי פריג': מי אמר לך את זה?

טלב אבו עראר: – – אזרחים – – –

יעקב ליצמן: – – –

עיסאווי פריג': העלבת את כבוד השר.

טלב אבו עראר: למה?

יעקב ליצמן: אני חשבתי שאני השקרן הכי גדול.

טלב אבו עראר: לא שמעתי.

עיסאווי פריג': כבוד השר אומר שהוא חשב לרגע שהוא השקרן הכי גדול.

טלב אבו עראר: לא, סליחה, סליחה, מכובדי השר.

יואל חסון: בממשלה הזאת יש תמיד את השקרן הכי גדול.

טלב אבו עראר: לא, כבוד השר, אני מדבר על השר שלא מפסיק לשקר ולהסית נגד הערבים, נגד מנהיגי האוכלוסייה הערבית.

טלב אבו עראר: אני מתכוון לשר אַרדן.

יואל חסון: אֶרדן.

טלב אבו עראר: אֶרדן.

טלב אבו עראר: לזה התכוונתי.

טלב אבו עראר: לא לשרים אחרים.

יעקב ליצמן: הוא בחור טוב.

טלב אבו עראר: אנחנו ביישובינו מברכים כל ביקור של שר שיקדם עניינים שם, ויסייע, ויקים שם פרויקטים לטובת התושבים הבדואים שם, אבל זה שר שעדיין לא מתחרט, לא מתחרט על מה שאמר, מה שטען והכפיש אוכלוסייה שלמה, שזה פיגוע, וזה מחבל, וזה "דאעש", והוא נעול על דעתו, נחוש בדעתו.

טלב אבו עראר: אזרחים נהרגים, מכובדי היושב-ראש, עשרות ילדים נפצעו מנפלי מרגמות ופצצות; עשרות שלטים חסרים, אחרים ישנים ודהויים, והשאר לא כתובים בערבית, ביישובים הבלתי-מוכרים – –

קריאות: – – –

טלב אבו עראר: – – כשאנחנו יודעים שרוב שטחי הנגב הם לטובת האימונים של צה"ל.

טלב אבו עראר: מכובדי היושב-ראש, אין שם תשתיות, אין פעילויות של שעות פנאי לילדים.

טלב אבו עראר: הילדים מסתובבים שם בסביבה לא בטוחה וכל יום חשופים לסכנות, להרג, ולכן אני פונה שוב ושוב לשר החינוך, לשר הביטחון, שידאגו לשלום ילדינו ביישובים המוכרים וגם הבלתי-מוכרים, ושיפסיקו עם האימונים של הצבא בשטח מאוכלס באזרחים ערבים בדואים שם.

טלב אבו עראר: תודה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: אנחנו נזמין ל-55 דקות את חבר הכנסת יואל חסון.

מאיר כהן: אדוני.

יואל חסון: רק 55 דקות?

מאיר כהן: נראה.

יואל חסון: למה לא 60?

מאיר כהן: עד 55 דקות.

יעקב ליצמן: תיקח חומש, תקריא פרשת השבוע.

יואל חסון: אדוני היושב-ראש, הסכמתי לבוא ל-number של 60 דקות, לא פחות.

יואל חסון: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, 55 דקות או 60 דקות אני אהיה כאן, על הדוכן, ואני מקווה שאהיה מספיק מעניין לנוכחים פה ולאלה שצופים.

יואל חסון: אבל לפני שאני אתייחס לדברים שהכנתי לדבר עליהם, אני רוצה לדבר על התופעה – על התופעה של הדיונים הארוכים, או הדיונים האלה שבהם אנחנו רואים מציאות שבה חלק מחברי האופוזיציה פה, הם מגיעים גם בוודאי לנאום ולדבר, וחברי הקואליציה, מלבד השרים שמחויבים על-פי התקנון, לא נמצאים.

יואל חסון: אנשי הקואליציה לא נמצאים.

יואל חסון: ולפעמים יוצא, ואתה רואה את זה גם בשיח, אם זה בטוויטר או בפרשנויות אחר כך, שמאשימים בכלל את האופוזיציה בעניין הזה.

יואל חסון: עכשיו, מה האופוזיציה יכלה לעשות בסיטואציה הזאת?

יואל חסון: לוותר על הדיון?

יואל חסון: לגרום לקואליציה לעשות את זה בשעה וחצי?

יואל חסון: מה בדיוק האופוזיציה יכולה לעשות?

יואל חסון: האופוזיציה עושה את מה שהיא יכולה, בכלים המאוד-מאוד מוגבלים שיש לה, ועם כל זה שאנחנו אוהבים לפעמים, באופוזיציה, להלקות את עצמנו, הטענות צריכות ללכת קודם כול לקואליציה, ולא רק על סדרי הדיון – שלא לדבר על הסעיף הספציפי שהשתמשו בו, סעיף 98 – אלא גם לעצם סוג החקיקה והיוזמות שמגיעות בכנסת הזאת.

יואל חסון: אני חושב שזה שיא שנשבר.

יואל חסון: החקיקות שהגיעו לכאן בכנסת הזאת – חברת הכנסת יחימוביץ, את משנת 2006 פה, נכון?

מאיר כהן: לא.

מאיר כהן: לפני.

שלי יחימוביץ': סליחה, מתנצלת.

יואל חסון: נבחרת לכנסת ב-2006, פעם ראשונה – –

שלי יחימוביץ': נכון.

יואל חסון: – – גם אני, יחד אתי.

יואל חסון: מי עוד מהוותיקים?

יואל חסון: ליצמן הוא ותיק יותר מכולנו.

יואל חסון: חנין גם מ-2006, אתנו.

יואל חסון: ואנחנו יכולים לעשות השוואה, ואנחנו לא זוכרים – – –

שלי יחימוביץ': – – –

יואל חסון: לא.

יואל חסון: מ-2006, אתנו.

יואל חסון: אפשר לזכור את זה.

יואל חסון: אני באמת לא זוכר דבר כזה.

יואל חסון: אני לא זוכר צבר כזה של חקיקות שהן חקיקות כל כך פוליטיות, אינטרסנטיות.

יואל חסון: לא תגידו אידיאולוגיות.

יואל חסון: אם הן היו אידיאולוגיות, הייתי יכול להתווכח, אולי לקבל או לא לקבל, אבל הן לא אידיאולוגיות, הן לא מהותיות.

יואל חסון: חוקים אינטרסנטיים לחלוטין, שפתאום מוצאים שאפשר לחוקק אותם בשנייה וחצי, בשנייה וחצי, במהירות, בקלי-קלות.

יואל חסון: נכים פה מחכים, כולם מחכים, מה שאינטרס פוליטי קורה כאן בשנייה וחצי.

יואל חסון: אבל זה באמת דבר מיוחד לממשלה הזאת, ואתם יודעים מה?

יואל חסון: אני אגיד משהו שאולי ראוי להגיד אותו: זה קצת מעליב שאני אומר "לממשלה הזאת", כי זה לראש הממשלה הזה.

יואל חסון: זה ראש הממשלה הזה, שבאמת מאבד כל מחסום או כל בושה, ובאמת עושה דברים שלצערי כל מי שיושב בקואליציה הולך בסוף אחריו.

יואל חסון: איך שמעתי אחד מחברי הקואליציה אומר באחד הדיונים?

יואל חסון: הוא אמר: תשמעו, זה ציפור הנפש של ראש הממשלה, אז אני הולך אתו, כי זה ציפור הנפש שלו.

יואל חסון: טוב, אתה יודע, הייתי מצפה שלראש הממשלה תהיה ציפור נפש קצת יותר מהותית, תהיה ציפור נפש עם קצת יותר חזון, וציפור נפש שקצת יותר תשנה את החיים של כולנו, ולא ציפור נפש כל כך מצומצמת, כל כך אינטרסנטית וכל כך פוליטית.

יואל חסון: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, אני לא יודע למה אתה נהנה יותר לשבת בספסלים האחוריים, זה יותר נוח?

יואל חסון: זה לא מראה על תוכניות לעתיד?

יעקב ליצמן: יותר מכובד.

יואל חסון: לא לא, גם כיסא הממשלה הוא מכובד, והכול בסדר.

דב חנין: תלוי איזו ממשלה.

יעקב ליצמן: לא לא לא – – –

שלי יחימוביץ': בן-אדם מכובד באמת לא מחפש מקום של כבוד.

יואל חסון: נכון.

יואל חסון: הזכרת לי עכשיו איזה סיפור.

יואל חסון: כשהייתי יועץ של ראש הממשלה שרון, ונכנסתי לתפקיד בפעם הראשונה, מגיעים ישר כל אנשי האחזקה לסדר לך את החדר, ולשים לך שלט, ולעשות את כל הדברים וזה.

יואל חסון: בהחלפת השלטון זה סוג של טקס כזה, ואז הם הניחו לי – אדוני היושב-ראש, הם הביאו לי שלט שהיה כתוב "יואל חסון, יועץ בכיר לראש הממשלה".

יואל חסון: אז אמרתי להם: למה בכיר?

יואל חסון: אמרו לי: לפי התקשי"ר – אתה בדרגה 43 – זה נחשב בכיר.

יואל חסון: אמרתי להם: אני מבקש שתורידו את המילה "בכיר", אמרו לי: למה, זה לא זה?

יואל חסון: אמרתי להם: תקשיבו, קודם כול, מי שכותבים עליו "בכיר", הוא לא בכיר.

יואל חסון: דבר שני, אני מעדיף להיות בחיר – בחי"ת – ולא בכיר בכ"ף.

יואל חסון: ואכן הם הורידו וזה נשאר בלי זה.

יואל חסון: הזכרת לי את הסיפור הזה.

זוהיר בהלול: בחיר מהלב.

יואל חסון: עכשיו לעניין שלנו.

יואל חסון: בשבוע הבא אנחנו נחגוג 69 להיווסדה של מדינת ישראל, ומדינת ישראל תיכנס לשנת ה-70 שלה.

יואל חסון: זו שנה מכרעת, שבה נצטרך להחליט מה הכיוון של 70 השנה הבאות שלנו.

יואל חסון: אנחנו נשמע בטקסים הקרובים הרבה מאוד נאומים, יהיו באמת אירועים רבים – שרי הממשלה וראש הממשלה ירוצו מבימה לבימה וינאמו גבוהה-גבוהה, והגיע הזמן לחשוף בפני הציבור את מילון הקלישאות שיישמעו בשבוע הבא בכל הטקסים הללו.

יואל חסון: קלישאה מספר אחת: יש לנו מדינה חזקה – כלומר, היא חזקה, אלא אם כן ל"שוברים שתיקה" יש הפגנה או במקרה מישהו מבקר את הממשלה.

יואל חסון: היא מדינה חזקה, אבל בעצם חלשה.

יואל חסון: אנחנו מתים מפחד מביקורת ממי שלא חושב כמונו, ולכן גם נחוקק חוקים נגד החברה האזרחית, ונגד חברי כנסת, ונגד התקשורת, ונגד כל מי שאנחנו לא שולטים בו.

יואל חסון: זאת המדינה החזקה של נתניהו.

יואל חסון: ישראל מדינה יהודית ודמוקרטית – זה נכון, עכשיו, אבל אין לנו באמת האומץ הפוליטי לדאוג שזה יהיה גם ב-70 השנים הבאות.

יואל חסון: אין לנו האומץ, חברי חברי הכנסת, כי הבית היהודי והימין המשיחי לא נותנים לנו.

יואל חסון: הממשלה הזאת ואנחנו כולנו מפחדים ומושפעים מהבית היהודי יותר מאשר אנחנו מפחדים מאובדן הרוב היהודי במדינת ישראל, הבית הלאומי של העם היהודי.

יואל חסון: מדינת ישראל תעשה הכול – קלישאה נוספת – לדאוג לבריאות הציבור, אדוני שר הבריאות.

יואל חסון: זה נכון, אדוני, זה נכון, כל עוד אתם לא גרים בחיפה, ויש לכם מכל אמוניה ליד הבית שיכול כל רגע להתפוצץ, ואז ראש הממשלה פתאום, מעניין למה, יחליט להתערב במשבר הזה, שזה אומר בעצם לדחות את הפינוי של המכל הזה בשנתיים, ושאלוהים יעזור לתושבי חיפה והאזור.

יואל חסון: בכלל, צריך לומר, אני גם פניתי ליועץ המשפטי לממשלה שיבדוק מה בדיוק מהות הקשר בין ראש הממשלה לבין אותו אדם שהוא הבעלים של המפעל הזה.

זוהיר בהלול: במקרה שמו טראמפ.

יואל חסון: טראמפ, אבל לא קשור לנשיא ארצות-הברית.

יואל חסון: מה הקשר של ראש הממשלה?

יואל חסון: מה פתאום ראש הממשלה החליט להתעורר ולעצור את המהלך הזה?

יואל חסון: אז עוד קלישאה שאנחנו גדלים עליה היא שהמדינה תעשה הכול כדי לשמור על הבריאות שלנו, אבל ראש ממשלה בשנייה וחצי, בגלל איזה טלפון שהוא קיבל, רוצה עכשיו שהמכל הזה יישאר עדיין סכנה לכל תושבי חיפה והאזור.

יואל חסון: קלישאה נוספת: עגבניית שרי – אדוני, עגבניות השרי הכשרות הן גאווה ישראלית, ונשתמש בהן כמה שרק נוכל, במיליונים של מיליונים של עגבניות שרי, כדי להסתיר את היחס האמיתי שאנחנו נותנים היום לחקלאות ולחקלאים.

יואל חסון: נשכח, והם שוכחים כל הזמן וכל היום, את אותם משפחות ואנשים שעדיין חיים מחקלאות.

יואל חסון: אתה מסתובב בעולם – מדברים על ישראל בהמון דברים, טכנולוגיה, סייבר, נכון, אבל עדיין גם מדברים על ישראל כמעצמה חקלאית; עדיין, לכל מקום שאתה הולך מספרים על זה שבמדינת המדבר הזאת הצליחו באמת לגדל הכול – בכלום.

יואל חסון: כי אנחנו בגאווה תמיד אומרים שאנחנו עוסקים בחקלאות, אנחנו מתחילים קודם כול במעבדה, אחר כך בשטח.

יואל חסון: אבל שכחנו את האנשים האלה של השטח.

יואל חסון: אנחנו רואים יותר ויותר גזרות על חקלאים, יותר ויותר קשירת ידיים לחקלאים.

יואל חסון: ראינו עכשיו את היבוא הגורף הזה, הכול במחיר – יוקר המחיה.

יואל חסון: בסדר, יוקר מחיה, אבל לא בכל מחיר ולא בכל עניין.

יואל חסון: אז עוד קלישאה, אדוני היושב-ראש – חקלאות, עגבניית שרי; איפה באמת החקלאים שלנו וכמה הממשלה הזאת דואגת להם?

יואל חסון: ובכלל, יש עוד אמירה, קשה לי אפילו להגיד שהיא קלישאה, כי היא אמירה: תדע כל אם עברייה כי עתיד ילדיה מופקד בידי טובי המנהיגים.

יואל חסון: גדלנו על האמירה הזאת, אני לא רוצה לקרוא לה קלישאה.

יואל חסון: גדלנו על האמירה הזאת.

יואל חסון: כן, אבל – אם במקרה לאימא הזאת תהיה ביקורת על הממשלה, אז נגיד שהיא שמאלנית, נאשים אותה שהיא רוצה להפיל את ראש הממשלה, ונגיד שהדברים שהיא אומרת הם מוגזמים.

יואל חסון: וראש הממשלה יקנח באפו ולא יעשה דבר, וישב וישתוק, ולא יגן ולא יגיד מילה של מנהיג.

יואל חסון: אמרתי קודם שהייתי יועצו של אריק שרון.

יואל חסון: כשראיתי את הדיון הזה, חשבתי לעצמי: מה היה עושה אריק שרון באותו הרגע?

יואל חסון: היה דופק על השולחן במלוא עוצמתו, ואומר לדוד ביטן ומיקי זוהר: תודה רבה, אני לא צריך מכם עזרה.

יואל חסון: והיה פונה להורים השכולים והיה אומר להם: דברו אלי, אני המטרה, אני הכתובת; דברו אלי, אל תדברו לאף אחד אחר.

יואל חסון: ולא נותן לפסטיבל הזה – או "פסטיבל" זו מחמאה – לגיהינום שהיה שם לקרות, ולהישאר לנצח נצחים, לצערי, לנצח נצחים, חקוק בהיסטוריה של המדינה שלנו; ומי יכול לשכוח את הדיון הארור הזה, הנורא הזה, וההתנהלות שהייתה שם.

יואל חסון: אז מה, גם הקלישאה הזאת – באמת, האמירה הזאת הפכה לקלישאה?

יואל חסון: גם זה כבר לא כזה אתוס שגדלנו עליו, ויש לנו ראש ממשלה שבאמת באמת פוגע בכל דבר בסיסי שגדלנו עליו?

יואל חסון: מדינת ישראל היא מדינת חוק.

יואל חסון: מדינת ישראל היא מדינת חוק.

יואל חסון: כולנו אומרים את זה, מאמינים בזה.

יואל חסון: אבל האמירה הזאת אולי רוצה להסתיר שבעצם זו מדינת חוק רק לפריבילגים, לאותה הנהגה קיצונית, משיחית, של המתנחלים, שמחזיקה היום, עם שמונה המנדטים שלהם, את המדינה כולה.

יואל חסון: ולא, אני לא מכליל את כל המתנחלים בתוכה, אבל אני בהחלט מכליל את הקומץ הקיצוני האמוני והמשיחי, שמביא אותנו למצב שיש חוק אחד להם ויש חוק אחד לתושבי שאר הארץ.

יואל חסון: בוודאי.

יואל חסון: אותם הרי מפנים מאדמה לא חוקית ומפצים אותם מייד, בלי שום עוררין.

יואל חסון: ומוציאים עשרות מיליונים, מעל 100 מיליון שקל, לתת להם מייד.

יואל חסון: אבל למי זה היה קורה, אם זה היה מישהו אחר?

יואל חסון: רק לפריבילגים.

יואל חסון: אלה הפריבילגים.

יואל חסון: ויש חוק אחד לראש הממשלה, שעמד כאן, אדוני השר, וסיפר לכולנו שאפשר לקבל מתנות.

יואל חסון: ודאי שאפשר לקבל מתנות – תספרו את זה אולי לראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט, תספרו את זה לראשי ערים שהורשעו, תספרו את זה לכולם.

יואל חסון: ראש הממשלה אמר: מותר לקבל מתנות.

יואל חסון: אז יש חוק אחד לראש הממשלה ויש חוק אחר לשאר נבחרי הציבור.

יואל חסון: ויש גם חוק אחר למי שכותב ופוגע ומשמיץ את האופוזיציה ואת נציגי האופוזיציה, ובתחושה של איזה אישור מלמעלה של ראש הממשלה מרגיש, חבר הכנסת בהלול, שהוא יכול לקרוא לך בוגד, שמאלן, ערבי מסריח – התנצלות מראש – ועוד כל מיני ביטויים.

יואל חסון: והלגיטימציה הזאת באה מפה, כי לא מטפלים באנשים האלה, כי לא מטפלים באמת במסיתים הללו.

יואל חסון: כי יש חוק אחד למחנה אחד וחוק אחר למחנה שני.

יואל חסון: זה ברור.

יואל חסון: האמירה הנוספת, שהיא עוד אחת שקשה לי להגדיר אותה כקלישאה, כי אני בהחלט מאמין בה: בירת ישראל, ירושלים, מאוחדת לנצח נצחים.

יואל חסון: באמת, גדלנו על זה, גדלנו על ירושלים, התחנכנו על ירושלים, אנחנו חיים את ירושלים.

יואל חסון: אבל מהי היום ירושלים המאוחדת?

יואל חסון: האם פארדיס ואבו-דיס ושועפאט ובית-חנינא הן חלק מירושלים המאוחדת באמת, או שהן חלק מהקלישאה של ירושלים המאוחדת, שהיום, למעשה, כדי לשמר קלישאות מהסוג הזה, אנחנו מוכנים לקלוט לתוכנו מאות אלפי פלסטינים, לממן אותם במיליארדים של כספי ביטוח לאומי.

יואל חסון: ולמעשה, כשאנחנו באים ומדברים, אדוני היושב-ראש, על מדינה דו-לאומית, אנחנו יכולים להציג פה ועכשיו – כי זה חי וקיים ממש פה, איפה שאנחנו נמצאים – עיר דו-לאומית.

יואל חסון: ואני אומר לכם, חברי חברי הכנסת, על האתוס הזה של ירושלים המאוחדת תמיד: בואו נחשוב מה יקרה אם יום אחד יחליט ההמון הפלסטיני, שהוכנס לתוך ירושלים המוניציפלית, הם יחליטו שהם גם תושבי ירושלים, בעלי זכות הצבעה בבחירות המוניציפליות; בואו נגיד שהם יחליטו להצביע בבחירות לעירייה.

יואל חסון: היום הם לא מצביעים, ברובם הגדול הם לא מצביעים.

יואל חסון: הם יחליטו להצביע בבחירות המוניציפליות.

יואל חסון: אני רוצה לומר לכל נושאי האתוס הזה והקלישאה הזו של ירושלים המאוחדת לנצח נצחים, שמה לעשות, אם הם יחליטו ללכת להצביע, היא תהיה בראשות ראש עירייה פלסטיני, עם מועצה שחצי ממנה מועצה פלסטינית.

יואל חסון: מה לעשות, המספרים מדברים.

יואל חסון: זאת ירושלים המאוחדת?

יואל חסון: זאת ירושלים שגדלנו עליה?

יואל חסון: זה החזון שאנחנו מדברים עליו?

יואל חסון: הכול במחיר של לשמר פה איזשהן קלישאות, שמשמרות כאן איזשהו אתוס, שבסוף הוא פוליטי.

יואל חסון: אז יגידו ישר: אתה רוצה לתת את השכונות הפלסטיניות?

יואל חסון: אתה מחלק את ירושלים.

יואל חסון: מי מחלק את ירושלים פה?

יואל חסון: ממתי זה ירושלים?

יואל חסון: כל אחד מאתנו יודע להגדיר בדיוק מהי ירושלים, ומהי בירת ישראל ירושלים, ואיזה שכונות חוברו לתוך ירושלים מאינטרסים מוניציפליים, פוליטיים, כדי להעמיס איזשהו אתוס שהוא שקרי ולא אמיתי, שבסוף גם מעמיד בסכנה את קיומה של ירושלים כבירת מדינת ישראל, המדינה היהודית והדמוקרטית – שזה תמיד ילך ביחד, זה לא יכול להיות אחרת; מדינת ישראל אף פעם לא תוכל להיות מדינה יהודית אם היא לא תהיה דמוקרטית.

יואל חסון: והיא תהיה מדינה יהודית רק בגלל שרוב אזרחיה רוצים שהיא תהיה כזו, תוך התייחסות וכבוד וזכויות מלאות למיעוט הלא-יהודי שחי במדינת ישראל, שהוא חלק בלתי נפרד ממדינת ישראל.

יואל חסון: ואין לאף אחד באמת את האומץ לבוא ולהגיד דבר פשוט לאזרחי מדינת ישראל: אתם מתפללים לכותל, לא לשועפאט ולא לבית-חנינא – לכותל.

יואל חסון: זאת ירושלים, אנחנו יודעים להגדיר מהי ירושלים, וכל דבר אחר מסכן באמת, באמת, את החזון הבסיסי של קיום מדינת ישראל.

יואל חסון: יש אתוס נוסף, אדוני היושב-ראש, קלישאה: ישראל היא מדינה מאוחדת, אנחנו עם אחד.

יואל חסון: אתם יודעים מה?

יואל חסון: אני מאמין בזה, אני מאמין בזה באמת.

יואל חסון: אבל כשאני רואה מה קרה פה, בעיקר בשנתיים האחרונות, זה פשוט לא להאמין.

יואל חסון: מי שעומד בראש המדינה הזאת, מי שהוא ראש ממשלת ישראל, גם שלי, נחוש להסית נגד, להסית קבוצות בקבוצות, לסכסך בין קבוצות לקבוצות בחברה הישראלית, אוכלוסייה – זו בזו; לפני הבחירות, אחרי הבחירות.

יואל חסון: הרי ראש הממשלה הזה יודע שבכאוס הזה של הסכסוך בין הקבוצות הוא, איכשהו, בין האבק והבלגן, איכשהו יצא משם.

יואל חסון: הוא מרגיש שזה הבסיס הפוליטי שלו, שכל עוד יש את הריב הפנימי הזה בין הקבוצות השונות – אתה יודע, כואב הלב לראות את המאבק שיש היום, לדוגמה, בין אנשי התאגיד לעובדי רשות השידור; עובדי התאגיד, עובדי רשות השידור, אנשים שכנראה ביום-יום או עבדו ביחד פעם או מכירים אחד את השני, או ודאי פועלים באותו מרחב עבודה.

יואל חסון: פשוט, ראש הממשלה, בלי רחמים, בלי רחמים, משסה אותם אחד בשני, מתעלל פה באנשים.

יואל חסון: אבל אתם יודעים, הוא עושה את זה לכולנו, הוא עושה את זה בכולם.

יואל חסון: תסתכלו על הקיטוב בכנסת הזאת.

יואל חסון: תחשבו, הכנסת הזאת, מיום היבחרה, מי עלה על כולנו בהסתה, במדון, בריב?

יואל חסון: בואו נזכור, חבר הכנסת בהלול, כמה פעמים ראש הממשלה שלי, שלך, של כולנו, עלה לפה, לדוכן הזה, ופשוט הבעיר פה את המערכת, סכסך פה בין כולם, כשכל להקת השרים מריעה לו כשהוא יורד, ועומדים כולם ללחוץ לו את היד.

יואל חסון: אפשר לחשוב.

יואל חסון: זה פשוט קשה לעכל.

יואל חסון: זה לא רק פה.

יואל חסון: מפה, או מסגנון השיח של ראש הממשלה, גם מגיע העניין הזה לרחוב.

יואל חסון: לרחוב זה מגיע, לכל מקום.

יואל חסון: כשאתה היום כחבר כנסת – ואני היום כבר בשנה העשירית שלי פה, ואני אומר לכם שזה לא היה בעבר.

יואל חסון: בעבר, גם כשהיית הולך ברחוב, לדוגמה, והיה פוגש אותך אזרח והיה אומר לך שמשהו לא מצא חן בעיניו, שאמרת, שעשית – אני אומר לכם, בדרך כלל זו הייתה אמירה; מדברים קצת, אבל בכבוד.

יואל חסון: היום אתה מוצא את עצמך בסיטואציות שאנשים מקללים נבחרי ציבור, צועקים עליהם ברחוב, בלי בושה, ליד המשפחות שלהם, באופן מבזה.

יואל חסון: אני לא מדבר על מה שקורה ברשת, זה בכלל.

יואל חסון: אנשים חושבים שהם מסתתרים מאחורי הפייסבוק.

יואל חסון: אבל זה הכול מלמעלה.

יואל חסון: זה הכול מתחיל מפה, מלמעלה.

יואל חסון: כאשר יושב פה ראש ממשלה שהפך את המילה "שמאלני" ל"בוגד" – תגיד היום ליאיר לפיד שהוא שמאלני, הוא מקבל התקף לב.

יואל חסון: התקף לב על המקום.

יואל חסון: תלך אחורה למאמרים שלו ב"ידיעות אחרונות", אני חושב שהוא אפילו הגדיר את עצמו כמה פעמים ככה.

יואל חסון: וגם אחרים.

יואל חסון: היום זה נהיה קללה.

יואל חסון: מאיפה זה נהיה קללה?

יואל חסון: כי ראש ממשלה – ואני האחרון שמזלזל בכוחו של ראש הממשלה, ומזלזל בכלל בבנימין נתניהו; אני לא מזלזל בו בכלל, הוא יריב קשה ביותר, מוכשר כשד – ראש ממשלה גרוע, אגב.

יואל חסון: תגידו לי, בואו נחשוב ביחד, אני מוכן עכשיו דקה לחכות, שכל אחד יזרוק עכשיו חותם יוצא דופן שנתניהו השאיר בעשר שנות כהונתו הרצופות.

יואל חסון: מישהו עולה לו רעיון, חבר הכנסת בהלול, לאיזשהו חותם יוצא דופן שנתניהו השאיר בעשר השנים שהוא ראש ממשלה, עד עכשיו?

יואל חסון: עולה לך משהו בראש, אדוני היושב-ראש?

יואל חסון: דקה דומייה.

זוהיר בהלול: שומרים על זכות השתיקה.

יואל חסון: השר אלקין יושב ביציע המומחים.

יואל חסון: מומחה גדול אתה, אולי באיכות הסביבה נהיית מומחה גדול, אדוני, אני לא יודע.

יואל חסון: זה בהחלט תיק שהשתוקקת לכהן בו, אין ספק, זה גולת הכותרת של הקריירה המקצועית שלך.

יואל חסון: יש לך איזושהי הצעה לחותם יוצא דופן של ראש הממשלה בעשר השנים האחרונות שהוא ראש ממשלה?

זאב אלקין: – – –

יואל חסון: אני מרשה לך, אני שאלתי אותך.

זאב אלקין: היות שמותר לקרוא קריאות ביניים רק מפה, אז אני אשנה מקום.

זאב אלקין: א.

זאב אלקין: אני מבין את מגינת לבך – – – כי מאוד רצית להיות בתפקיד הזה, ואפילו החזקת פתק עם הבטחה – – – מהסכם שלא צלח, אז אני מבין את התסכול, מצטער, התאזר בסבלנות.

זאב אלקין: אחד מההישגים הגדולים – – –

יואל חסון: אני צעיר, יש לי סבלנות.

זאב אלקין: צריך סבלנות – – – אבל אין לי ספק.

זאב אלקין: דבר שני, אני יכול להביא לך הרבה דוגמאות, אבל אחת מהדוגמאות שהציבור הישראלי מברך עליהן, זה שאתם עדיין באופוזיציה – – –

יואל חסון: טוב, ברור.

יואל חסון: אתה יודע, אני הייתי אפילו קצת סקרן שתגיד איזה משהו, אבל אמרת אמירה פוליטית.

יואל חסון: וזה, אתה יודע מה, בסדר.

יואל חסון: מה אני אגיד לך.

יואל חסון: אם זה החותם שראש הממשלה השאיר בעשר שנות כהונתו, יש לנו פה רק סיבה לבכות.

יואל חסון: כי התוצאה היא, באמת, אדוני השר, שיש כאן: עשר שנות כהונת נתניהו, חברה מפולגת, משוסעת, מאבק בין מזרחים לאשכנזים, בין הפריפריה למרכז.

יואל חסון: ראש ממשלה שכל היום מסכסך בין כולם.

זאב אלקין: אני עדיין לא מבין: למה החזקת בפתק והשתוקקת להיכנס לממשלתו?

זאב אלקין: זה הדבר שלא מסתדר לי.

יואל חסון: קודם כול, אתה אומר פה אמירה שאתה אולי עומד מאחוריה, אני לא מכיר שום פתק ושום דבר, אבל בסדר.

יואל חסון: אם תמצא את הפתק, תראה לי אותו, בסדר.

יואל חסון: תן לי אותו.

יואל חסון: בכל אופן, אני אומר לך, אדוני השר, שמול הדברים האלה שאני אמרתי, מול אותן אמירות שהן חלקן קלישאות, וחלקן אתוס, והן בהחלט דברים שגדלנו עליהן – אני אומר לכם שאני חרד מאוד למצבה של החברה הישראלית.

יואל חסון: אני רואה יותר ויותר אנשים במדינה הזאת שהולכים לאסקפיזם מוחלט, מרימים ידיים, מתייאשים, הרבה גם במחנה שלנו; חושבים ששלטון האופל לא מנוצח ואין להם סבלנות כמוני, השר אלקין, אין להם סבלנות כמוני.

יואל חסון: וכן, אנשים מאבדים תקווה.

יואל חסון: אנשים פחות ופחות מאזינים לחדשות, מתנתקים עד כמה שהם יכולים, מנסים לחיות את החיים שלהם, מנסים איכשהו להסתדר בחיים שלהם.

יואל חסון: ופחות רוצים לקחת אחריות על המדינה, על העתיד.

יואל חסון: אז אני שייך, לקבוצה – חבר הכנסת יונה, טוב שבאת.

מאיר כהן: תפלס לעצמך דרך בהמון.

יואל חסון: דרך ההמון והצפיפות הגדולה.

יוסי יונה: הקשבתי בקשב רב, אדוני היושב-ראש.

יואל חסון: אני באמת אומר, חבר הכנסת יונה, דיברתי על זה קודם; אתה באמת אדם שמחובר מאוד לשטח, לצעירים, לאנשים.

יואל חסון: אתה פרופסור, הרצית שנים ארוכות באקדמיה מול קהל צעיר.

יואל חסון: אני דיברתי קודם על הצעירים שלנו, על האנשים, על האזרחים שהולכים לאסקפיזם, מתייאשים, מוותרים, לא רואים תקווה, לא רואים את הדרך, איך נחלצים מהממשלה הזאת, מראש הממשלה הזה.

יואל חסון: ואתם יודעים מה, אני אגיד לכם, אני אמרתי קודם שאני לא מזלזל בראש הממשלה ולא מזלזל בנתניהו.

יואל חסון: דווקא בגלל שאני לא מזלזל בו, דווקא בגלל שאני יודע שהוא מוכשר מאוד, אני עצוב; על מה מתבזבז הכישרון הזה?

יואל חסון: למה את אותו כישרון אדיר שיש לו להיבחר, לעשות תעמולה, לשכנע אנשים – למה הוא לא לוקח את הכישרון הענק הזה לחזון, לדרך, ולא לסטטוס-קוו?

יואל חסון: הרי אם בכל זאת ראש הממשלה – ראיתי עכשיו לא מזמן, אדוני היושב-ראש, את הריאיון שהוא התראיין ב"פוקס ניוז".

יואל חסון: אני מקווה שהשר אלקין לא ראה, כי אם ראית את הריאיון הזה, השר אלקין, אתה אמור לפרוש מהממשלה.

יואל חסון: ראש הממשלה דיבר שם על שתי מדינות, על המחויבות שלו לשלום, על הנכונות שלו להסדר מדיני, ואז הוא מגיע לפה לדוכן הזה ואומר דברים הפוכים לחלוטין.

יואל חסון: עכשיו אני אומר ככה: ראש הממשלה, תחליט; אם אתה בעד חזון של שתי מדינות, יש רוב בכנסת הזאת לחזון הזה.

יואל חסון: זה לא חזון שעושה טובה לפלסטינים, זה חזון שגם נתניהו – אפרופו, השר אלקין, כשאתה מדבר על מה ידענו ומה לא ידענו – גם נתניהו מודה שהוא הפתרון למניעת מדינה דו-לאומית, נתניהו יודע את האמת הזאת, אז את החזון הזה הוא לא מקיים, הוא רק מדבר עליו.

יואל חסון: אז אני אומר, בסדר, אולי אתה לא מאמין בחזון של שתי מדינות, אז אנא ממך, תקדם את החזון של סיפוח.

יואל חסון: בבקשה, אדוני ראש הממשלה, אם אתה מאמין, כמו השר אלקין, שכל רגב אדמה ביהודה ושומרון חייב בכל מחיר להיות חלק ממדינת ישראל לנצח נצחים, אז תספח, עם כל המשמעויות.

יואל חסון: תספח, תעשה.

יואל חסון: אבל אין דבר כזה, אין.

יואל חסון: לא רק ראש הממשלה לא עושה את זה, אלא גם לא עושים את זה חבורת הימין המשיחי בראשות הבית היהודי, כי הם מבינים את המשמעות, כי אין להם פתרונות אמיתיים.

יואל חסון: עמד פה סגן השר בן-דהן, סגן שר הביטחון, לא פחות, ושאלו אותו את השאלה הקשה הזאת, כי הוא אמר במפורש: אני רוצה סיפוח, אני רוצה לספח את הכול.

יואל חסון: אמרו לו: מאה אחוז, מה אתה עושה עם הפלסטינים?

יואל חסון: התחיל להגיד: ניתן להם תושבות, ניתן להם אוטונומיה, ניתן להם פה, ניתן להם שם.

יואל חסון: אמרו לו: אתה יודע, בכל מדינות העולם, כל מקום שהתחיל באוטונומיה או בתושבות זה נגמר בשתי דרכים, או שהפכו להיות שתי מדינות עצמאיות או שזה בסוף הפך להיות מדינה דו-לאומית.

יואל חסון: כולם נהיו אזרחים.

יואל חסון: כל ההיסטוריה מוכיחה את זה.

יואל חסון: ואז הוא אמר פה בלהט, בלהט הוא אמר: לא אתן להם אזרחות, לא יקום ולא יהיה.

יואל חסון: טוב, אם בן-דהן יודע איך הוא פותר את העניין הזה, בבקשה.

יואל חסון: אני בוודאי לא רוצה לתת להם אזרחות.

יואל חסון: אני בוודאי מעדיף את מדינת ישראל קטנה יותר, עם גבולות בני-הגנה, וכולם יודעים היום איך נראים הגבולות הללו, כולל הפלסטינים.

יואל חסון: כולם יודעים היום מהם הגבולות בני-ההגנה שמדינת ישראל נזקקת להם.

יואל חסון: יודעים את זה.

יואל חסון: המפות האלה כבר סורטטו יותר מ-100 פעם.

יואל חסון: הכול זה משחק פוליטי, וראש הממשלה הזה יש לו מילה שהוא מכור לה: ה-base.

יואל חסון: לא מוכן לאבד את ה-base.

יואל חסון: את הבסיס של הימין והימין הרדיקלי.

יואל חסון: הבסיס הזה שלו, הוא לא מוכן לוותר עליו ואנחנו משלמים את המחיר הזה.

יואל חסון: אנחנו, שנתעורר יום אחד ונראה שאין דרך חזרה ומדינת ישראל מאבדת את עצמה לדעת ועומדת בלחצים בין-לאומיים קשים מאוד.

יואל חסון: אפרופו לחצים בין-לאומיים קשים מאוד, אתה יודע אדוני היושב-ראש, אני חושב שאתה גם השתעשעת מפסטיבל התמיכה של הימין בדונלד טראמפ לפני ואחרי שהוא נבחר.

יואל חסון: כשהוא נבחר, האמת, החגיגות שהיו פה היו יותר מאשר בארצות-הברית.

יואל חסון: אנשים הניפו דגלי ארצות-הברית בכל מיני מקומות.

יואל חסון: הימין, בוודאי הימין המתנחל, הרדיקלי יותר, ההנהגה של הבית היהודי פה חגגו.

יואל חסון: איזה נאומים נתן פה סמוטריץ: טראמפ המשיח, העם היהודי חיכה לדונלד טראמפ, עם בתו, שיבואו ויצילו אותם.

יואל חסון: איזה אור גדול היה כאן כשטראמפ נבחר.

יואל חסון: ופתאום אתה רואה ראש ממשלה – קודם כול, נהיה שקט, לא מדברים על טראמפ יותר.

יואל חסון: לא משנה מה הוא אומר, לא משנה מה הוא עושה, לא מדברים על טראמפ.

יואל חסון: כי לאט-לאט יורד האסימון, מה שרבים מאתנו אמרו בצד הזה, שטראמפ זה טראמפ, אנחנו לא יודעים מי זה טראמפ.

יואל חסון: אי-אפשר להסתכל אחורה, לנתח, אמירות.

יואל חסון: הוא לא פוליטיקאי – לא רפובליקני, לא דמוקרטי – הוא טראמפ.

יואל חסון: ולמה פתאום שמתי לב, אדוני היושב-ראש?

יואל חסון: כזכור לך, היה פה נשיא ארצות-הברית שקראו לו ברק אובמה.

יואל חסון: ראש הממשלה שלנו, כולל משתלחיו בימין, לא הפסידו שום הזדמנות לתקוף את אובמה.

יואל חסון: כל משפט שהנשיא אובמה אמר, תקפו אותו מכל כיוון.

יואל חסון: לא משנה שהנשיא אובמה הוא נשיא ארצות-הברית, שבהחלט – אני לא יודע אם מאז ומעולם, אבל הוא מאלה שתרמו הכי הרבה לביטחון ישראל, בוודאי בשנים האחרונות, מבחינה אסטרטגית, מבחינת תמיכה בפרויקטים ביטחוניים, מבחינת תקציב, מימון.

יואל חסון: אז נכון, היו לו עמדות קצת שונות משל הממשלה הנוכחית.

יואל חסון: הלכו לו על הראש פה – איך אומרים ברחוב – מכל הכיוונים.

יואל חסון: תאר לך, שהדובר של ברק אובמה היה עולה לתדריך העיתונאים ואומר את האמירה ההשוואתית המעוותת שנאמרה, ההשוואה בין היטלר לאסד, בין הריגת יהודים בגרמניה לבין אזרחים סורים.

יואל חסון: מה היה קורה אם מי שהיה אומר את זה היה הדובר של אובמה?

יואל חסון: מה היה קורה?

יואל חסון: וואי וואי, מה היה קורה.

יואל חסון: כולכם יודעים מה היה קורה פה.

יואל חסון: הדובר של הנשיא דונלד טראמפ פגע פגיעה קשה באמירה שלו, ממש זילות.

יוסי יונה: אדוני, אם תרשה לנו, ברשותך היושב-ראש, אפשר להשחיל הערה?

יואל חסון: בדיוק באמצע הפאנץ'?

יוסי יונה: יש עכשיו מתח בקהל הרב.

יואל חסון: פרסומות.

יוסי יונה: יעל ואני, באמת, אמרנו שהאופן שבו אתה מדבר, וזה ציון לשבח, שתדע, הגם שהכיסאות כאן ריקים, אתה מדבר, מסתכל בעיניים לכל אחד שיושב כאן על הכיסאות האלה ומדבר אליו ואליה, זה כישרון אדיר, אנחנו מחמיאים לך על כך.

יואל חסון: תשמע, אני לא מוותר גם על אלה שלא נוכחים.

יוסי יונה: יפה.

יואל חסון: לא מוותר.

יואל חסון: ואני אדאג גם שהנאום הזה יגיע אליהם, חבר הכנסת יונה.

יוסי יונה: לא, הוא מגיע, אנחנו פה.

יואל חסון: לא, אלה שלא פה.

יואל חסון: אני אחזור ואומר, תשימו לב מה היה כאן.

מאיר כהן: תשימו לב לתגובות, אבל.

יעל כהן-פארן: אבל איפה השר, אדוני?

יעל כהן-פארן: איפה השר?

יעל כהן-פארן: מתחבא?

יואל חסון: השר מתרגל לספסלים האחוריים.

יואל חסון: בכל אופן, אני אומר, זה לא ייאמן מה באמת אמר דוברו של הנשיא טראמפ.

יואל חסון: באמת, זילות כזאת של זיכרון השואה, מעשיו של היטלר, אי-אפשר בכלל לתאר.

יואל חסון: ראש ממשלת ישראל – מילה, שום דבר, מילה הוא לא אומר.

יואל חסון: יום השואה הבין-לאומי, דונלד טראמפ אפילו לא אומר מילה, לא יוצאת הודעה, או יוצאת הודעה בלי התייחסות ליהודים – שום מילה.

יואל חסון: אז אני אגיד לכם למה.

יואל חסון: אדוני היושב-ראש, אני יודע למה.

יואל חסון: אני אגיד את זה בצורה הכי פשוטה.

יואל חסון: תקשיב טוב, פרופ' יונה, חבר הכנסת יונה.

יואל חסון: חבר הכנסת זחאלקה, תקשיב גם אתה טוב.

ג'מאל זחאלקה: אני אנסה.

יואל חסון: אתה גם תצליח.

יואל חסון: אני אגיד לכם למה ראש הממשלה שותק.

יואל חסון: יש תשובה מאוד מאוד מאוד פשוטה: הוא מפחד.

יואל חסון: ראש הממשלה נתניהו מפחד מדונלד טראמפ.

יואל חסון: הוא מפחד ממנו.

יואל חסון: הוא יודע שדונלד טראמפ יכול להגיד כל דבר, לעשות כל מעשה.

יואל חסון: הוא יודע שהוא לא כבול בדיפלומטיה.

יואל חסון: הוא לא עדין כמו אובמה.

יואל חסון: יש עוד דבר, פרופ' יונה.

יואל חסון: ראש הממשלה, שהוא חיית סקרים ידועה, יודע גם עוד דבר, שברק אובמה לא היה אהוד במדינת ישראל, אפילו מאוד לא אהוד במדינת ישראל.

יואל חסון: והוא ידע שאפשר ללכת לו על הראש.

יואל חסון: זה אפילו מוסיף מנדטים.

יואל חסון: הוא ידע שאם הוא הולך לנאום בקונגרס נגד הנשיא אובמה, הוא ירוויח בזה נקודות פוליטיות.

יואל חסון: אבל זה לא המצב לגבי דונלד טראמפ.

יואל חסון: דונלד טראמפ זוכה פה לאהדה, בוודאי בקהל מצביעיו של נתניהו, וראש הממשלה פוחד מאוד ממה שמצפה לו בכהונת דונלד טראמפ, שפתאום מגלה עניין רב מדי, בעיני ראש הממשלה, בתהליך המדיני; פתאום הוא פוגש מנהיגים ערבים, יושב עם אבו מאזן.

יואל חסון: אבו מאזן מוכן לארח פסגה אצל דונלד טראמפ בבית הלבן.

יואל חסון: אתה, אדוני היושב-ראש, שמעת "פסגה" – נחת על כיסאך בשלום.

יואל חסון: אמרת: אולי יהיה שלום, אולי יהיה הסדר.

יואל חסון: כשראש הממשלה שומע "פסגה בבית הלבן", הוא נלחץ, הוא רועד.

יואל חסון: אין לו שום עניין בדבר הזה.

יואל חסון: אין לו שום עניין בהתקדמות מדינית.

יואל חסון: לא כי הוא לא חושב שזה נכון למדינה – כי הוא מפחד שזה יפגע לו ב-base הפוליטי שלו, שזה יגרום – הוא זוכר בהחלט את "וואי פלנטיישן" והוא זוכר את הסכם חברון והוא זוכר את כל הדברים האלה, שמבחינתו הם היו המסלול לאיבוד השלטון.

יואל חסון: ואת נתניהו מעניין להחזיק את השלטון.

יואל חסון: זה מה שמעניין, לא פחות ולא יותר, ואני אומר את זה באכזבה, שאני צריך כאזרח לשאת ראש ממשלה כזה, שכמו שאמרתי הוא מוכשר, חכם; עם היכולות האלה הוא יכול היה לעשות המון דברים, אבל לא עושה שום דבר.

יואל חסון: ולכן, אני אקדיש את עשר הדקות האחרונות שלי להגיד מה אנחנו צריכים לעשות.

יואל חסון: וכשאני אומר "אנחנו", אני באמת אומר "אנחנו", כי אנחנו האופוזיציה – – –

מאיר כהן: יש לך, אגב, עוד שתי דקות, כי אני איחרתי בשתי דקות.

יואל חסון: אה, אז יש לי 12 דקות.

יואל חסון: מצוין.

יואל חסון: אני גם מרגיש שהזמן אוזל לי מהר מדי.

מאיר כהן: חבר הכנסת יונה, אתה מוכן?

יוסי יונה: אני מקשיב בקשב רב ובעניין הולך וגובר.

יואל חסון: הולך וגובר.

יוסי יונה: הולך וגובר, בהחלט.

מאיר כהן: בבקשה.

יוסי יונה: אני מצר על כך שהנוכחות היא דלה, כי הדברים חשובים – – –

יואל חסון: אנחנו מודים לאלה שצופים בבית, שמתעניינים מאוד, סביר להניח, בדברים שאנחנו אומרים.

יואל חסון: ואנחנו אומרים אותם, אגב, בכאב.

יואל חסון: אני אמרתי את הדברים שלי מתוך אמונה, מתוך תפיסת עולם וגם מתוך תקווה, שעליה אני רוצה לדבר עכשיו, של מה צריך לעשות – אנחנו נכנסים לשנת ה-70 שלנו, שנת ה-70 לקיומה של מדינת ישראל – ואיך אנחנו רוצים לראות את ה-70 שנה הבאות.

יואל חסון: אני אומר לחברי באופוזיציה, גם לך אדוני, וגם לך, פרופ' יונה, וגם לך, חבר הכנסת זחאלקה, שהגיע הזמן להתאחד מול הממשלה הזאת.

יואל חסון: זו העת לשים לנו למטרה שאת חגיגות ה-70 שנה נקיים בשנה הבאה תחת הנהגה אחרת; הנהגה אמיצה, הנהגה שיודעת לדבר ולומר לציבור את האמת וגם לא מפחדת לקבל החלטות אמיצות.

יואל חסון: אנחנו, דקה אחרי יום העצמאות, נציין שנתיים לקיום הממשלה הזאת.

יואל חסון: שנתיים כאלה, שהן גם שנתיים לקיום האופוזיציה שאני גאה להיות חלק ממנה.

יואל חסון: אני הייתי כאן בכנסת פעם אחת בקואליציה – הייתי גם יו"ר קואליציה – ופעמיים באופוזיציה.

יואל חסון: ואני מאלה שלא חושב שלהיות בכנסת זאת תחנה לקראת להיות שר בממשלה.

יואל חסון: אתה נבחר לכנסת, קודם כול תהיה חבר כנסת.

יואל חסון: אם תהיה שר, מצוין, אבל הכנסת היא לא תחנת ביניים להיות שר, היא עולם ומלואו.

יואל חסון: להיות פרלמנטר זה עולם ומלואו, זו זכות גדולה.

יואל חסון: וזו גם זכות גדולה ולא פשוטה בכלל להיות באופוזיציה.

יואל חסון: ואני רוצה לומר לתומכים שלנו מחוץ לבית הזה, ברשתות החברתיות, ולאזרחים שאנחנו פוגשים יום-יום, ולאלה, פרופ' יונה, שהצביעו עבורנו לפני שנתיים, כשציפי לבני, יו"ר התנועה, ויצחק הרצוג, יו"ר מפלגת העבודה, עשו את מעשה החיבור ויצרו את המחנה הציוני, שלו הצביעו כמעט 800,000 איש בבחירות האחרונות.

יואל חסון: אני אומר לציבור הזה: אלו היו שנתיים לא קלות.

יואל חסון: הן לא היו קלות כי הגבולות שנחצו כאן הם דרמטיים.

יואל חסון: הממשלה הזאת הביאה עלינו באמת מפח נפש, ודרדרה את הדמוקרטיה הישראלית לתהומות.

יואל חסון: זו ממשלה שאנחנו נלחמים בה, שרומסת את כללי המשחק עד אין קץ.

יואל חסון: ואני אומר לכם, יש פה כללי משחק קיצוניים ביותר שהוחדרו למערכת כאן, גם במצב של תקנון כל כך גמיש של הכנסת.

יואל חסון: וכן, השנתיים האלה היו לנו קשות כאופוזיציה, כי האופוזיציה אינה הומוגנית.

יואל חסון: יש בתוכנו גם חברי כנסת שמתחפשים.

יואל חסון: הם מתחפשים לנגד הממשלה וצועקים נגד הממשלה, אבל בורחים מהצבעות; תוקפים חברים באופוזיציה במקום את הממשלה; וגם, מתחפשים לחיקוי זול של הממשלה הזאת.

יואל חסון: וזו, תאמינו לי, לא הדרך להחליף את השלטון.

יואל חסון: זה רק מחליש את הקול הציבורי שלנו.

יואל חסון: זה אפילו יותר חמור: זה ניצול של הקול שניתן להם בבחירות כדי לבקר את ממשלת נתניהו; הם משתמשים בקול הזה כדי להפוך את ממשלת נתניהו, את חלק מהחלטותיה, ללגיטימיות.

יואל חסון: ועם כל זה, אני אומר לכם שהדרך היחידה להחליף את נתניהו, ואת השר אלקין גם, זה להקים פה גוש דמוקרטי גדול; גוש דמוקרטי גדול שיתמודד בבחירות הקרובות מול גוש רפובליקני.

יואל חסון: תקשיבו לי טוב, תאמינו לי, אני באתי משם, אני מכיר את הנפשות הפועלות: נתניהו עובד עכשיו על הקמת הגוש הרפובליקני הרבה יותר משהוא עוסק בכל דבר.

יואל חסון: יותר משיקום הכלכלה, יותר מהתאגיד, בוודאי יותר מהתהליך המדיני.

יואל חסון: נתניהו תמיד מסתכל פוליטית איך הוא ממשיך קדימה בהישרדות הפוליטית, ולכן הוא עמל עכשיו על הקמת הגוש הרפובליקני.

יואל חסון: ובשביל הגוש הרפובליקני הזה שהוא יקים, הוא יהיה מוכן לשלם כל מחיר.

יואל חסון: כל מחיר.

יואל חסון: לחלק כל תפקיד, לפגוע בכל חלקה טובה, העיקר להבטיח, מבחינתו, את המשך השלטון.

יואל חסון: ואם אנחנו לא נפעל אל מול הגוש הרפובליקני הזה ולא נקים גוש דמוקרטי חזק – אנחנו פשוט מחסלים פה כל סיכוי לשינוי.

יואל חסון: והגוש הזה שלנו, הדמוקרטי, צריך להיות חף מאגו אבל מורכב מדרך.

יואל חסון: ולא צריך להמציא את הדרך הזאת, יש לנו אותה.

יואל חסון: גם כל הדיונים האין-סופיים האלה על חשבון נפש, ועל: אולי הציבור לא קונה את העמדות שלנו ולכן צריך, אולי, להמציא או לייצר קמפיינים יותר טובים.

יואל חסון: חברים, רוב הציבור הישראלי הוא ליברלי, רוב הציבור הישראלי מאמין במדינה יהודית ודמוקרטית, רוב הציבור הישראלי מאמין בכלכלה שאנחנו מאמינים בה, ולא ראש הממשלה.

יואל חסון: לולא השר כחלון, המדיניות הכלכלית של הממשלה הזאת היום הייתה שונה בתכלית.

יואל חסון: אגב, פרופ' יונה, כל ההצעות של השר כחלון כתובות במצע המחנה הציוני, אחת לאחת.

יואל חסון: יש שם עוד כמה דברים, שהוא עוד לא עשה, נמליץ לו לעשות אותם.

יואל חסון: אבל ברור לכולנו שאם הדבר היה תלוי בנתניהו, זה לא היה קורה.

יוסי יונה: הוא אמר.

יואל חסון: נכון מאוד.

יוסי יונה: הוא אמר:

יוסי יונה: אני מעדיף – – – חברות מאשר לקדם את רווחתן של משפחות.

יואל חסון: עמדתו ידועה.

יואל חסון: מה שנקרא, עמדתו ידועה בציבור.

יואל חסון: והיום אנחנו יודעים, בגלל זה שאנחנו לא צריכים לייצר עמדות חדשות, שגם בעמדות הכלכליות-חברתיות רוב הציבור נמצא אתנו – ועם השר כחלון, צריך לומר – ורוב הציבור מאמין בשתי מדינות, מתוך האינטרס של מדינת ישראל.

יואל חסון: רוב הציבור בישראל הוא ליברלי, ורוב הציבור הישראלי מאמין בדמוקרטיה.

יואל חסון: בדבר אחד – ואנחנו נטפל בדבר הזה, נטפל בדבר הזה – בדבר אחד מצליחים נתניהו ואנשיו לעקוף אותנו, להחליש אותנו, לגרום לזה שכאילו הם היחידים שיודעים לעשות את זה: עניין הביטחון.

יואל חסון: נתניהו חזק מול ה"חמאס", נתניהו ישמור על הביטחון.

יואל חסון: אז חברים, אין סכנה גדולה יותר ממדינה דו-לאומית.

יואל חסון: היא סכנה הרבה יותר גדולה מכל דוקר בכל רחוב ובכל פינת רחוב, ואנחנו לא היינו נותנים ל"חמאס" להמשיך לשלוט, כי ה"חמאס", קודם כול, אחרי שהוא ארגון טרור, הוא המכשול הגדול ביותר היום לתהליך המדיני, ונתניהו היום מאפשר את שלטון ה"חמאס".

יואל חסון: הוא מאפשר את שלטון ה"חמאס" בין השאר כי הוא יודע שאם לא יהיה "חמאס" בעזה, אם יפתרו את הבעיה הזאת, השלב הבא זה תהליך מדיני, שנתניהו פוחד ממנו.

יואל חסון: ולכן, אין כאן עניין של דעות ודיונים אין-סופיים על מה אנחנו, מי אנחנו ומה שצריך; אנחנו יודעים מה אנחנו, אנחנו יודעים מי אנחנו, אנחנו צריכים להגיד את זה בקול גדול.

יואל חסון: קול גדול זה יחד.

יואל חסון: קול גדול זה יחד.

יואל חסון: שם יש קול גדול, אדוני היושב-ראש.

יואל חסון: שם יש קול גדול, כי כשהם מריחים בחירות הם יודעים להיות יחד בקול גדול, ואצלנו יש קול קטן, וקול בינוני, וקול קצת יותר מבינוני, ויחד זה רעש.

יואל חסון: זה רעש, לא שומעים ולא מבינים.

יואל חסון: ולכן, החובה שלנו כמנהיגות היא ליצור באמת את האלטרנטיבה, יחד כגוש אחד, גוש דמוקרטי גדול שישמור על הביטחון, גוש דמוקרטי גדול שיגדיר גבולות בני-הגנה למדינת ישראל, גוש דמוקרטי גדול שישקיע באזרח, שישקיע בכלכלה, בטכנולוגיה, שישקיע גם באזרח – באזרחים יחד, בחיים משותפים, כי אין דרך אחרת חוץ מחיים משותפים.

יואל חסון: ולסיכום, חברי חברי הכנסת, מי ששמע, ומי שישמע אחר כך, ומי שראה בבית, אני לא רואה דרך אחרת, בבחירות הבאות שיהיו, והן יהיו עוד כמה חודשים, אולי עוד שנה, אבל הן יהיו בסוף, כי אנחנו מדינה – עדיין – דמוקרטית, ויש כאן בחירות – – –

ג'מאל זחאלקה: מתי הבחירות?

יואל חסון: אני לא פרשן.

ג'מאל זחאלקה: לא, בתור פוליטיקאי, לא בתור פרשן.

יואל חסון: אני אומר לכם דבר אחד:

יואל חסון: אם אנחנו לא נדע להיות קול גדול וברור בבחירות הבאות, אני לא בטוח שהבחירות אחר כך יתקיימו.

יואל חסון: אני עד כדי כך חושב את זה.

יואל חסון: כי אני לא רוצה לחשוב על איך ייראה ניצחון נוסף של נתניהו, בבחירות הבאות, מבחינת חציית הגבולות הדמוקרטיים.

יואל חסון: ולכן, הגוש הדמוקרטי הגדול ייאבק, יילחם.

יואל חסון: אני אעשה הכול כדי שזה יקרה, וכדי שנהיה קול אחד גדול וברור, שיקים פה בעזרת השם ממשלה טובה יותר לעם ישראל.

יואל חסון: תודה רבה לכולכם.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: תודה רבה.

ג'מאל זחאלקה: עשר שניות לפני הזמן.

מאיר כהן: עשר שניות.

מאיר כהן: דייק.

מאיר כהן: בבקשה, חבר הכנסת ג'בארין.

מאיר כהן: בבקשה, אדוני.

יואל חסון: אני מעניק לך אותן.

מאיר כהן: חבר הכנסת יונה, העייפות תמיד מתבטאת בשפת האם שלנו, הא?

יוסי יונה: העייפות?

מאיר כהן: כן, אמרת "אח, יא אימא".

יוסי יונה: איך שמעת?

מאיר כהן: שומעים.

מאיר כהן: אח.

מאיר כהן: כן, אדוני, 15 דקות.

מאיר כהן: בבקשה.

יוסף ג'בארין: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני דווקא רוצה לפתוח בלשלוח את תנחומי הכנים למשפחת קוידר בכפר הלא-מוכר אל-זרנוג בנגב, משפחה שאיבדה שני ילדים באירוע טרגי שהיה בשעות הערב אתמול, שבו נגדעו חייהם של שני ילדים, עומר אסמעיל עוואד אבו קוידר ומחמוד מוחמד עוואד אבו קוידר, כאשר ככל הנראה התפוצץ לידם, בפניהם, בידיהם, רימון נפל, שככל הנראה הוא שאריות של הצבא, או של המשטרה, של מחנה אימון או של כוח של כוחות הביטחון שפעל שם.

יוסף ג'בארין: (אומר בערבית: ולכן, אני רוצה בתחילת דברי להביע תנחומים למשפחת אבו קוידר על האסון הכבד שפקד אותם.

יוסף ג'בארין: אללה ירחם על עומר ומחמוד וישמור על עמאר, המשפחה ואנשינו.

יוסף ג'בארין: ) אני מעלה את הסוגיה הזאת גם כדי לומר שהמקרה הזה הוא לא המקרה הראשון; זה לא המקרה הראשון שמתפוצצים חפצים, רימוני נפל וכדומה, באזור הנגב.

יוסף ג'בארין: וככל הנראה – וככל הנראה – אם לא יינקטו צעדים משמעותיים ורציניים כדי להתמודד עם העניין הזה, ככל הנראה, לצערי, זה לא יהיה המקרה האחרון.

יוסף ג'בארין: אני שומע כבר הרבה שנים תלונות של התושבים, בעיקר התושבים הערבים בנגב, במיוחד בכפרים הלא-מוכרים – אנחנו מדברים על יותר מ-100,000 תושבים.

יוסף ג'בארין: הם מתלוננים על כך שכוחות צבאיים או כוחות משטרתיים מבצעים אימונים באזור הנגב, במקומות מאוד קרובים למקומות המגורים שלהם, ואז הם עוזבים ומשאירים הרבה חפצים מסוכנים, שמסכנים את חייהם של אותם ילדים בנגב, של עשרות אלפי ילדים שמתגוררים שם, ולא מזהים את החפץ, ומשחקים בו, וכדומה, לא שמים לב, ואת התוצאה הטרגית ראינו אתמול בערב, כששילמה משפחת אבו קוידר את המחיר היקר של לאבד שניים מבני המשפחה, עומר ומחמוד.

יוסף ג'בארין: לכן אני פניתי לשר לביטחון פנים, שאולי הגיע הזמן להתייחס לנושא הזה באופן רציני יותר, להקים ועדת חקירה, ועדת בדיקה, שתבדוק אם לא הייתה כאן רשלנות של אותם כוחות צבאיים שפעלו שם, או התאמנו, או בכלל, מה היו מעשיהם שם – אולי הרסו בתים, אני יודע, לפני שבועות מסוימים.

יוסף ג'בארין: צריך שהוועדה הזאת תציג מסקנות ברורות לגבי צעדים שיש לנקוט כלפי הכוחות הצבאיים או המשטרתיים, כוחות הביטחון, כדי למנוע הישנותם של מקרים כאלה.

יוסף ג'בארין: אם לא יהיה יחס רציני כזה וטיפול מערכתי יותר בסוגיות מעין אלו, התושבים ימשיכו להרגיש, ובצדק, שדמו של האזרח הערבי בנגב כנראה הוא הפקר, והרשלנות תמשיך לקפח את חייהם של הילדים הערבים באזור.

יוסף ג'בארין: אני רוצה לעבור לנושא השידור הציבורי, ובהקשר הזה אני רוצה להדגיש שהשידור הציבורי, כשמו כן הוא, הוא שידור ממלכתי, זאת אומרת, הוא שידור שאמור לשרת את כלל האזרחים, את כלל הציבור במדינה, ובעיקר – את כלל הקבוצות התרבותיות במדינה.

יוסף ג'בארין: וכשאנחנו מתייחסים לחברה כמו החברה בישראל, ש-20% מהאזרחים בה הם מיעוט לשוני ומיעוט תרבותי ומיעוט דתי ומיעוט לאומי, השאלה שניצבת מולנו היא האם השידור הציבורי עונה על המאפיינים הייחודיים של האזרחים הערבים בהקשר הזה.

יוסף ג'בארין: האם הוא עונה על הצרכים שלהם?

יוסף ג'בארין: כבוד השר אלקין, אני חושב שאתה מחייך כי אתה יודע כנראה את התשובה.

יוסף ג'בארין: וכשאני רוצה לחשוב על שידור ציבורי שהוא גם שידור ממלכתי, אני חושב על שלושה רבדים עיקריים: הדבר הראשון – האם השידור הציבורי מקצה כ-20% מהמשאבים שלו, הן מבחינת התקנים, הן מבחינת התקציבים, הן מבחינת זמני השידור – האם הוא מקצה 20% מהמשאבים שלו לקבוצת המיעוט?

ג'מאל זחאלקה: – – – תשאל את זוהיר, מה הוא יגיד לך.

יוסף ג'בארין: אני מניח שהוא בטח יתייחס לזה.

יוסף ג'בארין: מכלל המשאבים.

יוסף ג'בארין: 20% פחות או יותר, כחלקו של הציבור הערבי בקרב הציבור בישראל.

יוסף ג'בארין: השאלה השנייה היא לא שאלה חומרית של התקציבים אלא שאלה יותר מהותית, של התכנים: האם תוכני השידור הציבורי אכן משקפים את מגוון התרבויות בחברה, מגוון הזהויות?

יוסף ג'בארין: האם המיעוט הערבי זוכה לייצוג ברמה של הזהות הלאומית שלו והזהות התרבותית שלו והזהות הלשונית שלו בשידור הציבורי?

יוסף ג'בארין: האם הנרטיב ההיסטורי שלו, האם הסיפור הלאומי שלו, משתקף באמת בשידור הציבורי?

יוסף ג'בארין: אני מניח שגם כאן, חברי, לפחות מהציבור הערבי יודעים את התשובה, אבל אני כמעט בטוח שגם השר יודע את התשובה.

יוסף ג'בארין: השאלה השלישית, והיא גם מאוד רלוונטית לסוגיה שאנחנו דנים בה: באיזו מידה הציבור הערבי שותף לקביעת התכנים או בניהול המדיה בערבית?

יוסף ג'בארין: זאת אומרת, השידור שבשפה הערבית – האם אנחנו שותפים?

יוסף ג'בארין: האם יש אנשי מקצוע אקדמאים, עיתונאים ערבים, שהם בקרב קובעי המדיניות לגבי שלוש השאלות הללו – לגבי סוגיית חלוקת המשאבים, לגבי סוגיית התכנים, ולגבי סוגיית ההשפעה על ההחלטה?

יוסף ג'בארין: אני רוצה להגיד לכם שלצערי הרב התשובה על שלוש השאלות הללו היא שהשידור הציבורי כיום אינו מספק מענה ראוי ומענה הוגן לאף אחת מהשאלות.

יוסף ג'בארין: חלק, הייתי אומר מזערי, הייתי אומר שולי, מהמשאבים של השידור הציבורי כיום מופנה אל השידור בערבית ואל הציבור הערבי, גם ברמה של התקנים, גם ברמה של זמן השידור, גם ברמה של התדר.

יוסף ג'בארין: אבל גם כשמגיעים לתכנים, התמונה מאוד ברורה.

יוסף ג'בארין: פחות או יותר מה שאנחנו רואים במערכת החינוך הציבורי קורה גם בשידור הציבורי: השידור כמעט לא מתייחס לזהות הלאומית והתרבותית הייחודית של הציבור הערבי, לא מטפח את הזהות הזאת, לא מציג אותה, לא משקף אותה, לא נותן לה במה.

יוסף ג'בארין: השידור הציבורי מתכחש לייחוד הלאומי והתרבותי של האזרחים הערבים, וזו הסוגיה המרכזית.

יוסף ג'בארין: אני רוצה להגיד לכם שאף אחד לא יתפלא אם חברי כנסת – נתייחס לרשימה המשותפת – מהרשימה המשותפת לא יגלו עניין כה רב בהכרעות שיהיו הלילה בהצבעות על החוק הזה.

יוסף ג'בארין: כי לפני שמגיעים לדחייה ולתאגיד השידור ולתאגיד החדשות, יש שאלות בסיסיות מהותיות הכי משמעותיות עבורו שהן תלויות ועומדות, ככה.

יוסף ג'בארין: ואין שום הבטחה לכך שהמציאות שאני מתאר תשתנה.

יוסף ג'בארין: גם בשאלה השלישית, באיזו מידה אנשי מקצוע מהחברה הערבית, אקדמאים, פעילי החברה האזרחית, עיתונאים שמעורים בסוגיות שבוערות לציבור הערבי – באיזו מידה הם במוקדי קבלת ההחלטות – הם לא.

יוסף ג'בארין: יש לנו עיתונאים מצוינים, ועיתונאים בולטים, ועיתונאים שרוצים להיות כנים עם הציבור שלהם, אבל ההחלטה בסוף היא לא רק שלהם; עדיין קיים אותו אח גדול שמסתכל ומחפש או מצנזר, ורוח המפקד מאוד ברורה לעיתונאים הללו – מה אפשרי ומה לא אפשרי.

יוסף ג'בארין: ולכן, לנו נראה שהדיון הזה על התאגיד הוא פשוט מפספס את הנקודות העיקריות שחשובות לנו, ברשימה המשותפת, לגבי השידור הציבורי, נקודות מרכזיות ביחס של המדינה אל הציבור הערבי, כי המדינה בעצם מדברת אל הציבור הערבי באמצעות השידור הציבורי – בטלוויזיה, ברדיו.

יוסף ג'בארין: ואני רוצה להגיד לכם שכעיקרון, מיעוטים לאומיים ותרבותיים כמו המיעוט הערבי בישראל, מעלים דרישה הוגנת וצודקת, וגם מוכרת בשיח של המשפט הבין-לאומי, לסוג מסוים של ניהול עצמי בשידור הציבורי בשפה שלהם.

יוסף ג'בארין: סוג מסוים של ניהול עצמי – למשל, שתהיה מועצת שידורים שמורכבת מאנשי מקצוע מהחברה הערבית, שיהיו לה הסמכויות לקבוע את התכנים ואת סדרי העדיפויות ואת חלוקת המשאבים, שיהיו לה הסמכויות לקבוע מה הציבור הערבי רוצה לשמוע ולמה הוא רוצה להקשיב, ואיזה השקפות צריך לבטא במסגרת השידור הציבורי.

יוסף ג'בארין: לצערי, מה שקורה במערכת החינוך – שבמסגרתה אין, אין לציבור הערבי יכולת של השפעה על התכנים של המערכת – קורה גם בשידור הציבורי, וכמעט אין יכולת השפעה ממשית, משמעותית, של הציבור הערבי ושל נציגיו על תוכני אותה מערכת.

יוסף ג'בארין: ולכן, הם משוללים כל הכרה בזכותם לסוג מסוים של ניהול עצמי בתחום הזה, בתחום של השידורים הציבוריים.

יוסף ג'בארין: אלה הן הסוגיות שלצערי לא נמצאות על סדר-יומה של הממשלה הזאת, ממשלה ימנית קיצונית.

יוסף ג'בארין: כשאני עולה לדוכן כדי לענות על הצרכים של הציבור הערבי, על הייחוד של הזהות – בדיוק נכנס חבר הכנסת יונה – על הזהות הייחודית התרבותית הלאומית של הציבור הערבי – איפה הזהות הזאת ואיפה השידור הציבורי?

יוסף ג'בארין: זאת הממשלה שכשאני עולה לדוכן ומדבר על הכרה בייחוד הזה, בכלל הממשלה הזאת עסוקה בהסתה נגד הציבור הערבי; השר יואב גלנט מבקר בנגב ומדבר על הערבים הבדואים שמשתלטים על הקרקעות בנגב – משתלטים, כאילו שהוא מתייחס לאויבים של המדינה, ממש כך.

יוסף ג'בארין: ראש ממשלה כותב: כוחותינו הורסים בתים בקלנסואה – כוחותינו הורסים בתים, כאילו ממש קלנסואה במדינת אויב, שהוא שולח את הכוחות שלנו אליה.

יוסף ג'בארין: אז לצערי, זאת התרבות שכיום חוגגת במדינה הזאת.

יוסף ג'בארין: אנחנו מדברים על הכרה, ועל רב-תרבותיות, ועל ייחודיות הוגנת לכלל הקבוצות, ומולנו ממשלה שממשיכה להסית כמעט כל יום, מראש הממשלה ועד השרים הזוטרים שבה.

יוסף ג'בארין: לכן אנחנו כמובן מתנגדים לחקיקה הזאת, והקריאה העיקרית שלנו היא שהשידור הציבורי צריך להפוך לשידור רב-תרבותי אמיתי – –

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

יוסף ג'בארין: – – שייתן את הבמה ברמת התכנים וברמת ההשפעה על החלטות לציבור הערבי – –

מאיר כהן: תודה רבה.

יוסף ג'בארין: – – כחלק מזכויותיו הקבוצתיות לניהול עצמי תרבותי.

יוסף ג'בארין: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: חבר הכנסת זחאלקה, בבקשה.

מאיר כהן: עשר דקות, אדוני.

ג'מאל זחאלקה: מכובדי היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, אני מרכין ראש בכאב וצער על מותם של שני ילדים ממשפחת אבו קוידר בגלל התפוצצות.

ג'מאל זחאלקה: דברים כאלה קרו בשנות ה-50, ה-60, ומוזר מאוד שהם קורים גם היום.

ג'מאל זחאלקה: אני חושב שצריך לחקור את העניין ולראות מי אחראי לאסון הזה, והוא צריך לשלם על כך.

ג'מאל זחאלקה: נפל לא נופל לבדו.

ג'מאל זחאלקה: כשמו כן הוא – הוא נפל – מישהו הפיל אותו.

ג'מאל זחאלקה: מישהו השאיר אותו.

ג'מאל זחאלקה: למה לא בדקו?

ג'מאל זחאלקה: אני חושב שזה נושא שצריך לחקור.

ג'מאל זחאלקה: גם יש כל מיני מקומות בארץ שהם מסוכנים, וצריך לסרוק אותם סריקה מתאימה.

ג'מאל זחאלקה: על עניין השידור הציבורי אני רוצה להגיד כמה משפטים.

ג'מאל זחאלקה: הראשון, למה אנחנו במצב הזה?

ג'מאל זחאלקה: כי בנימין נתניהו לא רוצה שידור ציבורי.

ג'מאל זחאלקה: הוא לא מעוניין בשידור ציבורי.

ג'מאל זחאלקה: תפיסת עולמו היא שהשידורים המסחריים בהכרח יהיו לטובת הימין, כי הם רוצים להרוויח יותר, ואז צריכים להתחנף לציבור, להעלות את הרייטינג.

ג'מאל זחאלקה: ואז, את זה אפשר לעשות בשתי שיטות: האחת היא להלעיט את ההמונים במשחקים, שאין בהם שום ממד תרבותי; לא צריך לחשוב, צריך רק לשבת מול הטלוויזיה וליהנות מכל מיני משחקי מזל, או משחקים אחרים, או תוכניות ריאליטי.

ג'מאל זחאלקה: זה שיטות של שלטון מימים-ימימה, של שעשועים להמונים.

ג'מאל זחאלקה: זאת לא המצאה של בנימין נתניהו או של הימין הישראלי, כבר בימי רומי העתיקה ואפילו בימי יוון עשו זאת, כדי שההמונים ישתעשעו בכל מיני דברים ויהיו רחוקים ממעורבות פוליטית או ממחאה פוליטית נגד צרות של השלטון.

ג'מאל זחאלקה: הוא חושב שהרחוב הישראלי הולך ימינה יותר ויותר, ולכן השידורים הציבוריים ילכו בהכרח ימינה יותר ויותר.

ג'מאל זחאלקה: הוא חושב ששלטון הימין הוא שלטון נצחי, ולכן השידור הממוסחר, יהיה לו אינטרס ללכת עם השלטון או להיות רך עם השלטון, נגיד כך, כי בכל זאת צריך להעמיד פנים של ביקורתיות ושל עצמאות, אבל אנחנו ראינו כיצד ערוץ 10 כל כך תלוי בשלטון, בגלל כל מיני רגולציות שיכולות להרוג כל שידור שהוא לא לרוחו של בנימין נתניהו.

ג'מאל זחאלקה: גם החקיקה הזאת היא דוגמה לכך שלא מצא חן בעיניו משהו אז הוא יכול לחסל אותו ברגולציה פשוטה.

ג'מאל זחאלקה: וגם תפיסת העולם שהכול מסחרי, ואין צורך שהממלכה תדאג לשידור ציבורי, ואם כבר יש שידור שהוא לא מסחרי, אז שיהיו שידורים ממשלתיים – שידורי תעמולה ממשלתיים זה בדיוק מה שרוצה בנימין נתניהו.

ג'מאל זחאלקה: אנחנו נמצאים היום יותר ויותר במצב שהתפיסה של הימין היא שאין זכות לאופוזיציה, אין זכות לביקורת, והשתלטות היא לא רק על השיח הציבורי, אלא גם על אמצעי התקשורת, עיין ערך שיחות מוזס–נתניהו, וכיצד הדברים מתנהלים.

ג'מאל זחאלקה: אני בא ממפלגה שחרתה על דגלה שני דברים: מדינת כל אזרחיה, ואוטונומיה תרבותית, ואני הייתי רוצה לראות טלוויזיה לכל האזרחים, שתעסוק בכלל הבעיות של כלל האזרחים, שאכפת לה מכל האזרחים.

ג'מאל זחאלקה: אני לא מדבר על שוויון מלאכותי – ככה דקות וככה דקות – אלא ענייני.

ג'מאל זחאלקה: ענייני.

ג'מאל זחאלקה: ובשידורים ענייניים היו מתייחסים אחרת אם שני ילדים מהרצליה פיתוח היו נהרגים בפיצוץ של נפל בסידנא עלי, למשל, מאשר לשני ילדים בנגב.

ג'מאל זחאלקה: היו מתייחסים להריסת בתים ולבעיות של תחלואה, של תחבורה, בנגב, קצת אחרת מאשר המצב היום.

ג'מאל זחאלקה: לכן אני חושב שצריכה להיות טלוויזיה לכלל האזרחים, וגם אמצעי תקשורת ציבוריים לכלל האזרחים, ללא הבדל דת, גזע ומין.

ג'מאל זחאלקה: זה העיקרון הראשון שצריך להנחות.

ג'מאל זחאלקה: דבר שני, העיקרון של האוטונומיה התרבותית נשען על התפיסה הדמוקרטית המודרנית של זכויות האדם וזכות יסוד של האדם היחיד לשייכות תרבותית ולפיתוח זהות ותרבות.

ג'מאל זחאלקה: הזכות לזהות והזכות לשייכות תרבותית.

ג'מאל זחאלקה: אין דמוקרטיה בלי העניין הזה, וכל משטר ראוי צריך להביא את זה בחשבון ולדאוג לכך.

ג'מאל זחאלקה: לדאוג לכך זה לא שיהיו אמצעי תקשורת דוברי ערבית.

ג'מאל זחאלקה: הבעיה היא לא להשתמש באותיות או במילים מהמילון הערבי, אלא לדבר בשם הקבוצה, כלומר לבטא את זהותה של הקבוצה, ולא זהות מטעם.

ג'מאל זחאלקה: זה עוד יותר גרוע.

ג'מאל זחאלקה: מוטב שזה לא יהיה מאשר שאתה בא ואומר שאתה רוצה לעצב את זהותי.

ג'מאל זחאלקה: בארץ יש לזה שורשים – הליכוד רק הולך בתלם, הם אפילו לא יודעים לעשות את זה כמו שמפלגת העבודה ניסתה לעשות את זה בעבר, מימי יגאל אלון.

ג'מאל זחאלקה: הוא ניסה לתפוס את האזרח הערבי, מה שנקרא כ"אזרח נאמן וערבי גאה", כאשר הוא מדבר על גאווה נבובה של אוכל, לאבנה, רכיבה על סוס ודברים כאלה; ואזרח נאמן, שהוא אזרח המוותר על זכויותיו.

ג'מאל זחאלקה: זה ניסיון לעצב זהות, וזה בעצם מה שהולך באמצעי התקשורת, אם כי היום יש תחכום רב יותר מאשר בעבר.

ג'מאל זחאלקה: אנחנו לא מדברים על זה, לא רוצים את זה, דוחים את זה, ורוצים שיהיה מצב שיהיה שידור ציבורי ערבי עצמאי בארץ, שיבטא את הזהות, יבטא את התרבות, יבטא את הלכי הרוח, ויהיה באמת ובתמים ראי מתורבת ותקשורתי של החברה הערבית, ולא איזשהו ניסיון לכפות עליה מטעם השלטון, דרך אמצעי התקשורת ודרך אמצעי החינוך, את הזהות שהוא רוצה ואת הפוליטיקה שהוא רוצה.

ג'מאל זחאלקה: המשמעות של אוטונומיה תרבותית זה זכות אדם לזהות וזכות אדם לשייכות, אלה דברים מבוססים, אני לא רוצה להרחיב עליהם, אבל הם גם נשענים על החוק הבין-לאומי, על התפיסות הבין-לאומיות, על כל מגילות האו"ם לזכויות אדם – המגילות הבין-לאומיות, לא רק של האו"ם, סליחה – בדבר זכויות מיעוטים של שפה, של דת ושל לאום.

ג'מאל זחאלקה: אני חושב שאלה התביעות שצריכים לתבוע משידור ציבורי, אני לא רואה שזה קורה, אני חושב שאי-אפשר לדבר על כך שיש איזושהי דאגה לתרבות הערבית ואיזשהו ביטוי לתרבותם של האזרחים הערבים בלי להביא את השינוי הזה בצורה מסודרת – אמצעי תקשורת ציבוריים לכלל האזרחים ואוטונומיה תרבותית לקבוצת המיעוט הערבית.

ג'מאל זחאלקה: אני רוצה, ברשותך, כבוד היושב-ראש, להתייחס בשני משפטים לשביתת האסירים; אני עברתי שוב ושוב על תביעות האסירים.

ג'מאל זחאלקה: התביעות שיש הן דברים שנשללו מהם.

ג'מאל זחאלקה: כל התביעות – דברים שהיו להם ולקחו מהם; ואני חושב שהשבת הזכויות האלה, שנלקחו מהאסירים, אין בה שום בעיה ביטחונית, אין בה שום בעיה שתפגע, איך אומרים, בסדר בתוך בתי-הכלא, נהפוך הוא, הן יכולות להביא לכך שיהיו איזשהו שקט, איזושהי הבנה, איזושהי הקלה של הסבל של בני-אדם בכלא.

ג'מאל זחאלקה: ואני רוצה לסיים גם בתפיסה חוקתית ותפיסה דמוקרטית, שגם, נדמה לי, בית-המשפט העליון בארץ חזר עליה.

ג'מאל זחאלקה: אדם נכנס לכלא לא למען ענישה, הכלא הוא הענישה.

ג'מאל זחאלקה: הוא נכנס לכלא כענישה, ולא למען ענישה.

ג'מאל זחאלקה: עבודות פרך והטלת עונשים על אדם בתוך בית-הכלא – זה עבר מן העולם.

ג'מאל זחאלקה: הכלא עצמו, שאלת החירות – – –

ענת ברקו: אבל זה לא קיים – – –

ג'מאל זחאלקה: סליחה, אני יודע שבתפיסת העולם את רחוקה – כל – המילה "דמוקרטיה" מכעיסה אותך, אני יודע.

ענת ברקו: אני מסכימה אתך – – – אבל זה לא – – –

ג'מאל זחאלקה: אני אומר דבר פשוט – –

ענת ברקו: – – –

ג'מאל זחאלקה: – – שלילת החירות – הכנסת אדם לכלא – היא העונש, It's the punishment.

ג'מאל זחאלקה: Prison is a punishment, not for punishment.

ג'מאל זחאלקה: תודה רבה.

מאיר כהן: בבקשה, אדוני.

מאיר כהן: חבר הכנסת בהלול, אני אישרתי לשר התורן לצאת לחמש דקות, שש דקות, לתפילת ערבית, זה לא מונע ממך לדבר.

מאיר כהן: בבקשה.

זוהיר בהלול: 15 דקות?

מאיר כהן: אתה יכול לדבר, 15 דקות, בוודאי, נשמע אותך בשמחה.

זוהיר בהלול: ד"ר ג'מאל, ויוסף, אולי בתחילת דברי אני אקדיש שני משפטים למשפחה השכולה מהנגב.

זוהיר בהלול: אדוני היושב-ראש, משפחת אבו קוידר, שהוכתה על לא עוול בכפה, ולא מדובר בגורל, אלא מדובר במחדל; עומר ומחמוד היו אמורים לרקד בתוך אולם של אמנות, ללהטט עם כדור במגרש כדורגל, לקבל שיעור העשרה מהמורה באנגלית, אבל הואיל והדברים האלה הם לוקסוס, הם שוטטו במקומות – במרחבים מופקרים, ושם רימון הנפל קטל את חייהם של עומר ומחמוד, ומכאן גם אני מצרף את תנחומי למשפחה.

זוהיר בהלול: ד"ר ג'מאל, בשנות ה-80 וה-90, אני, כעובד רשות השידור, השתמשתי במושגים המאוד-מהותיים "אל-קודס א-שריף אל-ערב אל-פלסטניון מן מואטני דוולאת אסראיל", כלומר: ירושלים הקדושה והערבים הפלסטינים אזרחי מדינת ישראל, וספגתי לא מעט נאצות, והייתי חשוף כבצריח ללחצים בלתי נגמרים, אבל עמדתי על שלי.

זוהיר בהלול: אבל זה לא צריך להיות כך.

זוהיר בהלול: אני מצטרף לתביעה שהעלית, והעלה גם ד"ר יוסף ג'בארין, ואתה, ד"ר ג'מאל זחאלקה, לתת ביטוי למכמני נפשו של המיעוט הערבי במדינת ישראל – במסגרות הקיימות, המקובלות; לתת ביטוי למיעוט ערבי לאומי בתוך מדינת ישראל באותם שידורים ציבוריים שאמורים באמת לשקף זהות ולשקף לאום.

זוהיר בהלול: אבל זו דרישה בעלמא, אלה הם חלומות באספמיה, כי הרי מה מהות הזגזוגים של בנימין נתניהו וחבר מרעיו בחוק הזה, הקרוי חיסול רשות השידור והקמת תאגיד השידור הציבורי, אם לא השתלטות אבסולוטית על השידור הציבורי?

זוהיר בהלול: אבל זה לא רק זה, ואנחנו טועים ומטעים אם אנחנו מתייחסים לעניין הזה רק מהפריזמה הקצרצרה או הצרה הזאת, כי בנימין נתניהו כבר – כמעט באופן חסר תקדים – נהנה מעיתון באופן בלעדי, לבנימין נתניהו יש שתי תחנות טלוויזיה שסרות למרותו, channel 20 – ערוץ 20 – ו"וואלה", ששם יש לו מהלכים בלתי נגמרים, שלא לדבר על אתרים פה ושם.

זוהיר בהלול: הרוח המשיחית מחלחלת ומוזלגת אל תוך השידורים בני-הקיימא במדינת ישראל.

זוהיר בהלול: זה כבר קרה מזמן, וזה כבר קרם עור וגידים.

זוהיר בהלול: להמשיל את הציבור – – –

ג'מאל זחאלקה: ערוץ 7.

זוהיר בהלול: וערוץ 7, שלא לדבר, כמובן, זו אקסיומה כבר.

זוהיר בהלול: מדובר בהמשלתו של השידור הציבורי ובהמשלת חלק הארי של השידורים המסחריים במדינת ישראל לשלטון – המשלה, שזה כמעט חסר תקדים.

זוהיר בהלול: והכנסת, הריקה מאדם עכשיו, אבל שבעוד רגע קט תתמלא ותהיה כמרקחה, ככוורת, ותשעה למכמניו של בנימין נתניהו, והקואליציה תחוקק את החוק הזה.

זוהיר בהלול: החוק הזה, אדוני היושב-ראש, הוא חוק שיש בו כפל נזקים; רשות השידור מחוסלת, גם אם מדובר בתהליך שיקומי בראשותו של שר האוצר, ובמהלך הימים האחרונים התהליך הזה בעצם נעשה כדי לשלב מאות מן העובדים ברשות השידור בתאגיד – תאגיד השידור הציבורי, אלא שבעצם מדובר בהכפפתו של התאגיד הזה לממשלה, להכוונות הממשלתיות.

זוהיר בהלול: זה יהיה שידור מטעם, גם כאשר היילוד החדש יצא אל אוויר העולם.

זוהיר בהלול: כלומר, אנחנו גם מחסלים את השידור הציבורי, של רשות השידור, וגם מחסלים כבר מראש, אדוני היושב-ראש, את התאגיד הציבורי.

זוהיר בהלול: כפל הנזקים הזה הוא כפל נזקים בלתי מובן בעליל, אבל באווירה ובאקלים ששוררים במדינה, בהשראתו של הבניין הזה, שום דבר כבר לא מופרך, כל דבר הוא לגיטימי.

זוהיר בהלול: אם הייתי מאניש, אדוני היושב-ראש, את המיקרופון הזה, אגלי בושה היו נוטפים ממנו.

זוהיר בהלול: זה מיקרופון – בעולם של השאלות, בתיאור של השאלות, במטפוריות – זה מיקרופון שסובל כמעט הכול; הוא סובל אפילו מילות ביבים, אבל אפילו המיקרופון הזה, אם היה יכול להעיד, היה אומר: די, נמאס לי, אפילו אני כבר אינני יכול לשאת את הסבל של השקרים, של האינטריגות, של התככים, של הדילים, בהשראתו של בנימין נתניהו, שכל תכליתו – כל תכליתו – שרידות והישרדות.

זוהיר בהלול: הוא רוצה להירשם בדפי ההיסטוריה כמי ששרד הכי הרבה, כמי שבעצם מחיה מן האוב את הקיסר, את דמותו של הקיסר, הדמות המיתולוגית של אותו קיסר שמשאת נפשו לשלוט בעולם.

זוהיר בהלול: בנימין נתניהו, בהתנהלותו אל מול שר החוץ הגרמני, מפגין את גחמותיו אל מול העולם ואומר:

זוהיר בהלול: אני הקיסר האחד והיחידי שמנהל את העולם.

זוהיר בהלול: אבל העולם משתנה, אדוני היושב-ראש, הפלא ופלא, אפילו טראמפ עלה על כל המוסכמות, ועכשיו הוא השולט והשליט היחידי במעצמה מספר אחת בעולם.

זוהיר בהלול: אבל גם בצרפת השלטון המקובע, הקלאסי, המסורתי, כבר נפל, ומי שמאיימת היא לה-פן – על השליטה ועל המושכות בצרפת.

זוהיר בהלול: אינני בטוח שהיא תזכה, כי בסקרים – ואני ניזון כמובן ממה שאומרת התקשורת – מקרון, הוא יהיה הנשיא של הרפובליקה בצרפת, אבל גם זה שינוי.

זוהיר בהלול: בנימין נתניהו, לא לעד ולא לנצח אתה תשלוט במדינה הזאת.

זוהיר בהלול: אז תקבל עוד שנה, ותקבל אולי עוד שנתיים, אבל בסופו של דבר, אימפריות נולדו כדי שתיפולנה.

זוהיר בהלול: האימפריות נפלו.

זוהיר בהלול: הקיסר, ככל שהיה גדול – – –

ענת ברקו: אנחנו אימפריה?

זוהיר בהלול: אתם מנסים.

ענת ברקו: מי זה אתם?

זוהיר בהלול: אתם, הימין המשיחי, שאת חלק ממנו, גברתי.

ענת ברקו: אתה אזרח מדינת ישראל.

זוהיר בהלול: אתם ימין משיחי.

ענת ברקו: מדינת ישראל היא אימפריה?

זוהיר בהלול: בוודאי.

זוהיר בהלול: אתם במו-ידיכם, במעל ידכם – – –

ענת ברקו: מדינת ישראל היא אימפריה?

ענת ברקו: היא קטנה מניו-ג'רזי, האימפריה הזאת.

זוהיר בהלול: גברתי הנאווה, גברתי הנאווה, אתם מכוננים כאן – – –

ענת ברקו: היא נאבקת יום-יום.

ענת ברקו: אנחנו רואים מה ערבים עושים לערבים על הגבולות שלנו – – –

זוהיר בהלול: אתם, הימין המשיחי, הרדיקלי והקיצוני, מנסים להרחיק ממעגל החיים של אזרחי מדינת ישראל כל סממן של דמוקרטיה.

זוהיר בהלול: אתם בעלי כינונו של חוק המואזין, הידוע לשמצה; אתם – כקופירייטרים מהופנטים ומהפנטים – מאחורי חוק ההסדרה; אתם הבעלים, ללא עוררין, של חוק החרם; אתם בעלי זכויות היוצרים על חוק V15; אתם שיצקתם את חוק קמיניץ כדי לתת הכשר להריסת בתים של בני מיעוטים, של ערבים; אתם שעמדתם, כמעט באופן חסר תקדים כמעט בכל הפרלמנטים בעולם, מאחורי חוק ההדחה הידוע לשמצה; אתם, הימין הרדיקלי, המשיחי, מאחורי חוק העמותות – על מה את שחה ועל מה אתה מדברת?

ענת ברקו: אתה רוצה לדבר על גטאס אולי?

זוהיר בהלול: שאני גיניתי.

ענת ברקו: בחוק ההדחה היה צריך להדיח אחד כמו גטאס, אתה מסכים?

זוהיר בהלול: אבל לא דרך חוק הדחה.

זוהיר בהלול: וקרה מה שקרה, והוא התפטר.

ענת ברקו: ואם הוא לא היה מתפטר מה היית עושה?

זוהיר בהלול: לא נכון, את לא צודקת.

ענת ברקו: הוא משתף פעולה עם טרוריסטים בתוך הכלא – חבר כנסת – – –

זוהיר בהלול: את מתפרצת לדלת פתוחה.

זוהיר בהלול: אני גיניתי את הפעולה ואני – –

ענת ברקו: אז מה זה שייך?

זוהיר בהלול: – – ואני התנגדתי נחרצות למעורבותו של חבר כנסת, יהיה מי שיהיה, בעניינים שיש בהם נזק למדינה.

ענת ברקו: – – – אז היו מדיחים אותו, אם הוא לא היה מואיל בטובו להתפטר, אחרי עסקת טיעון מפוקפקת.

זוהיר בהלול: אפילו בענייני בריאות הציבור בישראל אתם בעצם אומרים: לעזאזל מיליון אנשים בצפון, שמכל האמוניה ייוותר על כנו ויקטול את בריאותם של אנשים.

זוהיר בהלול: איך יכול להיות מצב כזה?

זוהיר בהלול: איך יכול להיות שאתם תיתנו הכשר, כאשר אתם יודעים שמכל האמוניה מאיים על בריאותם של יותר ממיליון אזרחי מדינת ישראל, תושבי הצפון – איך את יכולה לשבת במקומך בלי להתנדנד?

זוהיר בהלול: איך אתם יכולים לקבל החלטה כזאת בהכנעה, כאשר כל התכתיבים הם בעצם לגרום לכך שאתם תהיו אומרי ההן של אותם אנשי הון?

זוהיר בהלול: אתם ממשלה של אנשי הון, אתם לא ממשלה של העם.

זוהיר בהלול: לואי ה-14 אמר: אני העם.

זוהיר בהלול: גם אתם אומרים: אני העם, אבל העם רחוק מכם.

זוהיר בהלול: אולי הוא לעתים מצביע, בגלל הפופוליזם שלכם, בגלל העובדה שאתם מפחידים אותו מהערבים, אתם מייצרים איומים והפחדות – הרי זו דרככם; במקום לכונן – במקום לנרמל את החיים בין ערבים ליהודים, מה אתם עושים?

זוהיר בהלול: אתם משניאים על הדורות הבאים כל אפשרות של הושטת יד לציבור הערבי, ואתם מנציחים את האיבה ואת השנאה.

זוהיר בהלול: מה תאמרו לילדים שלכם ולנכדים שלכם כשייפגשו עם ערבים, שכמעט 99% מקרב הוריהם מעולם לא פגעו בביטחון של המדינה?

ענת ברקו: אנחנו אומרים להם שלום.

ענת ברקו: אנחנו אומרים להם שלום.

זוהיר בהלול: והם אומרים לכם שלום, והערבים אומרים לכם שלום, והם רוצים לחיות בשלום – מה אתם עושים?

ענת ברקו: יש מי שמסית, וזה לא אנחנו.

ענת ברקו: מי שמסית זה לא הימין.

זוהיר בהלול: אתם מתעלמים מהצרכים של נכים; אתם מתעלמים ממצוקות של קשישים; אתם מתחמקים מניצולי השואה; אתם נשק יום הדין של כפרים בלתי מוכרים – שזו המצאה ישראלית עלי אדמות.

זוהיר בהלול: אתם בעצם כופרים בזכותם של ילדים כמו עומר וכמו מחמוד אבו קוידר להיות בצלם אנוש, לקבל זכויות אדם נאור, והם מקפחים את חייהם לא בכינרת, בשל חוסר זהירות, אלא בשל שוטטות, שהייתה נמנעת אילולא הניסיון להמשיל את החיים של המדינה הזאת לשלטון האבסולוטי שלכם.

זוהיר בהלול: אתם מנסים, דרך הפחדות ואיומים, לשרוד.

זוהיר בהלול: אתם נאבקים יום-יום רק על שרידותכם, ואתם מאבדים את הדמוקרטיה, שהיא המשענת המרכזית להצלחתה של המדינה הזאת.

זוהיר בהלול: המדינה הזאת היא מדינה מצליחנית בהרבה מבחנים – בהיי-טק, באנרגיה, בסייבר, start-up nation, אתם – מה לא?

זוהיר בהלול: מוח יהודי קודח.

זוהיר בהלול: אבל זה רק לטובתכם; אתם לא רוצים שהדברים האלה יזלגו לאחרים.

זוהיר בהלול: אתם בתוך הקונכייה שלכם, ואתם בתוך הגדרות שלכם, אתם בתוך החומות שלכם, ואתם בתוך הפחדים האישיים שלכם – אתם חיים חיי פחד, לא חיים נאורים, ולכן אנחנו מאבדים כל סיכוי לחיות בשלום.

זוהיר בהלול: אם ראש הממשלה אומר: כוחותינו פשטו עם שחר על בתים בלתי חוקיים בקלנסואה, ואם לפני כן הוא אומר: נוהרים לקלפיות, איפה אנחנו יכולים לכונן איזשהו מרקם אמיתי של חיים משותפים בין ערבים ליהודים?

זוהיר בהלול: תאמרו לי, חברי וחברותי בכנסת ישראל, לא נמאס לכם להמאיס את החיים על אזרחי ותושבי מדינת ישראל?

זוהיר בהלול: תנו לנו סיכוי, תנו לנו אור בקצה המנהרה, תנו לנו אפשרות לחיות בשלום אחד עם השני, תנו לנו צלם אנוש, תבליחו את הטוב, תעלימו את הרע.

זוהיר בהלול: מה שאתם עושים זה ההפך מכך, ואתם בעצם גורמים לנו לחיות בחשכה מתמדת.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני, תודה רבה.

מאיר כהן: חבר הכנסת חאג' יחיא – בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת מיכל בירן.

מאיר כהן: לרשותך עשר דקות.

מאיר כהן: בבקשה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בסם אללה א-רחמאן א-רחים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת – יש שניים – אתחיל בזה שאני משתתף בצערה של משפחת אבו קוידר על מותם של הילדים עומר ומחמוד, שני ילדים שנהרגו מפיצוץ נפל של נשק שאין בקרה עליו, ולא רק זה, אלא שהם חיו בכפר לא מוכר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הכפר הלא-מוכר הזה מונה כמה אלפים; יותר מ-5,000 תושבים חיים שם.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מה אפשר לעשות כדי להעתיק אותם?

עבד אל חכים חאג' יחיא: הכי פשוט, הכי הגיוני, הכי אמת, לעשות עם האנשים, זה להכיר בכפר, לתכנן אותו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הם קיימים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אתם רוצים להעביר כפר שלם לכפר מוכר?

עבד אל חכים חאג' יחיא: למה?

עבד אל חכים חאג' יחיא: מה ההיגיון?

עבד אל חכים חאג' יחיא: ובכל זאת, גם בתקשורת פעם אומרים: מכל גז, כי שר אמר מכל גז, פה, שזה לא נכון, ופעם אומרים: לא, זה נפל.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אבל אני שואל את השאלה, ובזה נדע איך אנחנו מגדירים את המדינה ואיפה המוסר של המנהיגים פה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אם חס וחלילה המקרה הזה היה של ילד יהודי, שהיה נפגע, ואני אומר: חס וחלילה, כי היה מקרה שילד, ילד יהודי, נקטעה לו רגל כשנכנס לשדה מוקשים – –

ענת ברקו: שדה מוקשים, היו מקרים כאלה לא מעטים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: – – אני אומר, הוא נכנס לשדה מוקשים – רוב המנהיגים הגיעו אליו, הגיעו לבית-חולים, הגיעו למשפחה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: ואני לא אומר שזה פסול, אבל הפסול הוא שהמדינה מתנערת מאחריותה להרג של שני הילדים האלה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה מה שיותר קשה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לענייננו, לעניין חוק השידור, מי חוקק את החוק הזה, של התאגיד?

עבד אל חכים חאג' יחיא: הרי זה נתניהו, והוא זה שהקים את המועצה שלו, הוא מינה את המנכ"ל שלו, אבל כשהוא בא להכין את החליפה, כנראה זה לא היה לפי המידות של נתניהו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: ועל זה אמרה גם השרה רגב: לא חשבנו שזה מי ש – האנשים שימנו אותם שם.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הם יותר מדי שמאלנים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: היא אפילו לא התייחסה אם הם מקצועיים או לא מקצועיים – אם הם ימנים או לא ימנים, זה שיקול הדעת?

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה הדמוקרטיה?

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה הפרדת הרשויות?

עבד אל חכים חאג' יחיא: התקשורת היא הרשות הרביעית – זה מה שיש בדמוקרטיה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה לא בא בחשבון, זה אפילו לא נכלל.

עבד אל חכים חאג' יחיא: ואיך אומרים?

עבד אל חכים חאג' יחיא: ידענו את העמדה של הממשלה מהמילים של השרה רגב (אומר בערבית: דבריה – מהקטנים שלה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: )

מאיר כהן: איך?

מאיר כהן: איך?

עבד אל חכים חאג' יחיא: (אומר בערבית ומתרגם:) כן, מהקטנים שלהם.

עבד אל חכים חאג' יחיא: למה רוצים להוציא את מדור החדשות מתוך התאגיד?

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה הסיכום.

עבד אל חכים חאג' יחיא: את צוחקת.

עבד אל חכים חאג' יחיא: למה דווקא החדשות?

עבד אל חכים חאג' יחיא: למה לא תוכניות אקטואליה?

עבד אל חכים חאג' יחיא: למה לא הספורט?

עבד אל חכים חאג' יחיא: למה לא תוכניות חברה?

עבד אל חכים חאג' יחיא: למה דברים אחרים לא מוציאים מהתאגיד?

עבד אל חכים חאג' יחיא: דווקא מדור החדשות?

עבד אל חכים חאג' יחיא: כי זה העניין, שנתניהו רוצה תקשורת חצר, כמו כל דיקטטור קטן אחר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בכל דיקטטורה רוצים תקשורת שהולכת עם הקו של ראש הממשלה – והוא חושב שהוא יהיה ראש הממשלה הנצחי.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אז בזה הוא גם נכשל וגם ייכשל בעתיד.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הוא רוצה שהעם ישמע רק את הקול שלו, כדוגמת פרעה, שעליו אמר הקוראן (אומר דברים בשפה הערבית.

עבד אל חכים חאג' יחיא: )

ענת ברקו: – – –

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני אתרגם למי שלא מבין.

עבד אל חכים חאג' יחיא: משמעותו – אמר פרעה: לא ארא

עבד אל חכים חאג' יחיא: כם אלא מה שאני רואה, ולא אדריככם אלא אל הדרך הנכוחה.

ענת ברקו: אני אוהבת את הפסוק על – – – ישראל.

ענת ברקו: אולי תגיד גם אותו – – –

עבד אל חכים חאג' יחיא: כן, כן, כן – –

ענת ברקו: אם כבר אז כבר – – –

עבד אל חכים חאג' יחיא: – – ברגע שיבוא זמנו, אני אגיד גם אותו.

ענת ברקו: – – – ישראל – – –

עבד אל חכים חאג' יחיא: כן, כן, אז רק תלכי להבהיר את מה שאת אולי קוראת.

עבד אל חכים חאג' יחיא: התקרית הדיפלומטית עם שר החוץ: האמת, אני, לא מעניין אותי אם הוא היה נפגש או לא נפגש.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה לא הנושא שעניין אותי.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מה שעניין אותי הוא שהוא לא רצה לפגוש אותו כי הוא הלך לשבת עם עמותות שמאל.

עבד אל חכים חאג' יחיא: להזכירכם, עמותות השמאל האלה פועלות לפי החוק הישראלי, הן לא ארגוני טרור, איך שאתם אוהבים להגדיר את כל מי שלא מסכים אתכם; הן פועלות לפי החוק הישראלי, אבל זה קשור – –

ענת ברקו: – – – טרוריסטים – – –

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני לא רוצה לענות לך – – אבל זה קשור קשר הדוק לאותה המחשבה של נתניהו, שלא רוצה שאנשים בישראל ידעו את האמת; הוא רוצה שישמעו רק את הקול שלו, לכן הוא רוצה להשתלט על החדשות, והוא גם לא רוצה שהעולם ישמע את הצד השני במדינת ישראל, על מה שהוא וממשלתו ומוסדותיו עושים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אבל – אני לא יודע אם להגדיר את זה טיפשות; הוא לא יודע שאנחנו בעולם פתוח, עם הרשתות החברתיות, ולכל אחד יש מכשיר נייד, סלולרי, שיכול לצלם ולפרסם בכל העולם?

עבד אל חכים חאג' יחיא: הוא לא מבין את זה?

עבד אל חכים חאג' יחיא: אפילו רוצים תקרית דיפלומטית כדי שאנשים לא ידעו?

עבד אל חכים חאג' יחיא: כי הוא רוצה לעשות דה-לגיטימציה, לא רוצה שאף אחד יהיה לגיטימי בעולם הזה חוץ ממנו?

עבד אל חכים חאג' יחיא: אז מחלת הגדלות הזאת, שלו, היא תהיה רק לרעת המדינה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: תתחילו להתפכח.

קריאה: אני – – –

עבד אל חכים חאג' יחיא: התקשורת הציבורית בשפה הערבית, מהי?

עבד אל חכים חאג' יחיא: רוצים שהמגישים הערבים – חלקם, כי לא כולם ערבים, גם אלה שמגישים – יהיו הוויטרינה בחזית, ומי שיקבע את התכנים ומי שיקבע מה לומר ומה לא לומר זה אנשי הביטחון, מערכות הביטחון, או יוצאיהם?

עבד אל חכים חאג' יחיא: כי זה מה שקורה בתקשורת הערבית.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מה, אין לנו האג'נדה שלנו?

עבד אל חכים חאג' יחיא: אין לנו את האנשים שלנו, שיגדירו מה טוב לנו ומה לא טוב?

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה המשך לאותה בעיה שהוא חי בה, הבועה הזאת שבה חי נתניהו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: וזה מתיישר גם עם עמדותיו של שר החינוך, שרוצה לבטל את האג'נדה הערבית, והזכויות שלנו על הארץ, ובארץ, וזה בדיוק מה שהוא עשה – וזה בדיוק מה שהוא עשה בספר האזרחות.

ענת ברקו: בארץ?

ענת ברקו: בארץ?

ענת ברקו: אתה רוצה, על מה?

ענת ברקו: על – – – אתה מדבר?

ענת ברקו: על מה אתה מדבר?

ענת ברקו: כדאי שנבין – – –

עבד אל חכים חאג' יחיא: התקשורת בשליטת נתניהו לא תסקר את שביתת האסירים – לא תסקר את שביתת האסירים – –

ענת ברקו: הטרוריסטים – התכוונת.

עבד אל חכים חאג' יחיא: – – הפוליטיים – –

ענת ברקו: – – –

עבד אל חכים חאג' יחיא: – – ואת זכויותיהם, ותנהל דיון על מה שעשו או לא עשו, כי – – –

ענת ברקו: היה משפט, איזה – – –

עבד אל חכים חאג' יחיא: בדיוק, בדיוק.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה בדיוק מה שאת דנה ומה שאתם רוצים לדון.

ענת ברקו: – – – משפט – – –

עבד אל חכים חאג' יחיא: היה בית-משפט.

עבד אל חכים חאג' יחיא: היה בית-משפט, ואלה לרוב בתי-משפט צבאיים, עם פסקי-דין – – –

ענת ברקו: ברגותי נשפט בבית-משפט אזרחי, מה יש לך לומר על זה – – –

עבד אל חכים חאג' יחיא: אז תפסיקי – אז תפסיקי, כי יש לי זכות דיבור, לא לך, ואת מפריעה לכל אחד – –

ענת ברקו: – – –

עבד אל חכים חאג' יחיא: – – את מפריעה לכל אחד, ואני לא רוצה שתפריעי לי.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני לא רוצה שתפריעי לי.

ענת ברקו: אני רואה שאתה לא מעודכן.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני לא רוצה שתפריעי לי – אני לא רוצה שתפריעי לי, כי את רק מפריעה, כי את לא שומעת, ואת באה עם האג'נדה – לא רוצה – – –

מאיר כהן: חברת הכנסת ברקו.

ענת ברקו: – – –

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני, יש לי האג'נדה שלי, ואני רוצה להגן עליה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כשתעלי לדבר פה, תגני על האג'נדה שלך – –

ענת ברקו: – – –

מאיר כהן: חברת הכנסת ברקו, אני מבקש ממך, גברתי.

עבד אל חכים חאג' יחיא: – – אבל כשאני פה, אני אדבר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: יש לי זכות הדיבור – –

מאיר כהן: בבקשה, אדוני.

עבד אל חכים חאג' יחיא: – – ואת, ברשותך, תשבי בשקט, בסדר?

ענת ברקו: – – –

מאיר כהן: בבקשה.

מאיר כהן: תודה רבה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הפרעת מספיק, לא רק לי, לכולם, אז – – –

מאיר כהן: חברת הכנסת ברקו.

מאיר כהן: דוקטור ברקו, בבקשה, גברתי.

ענת ברקו: אני אשמור על זכות הדיבור שלך גם אם תדבר ביתר נימוס.

ענת ברקו: זה לא יגרע ממך – – –

מאיר כהן: תודה רבה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כן, כן, את יודעת שאני מנומס ואני יכול ללמד אחרים מה זה נימוס.

ענת ברקו: – – –

עבד אל חכים חאג' יחיא: אז אולי, אולי, אולי, אולי תביני גם את המשפט הזה.

ענת ברקו: – – – בבקשה, אדוני – – –

מאיר כהן: חברת הכנסת ברקו, אני מבקש שתפסיקי.

מאיר כהן: תודה.

ענת ברקו: חזרת מעראבה קצת עצבני?

מאיר כהן: אני מבקש שתפסיקי.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לא עצבני, אני רגוע ביותר, וגם לא תהיה לך הזכות לעצבן אותי.

ענת ברקו: – – – מצטערת, אני לא אפריע לך יותר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: את לא תקבלי את הזכות הזאת, לעצבן אותי, כי אין לך הכוח לעצבן אותי, אז תשבי בשקט.

ענת ברקו: לא, אני רואה שאתה מתעצבן.

ענת ברקו: שב אתה בשקט.

עבד אל חכים חאג' יחיא: האסירים שהם עכשיו ביום העשירי לשביתת רעב, על מה הם שובתים?

עבד אל חכים חאג' יחיא: הם לא שובתים על פסקי-הדין; פסקו – גם אם רובם הם לא מידתיים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אפילו יש מעצרים מינהליים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אבל הם שובתים רעב על זכותם לקבל את זכויות האסיר, שהן לפי החוק, גם החוק הישראלי, וגם לפי האמנות הבין-לאומיות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: מה הם מבקשים, האסירים?

עבד אל חכים חאג' יחיא: היום התקשורת דנה: זה עשה א' וזה עשה ב' – אבל לזה יש בית-משפט, ועצרו אותו, ויש לו פסק-דין.

עבד אל חכים חאג' יחיא: היום הוא רוצה דברים כל כך פשוטים; הוא רוצה את הזכויות המינימליות של אסיר – הכליאה בהפרדה, למה?

עבד אל חכים חאג' יחיא: הוא מבקש ביקורים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני הייתי בביקור אסירים בנגב.

עבד אל חכים חאג' יחיא: לא יכול להיות שימנעו ממשפחות אסירים – שנתיים לא לבקר.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אימא של אחד האסירים שביקרתי, שנתיים אסור לה לבקר אותו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: למה?

עבד אל חכים חאג' יחיא: כי היה רעש כשהכניסו אותה מתחת ל"איסכורית", בחום של הנגב, בקיץ, כמה שעות, ולא נתנו להם להיכנס, ואז אנשים התנגדו לזה, חלקם, ועל זה שנתיים מונעים מהם לבקר את האסירים שלהם.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הם מבקשים ללמוד, הם מבקשים רפואה, כי אקמול לא יכול לרפא כל מחלה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הם רוצים תנאים של מעבר בין מקומות, לאחרים – –

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני מסיים – – ועל זה – אני רוצה שאנשים במדינת ישראל ידעו על מה הם שובתים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: איך אפשר לעצור מעצר מינהלי מישהו אחרי 14 שנים בכלא?

עבד אל חכים חאג' יחיא: איך אפשר?

עבד אל חכים חאג' יחיא: איפה ההיגיון?

עבד אל חכים חאג' יחיא: על זה לא מסתכלים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אבל פתאום נתניהו דואג לפיטורי עובדים.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

עבד אל חכים חאג' יחיא: משפט אחד.

עבד אל חכים חאג' יחיא: הרי ביום שהוא חוקק את חוק התאגיד הוא ידע שהם מפוטרים, אז היום פתאום הוא דואג להם?

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני דואג להם, אבל לא בגישה של נתניהו.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני אפילו לא נקטתי עמדה אם אני בעד או נגד התאגיד, זה כבר חוק, אבל השיטה הזאת, של לבנות תאגיד לפי הממדים של נתניהו, זה לא דמוקרטיה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר כהן: חברת הכנסת מיכל בירן, בבקשה, גברתי.

מאיר כהן: 15 דקות לרשותך.

מיכל בירן: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אחד הדברים הקשים בעולם המודרני זה שאנחנו צריכים לחיות בסטרס.

מיכל בירן: האדם לא נבנה ככה, האדם לא תוכנת ככה; תוכנתנו שאריה רודף אחרינו ויש פרץ אדרנלין, ואז האריה מפסיק לרדוף אחרינו ואנחנו נרגעים.

מיכל בירן: הקונספט הזה, שאתה חי בסטרס כל הזמן – אנשים פשוט לא בנויים ככה.

מיכל בירן: ואני מעלה את זה דווקא בהקשר של הנושא שעומד לפנינו על סדר-היום, ואני רוצה להתייחס לכל העניין בעיניים של העובדים, עובדי רשות השידור ועובדי התאגיד.

מיכל בירן: עובדי רשות השידור נמצאים כבר כל כך כל כך הרבה שנים בסטרס הזה, שלמי שלא נמצא בו אני מניחה שקשה לדמיין את זה.

מיכל בירן: עוד לפני שהסיפור התחיל, למעשה כבר ב-2010, כמעט מחצית מהעובדים כבר חתמו על רפורמה ברשות השידור.

מיכל בירן: הוסכם ש-42% מהעובדים יסיימו את עבודתם בתנאים שהוסכמו, זה היה המינהלי והטכני והמח"ר.

מיכל בירן: העיתונאים, זה לקח להם עוד ארבע שנים של דיונים, אבל כל התהליך של הקמת התאגיד בעצם התחיל אחרי שחתמו על רפורמה, הגיעו להסכמות, ישבו עם העובדים, ומי שלא יצא לו להיות בתהליך הזה, קשה לדמיין: זה דיונים אל תוך הלילה, וויכוחים, וכן 42% ולא 42%, ואיזה שכר, ומה עושים, וסטרס, ובסוף – התחושה הזאת, של אנחת רווחה: הגענו להסכמה, יוצאים לרפורמה.

מיכל בירן: ומחכים, ומחכים, ומחכים, והרפורמה לא מגיעה – רפורמה ברשות השידור.

מיכל בירן: עכשיו, כמו תמיד, לפני שבאים עם רפורמה, תמיד יש גם הסתה.

מיכל בירן: הסתה נגד המערכת הציבורית היא זאת שמכשירה את הרפורמה שמגיעה אחר כך.

מיכל בירן: זה נכון בכל תחום שאנחנו מכירים, וגם בכל מקום בעולם.

מיכל בירן: בשביל להפריט רכבת בבריטניה היה צריך קודם להסית נגד העובדים.

מיכל בירן: ככה זה עובד.

מיכל בירן: וזה גם מה שהיה פה; גם שכנעו אותנו שהעובדים של רשות השידור, המשכורות שלהם מנופחות, והם עצלנים, והם לא מצליחים לייצר תוכן, ובעצם – חלק מהביקורת הזאת הייתה מוצדקת, אבל בעצם, התהליכים של השינוי תוך כדי הסטרס שהפעילו עליהם התחילו מזמן – לפני שהכול התחיל כבר עברו ל-HD, ובלי המצלמות הגדולות, ועוזר הצלם וכל הדברים שאנחנו מכירים מימים עברו – בעצם כל הדברים האלה או מרבית הדברים האלה הושלמו בכלל לפני שהתחלנו.

מיכל בירן: ואז מגיע גלעד ארדן, וכמו שאמרתי גם אתמול ואני אומרת גם היום על גלעד ארדן – יש לי מחלוקות אתו, יש לי אי-הסכמות, אבל האמת היא שזה היה דיון מקצועי, וזה היה דיון שבחלקו מקצועי ובחלקו ויכוח אידיאולוגי.

מיכל בירן: והדבר המשמעותי שנעשה ברשות השידור – וזה מצחיק שאנחנו בקושי מדברים על זה, כי כל כך הרבה קרה מאז, שאנחנו לא מדווחים על העניין המהותי שהיה אז – הדבר הזה היה תקדים במדינת ישראל: יש לך גוף, אתה טוען שיש בו כשלים, שיש בו רפורמה שצריך לעשות, ובמקום לעשות רפורמה בגוף – אתה סוגר אותו, ופותח גוף אחר במקומו.

מיכל בירן: הקונספט הזה לא התקיים בעבר, אי-אפשר לחשוב על דוגמה אחת בחברה הישראלית שבה הדבר הזה קרה – היו הרבה רפורמות בהרבה תחומים, אבל תמיד יחד עם העובדים, באותו גוף, ובלי להקים גוף חלופי.

מיכל בירן: אנחנו כל הזמן שאלנו את השאלה: אי-אפשר לעשות רפורמה?

מיכל בירן: וקיבלנו תשובה מהממשלה, אותו נתניהו, כמעט אותה ממשלה, קיבלת תשובה: לא, אי-אפשר לעשות רפורמה.

מיכל בירן: אז הוא חבר למפלגה שלך, כבוד היו"ר, ובוועדה שעמדה בראשותה חברת הכנסת קארין אלהרר, ובאינטנסיביות רבה חוקקו את החוק שעכשיו אנחנו מנסים לעשות לו רוורס והחליטו להקים את התאגיד.

מיכל בירן: היו שם שני דברים שהפריעו לנו מאוד; אחד מהם היה שניסו להגביל את החלק מתקציב התאגיד שיהיה מוקצה לשכר.

מיכל בירן: הדבר הזה גם הוא היה רעיון תקדימי.

מיכל בירן: אמרנו: מה אם המדינה מעלה את ההפרשות לפנסיה, את שכר המינימום – מה, עובדי התאגיד לא יקבלו את הזכויות האלה כי בחקיקה נאמר מה יהיה הסף ומה יהיה הרף?

מיכל בירן: ולמרבה השמחה, את הסעיף הזה הצלחנו להעיף.

מיכל בירן: בכל זאת, בלב מאוד כבד, היו פה חברים שהחליטו להצביע בעד חוק התאגיד.

מיכל בירן: אני, לבי לא נתן לי לעשות את זה, ישבתי שם והצבעתי נגד הקמת התאגיד, וחשבתי שזו הייתה טעות, אבל ואללה, תם ונשלם, החוק התקבל, יצאנו לדרך, ומאז באמת קשה להסביר את מה שהיה, חוץ מפשוט פארסה מתמשכת.

מיכל בירן: עכשיו, שימו לב שהדברים הרעים תמיד קורים מיידית, אבל הדברים הטובים, צריך לחכות להם.

מיכל בירן: את זה שסיימו עם גביית האגרה, זה קרה הכי מהר שהיה.

מיכל בירן: ברגע שמסיימים עם גביית האגרה – והאגרה הייתה משהו שהציבור מאוד לא אהב.

מאיר כהן: זה הדבר הרע או הדבר הטוב?

מיכל בירן: אני מבינה שהציבור מאוד לא אהב את זה.

מיכל בירן: יש קונספט לאגרה, שהיא לא תלויה בדיוק במה שאנחנו רואים – בשר האוצר ובראש ממשלה שמחזיקים שידור ציבורי במקומות הרגישים, וזה היה הקונספט של האגרה.

מיכל בירן: היו שם הרבה דברים לא יעילים, והציבור שנא את זה, אין ספק.

מיכל בירן: הדבר הראשון שקרה זה הפסקת האגרה, אבל מצד שני, אם עושים את זה, היה צריך להבטיח מימון ממקורות אחרים, שלא תלויים בפוליטיקאים, כי שידור ציבורי, זה מהותו.

מיכל בירן: אם אתה רוצה מקום שבו, למשל, אפשר להקרין את "שיטת השקשוקה" – ואני מזכירה לכם מה היה עם הסרט של מיקי רוזנטל: בשום ערוץ מסחרי לא היו מוכנים להסתכן ולריב עם משפחת עופר.

מיכל בירן: היחידים ששידרו את זה היו ערוץ 1, בשידור הציבורי.

מיכל בירן: עכשיו, אם רוצים לאפשר את הדבר הזה, רוצים לאפשר חירות, צריך לאפשר גם מימון עצמאי.

מיכל בירן: והדבר הזה לא קרה.

מיכל בירן: ומשם המשכנו בסאגות של הדחייה – כל פעם מגיעים ודוחים בעוד שלושה או ארבעה חודשים את ההקמה של התאגיד.

מיכל בירן: עכשיו, את מה שחברים בבית לא תמיד חושבים עליו, פה אני רוצה לתאר.

מיכל בירן: האמת היא שאפילו יצא לי לחוות את זה מכיוון המעסיקה: כמה פעמים חיפשתי עוזר או עוזרת פרלמנטריים, וחשבתי לעצמי לקחת מישהו מעובדי רשות השידור המוצלחים – תחקירן, תחקירנית – שאולי חושבים על העתיד.

מיכל בירן: וכל פעם הם היו בדילמה הזאת: מצד אחד אנשים מאוד אוהבים את מקום עבודתם, רוצים להמשיך, מתחילים איזשהו תהליך – כי ואללה, כל פעם מודיעים להם שזהו, זה נגמר בעוד שלושה חודשים, אין להם מקום חלופי, ומישהו מציע להם עבודה, אבל בעצם מגיע הדד-ליין ושוב יש הארכה.

מיכל בירן: עכשיו, דמיינו את הבית של האנשים האלה, דמיינו את השיחה שלהם עם הילדים שלהם – מה הם מסבירים?

מיכל בירן: מצד אחד, אם אתה יודע שאתה מפוטר, זה ממש כואב, אבל אתה יודע שזה מה שאתה צריך לעשות, צריך למצוא עבודה חדשה.

מיכל בירן: ופה אני מחזירה אתכם לסטרס ולאריה מתחילת הנאום שלי; להיות כבר כל כך הרבה שנים בסטרס.

מיכל בירן: אנחנו מדברים על ארבע שנים לפני 2013, ומ-2009 – שמונה שנים בסטרס, שכל הזמן אתה מחכה, מה יקרה, וכל הזמן אתה תוהה: האם בחודש הבא תהיה לי עבודה?

מיכל בירן: בזמן הזה, שעבר, אנשים שלחו ילדים לצבא, הילדים שלהם השתחררו מהצבא, שלחו ילדים לאוניברסיטה, גידלו משפחות בתקופה הזאת, וכל הזמן שואלים את השאלה: יהיה לי כסף לממן את שכר הלימוד באוניברסיטה?

מיכל בירן: יהיה לי כסף לעזור לבת שלי שרוצה לטוס לטיול בחו"ל?

מיכל בירן: יהיה לי כסף לעשות את זה?

מיכל בירן: אתה לא יכול להתחייב על דברים שיקרו בעוד חודשיים.

מיכל בירן: אתה לא יודע אם תהיה לך עבודה.

מיכל בירן: ובתוך הדבר הזה, כ-700 עובדים של רשות השידור עזבו בשנים האלה.

מיכל בירן: הם מוכתמים בשוק העבודה, זה הפך להיות, רשות השידור, כמו איזה – – –

יוסי יונה: – – –

מיכל בירן: זה לא קרה סתם.

מיכל בירן: כן, תהליך הסתה – ראש הממשלה בתשדיר הבחירות שם אותם ליד פעיל "חמאס" – כמה הוא התרברב בזה, בתשדיר השירות שלו.

מיכל בירן: עכשיו, פתאום, כשזה לא נוח לו – לבו נשבר מגורלם של אנשי רשות השידור.

מיכל בירן: אבל שוב, צריך להבין, בגלל ההסתה הזאת, יש מי שמשלם את המחיר.

מיכל בירן: גם מי שכבר עזב את הרשות, ומנסה למצוא עבודה אחרת, מתייחסים אליו כמו אל פרסונה נון-גרטה, אדם לא רצוי.

מיכל בירן: תחשבו – שוב, תחשבו על התחושה, תחשבו על המשמעות.

מיכל בירן: במהלך המאבק הזה, אגב, הניחו אנשי רשות השידור שמי שיתקבל לתאגיד לא יהיה חלק מהמאבק, ידאג לעצמו, יחשוב שהוא הסתדר.

מיכל בירן: בדיעבד הסתבר שדווקא מי שהתקבל לתאגיד היה הכי מיליטנטי.

מיכל בירן: ולמה?

מיכל בירן: כי גם בתאגיד איכשהו נוצר מצב שבו הדביקו איזו סטיגמה לרשותניקים.

מיכל בירן: הדבר הכי גרוע שקרה בכל התהליך הזה, בסופו של דבר, זה ההסתה והשיסוי של עובדי רשות השידור בעובדי התאגיד.

מיכל בירן: דיברתי והרחבתי פה על עובדי רשות השידור – שמונה-תשע שנים של סטרס, אתה לא יודע מה קורה בחודש הבא, אבל תחשבו על אנשי התאגיד – קיבלו החלטות לעזוב מקום עבודה, ללכת למשהו חדש, לקחו צ'אנס, הסתכנו בקריירה שלהם, והנה, פתאום – גם הם נמצאים במצב שיכול להיות שמישהו עזב מקום עבודה מצוין, ממש לפני חודשיים, והנה, הוא לא יודע בסוף אם זו תהיה ההחלטה השגויה של החיים, ופתאום המשפחה שלו תשלם את המחיר של ההחלטה המקצועית שקיבלו אותו עובד או אותה עובדת.

מיכל בירן: והעובדים מוצאים את עצמם כאילו זרקו אותם יחד לאיזו זירת גלדיאטורים, שבה צריך שרק אחד יצא חי – או עובדי רשות השידור או עובדי התאגיד.

מיכל בירן: ומי מרוויח מזה?

מיכל בירן: נתניהו.

מיכל בירן: ולמה?

מיכל בירן: כל הדיון הזה בסופו של דבר לא קשור לא ליעילות, ולא לשום דבר אחר; נתניהו כנראה לא היה בשיעור הזה בבית-ספר, כשהסבירו מה מטרתה של התקשורת במדינה דמוקרטית.

מיכל בירן: לאף אחד מאתנו לא נעים שמטיחים בו ביקורת.

מיכל בירן: כולנו פוליטיקאים, אנחנו חווים את זה, אנחנו מקבלים את זה מכם, הציבור, באהבה – בפייסבוק, ברשתות החברתיות, בתקשורת.

מיכל בירן: אלה החיים כשאתה פוליטיקאי.

מיכל בירן: המטרה של התקשורת היא לא לעשות לנו נעים בגב.

מיכל בירן: המטרה של התקשורת היא לחכות לנו בפינה במקום שבו אנחנו לא מדויקים, ולא מספיק ערכיים, ולא נוהגים נכון, או לא ממלאים את ההבטחות שלנו, וזה עוזר לכולנו להיות בשיאנו.

מיכל בירן: והדבר הזה הוא פשוט הבסיס של מדינה דמוקרטית ושל התנהלות דמוקרטית.

מיכל בירן: נתניהו לא מבין שזה תפקידה של התקשורת; הוא לא אוהב שמטיחים בו ביקורת, והדבר המדהים הוא שהוא גם איבד את הבושה.

מיכל בירן: זאת אומרת, אין לו שום בושה להגיד שהתאגיד חמק לו ב"צוק איתן".

מיכל בירן: לשרה מירי רגב אין בעיה להגיד: מה, אנחנו נשלם על התאגיד ואז בסוף הם יעשו תוכן שמאלני?

מיכל בירן: דברים שחשבת שגם אם מישהו חושב אותם בראש, אף אחד לא יעז להגיד אותם בקול רם.

מיכל בירן: אבל הבושה חלפה עברה, מזמן לא נמצאת במחוזותינו, וזאת הסיבה האמיתית לכך שאנחנו נמצאים בכל הפארסה הזאת, שבאמצע הפגרה, במקום להתכנס על המצב בבתי-החולים, התורים, הקצבאות של הנכים – כל כך הרבה סיבות טובות יש להתכנס באמצע פגרה, אבל לא בשביל זה התכנסנו.

מיכל בירן: זה הכול משחק של אגו, ואת המחיר ישלמו אזרחי מדינת ישראל.

מיכל בירן: גם אם עכשיו זה נראה רחוק, ולא מעניין, מדינה שבה לא תהיה תקשורת חופשית, לא יהיה שידור ציבורי – גם אם עכשיו זה לא מורגש מאוד מיידית בחיים שלנו, כולנו נשלם את המחיר.

מיכל בירן: אבל מה שבטוח, מי שמשלמים את המחיר כבר כמעט עשור הם עובדי רשות השידור ועובדי התאגיד, שעושים את זה בתקופה האחרונה.

מיכל בירן: עדיין לא מאוחר מדי לסיים את הפארסה הזאת.

מיכל בירן: אגב, הפארסה הזאת בכל מקרה תיכנס ככה לספרי ההיסטוריה, אבל לפחות את הפגיעה בעובדים עדיין אפשר למנוע.

מיכל בירן: גם בהסכמות שיגיעו בין ההסתדרות ונציגי הממשלה עדיין יש תיקונים שאפשר לעשות כדי לפחות לא לפגוע בעובדים – לחבק את העובדים של רשות השידור, וגם לא לעשות את החיבורים האלה מכניים, אלא לאפשר לאנשים להתפרנס בכבוד, ליצור בכבוד, כדי שהם יוכלו לפרנס את משפחותיהם ואנחנו נוכל לקבל שידור ציבורי איכותי וחופשי.

מיכל בירן: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה לחברת הכנסת מיכל בירן.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת יוסי יונה, בבקשה, אדוני.

טלי פלוסקוב: לרשותך עד 20 דקות.

עיסאווי פריג': הוא ויתר.

עיסאווי פריג': הוא ויתר.

יוסי יונה: לא ויתרתי.

יוסי יונה: לא ויתרתי.

עיסאווי פריג': הוא חושב על השמש – – –

טלי פלוסקוב: יופי.

עיסאווי פריג': הוא אומר שעין השמש, אי-אפשר לכסות אותה.

טלי פלוסקוב: הוא בטח יספר לנו עכשיו על מה הוא חושב.

עיסאווי פריג': איך עין השמש – תתחיל בעין השמש.

טלי פלוסקוב: רק אציין שאחריו – חבר הכנסת אוסאמה סעדי.

טלי פלוסקוב: בבקשה, אדוני, 20 דקות לרשותך.

עיסאווי פריג': הוא דיבר, אוסאמה.

עיסאווי פריג': אוסאמה דיבר.

יוסי יונה: גברתי היושבת-ראש, כנסת נכבדה, אני חש שאני מדבר לפני חברי הכנסת הלא-נוכחים, משל אנחנו מדברים באוניברסיטה משודרת, חברתי חברת הכנסת ענת ברקו, חברי עיסאווי פריג' – חבר הכנסת עיסאווי פריג', אז הערך של הנאומים שאנחנו נושאים פה – אפשר שאנחנו נשדר אותם.

ענת ברקו: אתה משדר אותם.

יוסי יונה: אנחנו נשדר אותם, בדיוק.

יוסי יונה: זו אוניברסיטה פתוחה, ויש גם ערך – – –

עיסאווי פריג': תתחיל עם עין השמש.

יוסי יונה: אוקיי, אתחיל עם עין השמש, בואו נסגור את הפינה הזאת עם עיסאווי פריג'.

יוסי יונה: הוא אתגר אותי בשפה הערבית והציג לפני פתגם – –

עיסאווי פריג': תגיד את זה בערבית.

יוסי יונה: – – פתגם בערבית שאומר: "לא תע'טי עין אל-שמס באל-ע'רבאל".

יוסי יונה: ואז הוא אמר לי: מה זה?

יוסי יונה: אמרתי לו: אני מכיר את זה – אי-אפשר לכסות את עין השמש בכברה.

יוסי יונה: אז הוא היה מאוד מופתע, וקיבלתי ציון מעולה מצד חברי עיסאווי פריג' בשפה הערבית.

ענת ברקו: איך אומרים את זה בערבית עיראקית?

יוסי יונה: לא, אין – אני יכול להגיד את זה.

ענת ברקו: עיסאווי, אפשר להגיד את זה בערבית עיראקית?

יוסי יונה: אפשר להגיד את זה.

עיסאווי פריג': אני עוד לא עיראקי.

יוסי יונה: אפשר להגיד את זה.

ענת ברקו: אתה מכיר את הדיאלקט, לא?

יוסי יונה: אפשר להגיד את זה.

עיסאווי פריג': אותו דבר – זה ערבית וזה ערבית.

עיסאווי פריג': אני משאיר לו.

יוסי יונה: גברתי היושבת-ראש, אנא, בטובך, מתקיים פה איזשהו דיאלוג זוטא, במליאה, והוא דווקא מתקיים ברוח טובה – אני שמח שהוא מתקיים ברוח טובה, רק שהוא לא יבוא על חשבוני, זה כל דאגתי המאוד – – –

טלי פלוסקוב: אם אתה לא תזמין את התגובות של חברי הכנסת, שכמעט לא נמצאים באולם, אני מקווה ש-20 דקות יספיקו לך.

יוסי יונה: כן, אני חושב שיספיקו לי.

טלי פלוסקוב: בבקשה, אדוני.

יוסי יונה: גברתי היושבת-ראש, אנחנו לקראת יום העצמאות, ונכון להתחיל בדברי שבח וקילוסין – במשמעות החיובית של המילה "קילוסין" – לחברה שלנו, למדינה שלנו, לציין את ההישגים המאוד-גדולים שלנו, ללא שמץ של אירוניה, או ציניות, או סרקזם.

יוסי יונה: אכן, בנינו כאן מדינה לתפארת, בעלת חוסן כלכלי, בעלת חוסן לאומי צבאי, תרבות משגשגת ותוססת, שיונקת את תכניה מכלל התרבויות שבאו והתקבצו כאן, כולל התרבות הערבית, שלא התקבצה לכאן אלא הייתה כאן, והדברים הם באמת דברים שיש לשבח – יפה מאוד; הישגים במדע ובטכנולוגיה, אנחנו start-up nation, גברתי היושבת-ראש, יש לשמוח ולהשתבח בכך.

יוסי יונה: כפי שאמרתי, יש לנו כלכלה איתנה, ואנחנו חוגגים, אנחנו לקראת יום הולדתה ה-69 של מדינת ישראל, ויש המון סיבות טובות לציין ולחגוג את יום העצמאות שלנו.

יוסי יונה: אין להכחיש שגם עומדים בפנינו אתגרים כבדי משקל, גברתי היושבת-ראש, הן בתחום הכלכלה והחברה, הן בתחום המדיני, וגם בתחום התרבותי ובתחום הדמוקרטי.

יוסי יונה: אני אייחד את החלק האחרון של דברי לנושא התאגיד, תאגיד השידור, התאגיד הציבורי הישראלי, כפי שאחד מהשרים שמכהנים בממשלה – ביקשו להדגיש וקיבלו את רצונם.

יוסי יונה: כפי שאמרתי, הכלכלה שלנו היא כלכלה מאוד מאוד איתנה; העושר הלאומי שלנו מאוד גדול.

יוסי יונה: גברתי היושבת-ראש, את ואני ניהלנו, את זוכרת, דיאלוג מאוד פורה לפני כמה ימים בערוץ הכנסת בנושא הזה, ואפילו היינו, אני חושב, במידה משמעותית די תמימי דעים בנקודה הבאה: הגם שהעושר הלאומי שלנו, חברי עיסאווי פריג', העושר הלאומי הוא מאוד מאוד גדול, הבעיה היא שהוא אינו מתחלק באופן שוויוני.

יוסי יונה: אני לא הייתי אומר שוויוני, כי אנשים יאשימו אותנו – המקטרגים ילעיזו ויגידו: מה, אתה רוצה פה משטר סוציאליסטי?

יוסי יונה: ראה מה קורה ברחבי העולם – ואני אומר מייד שאין כוונתי לשוויון כזה, אלא, בואו נאמר, לפחות להוגנות.

יוסי יונה: כלומר, אנחנו תובעים – אני תובע – אני הייתי רוצה לראות שהעושר הלאומי שלנו מתחלק באופן יותר הוגן, באופן שאינו מותיר אזרחים רבים לצד הדרך; לצד – אם תרצו – כפי שאפשר וכפי שמכנים המון פעמים – הרכבת הדוהרת של הגלובליזציה, הרכבת הדוהרת של הכלכלה הישראלית, שכמו כלכלות אחרות בעולם בעצם מקריבה קורבנות רבים, ואין הכרח שאלה יהיו פני הדברים, גברתי.

יוסי יונה: ואכן קיימת סכנה, כאשר העושר הלאומי אינו מתחלק באופן הוגן, ואינו מחלץ את רובה של האוכלוסייה ממצוקות חברתיות – ההשתמעויות וההשלכות הן המון פעמים הרות אסון.

יוסי יונה: ראו מה קרה בארצות-הברית, ראו מה קורה היום בצרפת – תראו מה קורה היום בצרפת, עם העלייה של הימין הגזעני, שבעצם מקבל את הדלק שלו מהמצוקות החברתיות; מקבל את התמיכה שלו, במישרין או שלא במישרין מהעובדה שהעושר הלאומי במדינות האלה אינו מתחלק באופן הוגן, לא נאמר באופן שוויוני.

יוסי יונה: ראו מה קרה באנגליה, בריטניה, והיציאה שלה, הברקזיט – אחת הסיבות המרכזיות, גברתי היושבת-ראש, היא שהעושר הלאומי בבריטניה אינו מתחלק באופן הוגן, שהגלובליזציה מותירה מאות אלפי אנשים, מיליונים של אנשים, לצד הדרך.

יוסי יונה: וגם אנחנו מתמודדים עם הסכנה הזאת, חברי עיסאווי פריג'.

יוסי יונה: גם אנחנו מתמודדים עם הסכנה הזאת, משעה שהחלוקה של העושר הלאומי אינה נעשית באופן הוגן.

עיסאווי פריג': רק שאני אוסיף לך נתון.

יוסי יונה: הוסף נתון.

עיסאווי פריג': 100 מיליארד שקל – זאת הרזרבה שקיימת במדינה.

עיסאווי פריג': זה סקופ.

יוסי יונה: אז אני שמח על הנתון הזה, ואני רק ארצה להוסיף על ההוספה שלך, חברי, שבעצם בעיית-הבעיות היא שהמשאבים קיימים; אין כאן בעיה של היעדר משאבים, כי התל"ג הישראלי הולך וגדל, וההכנסה פר-נפש הולכת וגדלה, אדוני השר אלקין – שיכול גם להעיד, מן הסתם, על הנתונים שמונחים לפניו כמו שמונחים לפני שרי ממשלה אחרים – הכלכלה הישראלית היא כלכלה איתנה, אבל העושר הלאומי אינו מתחלק באופן הוגן, ולכן, בעצם, הוא גם גורר אחריו את התופעות האלה, של "אם תרצו", שהגזענות מרימה את ראשה, הפאשיזם מרים את ראשו, חוסר הסובלנות מרים את ראשו.

יוסי יונה: וכל זה למה?

יוסי יונה: כי במציאות כזאת קל להסיח ולהסית; קל להסיח את דעתו של הציבור מהבעיות האמיתיות שבעצם מטרידות את מנוחתו ופוגעות ברווחתו, ולהעביר אותו לנושאים אחרים – האויב, אם תרצו, הריאלי או המדומיין; לפעמים קיים גם אויב ריאלי, גברתי היושבת-ראש, ואין להכחיש את העובדה הזאת, אבל המון פעמים יש גם איומים מדומיינים.

יוסי יונה: אם כן, זה האתגר שעומד בפני ישראל, זה האתגר שעומד בפני המדינה שלנו: כיצד אנחנו יכולים להגיע ליום הולדתה ה-70 של המדינה, ה-71, העשור הבא, כשיש לנו חברה יותר צודקת, חברה יותר סולידרית, חברה שמתאפיינת ביותר ערבות הדדית – כן כן, בחזון נביאי ישראל, זה הדבר שאנחנו משתוקקים אליו.

יוסי יונה: מעניין מאוד, גברתי היושבת-ראש, שהמון פעמים דווקא מפלגות – דווקא סיעות הבית – שהן סיעות לאומיות, ולעתים גם לאומניות, אינן מאמינות בצדק חלוקתי.

יוסי יונה: ראו זה פלא – ראו זה פלא: הסולידריות נעצרת בתחום הכלכלי.

יוסי יונה: יש סולידריות, ובסדר שתהיה סולידריות, וצריכים לעודד סולידריות, לעומת אויבים חיצוניים, אבל היא מוגבלת לשם ורק לשם, וזה מאוד מאוד מצער.

יוסי יונה: אנחנו לא יכולים להסתפק בתחושת צער – אנחנו לא יכולים להסתפק בתחושת צער; אנחנו צריכים לפעול כדי שהעושר הלאומי שלנו יתחלק באופן הגיוני יותר, שוויוני יותר – לא באופן שוויוני מלא, אדוני השר אלקין – הגיוני יותר.

יוסי יונה: אין שום סיבה ש – לנו יש אחת מהכלכלות – ודאי הכלכלה החזקה ביותר במזרח התיכון, זה בוודאי, אני אומר את זה גם בגאווה, ואנחנו כלכלה צומחת, אנחנו כלכלה חזקה – לא יכול להיות מצב כזה, ש-20% מכלל אזרחי ישראל חיים מתחת לקו העוני.

יוסי יונה: לא יכול להיות, לא הגיוני, לא מוסרי, לא כלכלי, לא מוצדק.

יוסי יונה: לא יכול להיות שיש 800,000–900,000 ילדים שחיים מתחת לקו העוני.

יוסי יונה: זו לא גאוותנו.

יוסי יונה: את זה אנחנו צריכים לתקן.

יוסי יונה: אנחנו צריכים להזכיר את הדברים הללו ביום העצמאות שלנו, לקראת יום העצמאות שלנו, בו בזמן שאנחנו גאים בהישגים שלנו – בהישגים הכלכליים, התרבותיים, הצבאיים וכל מה שלא תאמרו – הטכנולוגיים, המדע, הכול, טכנולוגיה, יופי – עדיין, לומר מהם האתגרים שעומדים בפנינו.

יוסי יונה: אז אם כן, זה אחד התחומים המאוד-מרכזיים שבהם קיים אתגר כבד משקל שאתו אנחנו צריכים להתמודד, ולצערי ממשלת ישראל והעומד בראשה אינם רואים עין בעין אתנו.

יוסי יונה: עדיין הם מאמינים אמונה עיוורת, הייתי אומר חסרת מעצורים, אם אפשר לומר דבר כזה על אמונה, בכלכלת השוק החופשי, ואמונה שבסופו של דבר הכלכלה החופשית היא זו שתיתן פתרון ומזור גם לעניי הארץ.

יוסי יונה: וזו כבר סיבה טובה במדינה מתוקנת – ממשלה שמושלת ובתחומיה 20% מכלל אזרחיה מתחת לקו העוני, אין לה הצדקה להמשיך להתקיים, אבל היא מתקיימת – אחד מהפרדוקסים המאוד-מוזרים באזורנו.

יוסי יונה: דבר נוסף או אתגר נוסף זה האתגר המדיני, והאתגר המדיני ממשיך לעמוד לפנינו, ויש לנו ממשלה שבעצם מכתתת רגליה, מתחפרת, מסרבת לעשות מעשה אמיץ.

יוסי יונה: חברת הכנסת ענת ברקו, שיושבת כאן מולי – אני מאוד שמח; בהמון מפגשים שיש לנו היא, כחברת ליכוד, אומרת באופן חד-משמעי – למרות הביקורות החוזרות ונשנות שלה, שהן כבר בגדר ריטואל קבוע בכנסת ישראל, כן – שהיא לא מוותרת על עמדתה המוצהרת שהיא מאמינה בשתי מדינות לשני עמים.

ענת ברקו: נכון.

יוסי יונה: חלקכם אולי לא יודע את זאת.

ענת ברקו: מדינה לצד מדינה.

ענת ברקו: הבעיה היא שהפלסטינים רוצים מדינה במקום מדינת ישראל.

עיסאווי פריג': לא נכון.

ענת ברקו: אז על זה אני מדברת.

ענת ברקו: אני לא מדברת עליך, עיסאווי.

ענת ברקו: אני מדברת על החבר'ה שיושבים פה.

ענת ברקו: הם לא מדברים – דקה לפני נאם כאן חבר כנסת שדיבר כבר על 1948.

ענת ברקו: המדינה שלנו – 1948.

ענת ברקו: אתה יודע, ערביי דאח'ל, אתה מבין מה אני אומרת לך.

יוסי יונה: כן, אני מבין, אני מבין, ולכן אני אומר – –

ענת ברקו: אז גם את זה אנחנו שומעים.

יוסי יונה: – – אני אומר לך, גברתי, אני שמח על כך שאת אוחזת בעמדה הזאת.

ענת ברקו: וכמובן, כמובן, רק כדי להבהיר את עמדתי: אנחנו שולטים בגבולות בשליטה ביטחונית מלאה של מדינת ישראל.

יוסי יונה: אין בעיה, סידורי ביטחון, הכול בסדר.

יוסי יונה: אנחנו נגיע גם – – –

ענת ברקו: אבל אני בעד, זה נכון, אני בעד היפרדות מוחלטת וחיים בכבוד.

יוסי יונה: אם זה מה שיפריד בין ממשלת ישראל לבין רצונה להגיע – – –

ענת ברקו: אני בטוחה שגם אתה רוצה ביטחון.

יוסי יונה: בוודאי.

יוסי יונה: לכן אני אומר, אם זה מה שמפריד, התהום הזאת, אפשר לחצות אותה, או: אפשר להתגבר עליה.

ענת ברקו: זה תלוי גם בצד השני, אנחנו – – –

יוסי יונה: ברור, ברור, גברתי.

יוסי יונה: ברור, ברור, ברור, אני מסכים אתך לחלוטין, אבל הביטי, אומרת ממשלת ישראל: אנחנו רוצים שתי מדינות לשני עמים.

יוסי יונה: ראש הממשלה מר בנימין נתניהו הצהיר מעל כמה במות, בהצהרה נחושה, חד-משמעית, להוטה, או פחות מזה – לפעמים הוא אומר: כן, אבל התנאים לא הבשילו, כן הבשילו, לא הבשילו – ואז יש מחויבות הצהרתית, אבל אין מאחוריה מעשים.

יוסי יונה: עכשיו אני רוצה להתייחס לסוגיה הזאת, של מעשים.

ענת ברקו: הוא מדבר על סידורי הביטחון.

יוסי יונה: אני אתך, אני אתך, גברתי.

ענת ברקו: העניין הביטחוני הוא מאוד חשוב כאן – –

יוסי יונה: אני אתך, גברתי.

יוסי יונה: אני אתך, גברתי.

ענת ברקו: – – כי אנחנו לא נסמוך על הפלסטינים שהם יספקו לנו את הביטחון.

יוסי יונה: אני אתך, גברתי, אין בעיה, באמת.

ענת ברקו: זה ברור שלא.

ענת ברקו: יש לנו ניסיון לא טוב אתם.

יוסי יונה: יפה.

יוסי יונה: עכשיו, הנקודה היא, נניח שיש לנו ניסיון לא טוב, אחת ולתמיד אני רוצה – למה אחת, מן הסתם תהיה לי עוד הזדמנות להגיד את זה, אז לא אחת ולתמיד, אחת מני פעמים רבות שאני אגיד את הדבר הזה: נניח שאין פרטנר – נניח שאין פרטנר – אין פרטנר אמיתי למשא-ומתן.

יוסי יונה: הרי גם אם אין פרטנר, אין שום היגיון בכך שאנחנו מקימים עוד התנחלות, עוד התנחלות ועוד התנחלות.

יוסי יונה: נניח שהיינו אומרים: תשמעו, אנחנו באמת ובתמים רוצים שתי מדינות לשני עמים – לא, את יודעת מה, באמת, חברתי ענת ברקו, אפילו לא מתוך דאגה לעם הפלסטיני, נניח, מתוך דאגה לעם שלנו.

יוסי יונה: אנחנו אומרים – אנחנו, אנשי השמאל, אנחנו שמאל ציוני – מה השמאל הציוני אומר?

יוסי יונה: רבותי, אין תקומה למדינת ישראל בלי שהיא תגיע להסכם על שתי מדינות לשני עמים, משום שאם אנחנו לא נעשה זאת, או שנגיע למדינה אחת, שסביר מאוד להניח, בהינתן רחשי הלב של הציבור, שהיא תהפוך למדינת אפרטהייד; לא את ולא אני, אף אחד לא רוצה את זה, אז למה אנחנו מכניסים את עצמנו לתוך הסיטואציה הזאת, שבעצם קובעים עוד עובדה בשטח ועוד עובדה בשטח, ובסופו של דבר זה יהיה פתרון שהוא – שתהיה מציאות בלתי הפיכה.

ענת ברקו: יש לי שאלה אליך, חברי יוסי.

יוסי יונה: כן.

ענת ברקו: האם אי-פעם איזושהי התנחלות הפריעה להשיג איזשהו הסכם?

יוסי יונה: בוודאי.

ענת ברקו: לא.

ענת ברקו: התקדים אומר – –

יוסי יונה: לצערי הרב, גברתי – – –

ענת ברקו: – – אנחנו יצאנו מעזה – –

יוסי יונה: לא, גברתי – – –

ענת ברקו: – – לגמרי, עד המילימטר האחרון – קיבלנו טילים.

יוסי יונה: גברתי, יושב כאן השר אלקין, והוא יכול לומר לך – –

ענת ברקו: קיבלנו טילים.

ענת ברקו: קיבלנו טילים.

יוסי יונה: – – שאנחנו היינו כמעט על סף מלחמת אזרחים, חס וחלילה.

ענת ברקו: אבל קיבלנו טילים.

יוסי יונה: על סף מלחמת אזרחים.

ענת ברקו: מה קרה כשיצאנו מעזה?

ענת ברקו: קיבלנו טילים.

יוסי יונה: אני לא רוצה להגיע למצב כזה, שאנחנו נהיה על סף מלחמת אזרחים, חס וחלילה – –

ענת ברקו: – – –

יוסי יונה: – – אם נצטרך לפנות עוד ועוד יישובים, ואת יודעת – ואת יודעת – –

ענת ברקו: ההתיישבות נותנת לנו ביטחון היום.

יוסי יונה: לא, גברתי.

יוסי יונה: – – את יודעת היטב, ההתיישבות לא נותנת לנו שום ביטחון.

יוסי יונה: סליחה.

יוסי יונה: היא לא נותנת, וחבל.

יוסי יונה: אדרבה, את ואני נמצאים – או: בואי נאמר, מתחילים את הדיון בנקודה משותפת:

יוסי יונה: שנינו חרדים לגורלה של המדינה הזאת ומבינים שבעצם אחת הערבויות המרכזיות להמשך קיומה כמדינה יהודית ודמוקרטית היא הדרך שאנחנו ניפטר, שאנחנו ניסוג, שאנחנו נאמר – דרך אגב, עם גושי ההתנחלויות, הכול בסדר – – –

ענת ברקו: אבל הבעיה היא לא שלנו.

יוסי יונה: אבל – – –

ענת ברקו: הבעיה היא שהצד השני – –

יוסי יונה: אולי.

יוסי יונה: אולי.

ענת ברקו: – – גם על גושי ההתנחלויות לא מוכן לוותר.

יוסי יונה: אולי, גברתי – –

ענת ברקו: אבו מאזן, אתה מכיר את העמדה – – –

יוסי יונה: – – אולי, אולי, אולי את צודקת, אבל זה לא חשוב.

ענת ברקו: מה זה "לא חשוב"?

יוסי יונה: מה שחשוב זה לא מה שהצד השני עושה או לא עושה, אלא איך אנחנו במו-ידינו מסכלים את האפשרות שבסופו של דבר יהיה פתרון מהסוג הזה, וזה אכן מהווה סכנה קיומית עתידית.

יוסי יונה: ואני אומר לך – ואת יודעת את זה בתוך-תוכך, ואני מאוד מעריך את הכנות שלך ומעריך את היכולת האינטלקטואלית שלך ואת היכולת שלך לראות את העתיד – את יודעת היטב, חברתי ענת ברקו, ששום מנהיג של הימין לא יכול לתת לך או לתת למישהו אחר איזשהו תרחיש שבו מפעל ההתנחלויות הולך וגדֵל ואנחנו נוכל לערוב לקיומה של מדינת ישראל כיהודית ודמוקרטית בעתיד.

יוסי יונה: נורא ואיום – אין שום פתרון, אין שום חזון, אלא פשוט דריכה במקום, והייתי אומר: במקרה הגרוע ביותר, היענות לגחמות משיחיות לאומניות שבסופו של דבר לא יביאו לנו מזור – –

ענת ברקו: – – –

יוסי יונה: – – לנו, לעם היהודי היושב בציון, ביום העצמאות.

יוסי יונה: אוקיי, זו הדאגה המאוד-מרכזית, ענת ברקו, שאת ואני – את יודעת מה, אני מאמין לך, כי אני יודע שאת חרדה לגורלה של ישראל בעתיד – זה האתגר הגדול, לומר: גם אם אין – ויכול להיות שאין – גם אם אין פרטנר אמיתי לשלום, אין שום סיבה שאנחנו נעשה צעדי איוולת, שבעצם, בסופו של דבר, בעוד כך וכך שנים, לא יאפשרו לנו, בסופו של דבר, לקיים את עצמנו כמדינה יהודית ודמוקרטית ששומרת על ההישגים המופלאים, מעוררי ההשתאות, שהגענו אליהם במשך 70 השנה של שהותנו במקום הזה כמדינה עצמאית.

יוסי יונה: ולנושא השלישי, שזה הדמוקרטיה.

יוסי יונה: ברור – ברור – שהאתגר הגדול שעומד לפנינו, או אחד האתגרים הגדולים, זה חוסנה של הדמוקרטיה הישראלית, שהאיום שלה נובע מאותו שורש, מאותו מקום – מאותו שורש, מאותו מקום – מכך שאין לנו – אין להנהגה שלנו, השלטת היום, אומץ לקבל הכרעה גורלית היסטורית בשביל ועבור מדינת ישראל, בשביל אזרחיה.

יוסי יונה: אז אנחנו נאלצים להתמודד עם כל ההשלכות.

יוסי יונה: אחת מההשלכות המרכזיות זה האיום המתמשך לדמוקרטיה הישראלית.

יוסי יונה: כן, המקרים הנוראיים הללו, שאנחנו חייבים להשאיר את החיילים שלנו במקומות הללו ולהתעמת עם מציאות בלתי אפשרית; החייל הצעיר, החיילת הצעירה, בני 18, 19 ו-20, שלא חייבים להיות שם, ואפשר לגרום לכך שהם לא יהיו שם, ולא יתמודדו עם הדילמות הקשות האלה שאתן הם מתמודדים ביום-יום.

יוסי יונה: האם עינינו טחו מלראות שאנחנו שמים אותם במציאות בלתי אפשרית?

יוסי יונה: האם עינינו טחו מלראות שאין עתיד בכיוון הזה, שאנחנו – לא בכוונה, חס וחלילה – שמים אותם במצב שבו, חס וחלילה, נוכל להשחית את נפשם ואת רוחם למען המולדת, למען יום העצמאות ה-69, ה-70, של מדינת ישראל?

יוסי יונה: האתגרים כבדי המשקל שהמציאות הזאת מעמידה בפני הדמוקרטיה הישראלית – וזה גם מגיע, בסופו של דבר, לנושא שלשמו אנחנו מתכנסים פה היום, וזה התאגיד, תאגיד השידור הציבורי.

יוסי יונה: מדינה חסונה, מדינה איתנה, מדינה שבטוחה בעצמה, בטוחה בצדקת דרכה – לא – לא מצנזרת, לא רוצה ליצור שליטה על רשות השידור.

יוסי יונה: לא רוצה.

יוסי יונה: אדרבה, כדברי סוקרטס, הפילוסוף הקדום, שאמר מה?

יוסי יונה: אני זה שמבקר אתכם, מטובתה של המדינה – כן – מטובתה של המדינה שתממן ותאפשר מנגנוני ביקורת עצמיים עליה.

יוסי יונה: למה, מתוך התפיסה והאמונה שהביקורת גם מונחית על-ידי הדאגה והרצון לשפר את תדמיתה, את אופיה, את תכניה ואת התנהגותה של המדינה.

יוסי יונה: ראש ממשלה, או שליט אמיץ, אומר: בקרו אותי, איני חושש מביקורת, כי כל כוונותי טובות ואני עושה את עבודתי נאמנה.

יוסי יונה: אין לפחד מתקשורת במדינה דמוקרטית, מדינה שמאמינה בעצמה.

טלי פלוסקוב: אני מבקשת לסכם, אדוני.

יוסי יונה: אני אסכם את דברי, גברתי היושבת-ראש.

יוסי יונה: לכן אנחנו באנו לפה עם הפארסה הזאת של רשות השידור, ובסופו של דבר אנחנו רואים שקיימת סכנה מהותית בשני אופנים: האחד, כפי שאמרה שרת התרבות, או, הייתי אומר, השרה לתרבות לא דמוקרטית: מה שווה התאגיד אם אנחנו לא שולטים בו?

יוסי יונה: הביטו, איזושהי תפיסה – לחלוטין לא דמוקרטית.

יוסי יונה: אנחנו הולכים ליצור משהו שבפוטנציאל יפגע בדמוקרטיה, ומצד שני פוגע בעובדים של רשות השידור, שעד היום ועד הרגע הזה לא נמצא להם פתרון.

יוסי יונה: אני מקווה שהשכל יחזור להיכן שהוא אמור להיות – על כתפיהם של אנשים, של שליטים – ואנחנו, שוב, ניכנס לשנה הבאה ונגיע ליום העצמאות 70, גברתי, אף שעדיין לא חגגנו את יום העצמאות ה-69 למדינת ישראל, כשהיא מדינה יותר חסונה, יותר סולידרית וגם יותר דמוקרטית, עם רשות שידור שיודעת לבקר באופן נשכני מתוך אהבה למקום הזה.

יוסי יונה: תודה, גברתי היושבת-ראש.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת יוסי יונה.

טלי פלוסקוב: אחרי הנאום המשותף עם חברת הכנסת ענת ברקו פשוט הוספתי דקה, כי הבנתי שזה קצת הפריע.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת ג'מעה אזברגה, בבקשה, לרשותך עד עשר דקות.

טלי פלוסקוב: אחריו – חבר הכנסת מאיר כהן.

טלי פלוסקוב: בבקשה, אדוני.

ג'מעה אזברגה: גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת, גם הכיסאות הריקים, האמת היא שרציתי לדבר על טרגדיה שקרתה אתמול בנגב – ההריגה של שני ילדים, עומר אבו קוידר ומחמוד אבו קוידר בני שש ועשר בכפר אל-זרנוג, הלא-מוכר, סמוך לכביש 25.

ג'מעה אזברגה: בצער רב מאוד – הילדים האלה נהרגו מנפל של הצבא, זה לפחות מה שהבדיקה הראשונית המשטרתית העלתה – מתחמושת שנשארה אחרי חיילים שמתאמנים שם.

ג'מעה אזברגה: אני חושב שהנושא הזה כאוב, והרבה לא שמים לב אליו.

ג'מעה אזברגה: אנחנו חושבים שהרבה פעמים מתאמנים שם ומשאירים: או שטח שלא מגדרים אותו, במקום שמתאמנים, או שלא דואגים להציב שלטים.

ענת ברקו: זה היה שטח אש?

ג'מעה אזברגה: זה לא שטח אש – –

ענת ברקו: זה היה מגודר כשטח אש?

ג'מעה אזברגה: – – זה שטח שגרים בו אנשים.

ג'מעה אזברגה: זה שטח צפוף מאוד, ומאיר כהן, שהוא תושב המקום, בטח יעיד על זה, כי הוא מכיר; השטח מלא אנשים, גרים בו אנשים, אבל מילא, לפחות אם אתה מתאמן שם, צריך לנקוט זהירות – אם זה גידור ואם זה שילוט – – –

טלי פלוסקוב: באמת היו שם אימונים במקום?

טלי פלוסקוב: היו שם אימונים במקום פעם?

ג'מעה אזברגה: היו, כל הזמן.

ג'מעה אזברגה: באופן קבוע באים להתאמן שם ויוצאים.

טלי פלוסקוב: אבל אתה אומר שזה צפוף באנשים.

ענת ברקו: – – – אימונים באש חיה.

ענת ברקו: השאלה אם זה שטח אש או לא.

ג'מעה אזברגה: קודם כול, אין שילוט – –

מאיר כהן: – – –

ג'מעה אזברגה: – – ואם יש שילוט, יש שילוט באנגלית ובעברית.

מאיר כהן: בתקשורת כתוב שכנראה זה רימון.

ענת ברקו: שמה זה?

מאיר כהן: רימון שהושאר שם או נפל.

ג'מעה אזברגה: כן.

ג'מעה אזברגה: רימון נפל שנשאר שם אחרי החיילים.

מאיר כהן: – – –

ענת ברקו: זה נורא.

ג'מעה אזברגה: בכל אופן – זה באמת נורא, גברתי, אף-על-פי שאני חושב – כמה שאני ניסיתי לבדוק באתרים למיניהם, יש הערכות – אומרים שיש 700,000 דונם, בשטח המדינה, שנמצאים בהם מוקשים, שהם מְמוּקשים – זה כמעט שליש מהשטח, אבל לפחות צריך לשים אמצעי זהירות.

ג'מעה אזברגה: אנחנו מדברים לא על שטחים פתוחים, אנחנו מדברים על שטחים שגרים בהם אנשים, מכל הכיוונים, ולצערי שני ילדים קיפחו את חייהם, והיה אפשר לחסוך את הדבר הזה.

ג'מעה אזברגה: הכפר הזה, אותם ילדים, או ההורים של הילדים, הבתים שלהם נהרסו יותר מפעם אחת – פעמיים או שלוש – והם חיים במאהל.

ג'מעה אזברגה: הילדים הלכו לאסוף בקבוקים כדי למכור אותם, אתה יודע, כמו שנערים עושים.

ג'מעה אזברגה: הדבר השני, יום לפני זה, או באותו יום, אנחנו ראינו ביקור של שר השיכון, מר גלנט, והוא אמר שהבדואים משתלטים על קרקעות המדינה.

ג'מעה אזברגה: הוא פשוט זורה חול בעיני הציבור ומסלף את המציאות והאמת.

ג'מעה אזברגה: הבדואים לא משתלטים, בסך הכול, התביעות של הבדואים הן 5.3% מהנגב.

ג'מעה אזברגה: בנגב – גברתי, אם את לא יודעת – יש בערך 11 מיליון ו-750,000 דונם.

ג'מעה אזברגה: מתוכם הבדואים תובעים 5.3%, שזה 860,000 דונם.

ג'מעה אזברגה: רק לידיעת שר השיכון, אני רוצה להגיד ש-32% מאוכלוסיית הנגב הם בדואים, ולפחות, במידת האמת הפשוטה ביותר, למיטב הבנתי, צריכים להיות להם 32% מהקרקע – וזה לא קיים.

ג'מעה אזברגה: אני רוצה להגיד לשר השיכון ש-70 חוות בודדים נבנו בנגב אך ורק ליהודים; חווה אחת בלבד, לסיורי גמלים, היא של בדואי.

ג'מעה אזברגה: יש 114 יישובים, ואני מנסה למצוא את הנתונים האלה.

ג'מעה אזברגה: נמצאים ליהודים – אם זה יישוב כפרי שמתעסק בחקלאות, אם זה מושבים, אם זה קיבוצים, אם זה עיירות פיתוח ואם זה ערים – אך ורק ליהודים; לבדואים יש שבע עיירות שהן מוכרות, ויש עשר או 11 עיירות שהן בשלבי הכרה.

ג'מעה אזברגה: שלבי הכרה, זאת אומרת שעדיין מתנים תנאים.

ג'מעה אזברגה: מעשרת היישובים שהם בשלבי הכרה, אולי שישה-שבעה בתים הם עם רישיון, מאושרים, מה שנקרא.

ג'מעה אזברגה: ולמה לא מאשרים את הבתים?

ג'מעה אזברגה: כי כל שלטונות התכנון למיניהם לא מאפשרים את זה, ומתנים – אחד התנאים – הכי מרגיז והכי מכעיס והכי מגעיל, גם, שהם מתנים – ויתור על הקרקע על על מנת לאשר את הבית שלך.

ג'מעה אזברגה: אם אתה חותם ומעביר את הבעלות על הקרקע למדינה בהסכמה שלך, ייתנו לך רישיון.

ג'מעה אזברגה: בא ואומר שאנחנו משתלטים על הקרקע, וזה פשוט מאוד לא נכון.

ג'מעה אזברגה: חקלאות – אך ורק ליהודים; יישובים ברווחה – אך ורק ליהודים.

ג'מעה אזברגה: ועכשיו בא אדון גלנט, בתפיסה ביטחונית, ואומר: צריך לייצר רצף טריטוריאלי בין חברון לבין זה.

ג'מעה אזברגה: הוא שכח שמַגלים כפר שלם בשם אום-אלחיראן, בשנת 2017, במדינה שאמורה להיות נאורה ודמוקרטית, כביכול, ובאותו מקום בדיוק, באותו מקום, מקימים כפר שנקרא חירן – רק מורידים "אום" ושמים "חירן".

ג'מעה אזברגה: אנחנו הלכנו ובדקנו את המציאות, כאזרחים – בדקנו ומצאנו 74,000 דונם ריקים, אפילו זבוב אין שם, לחלוטין אפשר להזיז את הכפר אום-אלחיראן לשם, חצי קילומטר או קילומטר לפה, ולהקים את שני היישובים.

ג'מעה אזברגה: יש מקום לכולם, יש מקום בנגב לכולם, ואפשר לעשות את הנגב משגשג, אבל מה?

ג'מעה אזברגה: זה לא צריך להיות אחד על חשבון השני.

ג'מעה אזברגה: אפשר לעשות את זה אחד עם השני.

ג'מעה אזברגה: ואנחנו חושבים שאם הכוונות נמצאות, תוך 24 שעות אפשר לפתור את הבעיה של הכפרים הבלתי-מוכרים וגם את בעיית המבנים, מה שנקרא "מבנים לא מוסדרים" או "מבנים לא מאושרים".

ג'מעה אזברגה: זה מה שרציתי להגיד, וזהו, תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת ג'מעה אזברגה.

טלי פלוסקוב: הדובר הבא, חבר הכנסת מאיר כהן, בבקשה, אדוני, לרשותך עד 15 דקות.

טלי פלוסקוב: אחריו – חברת הכנסת זהבה גלאון.

מאיר כהן: גברתי היושבת-ראש, חברת הכנסת ענת ברקו, איזה מזל שאת פה.

ענת ברקו: אני הולכת.

מאיר כהן: לא, אז את תצטרכי לסבול אותי.

ענת ברקו: אני פשוט רעבה.

מאיר כהן: אני באמת מוצא חובה להתחיל במסירת תנחומי, אני חושב תנחומינו כולנו – ולא משנה – –

ענת ברקו: בטח.

מאיר כהן: – – ולא משנה מה דעותינו – למשפחת אבו קוידר.

ענת ברקו: אני מתכוונת לפנות לשר הביטחון בעניין הזה.

ענת ברקו: לא יכול להיות שאחרי שחיילים גומרים להתאמן – –

מאיר כהן: לגמרי.

ענת ברקו: – – לא סורקים שטחים כאלה ובודקים שלא משאירים נפלים ותחמושת חיה.

מאיר כהן: לגמרי.

מאיר כהן: אני באמת מוסר את תנחומינו כולנו למשפחת אבו קוידר על הסיפור הטרגי, מותם הטרגי של עומר ומחמוד.

מאיר כהן: כמו שאמרת, חברת הכנסת ברקו, אין שום ספק שצריך לפנות – –

ענת ברקו: אני אפנה לשר הביטחון בעניין הזה.

מאיר כהן: – – ולבדוק את זה לפני ולפנים – –

ענת ברקו: אני אעשה את זה.

מאיר כהן: – – לפרסם את המסקנות – –

ענת ברקו: אסור שזה יקרה.

מאיר כהן: – – ולדאוג שזה לא יקרה לאף אחד, ובמיוחד לא לילדים, שנמצאים באמת בסיטואציה כל כך כל כך קשה.

מאיר כהן: אני רק אומר לך, שכני, שכני הטוב, אני גר בנגב הרבה מאוד שנים, גדלתי שם.

מאיר כהן: זאת שאלה מורכבת, אבל זאת שאלה שבסופו של דבר תצטרך להיות פתורה על-ידי שני הצדדים – –

ג'מעה אזברגה: – – –

מאיר כהן: – – ואני תמיד אומר למנהיגות הבדואית:

מאיר כהן: ככל שאנחנו נתבצר כל אחד מאחורי העמדה שלו ונגיד: זה ושום דבר אחר – לא נצליח להתקדם.

מאיר כהן: אני מכיר לפני ולפנים, ליוויתי את כל כותבי התוכניות.

מאיר כהן: ברגע שהמדינה – – –

ג'מעה אזברגה: בינתיים מי שמתבצר – אתה יודע טוב מאוד מי מתבצר – –

מאיר כהן: לא, אני לא מסכים אתך.

ג'מעה אזברגה: – – זה צד אחד בלבד.

קריאות: – – –

מאיר כהן: תאמין לי, אני מרשה לעצמי – אי-אפשר לחשוד בי שאני נגד הבדואים – –

ג'מעה אזברגה: חס וחלילה – – –

מאיר כהן: – – אבל דווקא אני מרשה לעצמי להגיד, מהשיחות הרבות שלי במשך 15 שנים עם המנהיגות הבדואית, שאני מלא הערכה אליה – אני חושב שגם טלי תעיד על זה, על כך – –

טלי פלוסקוב: זה נכון.

מאיר כהן: – – היא הייתה ראשת עיר, השכנה שלי, ויחד פעלנו הרבה מאוד כדי לנסות למצוא – כי מרקם החיים שם הוא כל כך חשוב, ולנו ברור מה שברור לך, ששום דבר לא יקרה בנגב – –

טלי פלוסקוב: והיו שותפים אמיתיים, אני חייבת לציין.

מאיר כהן: – – שום דבר לא יקרה בנגב אם לא תיפתר שאלת הבדואים ואם הבדואים לא יחיו בנגב ברווחה, אבל בשביל זה הם צריכים לתת את חלקם.

מאיר כהן: ואי-אפשר להגיד: זה מה שאנחנו רוצים, ואי-אפשר לעבור, כי יש בהחלט מקומות שבהם המדינה צודקת, ויש מקומות שבהם הבדואים צודקים.

מאיר כהן: אמר לי בשבוע שעבר אחד הבדואים, חברי הטוב, אומר לי: תראה, רוצים לפצות אותי 3,000 שקל על חצי דונם.

מאיר כהן: חצי דונם, ארבעה קילומטרים מהבית שלי בדימונה, עולה 400,000 שקלים.

מאיר כהן: אז הוא אומר לי, איפה?

מאיר כהן: על הדברים האלה אני מדבר.

מאיר כהן: אני רוצה לעבור לנושא, ברשותכם.

מאיר כהן: אני מבקש להתייחס דווקא לתחום המדיני, שבסופו של דבר מתקשר, חברי וחברותי, להתנהלות ראש הממשלה ולסיבה לכינוס הפגרה המיוחד הזה.

מאיר כהן: אני לא חשוד כתומך של "שוברים שתיקה", יש לי ביקורת גדולה מאוד, אני אמרתי להם בפגישות שלי אתם שהארגון מסב נזק למדינת ישראל, בעיקר בחו"ל, תוך שהוא מתבסס, לצערי הגדול, על חלק מהדברים – והוכחתי אותם, עד כמה שהם רצו לשמוע – על מסכת של כזבים ושל שקרים.

מאיר כהן: אמרתי לחברי הארגון: אתם בונים לכם טרמינולוגיה שלפיה חיילי צה"ל פוגעים באופן שיטתי ומכוון באוכלוסייה האזרחית.

מאיר כהן: לצערי, הארגון הזה מתעלם מהמציאות ומהעובדה שחיילי צה"ל מגִנים על כולנו ונמצאים בתוך מציאות כל כך מורכבת.

מאיר כהן: ואני יכול להגיד, כאחד ששירת כל כך הרבה שנים, וילדי שירתו כולם, ותסלחו לי אם זה נשמע מתנשא קצת, אבל חיילי צה"ל הם החיילים הכי מוסריים בעולם, ומי שמכיר את ההיסטוריה, כולל את ההיסטוריה העכשווית, על מה שקורה ואיך מעצמות כמו ארצות-הברית חוקרות תאונות מעל אפגניסטן ומעל עיראק, אני בהחלט חושב שלמרות הסיטואציה הטרגית שבה אנחנו נמצאים, עדיין צה"ל הוא הצבא המוסרי ביותר.

מאיר כהן: ובכל זאת, אני שואל את עצמי: האם באמת ראש הממשלה היה צריך לנהוג כך כלפי שר החוץ הגרמני?

מאיר כהן: זה כל כך ציני, התנהגות של ראש ממשלה שכל כך לא רוצה להיות מדינאי ומעדיף להיות הפוליטיקאי האחרון במרכז הליכוד.

מאיר כהן: הרי מה הוא עשה הבוקר – מה הוא עשה אתמול?

מאיר כהן: הוא קרץ לקבוצה של אנשים ואמר להם: תראו איזה גיבור אני, אני לא מתרפס בפני אף אחד.

מאיר כהן: אני לא ראיתי את ראש הממשלה הגיבור-על-ידידים, כך אני קורא לו – לא ראיתי את ראש הממשלה, לא שמעתי אותו, נוזף, כמו שהוא היה צריך לעשות, במנהיג הרוסי פוטין על כך שתחת כנפיו נרצחים עשרות אלפי ילדים; לא שמעתי אותו מגנה אותו בקולו, לא שמעתי אותו מחרים אותו בקולו.

מאיר כהן: ראיתי אותו הולך עם זנב בין הרגליים למוסקבה ולוחץ לו לחיצה חמה ומחבק אותו.

מאיר כהן: ראיתי גם את השר אלקין מלווה את ראש הממשלה לאותו פוטין, אבל לא שמעתי אותם אומרים לו: אדוני, היה זהיר, אתה נותן חסות לגדול האויבים שלנו היום.

מאיר כהן: אבל הוא כן מרשה לעצמו את שר החוץ הגרמני לבזות.

מאיר כהן: על מה?

מאיר כהן: על מה?

מאיר כהן: "שוברים שתיקה" זה גוף שאפשר לבקר אותו ואפשר להוקיע אותו, אבל זה חלק מהחברה הישראלית.

מאיר כהן: תקבל אותו, אם אתה באמת מדינאי, תעמיד אותו על טעותו, אבל אל תפגע בכבודו.

מאיר כהן: מה אתה עושה?

מאיר כהן: אתה פוגע בכבודם של החברים שלנו?

מאיר כהן: הרי אותו שר חוץ – ונבקר אותו ככל שנרצה לבקר – לפני כמה חודשים היה באיראן ותבע מהאיראנים להכיר בזכות קיומה של מדינת ישראל, והותקף שם בתקשורת האיראנית, והוא אמר את זה בשידור ברדיו האיראני, באומץ גדול מאוד.

מאיר כהן: אז מה אתה עושה, אדוננו ביבי נתניהו?

מאיר כהן: מתי אתה תחליט להוביל את המדינה הזאת למחוזות אמיתיים של שותפות עם שאר מדינות העולם?

מאיר כהן: להיות ימני זה לא לנהוג בחוסר דעת; להיות ימני, ככל שתרצה להיות, זה בראש ובראשונה מחייב אותך באיפוק.

מאיר כהן: תאמר את דעותיך, אבל תהיה חלק מהשיח של משפחת העמים.

מאיר כהן: ככה אתה נוהג?

מאיר כהן: זה בהחלט קושר לסיבה שאנחנו נמצאים כאן.

מאיר כהן: אני הייתי מאלה שתמכו בחוק התאגיד הקודם, כי חשבתי, ועודני חושב, שנכון עשה השר ארדן, וגם ראש הממשלה, וגם אנחנו, כחלק מהממשלה, שהפסקנו את הגבייה חסרת התועלת הזאת של האגרה, וחשבנו בכנות, מהמקום הטוב ביותר, שאפשר לבנות משהו הרבה יותר טוב, ואכן עשינו את זה.

מאיר כהן: אתה, ראש הממשלה, אמרת שזה רגע טוב, ורגע נכון, וצעד נכון, ותמכת בחוק, אפילו הובלת אותו.

מאיר כהן: אז מה קרה לך, אדוני?

מאיר כהן: מה החשש הגדול הזה שיהיה שידור ציבורי, אמיתי וטוב?

מאיר כהן: מה קורה לך?

מאיר כהן: על מי אתה חולם בלילה, על ארדואן?

מאיר כהן: על פוטין?

עיסאווי פריג': חולם על לה-פן, לה-פן.

מאיר כהן: אלה האנשים שאתה רוצה להתחמם לאורם?

מאיר כהן: הרי המדינה שלך בראש ובראשונה זאת מדינה דמוקרטית.

מאיר כהן: החוסן האמיתי שלנו הוא היכולת שלנו להיות מדינה דמוקרטית ולהכיל את כולם.

מאיר כהן: ואמרתי, יש לי ביקורת גדולה מאוד על "שוברים שתיקה", ואני אעמוד על כל במה, אני וחברי, ואני חושב שרוב הכנסת הזאת, ונתווכח אתם, אבל להגיד לדיפלומט כל כך חשוב, לשר החוץ של מדינה שהיום יותר מכל מדינה אחרת עומדת לצדנו ברגעים הקשים ביותר, לבזות אותו ולצאת גיבור לוויטרינה ולהגיד: אה, ראיתם מה עשיתי?

מאיר כהן: איפה אתה כשצריך אותך?

מאיר כהן: אבל זה ביבי נתניהו, זאת התנהגותו, וכך הוא מוביל את כולם באף.

מאיר כהן: אני, אגב, לא מאלה שמתייאשים – הוא לא גזירה משמים – אתה לא גזירה משמים, אדוני ראש הממשלה; הציבור בסופו של דבר יגיד את דברו.

מאיר כהן: תוכל להפחיד כמה שתרצה, בסופו של דבר יבינו תושבי עיירות הפיתוח והקיבוצים, ויבינו כל אלה שאתה מנסה לשסות אותם אחד בשני, שאתך אין תקווה למדינה הזאת, שחוזקה של המדינה הוא בראש ובראשונה – ואני חוזר על זה – ביכולת של כולנו להכיל אחד את השני – נתווכח כמה שנרצה – וביכולת שלנו להבין שאנחנו חלק ממשפחת העמים, ואנחנו ננהג בכובד ראש, ובאדיבות, ובלויאליות, לחברים שלנו, ונוקיע את מי שלא.

מאיר כהן: שר החוץ הגרמני הוא לא אויבה של מדינת ישראל, גם לא גרמניה, גם לא צרפת.

מאיר כהן: והבדלנות הזאת שאתה מוביל אותנו אליה היא כל כך מיותרת, היא כל כך לא במקום.

מאיר כהן: נהיה חזקים ככל שנהיה, אנחנו עדיין זקוקים לחיבוק של אומות העולם, אנחנו עדיין זקוקים ללגיטימציה, אנחנו עדיין זקוקים לרחוב הצרפתי, לרחוב האמריקני ולגרמני, ששם אנחנו נספר את הסיפור הצודק שלנו, ואנחנו לא זקוקים למנהיגות ששמה מסך שחור בינינו לבין הידידות שלנו.

מאיר כהן: אני רואה אותך, גברתי היושבת-ראש, ואני לא יכול שלא להתייחס לסאגה האחרונה עם התוכנית הכלכלית.

מאיר כהן: כשראיינו אותי, אמרתי שאני מברך על התוכנית הזאת.

מאיר כהן: אמרתי שיש רגעים שאין בהם לא אופוזיציה ולא קואליציה, יש תוכנית – – –

טלי פלוסקוב: את מתכוון לרפורמת "משפחה נטו"?

מאיר כהן: בוודאי, "נטו למשפחה", ככה אתם קוראים לה.

מאיר כהן: בירכתי ואמרתי שזה צעד אמיץ.

מאיר כהן: אבל ראי, כשאני מדבר על ציניות, על ממשלה שכל כך הרבה דם רע זורם בין חלקיה – הכוונות היו מצוינות, אבל שר האוצר ידע מה שכולנו יודעים, שהוא היה חייב להסתיר את זה מראש הממשלה, כי הוא היה מטרפד לו את זה.

מאיר כהן: את הרי יודעת בתוך-תוכך, אבל לא משנה – אני לא אוהב שפונים אלי כשאני היושב-ראש ומביכים – הרי הוא ידע את זה.

טלי פלוסקוב: משם הייתי מגיבה, מכאן אני לא אעשה את זה.

מאיר כהן: הוא ידע את זה, והגמגומים הראשונים של אנשי הליכוד, של אותם אנשי ליכוד שתקפו בחמת זעם את ההורים השכולים, שזה היה אחד מהמחזות הנוראים שחזינו בהם בזמן האחרון.

מאיר כהן: אני חוזר לתוכנית הזאת.

מאיר כהן: אמרתי ואני אומר שאם מישהו ינסה לפגוע בזה, אנחנו נהיה שם לתמוך, באמת, לא מתוך שום דבר פוליטי, מתוך חובה.

מאיר כהן: אני במיוחד, שגדלתי בדימונה, ואני מכיר ורואה את מעמד הביניים, וכולנו רואים – זאת תוכנית מצוינת.

מאיר כהן: אז מה לך, אדוני ראש הממשלה, שאתה שולח את השליחים שלך לנסות לחבל בתוכנית הזאת?

מאיר כהן: ובאמת, מסרי לשר האוצר שנעמוד לצדו בכל כוחנו.

טלי פלוסקוב: יגיע.

מאיר כהן: תודה רבה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת מאיר כהן.

טלי פלוסקוב: חברת הכנסת זהבה גלאון, בבקשה, גברתי, לרשותך עד 25 דקות.

זהבה גלאון: מאה אחוז, תודה.

טלי פלוסקוב: ואחרי חברת הכנסת גלאון – חברת הכנסת יעל גרמן.

טלי פלוסקוב: בבקשה, גברתי.

זהבה גלאון: תודה רבה, גברתי היושבת-ראש.

זהבה גלאון: חברי עיסאווי פריג' סיפר לי קודם, כששתינו תה מאחורי המליאה, שכל יום כזה, שהכנסת מתכנסת, עולה למשלם המסים הישראלי יותר מ-300,000 שקל.

זהבה גלאון: ואני באמת תוהה אם היה צריך לכנס אותנו על חוק קמיניץ בדחיפות כזו בפגרה, ואם היה צריך לכנס אותנו היום לדיון בחוק תאגיד השידור הציבורי – אחת השערוריות היותר-גדולות שאנחנו עדים להן.

זהבה גלאון: אני רוצה לדבר על זה בקצרה, כי דיברתי גם אתמול.

זהבה גלאון: אני רוצה לדבר על הדברים של גיל עומר בוועדה אתמול – וחברי עיסאווי, היית בה – שפוליטיקאים ניסו למנות מקורבים בתאגיד השידור, וכשזה לא הסתייע בידם, ראש הממשלה ואני לא יודעת מי עוד החליטו שהם מחסלים את התאגיד, אותו תאגיד שהם הקימו במו-ידיהם אחרי שהם החליטו לחסל את רשות השידור.

זהבה גלאון: עכשיו, אני רוצה לומר משהו על רשות השידור.

זהבה גלאון: רשות השידור הפכה ברבות השנים לגוף עם הנהלה מסואבת, בעייתית, המקבלת הוראות ישר מלשכת ראש הממשלה, אבל יש שם אנשים מצוינים, אנשים שעשו עבודה נאמנה כל השנים; עיתונאים ועובדים שונים שמצאו את עצמם פשוט מושלכים בצד הדרך, מושפלים, כשהחליטו להקים את התאגיד החדש.

זהבה גלאון: מרצ הצביעה בזמנו נגד סגירת רשות השידור; ליתר דיוק, נגד חוק התאגיד.

זהבה גלאון: חשבנו שהיה צריך לעשות שידוד מערכות ורפורמה מקיפה ברשות השידור, אבל ראש הממשלה – אצה לו הדרך, הוא החליט לחסל ולסגור, והקים את התאגיד.

זהבה גלאון: ועכשיו, כשעיתונאית אחת לא באה לו טוב בעין, או כשיש שם מנהלים – שהם מנהלים מקצועיים – שסירבו להכניס מקורבים של פוליטיקאים, אז הם מחליטים שהם מחסלים את התאגיד.

זהבה גלאון: והדחייה הזאת, שאנחנו נדרשים לה עכשיו, נועדה כל-כולה כדי לבנות תאגיד שידור, בכלל מין יצור כלאיים כזה, שחטיבת החדשות היא לא חלק ממנו – מה זה?

זהבה גלאון: זה ברווז צולע, איזה מין דבר זה?

זהבה גלאון: הכול כי ראש הממשלה רוצה שליטה מלאה וריכוזית בתקשורת בישראל, והוא מחסל אותה לאט-לאט, ופוגע בה ומתיש אותה, בדיוק כמו שהוא מתיש ופוגע בשומרי הסף, בין אם זה פרקליטות או להב 433 או בית-המשפט העליון.

זהבה גלאון: כל שומרי הסף הם תחת עינו של ראש הממשלה, והוא רוצה לחסל אותם אחד-אחד, ואותו דבר גם את התקשורת החופשית בישראל.

זהבה גלאון: ממה שהיה נהוג לקרוא לו "כלב השמירה של הדמוקרטיה" הוא רוצה להפוך אותה לפודל שלו.

זהבה גלאון: זה מה שרוצה ראש הממשלה.

זהבה גלאון: ולכן, בנסיבות האלה, צר לי שלא פתרו את הבעיה של כל עובדי רשות השידור.

זהבה גלאון: יש שם אנשים, זוגות עם ילדים, שעובדים, שלא יודעים מה ילד יום.

זהבה גלאון: הרבה מאוד אנשים שהזכויות שלהם נפגעות ומקבלים סכומים זעומים, אבל המהלך שראש הממשלה עושה עכשיו לגבי התאגיד זה מהלך שאנחנו, חברי בסיעת במרצ, לא ניתן לו יד.

זהבה גלאון: חברי עיסאווי פריג' ישב אתמול בוועדה והגיש שורה של הסתייגויות.

זהבה גלאון: אני אומרת לכם שכל מהלך כזה של ראש הממשלה, שמבקש לכרסם בעוד כלי תקשורת ועוד כלי תקשורת, ולהפוך את כל כלי התקשורת בעצם לכפופים למרותו – למה הדבר הזה גורם?

זהבה גלאון: הדבר הזה יוצר תקשורת שאחר כך חוששת לומר את מה שיש לה לומר.

זהבה גלאון: תסתכלו כמה נותרו בתקשורת אנשים ותחקירים; או שהם כולם קשורים בדרך כזו או אחרת לגורמים שמקורבים לראש הממשלה, או שכבר התקשורת מצנזרת את עצמה.

זהבה גלאון: היא חרדה, כי היא יודעת שאם היא תמתח ביקורת אז היא לא תהיה.

זהבה גלאון: חברי חברי הכנסת, אני קוראת לכם לא לתת יד ליוזמה של הממשלה לחסל את תאגיד השידור הציבורי אחרי שהיא חיסלה את רשות השידור.

זהבה גלאון: הייתי אומרת, כמו שאמרתי קודם – אני לא נוהגת לחזור יומיים, יום אחרי יום, על אותו משפט, אבל חשבתי שזה ראוי בהקשר הזה – ראש הממשלה עושה בתאגיד השידור וברשות השידור מעשה מגונה.

זהבה גלאון: חברי חברי הכנסת, אני רוצה לנצל את הזמן שנותר לי ולדבר על הפארסה שהתגלתה אתמול לנגד עינינו בהתנהלות של ראש הממשלה לגבי הביקור שר החוץ הגרמני בישראל.

זהבה גלאון: הייתי אומרת: אפס – כזה אפס ענק – קיבל ראש הממשלה אתמול בדיפלומטיה.

זהבה גלאון: והדבר שכל כך מקומם, שהוא היה מוכן לשעבד – להקריב – את יחסי החוץ של מדינת ישראל עם המדינה, הייתי אומרת, הכי ידידותית לישראל באירופה, הוא היה מוכן להקריב אותם על מזבח האינטרסים הפוליטיים הצרים שלו.

זהבה גלאון: כל הרדיפה הזאת נגד "בצלם" ונגד "שוברים שתיקה", כל-כולה מקורה במאבק על לבו של הימין הקיצוני והמתנחלי, מי יצהיר יותר נאמנות לימין הקיצוני.

זהבה גלאון: זה חלק מהקרב הזה.

זהבה גלאון: וכשיש קרב כזה בינו לבין בנט וגורמים אחרים, אז צריך לסמן אויבים, צריך לסמן בוגדים, אז כל ביקורת על המדיניות של ממשלת ישראל בכלל נתפסת כבוגדנות, כחתרנות.

זהבה גלאון: כל מי שמבקר ביקורת לגיטימית את מדיניות ההתנחלויות והכיבוש נחשב לגיס חמישי, ועוד הם מעזים, בממשלה הזאת, גם ראש הממשלה וגם סגנית שר החוץ חוטובלי, לסמן, לתת ציונים.

זהבה גלאון: אתמול שר החוץ הגרמני נפגש עם חמישה ארגונים, כולל "שלום עכשיו", אז "שלום עכשיו" קיבלו את אות הברכה, או אני לא יודעת איך לומר את זה – נגדם אין לראש הממשלה – לא שהוא בעדם, אבל נגדם אין לו כלום, אבל העובדה ששר החוץ הגרמני נפגש עם "שוברים שתיקה" ו"בצלם" – הוא הציב לו אולטימטום, הייתי אומרת אקדח לרקה, דבר שלא עושים במדיניות חוץ.

זהבה גלאון: ראש ממשלה לא יכול להרשות לעצמו לקלקל באופן הזה את יחסי ישראל–גרמניה, אחרי שהוא עשה את זה עם אובמה בזמנו.

זהבה גלאון: אני חושבת שאנחנו עדים כאן לא רק לעובדה שראש הממשלה פגע ביחסי ישראל–גרמניה, אלא לעובדה שהוא מנסה לטשטש מציאות, והמציאות היא כזו: מי שעושה דה-לגיטימציה לישראל בעולם זה לא "שוברים שתיקה" ולא ב"צלם", זה המדיניות של ממשלת ישראל, של המשך הבנייה בהתנחלויות, של המשך השליטה על עם אחר, על מיליוני בני-אדם.

זהבה גלאון: אנחנו ביוני הקרוב נציין 50 שנות כיבוש של שלטון ישראל בשטחים.

זהבה גלאון: זה מה שעושה נזק בעולם, זה מה שעושה דה-לגיטימציה בעולם.

זהבה גלאון: אז מנסים לסמן ארגונים – בהתחלה מחוקקים נגדם חוקים: חוק החרם, וחוק השקיפות, וחוק שירות לאומי, ורודפים אותם, ושרים, כולל יאיר לפיד, יושב-ראש יש עתיד, כולם עושים סיבוב על הגב של "שוברים שתיקה" ו"בצלם".

זהבה גלאון: אני שמעתי כאן לפני כן את חבר הכנסת מאיר כהן.

זהבה גלאון: בכל הכבוד לבנים של מאיר כהן ששירתו בצבא, וגם הבנים שלי שירתו בצבא, החיילים והקצינים של "שוברים שתיקה" שירתו בצבא לא פחות מהבנים שלו ולא פחות מהבנים שלי, והם פטריוטים ישראלים לא פחות מהם, והם היו שם, והם היו בקרב, והם נאבקים על מוסריותו של צה"ל.

זהבה גלאון: הם מעלים דברים שהם ראו במו-עיניהם, דברים שהם חושבים שדגל שחור מתנוסס מעליהם.

זהבה גלאון: וכשהשלטונות מטים עין הצדה, ולא רוצים לברר, ולא רוצים להתמודד עם המציאות הבאמת-באמת מורכבת בשטחים, אז מסמנים אותם כבוגדים ומעניקים להם ציונים, ורודפים את "בצלם", ארגון שמתעד באופן סיסטמטי כבר 28 שנים הפרות של זכויות האדם בשטחים, שנעשות בשמנו ומטעמנו, כדי להניף את אותו דגל שחור על מה מותר ומה אסור – אז מסמנים אותם כבוגדים.

זהבה גלאון: כל מי שמבקש למתוח ביקורת על מדיניות הכיבוש וההתנחלויות, ישר מתויג, ישר הם בוגדים, ישר הם שמאלנים, צריך לרדוף אותם.

זהבה גלאון: חברי חברי הכנסת, זה דבר שהוא בלתי מתקבל על הדעת – ואני אומרת את זה בדיון בהקשר של חוק התקשורת; אנחנו מדברים על תקשורת שהרבה פעמים היא חלק מאותה תעשיית הכחשה והדחקה של מה שקורה שם בשמנו ומטעמנו, ואנחנו רואים בצורה ברורה, בצורה שיטתית, איך "בצלם" הופך להיות תקשורת אלטרנטיבית, כי כשצלם של "בצלם" צילם את אלאור אזריה יורה למוות, עושה וידוא הריגה למחבל מדמם – כן, הוא היה מחבל מדמם – אז הוא פרסם את זה ולא אף אחד אחר.

זהבה גלאון: כלי תקשורת כבר לא רוצים לדעת מה קורה שם.

זהבה גלאון: "בצלם" הציב את המראה הזאת, של מה שקורה שם, כי אנחנו עוצמים עיניים, אנחנו לא רוצים לדעת.

זהבה גלאון: במקום זה אנחנו רואים איך מירי רגב ובנט הודיעו שהם מקצים 10 מיליון שקלים לחגיגות שחרור – שחרור גוש-עציון, ירושלים ואני לא יודעת מה.

זהבה גלאון: התעשייה הזאת של ההדחקה וההכחשה היא תעשייה מאורגנת, שהממשלה משלמת עליה – אנחנו בעצם, ליתר דיוק, משלמים את המחיר – הכול כדי שלא נשאל ולא נבקש לדעת מה קורה שם, מה קורה עם הביורוקרטיה הזאת, שיוצרת שתי מערכות דין נפרדות, אחת למתנחלים בשטחים ואחת לפלסטינים; מה קורה עם היתרי תנועה, עם חופש תנועה, עם ביקורים, עם אישורים; מה קורה עם מציאות היום-יום של אנשים שמה שהם רוצים זה סממני ריבונות ודגל ומדינה, ואנחנו ממשיכים לשלוט וממשיכים לבנות כאילו אין מחר, כאילו אין עולם.

זהבה גלאון: יש לי הרבה פעמים הרגשה, גברתי, שפה מתנהלים כאילו הם על הטיטניק – הם נוסעים והם נוסעים והם נוסעים, והם לא רואים את הקרחון שבא ומתנגש עוד רגע מולם.

זהבה גלאון: ועל זה אני מבקשת להתריע.

זהבה גלאון: אני מבקשת לומר בצורה מאוד ברורה שכשאנחנו רואים – על ההתנהלות הבאמת-חסרת אחריות אתמול של ראש הממשלה, לקלקל את היחסים עם שר החוץ של גרמניה, ובכלל עם גרמניה, בשביל איזה רווח פוליטי קטן ואינטרסים פוליטיים מול בנט ומול הימין, כל אזרחי מדינת ישראל נאלצים לשלם את המחיר.

זהבה גלאון: זו מדיניות חוץ?

זהבה גלאון: זו ממשלה רצינית?

זהבה גלאון: לאן מובילים אותנו?

זהבה גלאון: מה האופק?

זהבה גלאון: מה העתיד שהממשלה הזאת מציעה לאזרחי ישראל?

זהבה גלאון: לאן אנחנו הולכים?

זהבה גלאון: כמה שנים נמשיך לשלוט על עם אחר?

זהבה גלאון: ואחר כך יש פיגועים, ויש טרור, ואומרים: מאיפה זה בא?

זהבה גלאון: וכל פעם מתעוררים.

זהבה גלאון: כמה אנחנו נמשיך עם ההזיה הזאת, כשהאנשים האלה חיים בייאוש ובחוסר תקווה – כמה נמשיך עם זה?

זהבה גלאון: חברי חברי הכנסת, הדבר הזה חייב להיפסק, והדבר הזה ייפסק כשייגמר – או כשיסגרו את בית-החרושת שמייצר מוטיבציה לטרור, את אותו בית-חרושת שאנחנו רוצים שהוא לא יהיה, וכשנפסיק לשלוט בשטחים, וכשננהל משא-ומתן, וכשיפסיק ראש הממשלה נתניהו עם האמירות הדמגוגיות האלה שלו – זה היה בבר-אילן: אנחנו תומכים בפתרון שתי המדינות, הוא אמר; מס שפתיים בשביל העולם.

זהבה גלאון: תומכים בפתרון שתי המדינות, אבל מה שהוא עשה בפועל – הוא ניהל את הסכסוך.

זהבה גלאון: ומה קרה לו?

זהבה גלאון: הוא חטף את זה בפרצוף בבומבה ישירה: הוא גילה שהסכסוך מנהל אותו.

זהבה גלאון: זה העתיד שאנחנו רוצים כאן?

זהבה גלאון: שהסכסוך מנהל אותנו, וכל מה שהממשלה הזאת עושה זה הסתה ורדיפה, בין אם זה נגד אזרחי ישראל הערבים, בין אם זה נגד שומרי הסף, בין אם זה נגד הפלסטינים, נגד השמאלנים, כל מי שלא בא לו טוב בעין – ועכשיו זה נגד התקשורת.

זהבה גלאון: במקום לחזק את התקשורת, לעודד תחקירים ועשייה – ויש לנו כאן

זהבה גלאון: פאר היוצרים והעיתונאים המצוינים – אז ראש הממשלה רודף אותם, וחומס אותם, ומבזבז מיליונים של כספי ציבור בשביל איזו מדיניות קטנה ועלובה של רצון ריכוזי לשלוט בתקשורת, לרמוס אותה עד דק.

זהבה גלאון: חברי חברי הכנסת, במקום שראש הממשלה דורך – לא צומח דשא.

זהבה גלאון: והתפקיד שלנו – התפקיד שלנו – וזו המחויבות שלנו – הוא להתקומם ולהגיד לו: עד כאן, אי-אפשר יותר, כשמטרטרים מדינה שלמה חודשים, חודשים, על תאגיד השידור הציבורי.

זהבה גלאון: ואנשים לא מבינים מה קורה פה, הרי רק לפני שנתיים ראש הממשלה אמר על עובדי רשות השידור שהם יותר גרועים מה"חמאס", ופתאום לפני חודשיים ראש הממשלה נפגש עם עובדי רשות השידור, והוא אומר שלבו נכמר עליהם.

זהבה גלאון: ממתי הוא גילה שיש לו לב, אני שואלת, גברתי היושבת-ראש?

זהבה גלאון: לב יש לו?

זהבה גלאון: זה לב מאבן, ציני, מניפולטיבי – נפגש עם אנשי רשות השידור כדי לנסות לרסק את התאגיד.

זהבה גלאון: אנחנו שומעים את האמירות האלה מהתאגיד, מראשי התאגיד, שניסו להכניס להם אנשים, מינויים פוליטיים.

זהבה גלאון: אמרה מירי רגב: מה שווה תאגיד השידור אם אנחנו לא יכולים לדאוג שהאנשים שלנו יהיו שם?

זהבה גלאון: ויושב-ראש הקואליציה דוד ביטן אמר: מישהו שמאלני, ראינו בדף הפייסבוק שלו.

זהבה גלאון: מה עוד תעשו כאן?

זהבה גלאון: משטרת מחשבות תעשו כאן, אחרי שאתם מפשפשים מה אנשים אומרים ומה אנשים חושבים?

זהבה גלאון: כל דבר שקורה כאן, שהוא לא לרוחו של ראש הממשלה, מנסים לחסל אותו, ורודפים אותו, ורודפים אותו, וכותשים אותו עד דק, עד שיאמר "מודה אני".

זהבה גלאון: אבל יש כאן קבוצה של אנשים שהחליטה להיאבק, והחליטה לא להסכים למניפולציה הזולה והשקרית של ראש הממשלה.

זהבה גלאון: אז בהתחלה זה היה כי הם שמאלנים, ואמרו שהם שמאלנים, ועובדי התאגיד הם שמאלנים, ועכשיו בכלל, הם סתם לא ממש עיתונאים רציניים, וצריך להפקיע מהם את חטיבת החדשות – איפה ראיתם התנהלות כזאת?

זהבה גלאון: איפה ראיתם גוף כזה שמורכב כך – תאגיד, אבל חטיבת החדשות היא במקום אחר?

זהבה גלאון: אני מודה, חברי חברי הכנסת, שאני עומדת כאן ואני אומרת: איך הגענו לרגע הזה, שאנחנו צריכים להגיד לחברינו את המובן מאליו?

זהבה גלאון: והמובן מאליו הוא שבמדינה דמוקרטית תקשורת צריכה להיות חופשית, תקשורת צריכה להיות נושכת, לא כל היום תחת אימת השלטון, רדיפת השלטון.

זהבה גלאון: מה מצפים?

זהבה גלאון: אתם יודעים, חברי חברי הכנסת, בהתחלה אמרו לנו: יהיו תוכניות כאלה, ואחר כך יהיו תוכניות כאלה.

זהבה גלאון: חברי חברי הכנסת, כשתקשורת אומרת לציבור מה לראות, זה מה שרוצה ראש הממשלה, אחר כך היא גם תגיד לו מה לחשוב.

זהבה גלאון: וזו סכנה.

זהבה גלאון: ואני לא מבינה איך הקואליציה ושרים בכירים בקואליציה וחברי קואליציה לא מתרעמים ולא אומרים לו: עד כאן; מגיעים לפשרות רקובות שלא היו עוברות בשום מקום אחר.

זהבה גלאון: ואנחנו נידונים עכשיו להיות כאן ולתמוך בפשרה רקובה שגובשה בכל מיני דילים וכל מיני הסכמות.

זהבה גלאון: חברי חברי הכנסת, זו חרפה.

זהבה גלאון: אנחנו בסיעת מרצ נצביע נגד ההצעה הזאת.

זהבה גלאון: אנחנו מתייצבים כאן היום ולא מבינים למה היו צריכים להזעיק אותנו לכאן, למה היה צריך לבזבז עוד 300,000 שקל כל יום, היום ואתמול.

זהבה גלאון: מי חס על כספי ציבור כשאנחנו חומסים את הכסף של ניצולי השואה ומבזבזים את הכסף הזה כאן על עוד כינוס, על קמיניץ, על דחיית התאגיד, ובשבוע הבא על החוק עצמו?

זהבה גלאון: תתביישו.

זהבה גלאון: תודה רבה, גברתי.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחברת הכנסת זהבה גלאון.

טלי פלוסקוב: חברת הכנסת יעל גרמן, בבקשה גברתי, לרשותך עד 20 דקות.

יעל גרמן: גברתי היושבת-ראש, נכבדי השר והנוכחים כאן, אני מזמינה את ראש הממשלה בנימין נתניהו להדליק את משואת הציניות, שלא לתפארת מדינת ישראל.

יעל גרמן: ללא בושה, מתוך חישוב קר שאין לו שום דבר עם טובת הציבור, מהתל ראש הממשלה בציבור שוב ושוב, משחק ברגשותיו, מנצל את מצוקת העובדים, גם ברשות השידור וגם ב"חיפה כימיקלים" ומכל האמוניה, וכל זה כדי לקדם את האינטרסים שלו.

יעל גרמן: לא טובת הציבור עומדת מול עיניו אלא טובתו שלו, הישרדותו, יכולתו לשלוט ולחלק ג'ובים.

יעל גרמן: הממשלה הנוכחית בראשותו של בנימין נתניהו פוגעת – מדרדרת שוב ושוב את הכנסת ואת מוסד החקיקה.

יעל גרמן: בציניות מבהילה הצליח ראש הממשלה להצביע בעד השוויון בנטל, ושנה אחר כך – להצביע נגדו; לחוקק חוק המגביל את מספר השרים ל-18 ולבטל את המוסד של שר בלי תיק, ושנה אחר כך לדחות את החוק ולמעשה לבטלו.

יעל גרמן: הוא הצביע בעד הרפורמה בחינוך שחייבה לימודי ליבה בכל מוסדות החינוך, והצביע נגדה שנתיים אחר כך; הוא נתן יד לביטול חוק נהרי, ובמחי יד החזירו.

יעל גרמן: הפליק-פלאק בנושא חוק הספרים היה המהיר ביותר: עוד לפני שהוועדה שנועדה למסור את מסקנותיה על הצלחת החוק נתנה את המסקנות, כבר ביטלו את החוק.

יעל גרמן: והיום, פעם נוספת הממשלה הזאת מבקשת לפגוע במוסד החוקים, מבקשת לפגוע בכנסת, מבקשת לזלזל ולפגוע באמון הציבור.

יעל גרמן: מבקשים מאתנו לדחות את תחילת השידורים כדי שיהיה אפשר לשנות פעם נוספת את החוק שנחקק רק לפני שלוש שנים.

יעל גרמן: אז אם המחוקק מתייחס בכזה זלזול לחוקים שהוא עצמו מחוקק, איך אפשר לבקש מהציבור לשמור על החוק?

יעל גרמן: אם ניתן להתהפך על כל רפורמה – בראשונה לפאר אותה, לשווק אותה, להסביר עד כמה היא חשובה, ולאחר מכן למחוק אותה במחי יד – מה צריך הציבור לחשוב?

יעל גרמן: מה הוא צריך לחשוב עלינו, על נבחריו?

יעל גרמן: מה הוא צריך לחשוב על ראש הממשלה?

יעל גרמן: על השרים?

יעל גרמן: מה הוא צריך לחשוב עלינו, על המחוקקים?

יעל גרמן: בואו נחשוב מדוע בכלל מבקשים היום לדחות כדי לשנות את חוק התאגיד – האם התאגיד החל בשידורים ונכשל?

יעל גרמן: האם רמת השידורים הייתה מתחת לכל ביקורת וצריך היה מייד לשנות את החוק ולהפסיק את השידורים?

יעל גרמן: האם העלויות שלו עלו על המתוכנן, או שמא התגלתה שחיתות בתאגיד?

יעל גרמן: אתמול, בדיונים הארוכים שהיו בוועדה המיוחדת לכבוד שינוי חוק התאגיד, שמענו את האמת העצובה: מקורבי ראש הממשלה והשרים לא יכולים, רחמנא ליצלן, לתת הוראות למנהלי התאגיד, הם לא יכולים לבקש למנות את אלמוני לתפקיד מסוים או להעביר את פלמונית מתפקיד כזה לתפקיד אחר.

יעל גרמן: אי-אפשר לחלק ג'ובים.

יעל גרמן: התאגיד פשוט הצליח, הוא הצליח מעל למשוער.

יעל גרמן: הוא הצליח מעל למה שציפו ממנו, וראשיו ממלאים לא רק את החוק, אלא את לשון החוק.

יעל גרמן: ומי פילל ומי שיער שכך יהיה?

יעל גרמן: התאגיד מגשים את מטרות החוק ואת החזון שלו: הוא עצמאי, הוא בלתי תלוי בפוליטיקאים, הוא הצליח עוד לפני שהתחיל בשידורים שלו, והוכיח שאפשר לנהל שידור ציבורי ללא השפעה חיצונית; שאפשר למנות דירקטוריון, יושב-ראש דירקטוריון ומנכ"ל מאוד מוכשרים ומאוד מוצלחים; שאפשר לקיים ייצוג נאות של נשים ושל מיעוטים; שאפשר להכיל את כל השבטים שעליהם מדבר הנשיא שלנו – אפשר להכיל את כולם בתוך התאגיד – ולעבוד ביעילות.

יעל גרמן: אלא שראשי התאגיד וכל מי שהצטרף לקריאה שלהם "אחרי" שגו בגדול; הם פשוט האמינו – האמינו בחזון של שידור ציבורי עצמאי; האמינו למחוקק, שהוא באמת רציני ומתכוון למה שהוא כתב בחוק שהוא עצמו ניסח; הם האמינו לשרים; הם האמינו לראש הממשלה שבאמת מתכוונים לערוך רפורמה אמיתית ורצינית.

יעל גרמן: איזו שגיאה.

יעל גרמן: איזו נאיביות.

יעל גרמן: החוק אינו מושלם, נכון, הרפורמה לא נתנה מספיק תשומת לב לעובדי רשות השידור, ואין ספק שבכלל התאגיד לא היה מצליח בלי עובדי רשות השידור המסורים, הנאמנים והכל-כך מוכשרים.

יעל גרמן: זה ברור ומובן מאליו.

יעל גרמן: במיוחד לא נתנו תשומת לב לאותם מבוגרים שכבר לא יוכלו להיקלט – לא רק בתאגיד אלא אולי גם במקומות עבודה אחרים, ואני באמת מאמינה וחושבת שצריך היה לחשוב כיצד לשלב כמה שיותר עובדים בתאגיד, כיצד לפצות כראוי את אלו שלא יכולים להשתלב בתאגיד וכיצד לנסות למצוא ולעשות מאמץ לשלבם במשרדי הממשלה.

יעל גרמן: זה אפשרי.

יעל גרמן: הראיה – שעכשיו מצאו את הנוסחה.

יעל גרמן: אבל מה הקשר בין הבעיה האמיתית הזאת של העובדים, של רשות השידור – בעיה שצריך לפתור אותה, ואפשר לפתור אותה, והראיה, הנה, פתרו אותה – מה הקשר בינה לבין הבקשה לדחות את תחילת השידורים?

יעל גרמן: מה הקשר בינה לבין הרצון לשנות את החוק?

יעל גרמן: מה הקשר בינה לבין ההחלטה להפריד את חטיבת החדשות, שזה הלב הפועם של התאגיד, מן התאגיד?

יעל גרמן: אפשר גם היום לקלוט עובדים של רשות השידור בתאגיד, שמענו זאת במפורש אתמול ממנהלי התאגיד.

יעל גרמן: אפשר לקיים את ההסכם שהושג עם יו"ר ההסתדרות.

יעל גרמן: אפשר בו בזמן, ללא קשר, להתחיל בשידורים ב-1 במאי.

יעל גרמן: ראש הממשלה, שהזיל דמעות תנין כאשר נפגש עם העובדים, לא באמת דואג לעובדים.

יעל גרמן: לא לאלו, כמו שאמרתי, של רשות השידור, וגם לא לאלו שפתאום הוא נזכר בהם אחרי שש שנים, של "חיפה כימיקלים", כאשר ידוע שעומדים לסגור את מכל האמוניה כבר שש שנים.

יעל גרמן: פתאום שלשום הוא נזכר שיש עובדים וצריך לדאוג להם.

יעל גרמן: הוא לא דואג לא לאלו ולא לאלו.

יעל גרמן: ראש הממשלה מ-פ-חד; הוא מפחד מעצמאות יתר, הוא מפחד מעצמאות יתר גם של השרים שלו, וגם מעצמאות יתר של התקשורת.

יעל גרמן: ראש הממשלה רוצה לשלוט בתאגיד, הוא רוצה דרכו למנות את מקורביו, וכשגילה שזה בלתי אפשרי, מפני שראשי התאגיד – היו"ר, חברי הדירקטוריון והמנכ"ל – פשוט ממושמעים לחוק, והם החליטו שהם שומרים על החוק ומקיימים אותו, ומקיימים הפרדה מוחלטת בין הפוליטיקה לבין השידור הציבורי – כאשר הוא גילה זאת, חלחלה עברה בו.

יעל גרמן: עובדי רשות השידור מאמינים שחיסול התאגיד יחיה את הרשות.

יעל גרמן: גם הם שוגים.

יעל גרמן: גם הם נאיביים.

יעל גרמן: התוכנית היא אחרת; התוכנית היא לחסל את השידור הציבורי לחלוטין.

יעל גרמן: ביום הייעודי תיסגר רשות השידור, אבל התאגיד שצריך היה לקלוט לתוכו את הרשות, שצריך היה לקיים את החזון, שצריך היה באמת לשדר שידור ציבורי עצמאי, איכותי ויעיל, התאגיד הזה, לוקחים ממנו את נשמתו, מפצלים את חטיבת החדשות ואת האקטואליה, וכך למעשה רוצים לחסלו.

יעל גרמן: רשות השידור תיסגר, התאגיד ירוקן מתוכנו, ואם הכול ילך כמתוכנן, הרי היו"ר המאוד-מוצלח, נאמן וחרוץ יתייאש ויתפטר.

יעל גרמן: ואז – אתם יודעים מה יקרה אז, על-פי החוק?

יעל גרמן: כאשר היו"ר מתפטר או מפוטר, על-פי החוק הקיים היום מי שממנה את היו"ר החדש הוא שר התקשורת.

יעל גרמן: ושר התקשורת ימנה את היו"ר – אם הוא לא יחזיק מעמד – ואני מאוד מקווה שהוא יחזיק מעמד, וייתן פייט, ולא יסכים לתוכנית הזדונית הזאת, אבל אם הוא יודח או יתפטר – שר התקשורת ימנה במקומו ממלא-מקום לחצי שנה, עם הארכה לתשעה חודשים.

יעל גרמן: ואני משאירה לכם, לדמיונכם, מה יקרה אז עם המינויים הפוליטיים, עם התאגיד ועם כל העובדים.

יעל גרמן: לתאגיד היה חזון, חזון של רשות שידור ציבורית עצמאית.

יעל גרמן: חזון כל כך יפה ונכון.

יעל גרמן: חזון שנקבע בחוק, חוק התאגיד.

יעל גרמן: הלכו אחריו, אחרי החזון, אנשי תקשורת מעולים, רבים מהם מרשות השידור.

יעל גרמן: התאגיד אף קלט יותר מ-51% מעובדי רשות השידור.

יעל גרמן: הוא צריך לעלות לשידור בזמן.

יעל גרמן: הוא צריך לשדר ב-1 במאי.

יעל גרמן: אין סיבה לדחות את השידור של התאגיד.

יעל גרמן: אם צריך, וצריך, לדאוג לעובדי הרשות שנשכחו, יש לעשות זאת, אבל במקביל אין להשתמש בהם כתירוץ ואין לתת יד לחיסול התשדיר והשירות הציבורי.

יעל גרמן: זו מטרתו של ראש הממשלה, זו ולא אחרת, ואנחנו כאן, בכנסת, כולנו צריכים לבוא ולומר: לא ניתן יד לחיסול השידור הציבורי.

יעל גרמן: נילחם עד כמה שאפשר כדי שהתאגיד יקום והחזון יקום והתקשורת תהיה חופשית ואף אחד מהעיתונאים לא יחשוש לומר דעתו, להביע דעתו, להיות חופשי ועצמאי.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחברת הכנסת יעל גרמן.

טלי פלוסקוב: אני מזמינה את חברת הכנסת ציפי לבני, בבקשה, לנמק את ההסתייגויות.

טלי פלוסקוב: לרשותך עד 15 דקות.

טלי פלוסקוב: בבקשה, גברתי.

ציפי לבני: רק שנייה, בסדר?

טלי פלוסקוב: כן כן, אני ממתינה עד שתסתדרי.

ציפי לבני: גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת, ההחלטות של הכנסת היום יקבעו את עתידם של עובדים שעובדים ברשות השידור ובתאגיד, ואני לא מקנאה במה שהם עברו בחודשים האחרונים, כי מבחינתם באמת זה כל עולמם.

ציפי לבני: אבל העניין המרכזי שנמצא פה על שולחנה של הכנסת איננו רק עתיד העובדים בגופים האלה, אלא העתיד שלנו ואיזו מדינה תהיה לנו.

ציפי לבני: כי העניין המרכזי שבגללו התכנסנו כאן הערב זה ניסיון נמשך של ראש ממשלה בישראל להשתלט על התקשורת: התקשורת הכתובה והתקשורת המשודרת.

ציפי לבני: הלכנו לבחירות על עיתון; כמעט הלכנו לבחירות על רשות השידור או התאגיד, אבל אני יודעת, לצערי, שעבור חלק מהציבור זה נראה, כל העיסוק הזה בתאגיד, או לא ברור או טרחני, ולחלק זה גם נראה ממש בסדר, כי כבר כמה שנים פמפמו לנו את הנוסחה הבאה, שאומרת ככה: קודם כול, שמאלנים הם בוגדים; התקשורת שמאלנית, ולכן התקשורת היא גם עוד איזה סוג של בוגד מסוג האויבים שראש הממשלה ממציא בתוך החברה הישראלית מעת לעת.

ציפי לבני: אז בכל זאת, למה אנחנו נלחמים כאן ועומדים וזועקים את הזעקה הזאת, אם בעצם עבור הציבור זה נראה בסדר, שיהיה גוף כזה או יהיה גוף אחר?

ציפי לבני: קודם אני רוצה להגיד מה כן.

ציפי לבני: מבחינתי כן לתקשורת מגוונת שמייצגת ונותנת ביטוי לכל החלקים בחברה הישראלית; שמביעה עמדות שונות, נותנת ביטוי להשקפות עולם שונות, משמיעה גם מוזיקה מכל הגוונים – האם התקשורת תמיד הייתה כזאת?

ציפי לבני: התשובה היא לא.

ציפי לבני: אני זוכרת את עצמי בשנת 1996 עם דמעות בעיניים, כמעט, כשמתקשר אלי חבר או בן של חברים של הורי ואומר לי: ציפי, השיר על אימא ברדיו, ולראשונה שמעתי ברדיו הממלכתי של מדינת ישראל את השיר על אימא שלי, חברת האצ"ל, כי זה היה מהשירים של האצ"ל ולא של הפלמ"ח ולא שמעו אותם.

ציפי לבני: וזה לא היה בסדר.

ציפי לבני: אני חושבת שזה חשוב שנכנסו גם אנשי ימין מובהקים לפריים-טיים, וזה פרויקט שאורי אורבך, זיכרונו לברכה, הריץ, ובאמת הוא ראוי לכל הכבוד וההערכה על מה שהוא עשה.

ציפי לבני: אבל, רבותי, זהו.

ציפי לבני: עד כאן.

ציפי לבני: כי מה שמתרחש כאן זה בכלל משהו מסוג אחר לגמרי, והוויכוח האמיתי כאן הוא על החובה של התקשורת לדווח לציבור אמת.

ציפי לבני: עובדות, רבותי, לא דעות, לא מה הם חושבים, לא מה הם הצביעו בקלפי, אלא מה?

ציפי לבני: הזכות של הציבור במדינת ישראל לדעת מה קורה במדינה שבה הוא חי, שבה הוא מגדל את הילדים, שבה הוא עובד, שבה הוא משלם מסים.

ציפי לבני: זאת הזכות שלכם, הציבור במדינת ישראל, ומגיע לכם לדעת מה כולנו עושים, כן, גם אני – חלק מהפרסומים שהיו בתקשורת לא אהבתי, אז מה – אבל גם מה שראש הממשלה עושה.

ציפי לבני: ונתניהו פשוט לא רוצה שתדעו את האמת עליו, על הממשלה.

ציפי לבני: הוא לא רוצה שתדעו, ולכן הוא רוצה להשתלט על התקשורת.

ציפי לבני: החלוקה שלו, של ראש הממשלה, היא לא ימין ושמאל, שלא תטעו, אלא מי לנו, מי לצרינו.

ציפי לבני: זאת אומרת, או שאתם בעדו – ובמקרה כזה, דרך אגב, יש תנאי נאמנות נוקשים: יש מבחן, צריך לומר אמן על כל מה שהוא אומר, צריך למחוא כפיים בזמן, צריך לתמוך.

ציפי לבני: ואם אתם לא עושים את זה, אז אתם מייד עוברים למחנה של האויבים.

ציפי לבני: ואם אתה נגד ראש הממשלה בעיני ראש הממשלה, אז מייד אתה הופך לאויב לא רק שלו, לא רק ליריב פוליטי, אלא לאויב של מדינת ישראל.

ציפי לבני: ככה הוא מצייר את כולם, דרך אגב, לא רק את התקשורת.

ציפי לבני: את כולם.

ציפי לבני: אבל בכל זאת, למה התקשורת כל כך חשובה?

ציפי לבני: קודם כול, כי תקשורת חופשית היא סימן ההיכר הראשון לדמוקרטיה; כי כשמנהיג של מדינה רוצה להפוך דמוקרטיה למשטר טוטליטרי, לדיקטטורה שלו עצמו, הדבר הראשון שהוא עושה – משתלט על התקשורת.

ציפי לבני: אתם יודעים, אנחנו רואים מהפכות, הפיכות צבאיות, ובמדינת ישראל, ברוך השם, זה לא כך, וודאי שנתניהו נבחר כדין.

ציפי לבני: אבל כשאנחנו רואים את זה במדינות אחרות, מה הדבר הראשון שאנחנו רואים?

ציפי לבני: השתלטות על התקשורת.

ציפי לבני: כי ככה משתלטים על המדינה כולה, ככה משתלטים על הציבור, ככה מונעים מהציבור לדעת מה קורה.

ציפי לבני: החלק שמצער אותי זה שאני יודעת שלחלק מהציבור גם לא נורא אם לא תהיה דמוקרטיה, נגיד, ב-100%.

ציפי לבני: אני יודעת שחלק חושבים שאנחנו חיים בשכונה קשה – ואנחנו באמת חיים כאן בשכונה קשה, ויש המון איומים – וטוב שיהיה מנהיג חזק, ולא צריך להציק לו כל הזמן עם הזוטות האלה שהתקשורת עושה והתחקירים והדברים האלה; וכל העניין הזה של השיח, חופש ביטוי, חופש דיבור, זה איזה מין עניין כזה, שוב, של כמה יפי נפש שעסוקים בכל מיני כללים דמוקרטיים בעת שאנחנו מדינה שנמצאת באיומים, ולכן צריך לתת למנהיג שלנו למשול.

ציפי לבני: רבותי, אני רוצה לשתף אתכם ב-למה חשובה לכם, לאזרחי מדינת ישראל, התקשורת: נעזוב לרגע ראש ממשלה ופרשיות שחיתות ותחקירים ואת כל הדברים האלה.

ציפי לבני: אתם יודעים, עברנו את יום השואה; לפני קצת יותר מעשר שנים היו פרסומים קשים בתקשורת על מצבם של ניצולי השואה ועל רכוש שהיה ונלקח.

ציפי לבני: קמה סערה ציבורית עצומה, והמדינה הייתה צריכה לשים כסף בעניין הזה.

ציפי לבני: ושר האוצר לא רצה, ולא יכולנו לשכנע אותו, אלמלא – ואני עדיין זוכרת את השיחה של רובי ריבלין, שהיה יושב-ראש הכנסת, של טומי לפיד ושלי, שאנחנו אומרים לו: בסוף אתה תצטרך לעשות את זה גם אם אתה לא רוצה, כי זה כבר בחוץ, כי גם אם מוסרית אתה לא חושב שאתה צריך לעשות את זה, אז ציבורית כן.

טלי פלוסקוב: מתי זה היה?

ציפי לבני: בשנת 2005.

ציפי לבני: בין 2004, 2005, 2006, משהו כזה – הייתי אז שרת משפטים.

ציפי לבני: טוב, רבותי, שר האוצר הזה היה בנימין נתניהו, ויש מצב שהיום הוא היה אומר: למה להראות את כל הדברים האלה.

ציפי לבני: איך הוא אמר, מספיק עם הדיכאון והבכי.

ציפי לבני: רק נספר על דברים טובים.

ציפי לבני: הוא לא היה רוצה שאתם תראו את זה, וניצולי השואה עדיין היו מחכים עכשיו ברחוב שהמדינה תעזור להם.

ציפי לבני: אבל אתם יודעים מה?

ציפי לבני: ראיתם מה היה כאן בכנסת רק לפני כמה ימים עם המשפחות השכולות, ואתם ראיתם את זה כי הייתה תקשורת בחדר; אם התקשורת לא הייתה בחדר, אתם לא הייתם רואים את זה.

ציפי לבני: ויש מצב שראש הממשלה, עם מצב הרוח שהוא נמצא בו עכשיו, היה אומר: אסור לשדר את זה, הרי הם נגדי.

ציפי לבני: גם אם הוא לא אמר את זה בדיון, ככה חשבו שני חברי הקואליציה שבאו להגן עליו.

ציפי לבני: ויכול להיות שהם גם היו טוענים שלא צריך לשדר את זה כי אולי חלק מהמשפחות השכולות הם שמאלנים מדי בשבילם, והם באו לבקר את הממשלה.

ציפי לבני: אתם לא הייתם רוצים לדעת מה קרה כאן, באירוע הזה, עם המשפחות השכולות?

ציפי לבני: ואני יודעת שזה עדיין נראה לכם הזוי; לא יכול להיות שבמדינה לא נדע מה קורה.

ציפי לבני: אבל אם הייתם מספרים לי לפני שבועיים או שלושה שיהיה אירוע כזה בכנסת, עם המשפחות השכולות, אז גם אני הייתי אומרת לכם שזה הזוי ולא יכול להיות שזה יקרה במדינת ישראל.

ציפי לבני: אתם לא הייתם רוצים לדעת, למשל, מה קורה בבתי-האבות?

ציפי לבני: ראינו את התחקיר הנורא שהיה כאן, מה קורה להורים שלכם, שאתם הפקדתם שם, מה קורה לילדים בגני הילדים, במערכת החינוך?

ציפי לבני: אולי לשרים הממונים לא נורא נוח שיש איזה מן תחקירים כאלה, ויודעים, כי כשיש תחקיר כזה אז מייד צריך לפעול ויש ביקורת ויש בעיה – תאמינו לי, הם לא היו רוצים – וזה לא משנה – אני עכשיו לא מדברת על איזו ממשלה, אם זה שמאל או זה ימין.

ציפי לבני: ותושבי חיפה, אתם לא הייתם רוצים לדעת מה קורה עם מכל האמוניה, למשל?

ציפי לבני: דבר שנוגע בבריאות, בחיים שלכם, ולא הייתם רוצים לדעת איך המשטרה מתנהגת?

ציפי לבני: למשל באום אל-חיראן, לא הייתם רוצים לדעת את האמת?

ציפי לבני: או הייתם מסתפקים רק במה שהשר אמר, כי הוא שר והוא אמר, וזה מה שהתקשורת צריכה לייצג?

ציפי לבני: וכשהבן והבת שלכם חוזרים מהצבא ומספרים לכם, חס וחלילה, על משהו בעייתי ורע שקרה להם בצבא, אתם הייתם מוותרים על היכולת להרים טלפון לכרמלה מנשה, שהיא תרים קול זעקה?

ציפי לבני: גם אם הצבא לא אוהב את זה, אולי, היא בצדק הדליקה את המשואה ביום העצמאות.

ציפי לבני: וכשאתם מחכים לרישיון כלשהו, ולא משנה אם זה רישיון בנייה או רישיון לסיעוד להורה שמתקשה, או סתם נתקעים בביורוקרטיה, ואתם לא מקבלים משהו ואתם מחכים שנים אבל מישהו שלידכם מקבל את זה מייד ובענק – לא הייתם רוצים שהתקשורת תחקור ומישהו יפרסם ומישהו יצטרך לתת הסברים?

ציפי לבני: ואתם לא רוצים גם את היכולת לפנות לבג"ץ בעת הצורך, כדי שייתן לכם סעד נגד המדינה?

ציפי לבני: והייתם רוצים שיפסיקו את התחקירים על מחירי המים והחשמל?

ציפי לבני: היום היה עוד אחד, על מחירים שונים – ולמה המדינה מרוויחה על הקרקע, שהיא של כולם, ואתם אחר כך צריכים לשלם על הדירה?

ציפי לבני: בכלל, אתם לא רוצים לדעת, אזרחי ישראל, לאן הכסף שלכם הולך, שאגרתם אותו בעמל רב מעבודה, והרווחתם אותו, ואתם משלמים מסים, לפעמים מכמה עבודות?

ציפי לבני: לא מגיע לכם שתהיה תקשורת שתשאל את השאלות ותחשוף לפניכם לאן הולך הכסף שלכם?

ציפי לבני: הוא לא של הממשלה, הוא שלכם, והממשלה ממש לא הייתה רוצה שתדעו.

ציפי לבני: תראו, אני בטוחה שאף אחד לא רוצה לחיות במדינה כמו המדינות שאנחנו קוראים עליהן, של משטרת מחשבות ושל תקשורת מטעם השלטון ומשפטי ראווה.

ציפי לבני: ישראל היא לא המדינה הזאת, אבל אתם צריכים לדעת שהתקשורת ובתי-המשפט הם מה ששומר על החירות שלכם, אזרחי ישראל, על החופש שלכם.

ציפי לבני: והיום כל אזרח ישראלי יודע שאם השלטון מתנכל לו מאיזושהי סיבה הוא יכול להרים טלפון לעיתונאי, הוא יכול לפרסם בפייסבוק, ומישהו כבר יפרסם את זה בתקשורת, והוא יכול לפנות לבג"ץ, ואת שני המוסדות האלה, התקשורת ובג"ץ, הממשלה הזאת רוצה לקחת מהידיים שלכם, להחליש אותם ולהשאיר אותם בשליטה בלעדית של הממשלה, ואת זה הם לוקחים לא מאתנו, חברי הכנסת, ולא מהאופוזיציה, אלא מכל אחד ואחד מאזרחי מדינת ישראל.

ציפי לבני: ומה שמפחיד אותי במיוחד זה שחלק מהעיתונאים קצת מתחילים להרגיש פחות נוח, והם קצת פחות מבקרים את השלטון, כי כמו בכל חברה, גם בתקשורת יש אמיצים יותר ואמיצים פחות, ועיתונות זאת שליחות, אבל יש גם פרנסה בצדה, ואנשים צריכים להיזהר ומתחילים להיזהר.

ציפי לבני: דוגמה קטנה ממה שקרה אתמול; עיתונאי הגון צייץ שחשב שהשר הגרמני הגזים בפגישה שלו עם ראש הממשלה, והוא כתב שאומנם לבטל פגישה עם שר החוץ של גרמניה זאת איוולת גמורה, אבל, הוא הוסיף, להעדיף פגישה עם גופים אנטי-ישראליים על פגישה עם ראש ממשלה זאת חוצפה ועזות מצח.

ציפי לבני: ככה הוא ביקר את שר החוץ הגרמני.

ציפי לבני: היום הוא צייץ ציוץ נוסף.

ציפי לבני: הוא אומר: תיקנו אותי ותיקנתי.

ציפי לבני: בלי משים, הוא כתב, ההגדרות שלנו משתנות ואנחנו מתבלבלים בין אלה שמתנגדים לשלטון לבין אויב: הם אינם גורמים אנטי-ישראליים; הם מתנגדים לשלטון, הם לא בהכרח נגד מדינת ישראל.

ציפי לבני: אתם מבינים, זה כבר קורה, כי כבר כל כך הרבה זמן מפמפמים, ואנשים כבר לא שמים לב שהם קונים את הסחורה הזאת, של השנאה, של ההסתגרות, של יצירת אויבים מבפנים, מפי ראש הממשלה.

ציפי לבני: וכאן חשוב לומר שאותו עיתונאי, אטילה שומפלבי, למי ששואל, אכן תיקן את הציוץ הזה, כי הוא שם לב, כי מישהו העיר לו: הי, הלו, אנחנו לא משנים את הגדרות החיים שלנו כאן רק כי נתניהו רוצה.

ציפי לבני: תראו, אנחנו כמה ימים לפני יום העצמאות, והמדינה המדהימה שלנו באמת שווה את ההתרגשות שנחוש כולנו ביום העצמאות.

ציפי לבני: אבל היא שווה גם את מה שאנחנו עושים כאן הערב, נלחמים שהמדינה שלנו תישאר כפי שהיא.

ציפי לבני: תודה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחברת הכנסת ציפי לבני.

טלי פלוסקוב: חבר הכנסת יוסי יונה, אתה רואה, יש לך עוד רבע שעה לדבר.

טלי פלוסקוב: ענת ברקו לא כאן, אז יש רבע שעה נקייה שלך.

יוסי יונה: בשמחה, גברתי.

טלי פלוסקוב: בבקשה, אדוני, רבע שעה לרשותך.

יוסי יונה: גברתי היושבת-ראש, אני שמח, לא יודע, יש לי תחושה כזו נעימה כשהיושבת-ראש היא טלי פלוסקוב ואני מדבר – –

טלי פלוסקוב: תודה.

יוסי יונה: – – כשאת מכהנת בתפקידך כיושבת-ראש בכנסת.

טלי פלוסקוב: תודה.

יוסי יונה: ראו, אנחנו חוזרים לעניין.

יוסי יונה: דיברתי לפני כן דקות ארוכות, ורק בחלק האחרון של דברי דיברנו על תאגיד השידור הציבורי, והנה ניתנת לי הזדמנות נוספת לשטוח חלק מהטענות שלנו.

יוסי יונה: אנחנו באופוזיציה משלבים ידיים בהתנגדות לחוק הזה, ולכן מן הראוי גם שאני אצטט דברים של חברתי קארין אלהרר בהסתייגות שלה – הדברים שהיא הציגה בהסתייגות שלה לגבי החוק.

יוסי יונה: היא אמרה כך, היא אמרה: ההסתייגות שלי היא לשנות את שמו של החוק.

יוסי יונה: הבה ונכנה אותו – הקשיבי היטב, גברתי היושבת-ראש, היא כתבה כך: מה שווה התאגיד אם אנחנו לא שולטים בו.

יוסי יונה: זה היה צריך להיות השם של החוק.

יוסי יונה: נכון?

יוסי יונה: תובנה מאוד מאוד יפה.

יוסי יונה: כי בסופו של דבר מה שמנחה את כל הסאגה המתמשכת, ששנים ארוכות – יעל, את ציינת זאת גם בקדנציה הקודמת וגם היום – שנים ארוכות יש סאגה מתמשכת של תאגיד השידור הציבורי, ובסופו של דבר מה שגורם לנו להתכנס היום – הייתי אומר שהצעת החוק שמובאת בפנינו היא עוד פרק, באמת, מדכדך ועצוב בסאגה המתמשכת הזאת של תאגיד השידור הציבורי.

יוסי יונה: אנחנו רואים שבאצטלה של דאגה לעובדים – ממש, לבו של ראש הממשלה נכמר לנוכח גורלם של עובדי רשות השידור.

יוסי יונה: ישב אחד מחברי הכנסת של הקואליציה בוועדה המיוחדת בראשותו של חברנו דוד ביטן ואמר:

יוסי יונה: אחת מהדאגות המרכזיות שהנחו אותנו להביא את השינוי בהצעת החוק הזאת היא הדאגה לעובדים, והנה דמעות התנין זלגו מעיניו לנוכח המצוקה שממנה סובלים או שלה חשופים עובדי תאגיד השידור הציבורי.

יוסי יונה: ממש הדאגה של נתניהו.

יוסי יונה: אנחנו זוכרים היטב מיהו נתניהו ומה העמדות החברתיות הכלכליות שלו, שעמדתו נחושה מעל עשור לפגוע בעובדי המדינה, בעובדי התאגיד או עובדי רשות השידור שהם עובדי מדינה – הססמה הזאת, של האיש השמן והאיש הרזה, שאנחנו צריכים להמשיך לקצץ במשרות ציבוריות ולהפריט הכול עד כמה שאפשר.

יוסי יונה: והנה, רק במאי 2015, בקמפיין הבחירות של הליכוד, כולנו זוכרים – לדיראון עולם – לדיראון עולם אנחנו זוכרים את הסרטון המביש, המביך, המזעזע, שבו ראש הממשלה משווה את עובדי רשות השידור ל"חמאסניקים", ריבונו של עולם.

יוסי יונה: והנה יושבים חברי כנסת של סיעת הליכוד ואומרים: הדבר המרכזי והראשון שמנחה אותנו בבקשה לדחות את מועד פתיחתו של תאגיד השידור זה הדאגה לגורלם של העובדים.

יוסי יונה: עד כמה יכולה להגיע הציניות של ראש הממשלה ושל שלוחיו בדיוני הוועדה?

יוסי יונה: מדהים.

יוסי יונה: ואולי הייתי אומר גם: מזעזע.

יוסי יונה: והעובדים נופלים שדודים באמונה העיוורת שאומנם זה מה שמדריך את ראש הממשלה, דאגה לעובדים; תחשבו, בנימין נתניהו – אולי היה צריך, חברתי יעל, שהוא יתמודד לראשות ההסתדרות, כן, עם דאגה כנה ועמוקה כל כך – – –

יעל גרמן: – – –

יוסי יונה: נכון.

יוסי יונה: אם זו באמת דאגתו – והנה, גם יושב כאן השר חיים כץ – – –

חיים כץ: מה קרה?

יוסי יונה: אני אומר, כאשר נתניהו אומר שדאגתו העיקרית, הראשונה, בשינוי החוק היא דאגה לעובדים, אז אמרתי, אולי הוא צריך להתמודד לראשות ההסתדרות, אם זאת הדאגה המרכזית שמנחה אותו, שמדריכה אותו בהביאו את השינויים הללו בפני הכנסת.

יוסי יונה: הבל, קשקוש, ציניות.

יוסי יונה: אמר בזמנו – וכאן קבור הכלב, בואו נאמר; כולנו זוכרים או כולנו שמענו ויודעים על ג'ורג' אורוול – ג'ורג' אורוול כתב דברים נצחיים.

יוסי יונה: חברתי יעל גרמן, הקשיבי איזה יופי, ג'ורג' אורוול אומר:

יוסי יונה: חופש הביטוי משמעו הזכות להגיד לאנשים מה שהם אינם רוצים לשמוע – מה שהם אינם רוצים לשמוע.

יוסי יונה: כלומר, תפקידה של תקשורת, תפקידו של תאגיד שידור ציבורי, זה בעצם – איך אומרים – להציק, לערער את האמונה של האנשים באמונות שבהן הם אוחזים; להציג בפניהם מידע, אינפורמציה, כדי שהם יוכלו לקבל החלטות מושכלות.

יוסי יונה: ולמה הם צריכים את המידע?

יוסי יונה: משום שהאופן שבו המדינה מתנהלת נוגע בכיס שלהם, נוגע ברווחה שלהם, נוגע בביטחון שלהם.

יוסי יונה: את זה ראש הממשלה לא רוצה לאפשר לציבור.

יוסי יונה: ראש הממשלה לא רוצה לאפשר לציבור שיהיה לו חופש המידע הזה – שמאוד יכול להיות שהציבור לא רוצה בו, כפי שאומר לנו ג'ורג' אורוול: הזכות להגיד לאנשים מה שהם אינם רוצים לשמוע.

יוסי יונה: וזה בעצם האתגר שניצב בפנינו: האיום המתמיד, המוחשי, הממשי, על תקשורת ציבורית ביקורתית, נשכנית, שמביאה לציבור מידע שקשור לאינטרסים הקיומיים שלו, הכלכליים שלו, התרבותיים שלו, הביטחוניים שלו.

יוסי יונה: ראש הממשלה רוצה להיות שליט-על; המשפך שדרכו אנחנו ואזרחי ישראל כולם נדע מה טוב, מה רע, מה קיים במציאות, מה ממשי, מה דמיוני, וזה איום, איום ממשי, על הדמוקרטיה הישראלית.

יוסי יונה: אני לא רוצה לומר שמשעה שזה יקרה הדמוקרטיה הישראלית תלך ותקרוס.

יוסי יונה: לא.

יוסי יונה: הדמוקרטיה הישראלית היא חזקה, היא איתנה, הגם שהיא מתמודדת עם איום ממשי מאוד.

יוסי יונה: הדבר הנכון ביותר – והמון חברות דמוקרטיות יודעות זאת – הוא שלצד אמצעי תקשורת מסחריים חייבים – חייבים שתהיה תקשורת ציבורית איתנה שאינה מוטה, שאינה מושפעת מאינטרסים כלכליים; כי זה בעצם עמוד השדרה המוסרי של החברה שבה אנחנו חיים.

יוסי יונה: על כך קיים איום מאוד משמעותי.

יוסי יונה: ועדיין לא אמרתי מספיק על גורלם של העובדים.

יוסי יונה: אנחנו דרשנו בוועדה.

יוסי יונה: אמרנו – כבוד ראש הממשלה, האם אתה אומנם דואג לגורלם של העובדים?

יוסי יונה: אז בבקשה, הבה נבטיח מצב שנשלב, נעשה יציר כלאיים, ונבטיח שכל עובדי רשות השידור ייקלטו ליציר הכלאיים הזה.

יוסי יונה: עומד כאן חברי הטוב חבר הכנסת דוד ביטן.

יוסי יונה: אנא, אל תלך במשפט הזה – –

דוד ביטן: – – –

יוסי יונה: – – כי אני רוצה להחמיא לך.

דוד ביטן: אוקיי.

דוד ביטן: את זה אני תמיד שמח לשמוע.

יוסי יונה: כן.

יוסי יונה: אתם יודעים, קיתונות של ביקורת מופנים כלפי דוד ביטן.

יוסי יונה: חלקם בצדק ואולי חלקם שלא בצדק, אבל אני רוצה להחמיא לו; דוד ביטן ישב אתמול בוועדה שהוא עומד בראשה, ואמר ללא כחל ושרק: רבותי, אגיד לכם את האמת – אין שום מצב שבו אנחנו נשלב את שני התאגידים האלה בלי שחלק משמעותי מהעובדים ילך הביתה.

יוסי יונה: והוא עומד בדברו.

יוסי יונה: ולכן, באמת, על האומץ הציבורי שלך – אנחנו מתנגדים לעמדתך, אבל אמרת דברים נכוחים.

יוסי יונה: אבל הנה, בו בזמן, אדוני היושב-ראש, באו חברים מהסיעה שלך ואמרו: לא, ראש הממשלה מודרך על-ידי הגנה של העובדים, אנחנו לא ניתן שיפטרו אף אחד מהעובדים.

יוסי יונה: זה מה שמנחה אותנו, שתהיה תעסוקה – אם לא מלאה, לפחות מקסימלית.

דוד ביטן: – – –

יוסי יונה: נכון.

יוסי יונה: עכשיו, אני יודע מה שאתה רוצה להגיד.

יוסי יונה: ואז בא דוד ביטן ואמר:

יוסי יונה: אבל אני הבאתי בזמנו הצעה לבטל את הרפורמה ולשמור על רשות השידור במתכונתה.

יוסי יונה: יגלה לנו בבקשה חבר הכנסת דוד ביטן – באמת, אתה יודע כמה אני רוחש לך חיבה – שחלק מהנימוקים הללו היו – מה?

יוסי יונה: לא היו הנימוקים של: באמת עכשיו נדאג לעובדים; אני לא אומר עליך, אתה דואג לעובדים, בסדר, אבל בוא נגיד, ראש הממשלה – אתה יכול לשים את ידך על המקום שבו נמצא הלב, ולהגיד: אני באמונה שלמה אומר שבעצם המוטיבציה או מה שהדריך אותי כאשר הבאתי הצעת חוק כדי לשמר את רשות השידור ולשמור אותה במקומה היה הדאגה לעובדים, ולא הדאגה שהטרידה את ראש הממשלה כבר אז, שבעצם אם אנחנו נקים את התאגיד – הרי הדבר הנורא והאיום קרה – מה קרה?

יוסי יונה: יצרנו חומה סינית בין הדרג הפוליטי לדרג המקצועי.

יוסי יונה: לא יקום ולא יהיה, אמר ראש הממשלה.

יוסי יונה: לא יקום ולא יהיה.

יוסי יונה: וראו, בסופו של דבר, עד כמה פרסונלי החוק הזה:

יוסי יונה: אנחנו רוצים שא', ב וג' יעופו מתפקידם.

יוסי יונה: למה הדבר דומה?

יוסי יונה: הרי לא אנחנו הקמנו את הוועדה; הרי לא אנחנו קידמנו את החוק, חברי דוד ביטן.

יוסי יונה: זאת הצעת חוק שהגיעה מהממשלה.

יוסי יונה: ארדן, לזכותו הרבה – אבל מאז נדם קולו – הוא היה בין היוזמים הגדולים, נכון?

יוסי יונה: והנה, מה קרה?

יוסי יונה: יש כללי משחק, יש ועדה, ישבה, התכנסה, עבדה, ניסחה, הביאה את החוק בפני המליאה, החוק עבר, יש כללי משחק, והנה – התוצאות לא לרוחו של ראש הממשלה.

יוסי יונה: כלומר, אנחנו מסכימים עם תהליכי חקיקה ועם עבודה מקצועית כזאת או אחרת של הוועדות, כל עוד התוצאות תעלינה בקנה אחד עם המאוויים שלנו.

יוסי יונה: משעה שהתוצאות אינן עולות בקנה אחד עם המאוויים שלנו – תודה רבה, מתחילים את המשחק מחדש.

יוסי יונה: דרך אגב, זה מה שנאמר על – סליחה – אם זו אנלוגיה מלאה או לא אנלוגיה מלאה, ויסלחו לי אלה החושבים שאני פוגע בהם – על ארדואן; מה הוא עשה?

יוסי יונה: הוא כל פעם עושה את משאל העם שלו כדי להחליף את השיטה הפוליטית.

יוסי יונה: בפעם הראשונה הוא עשה משאל – לא הלך לו.

יוסי יונה: עשה עוד פעם ועוד פעם.

יוסי יונה: הוא עשה משאלים ומשאלים עד שהתוצאה מצאה חן בעיניו, ואז אמר: אוקיי, עכשיו המשאל היה דמוקרטי והתנהל כיאות.

יוסי יונה: אותו דבר יש לנו כאן, אותו סיפור, יש לנו כאן.

יוסי יונה: משעה שתתקבלנה התוצאות שרוצה ראש הממשלה, הרי שאנחנו נאמר:

יוסי יונה: תראו כיצד כנסת ישראל פעלה בשום שכל, פעלה על-פי כללי הדמוקרטיה, שיקפה את עבודתה נאמנה, זו הדמוקרטיה במיטבה; וכל זאת, משום מה?

יוסי יונה: משום שהתוצאה עולה בקנה אחד עם רצונו של ראש הממשלה.

יוסי יונה: ככה לא משחקים.

יוסי יונה: אי-אפשר לשחק כאשר התוצאה של המשחק ידועה מראש.

יוסי יונה: גברתי היושבת-ראש, תארי לך, עולים למגרש המשחקים ואומרים: סליחה, אם המשחק לא נגמר 2–3 לטובת קבוצה מסוימת, אנחנו מבטלים אותו ומתחילים מחדש.

יוסי יונה: זה בדיוק אותו דבר.

יוסי יונה: תארי לך משחק כדורגל כזה, שהתוצאה נקבעת מלכתחילה – וזה מה שאנחנו רואים כאן.

יוסי יונה: כללי המשחק הם לא רלוונטיים; הם יהיו רלוונטיים, ובדיעבד נצדיק אותם, כל עוד הם הניבו את התוצאה המיוחלת.

יוסי יונה: דמוקרטיה באמת לתפארת מדינת ישראל...

יוסי יונה: דקה נותרה לנו, ונסכם את הדברים.

יוסי יונה: אנחנו מתנגדים לחוק, משום שאנחנו יודעים: 1.

יוסי יונה: מטרתו המרכזית היא לא חופש הביטוי בישראל אלא דווקא דיכוי חופש הביטוי בישראל.

יוסי יונה: החוק הזה, במתכונת שלו, חוק שמדבר בעניין דחיית מועד פתיחת תאגיד השידור, וגם החוק שיתלווה לו, אלה דברים או אלה שינויים שנעשו בחוק שבאו לעולם בחטא.

יוסי יונה: היה והם יקבלו את תמיכתה של הכנסת, הם יהיו אות קין על מצחנו.

יוסי יונה: 2.

יוסי יונה: יציר הכלאיים הזה לא יבטיח את עתידם של עובדי רשות השידור.

יוסי יונה: מישהו כאן מוליך אותם שולל; מישהו כאן עושה פעולת הונאה נגד האנשים הללו, ואנחנו כאן כדי להתריע.

יוסי יונה: 3.

יוסי יונה: בואו נגמור את הדיון הזה, גברתי היושבת-ראש, בכל זאת באמירה חיובית; אדוני שר העבודה והרווחה, נגמור את זה בשפה חיובית – יש לנו מדינה מופלאה, מדינה לתפארת, כן?

יוסי יונה: בוא נאמר שההישגים שלה והחיוב שבה גדולים מהשלילי שבה.

יוסי יונה: הדמוקרטיה הישראלית היא דמוקרטיה חסונה ואיתנה.

יוסי יונה: היא תשרוד גם את – הייתי קורא לו – חזון העוועים הזה, שבא לביטוי באופן שבו החוק המסורס הזה, שבעצם נעשה טלאי על טלאי, יובא לפני הכנסת, וגם אם הוא יעבור, אני מקווה שהשרידות שלו על ציר הזמן תהיה מאוד קצרה.

חיים כץ: אני הייתי בעד רשות השידור, מהתחלה.

חיים כץ: אני הייתי בעד עבודה מאורגנת – – –

יוסי יונה: נכון.

חיים כץ: זה מה שאני הייתי.

יוסי יונה: אדוני שר העבודה והרווחה, אני יודע את המחויבות שלך, אני יודע את פועלך, ואני רק רוצה לשבח אותך על המחויבות, המסירות והתמיכה המסורתית והארוכה.

יוסי יונה: אתה קרן אור, אתה סוציאל-דמוקרט במפלגת הליכוד.

טלי פלוסקוב: תודה.

יוסי יונה: תודה רבה, גברתי.

טלי פלוסקוב: לא רציתי לעצור את המחמאות, תודה רבה לך.

חיים כץ: אתה רוצה להמשיך עוד איזה 20 שניות?

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת יוסי יונה.

טלי פלוסקוב: חברת הכנסת מרב מיכאלי – בבקשה, לרשותך עד 30 דקות.

חיים כץ: היא אחרונת הדוברים?

טלי פלוסקוב: לא, אחריה עוד חבר הכנסת יצחק הרצוג, והוא אחרון הדוברים.

יואב קיש: ב-22:45 מתחיל הסיכום.

טלי פלוסקוב: שנייה, אדוני יושב-ראש ועדת הכנסת, אם חברת הכנסת מרב מיכאלי 30 דקות צריכה לדבר, ויש לי ברשימה עוד חבר הכנסת יצחק הרצוג – – –

יואב קיש: זה – האופוזיציה צריכה לדאוג, איך הם חילקו את הזמן.

יואב קיש: ב-22:45 עולה יושב-ראש – – –

טלי פלוסקוב: לפי החלטת ועדת הכנסת, ב-22:45 מתחילים לסכם.

יואב קיש: נגמר הדיון, בדיוק.

מרב מיכאלי: כשחבר הכנסת יצחק הרצוג, יושב-ראש האופוזיציה, יגיע, אני אפנה לו את מקומי.

טלי פלוסקוב: הבנתי.

טלי פלוסקוב: אוקיי, אז האופוזיציה תסתדר, נקרא לזה ככה.

טלי פלוסקוב: בבקשה, גברתי, את יכולה להמשיך.

מרב מיכאלי: אני מודה לך, גברתי.

מרב מיכאלי: תודה רבה.

מרב מיכאלי: את יודעת, מאז שהייתי פה בבוקר התפרסם שוב מדד חופש העיתונות ברחבי העולם.

מרב מיכאלי: את יודעת, גברתי היושבת-ראש, בעיקר ראש הממשלה שלנו, ראש הממשלה שלנו אוהב להתפאר בהשוואה בינינו לבין מדינות שכנות לנו ולהגיד איך אנחנו לא רק הדמוקרטיה היחידה במזרח התיכון, שזה במידה רבה נכון – אבל באמת, בכל קריטריון וקריטריון הוא נהנה להשוות איך באמת אנחנו כל כך כל כך מדינה עליונה על האחרות.

מרב מיכאלי: ובכן, מסתבר שבמדד חופש העיתונות הידרדרנו עוד, גם השנה.

מרב מיכאלי: האם תרצי לנחש, גברתי, מ-180 מדינות שנסקרות במדד, באיזה מקום מדורגת מדינת ישראל היום?

מרב מיכאלי: במקום ה-91.

מרב מיכאלי: זה לא מקום טוב, חברות וחברים.

מרב מיכאלי: זה מעיד על – איך להגיד, לא, מי תשמע, כמה חופש עיתונות – זה מעיד על אי-חופש גדול מאוד של העיתונות והתקשורת במדינת ישראל.

מרב מיכאלי: מה שקורה כאן ביומיים האחרונים בבית הזה מעיד על זה כאלף עדות ועדים.

מרב מיכאלי: העובדה שאנחנו פה, כנסת ישראל, מתכנסת בין יום הזיכרון ליום השואה, בין יום השואה ליום הזיכרון, לכינוס פגרה, לחקיקת חירום בהולה, בתהליך בזק, בשביל לדחות בשבועיים – אבל בעצם בשביל למנוע מתאגיד שידור ציבורי לעלות לאוויר – היא העדות המאוד-מאוד ברורה איך אנחנו הגענו למקום ה-91 בעולם בלבד בחופש העיתונות.

מרב מיכאלי: מניעת עלייתו של תאגיד השידור הציבורי לאוויר היא המשך ההתעללות, ההתעמרות ובאמת תהליך סתימת הפיות שנמשך – האמת, גברתי היושבת-ראש, חברותי וחברי חברי הכנסת, האמת שזה נמשך כבר שנים מאוד מאוד ארוכות.

מרב מיכאלי: רשות השידור הייתה הרשות שלנו לשידור ממלכתי – זאת אומרת כזה שרואה את טובת הכלל, שמשדר לטובת כל אזרחיות ואזרחי ישראל ואמור באמת לשקף את כל הפנים של מדינת ישראל והחברה הישראלית – ועשתה בשעתה באמת דברים גדולים; רשות השידור שידרה שידורים יוצאים מן הכלל, וככל שהייתה נתונה ללחצים פוליטיים – והיא הייתה נתונה ללחצים פוליטיים איומים; עובדות ועובדי רשות השידור באמת היו תחת מגף, מגף של לחצים פוליטיים מצד בעלי הכוח, שכל הזמן מינו מעליהם מנהלים, וככל שנקפו השנים, זה היה גרוע יותר ויותר: במקום לדאוג לקריטריונים המקצועיים של השידור ושל העיתונות, הם דאגו לשרת את הפוליטיקאים שמינו אותם ולדאוג שהמדיניות שלהם, המסרים שלהם, האג'נדות שלהם, הם שיקבלו ביטוי בשידור.

מרב מיכאלי: גברתי היושבת-ראש, אני אומרת לך את זה מידע אישי: זה הגיע – בתקופת הקדנציה של 2009, בממשלתו השנייה של בנימין נתניהו – זה הגיע לאבסורדים של ממש טלפונים מאנשי לשכתו לתוך השידור, לעורכות ולעורכים בזמן שידור, לדרוש שייאמר ככה, שייאמר אחרת, לדרוש להעלות עכשיו לשידור את מאן דהיא או מאן דהוא – איזה מאן דהיא, זה תמיד מאן דהוא.

מרב מיכאלי: ובתנאים האלה הצליחו בכל זאת עובדי ועובדות רשות השידור לשמור בסך הכול על שידור ציבורי שהביא לנו גם דברים שהיו לא נעימים לאוזני הפוליטיקאים, גם דברים שהיו לא קלים לבעלי השררה והכוח.

מרב מיכאלי: ראש הממשלה הזה, שהייתה לו הכוויה, הצריבה, מהקדנציה הראשונה שלו ב-1996, שאז הערוץ הראשון, באמצעות הכתבת איילה חסון, שהיום מגישה בערוץ 10, חשף את פרשת בר-און–חברון; זאת פרשת השחיתות הפומבית הראשונה של נתניהו שלמדנו עליה, ובגלל החשיפה הזאת בערוץ הראשון היא באמת לא יצאה לפועל בסופו של דבר – מרגע שחזר ללשכת ראש הממשלה, הוא שם לו למטרה לחסל בעצם את רשות השידור.

מרב מיכאלי: וזה מה שעלה בידו לעשות בממשלה הקודמת – לצערי, בשיתוף פעולה של יאיר לפיד ואחרות ואחרים בקואליציה: פשוט לסגור את רשות השידור; לקחת רשות ממלכתית, שהייתה באמת מאבני היסוד של מדינת ישראל – רשות, לא דבר של מה בכך, רשות סטטוטורית – ופשוט לחסל אותה בחקיקה; ועל הדרך, באותה נשימה, באופן חד-צדדי, לבטל הסכם חתום שחתמה הממשלה עם אלפי עובדות ועובדי רשות השידור, הסכם של רפורמה שהייתה מביאה לפיטורי חצי מעובדות ועובדי רשות שידור, והייתה מביאה לשינויים מפליגים – וכל זה היה צריך לקרות כמובן, גברתי, יחד עם שינוי החוק באופן שבאמת לא יאפשר לפוליטיקאים בעלי כוח לדחוף את ידיהם בכזאת גסות לתוך השידור הציבורי.

מרב מיכאלי: אבל לא.

מרב מיכאלי: ממשלת נתניהו הקודמת פשוט ביטלה את רשות השידור, כאילו בשביל לפתוח תאגיד שידור עצמאי, ציבורי, רזה, יעיל, מקסים, חינני, נהדר.

מרב מיכאלי: אבל ראו מה קורה, גברתי היושבת-ראש, חברי וחברות הכנסת: עוד לא עלה לשידור, התאגיד הזה, וכבר הוא סובל מנחת זרועם של הפוליטיקאים, כאילו באמת הוא משדר כבר שנים, כאילו הוא כבר הספיק לגרום איזה עוול למישהו.

מרב מיכאלי: כבר אומרים עליו: מה שווה התאגיד אם אנחנו לא שולטים בו.

מרב מיכאלי: מה שווה התאגיד אם אנחנו לא שולטים בו, כשנאמר על-ידי שרה בממשלה, שווה, גברתי, מקום 91 בעולם בחופש העיתונות.

מרב מיכאלי: כשהממשלה, כששרים ושרות בממשלה אומרים בצורה מפורשת: מה שווה תאגיד שידור אם אנחנו לא שולטים בו, המשמעות היא: אין לנו עניין בחופש עיתונות, אין לנו עניין בחופש ביטוי, אין לנו עניין בתקשורת חופשית; להפך, אנחנו רוצים שופר, אנחנו רוצים כלי תקשורת שיסור למרותנו, שיעשה מה שאנחנו רוצים שהוא יעשה, שיגיד מה שאנחנו רוצים ורוצות שיגיד.

מרב מיכאלי: תראי, גברתי היושבת-ראש, יש בעיה בממשלה הזאת: ראש הממשלה הזה התפנק, יש לו עיתון משלו.

מרב מיכאלי: יש לו עיתון שעושה בדיוק את הדבר הזה, ומדי ערב, כך למדנו, ראש הממשלה מדבר שם עם העורך הראשי ומתאם אתו מה תהיה הכותרת הראשית, שלא לומר מודיע לו מה תהיה הכותרת הראשית.

מרב מיכאלי: אז אחרי כל כך הרבה שנים, מאז 2006 – מה, זה כבר 11 שנים – שלראש הממשלה יש שופר בכתובים, עכשיו לפי דעתו הגיע הזמן שיהיה לו גם כזה ברדיו וגם בטלוויזיה, וגם באינטרנט, אם אפשר.

מרב מיכאלי: כמובן, העיתון גם באינטרנט, בסדר גמור.

מרב מיכאלי: וזה התהליך שאנחנו רואות לנגד עינינו בימים ובשעות האלה ממש.

מרב מיכאלי: השר גלעד ארדן, להבנתי באמת בתום לב, חשב שהוא יצליח להתגבר על החוליים הקודמים ולהביא באמת שידור ציבורי עצמאי, חדש, חופשי, אמיתי.

מרב מיכאלי: ולתדהמתי, היה לו ליקוי מאורות מדהים, שגרם לו לחשוב שהוא באמת יוכל להוציא את זה לפועל.

מרב מיכאלי: משום ש – גברתי היושבת-ראש, אילו באמת רצה ראש הממשלה להוציא לפועל שידור ציבורי, אפשר היה ורצוי היה וצריך היה – ונעשו עשרות ניסיונות – חבר הכנסת איתן כבל, בשבתו כשר, חבר הכנסת יצחק בוז'י הרצוג, בשבתו כשר, ורבים ורבות אחרים, עבדו על כל כך הרבה נוסחים של תיקונים לחוק רשות השידור שהיה מביא אותה להיות עצמאית, שהיה מביא אותה להיות תאגיד שידור ציבורי עצמאי.

מרב מיכאלי: אבל נתניהו לא אפשר לזה לעבור.

מרב מיכאלי: מה הוא אפשר לעשות?

מרב מיכאלי: לסגור, לרסק, לחסל את רשות השידור ואת העובדות והעובדים שלה בהבטחה שיקום תאגיד ציבורי עצמאי אחר.

מרב מיכאלי: והנה אנחנו רואות מה קורה כשהתאגיד הזה אמור לקום על הרגליים.

מרב מיכאלי: נתניהו פשוט מונע ממנו להתחיל לשדר.

מרב מיכאלי: הדחייה הזאת היא דחייה של שבועיים, אבל חברי וחברותי, ודאי גם אתם שמעתם היום את יושב-ראש הקואליציה אומר כאן מעל הדוכן: אני מקווה שהדחייה הזאת תספיק, אני מקווה שהזמן הזה יספיק לנו ולא נצטרך לבקש דחייה נוספת, ליצור דחייה נוספת.

מרב מיכאלי: אני כבר גם שמעתי את יושב-ראש ועדת הכנסת יואב קיש אתמול מציע לדחות כבר בחודש.

מרב מיכאלי: אני גם שמעתי – – –

יואב קיש: שבועיים, שבועיים.

מרב מיכאלי: לדחות בחודש.

מרב מיכאלי: לדחות לא בשבועיים אלא בחודש.

טלי פלוסקוב: בסך הכול.

מרב מיכאלי: לא בעוד חודש.

חיים כץ: את יודעת למה?

חיים כץ: הוא רצה שתהיי בפגרה, זה הסיבה היחידה.

מרב מיכאלי: אחרי שהוא כבר הביא אותי לפה – – –

חיים כץ: אבל זה היום.

חיים כץ: הוא לא רוצה בשבוע הבא להביא אותך עוד פעם.

יואב קיש: 300,000 שקל לכינוס פגרה מיוחד בשבוע הבא, יום חמישי.

מרב מיכאלי: 300,000 שקל לכינוס פגרה מיוחד רק כי ראש הממשלה, לא בא לו שהתאגיד יעלה לשידור ביום ראשון הקרוב.

מרב מיכאלי: אכן, חבר הכנסת קיש, מה אני אגיד לך – אמרת את הכול במשפט אחד.

מרב מיכאלי: 300,000 שקל לכינוס פגרה בן יומיים לחקיקת בזק בלתי מתקבלת על הדעת.

חיים כץ: יש לך עוד 19 דקות.

חיים כץ: 19 דקות.

חיים כץ: אמרנו, ניתן לך קצת דלק, כי אנחנו אוהבים אותך.

מרב מיכאלי: תודה רבה לך, השר כץ, זה נוגע ללבי.

מרב מיכאלי: אבל אני בכלל לא הזכרתי את הדבר הזה.

מרב מיכאלי: אני חושבת שאפילו ברמת כבודה של הכנסת, ההיגיון הבסיסי, המשמעות של כינוס כנסת ישראל, עוד לפני 300,000 שקל – והאמת, חבר הכנסת קיש, הדבר הכי עצוב בכל הסיפור הזה זה שבשונה מכל מיני חוקים אחרים שאני יכולה להתנגד להם ולחשוב שהם חמורים וקשים ובעייתיים ומזיקים והכול בסדר, כאן יש משהו שאין בו אידיאולוגיה, הוא לא תורם לקואליציה, הוא לא תורם לממשלה דבר וחצי דבר.

יואב קיש: יש החלטת ממשלה, יש הסכמות – – –

מרב מיכאלי: כולו, מא' עד ת', גחמה של ראש הממשלה, וכולכם מתייצבים – –

יואב קיש: זה לא גחמה, אנחנו כבר שנה מובילים את המהלך הזה.

מרב מיכאלי: – – כולכם מתייצבים להוציא לפועל את הגחמה שלו, כאחרוני עובדי הקבלן.

יואב קיש: שנה אנחנו מובילים את המהלך הזה כבר – – – יושב-ראש האופוזיציה – – –

מרב מיכאלי: כאילו אתם לא חברים וחברות נבחרים, כאילו אין לכם חסינות, כאילו אין לכם אחריות לנבחרות ולנבחרים שלכם, כאילו ה-300,000 שקל האלה הם לא כסף ציבורי שיכול היה שר הרווחה לעשות בהם שימוש כל כך יותר טוב.

מרב מיכאלי: רק תשאל אותו איזו רשימה ארוכה של מטרות הוא מחכה שיהיו לו עוד 300,000 שקל להשתמש בהם.

יואב קיש: "משפחה נטו" של כחלון, "משפחה נטו".

מרב מיכאלי: אני חוזרת ואומרת: ראש ממשלה שהתרגל שיש לו שופר בדמות עיתון רוצה עכשיו גם שידור שקוראים לו ציבורי אבל הוא בעצם אימא של הפרטי.

יואב קיש: – – – למה הוא הלך – – –

חיים כץ: מרב, למה הוא הלך?

יואב קיש: יש לו עשר דקות לדבר, הוא הלך, יו"ר האופוזיציה.

מרב מיכאלי: מי הלך?

מרב מיכאלי: יו"ר האופוזיציה הלך?

מרב מיכאלי: הוא בא.

חיים כץ: כן, כי יש לך – – –

יואב קיש: יש לו עוד עשר דקות לדבר, את לוקחת לו את כל הזמן.

יואב קיש: את יכולה להתמודד לראשות.

מרב מיכאלי: יש עוד 17 דקות ו-50.

יואב קיש: לא, את רואה את זה, זה טעות.

חיים כץ: לא, זה עד 22:45.

מרב מיכאלי: עד 22:45.

יואב קיש: אבל כדאי שתגידו ליו"ר האופוזיציה שהוא צריך לבוא אם הוא רוצה לדבר.

מרב מיכאלי: ושוב, חבר הכנסת יואב קיש, אני נורא מודה לך על דאגתך.

מרב מיכאלי: שוב ריגשת אותי.

יואב קיש: אני שומר על האופוזיציה.

מרב מיכאלי: אנחנו אומנם משודרות בערוץ הכנסת, אבל לך תדע, אולי ישודר קטע מזה גם בערוץ 2, ובערוץ 2 תמיד טוב להגיד "מרגש", למעשה כדאי וחובה להגיד "מרגש", אז: ריגשת אותי.

מרב מיכאלי: וגם השר כץ ריגש אותי.

מרב מיכאלי: וכאמור, אם נחשוב על הדברים המדהימים שהשר כץ היה יכול לעשות ב-300,000 שקל של הכינוס הזה, ההתרגשות בכלל תזיל דמעות מעיני הצופות והצופים.

מרב מיכאלי: אני רוצה, משום שיושב-ראש האופוזיציה, אני מבינה, מגיע כל רגע – מצוין – אז לחזור ולהגיד, ברשותכם, לסיכום, חברות וחברים: מקום 91 בעולם בחופש עיתונות זה לא מצחיק, זה מדאיג.

מרב מיכאלי: אז כן אמר לפני חברי חבר הכנסת יוסי יונה, זה נכון, הדמוקרטיה הישראלית היא לא עלה נידף.

מרב מיכאלי: הדמוקרטיה הישראלית חזקה, החברה הישראלית היא דמוקרטית במהותה, אבל אלוהים יודעת שראש הממשלה הזה עושה כל שביכולתו כדי להחליד את הדמוקרטיה הזאת, לרדד אותה, להחליש אותה, לפגוע בה, לעשות את החופש – לא רק את חופש העיתונות, אלא את חופש הפרט, חופש הביטוי של כל אחת ואחד מאתנו – לעשות אותו מצומצם יותר, לעשות אותנו חשופים יותר ויותר לאיך שהוא רואה את העולם, ואיך שהוא רוצה שנראה אותו, מאשר לאיך שנראית האמת.

מרב מיכאלי: תודה רבה, חברות וחברים.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחברת הכנסת מרב מיכאלי.

טלי פלוסקוב: כאמור, אחרון הדוברים, חבר הכנסת יצחק הרצוג.

טלי פלוסקוב: בבקשה, אדוני.

טלי פלוסקוב: אני רק רוצה להזכיר לך שעל-פי החלטת ועדת הכנסת, בשעה 22:45 אנחנו מסיימים.

טלי פלוסקוב: בבקשה, אדוני.

יצחק הרצוג: תודה רבה, גברתי היושבת-ראש.

יצחק הרצוג: אני גם רוצה להודות ליושבת-ראש סיעת המחנה הציוני מרב מיכאלי על הנאום הארוך והממוקד שמסכם יום דיונים ארוך, מתיש, אבל מאוד מאוד עקרוני.

יצחק הרצוג: זה נראה על פניו נושא טכני לחלוטין; מה הבעיה, דוחים ב-15 את יום העלייה של תאגיד שידור לשידור, אבל בפועל זה מאבק עקרוני ביותר על חירות הביטוי, על עולם התקשורת החופשית בישראל, על מעורבות הממשלה, על דחיפת אצבעותיו של ראש הממשלה לתוך סדר-היום הציבורי – לא כמנהיג יוזם שמביא נושאים ואפשר להתווכח אתו, אלא כמי שמנסה לכופף, לידיו, את אופן העברת המידע לציבור בצורה מוטה ומעוותת.

יצחק הרצוג: אני אומר יותר מכך: זהו מאבק עקרוני מאוד על נושא שנקרא השידור הציבורי בישראל.

יצחק הרצוג: השידור הציבורי בישראל זה ביטוי – אנשים לא מבינים אותו, אבל בפועל משמעותו: מערכת משדרת של תכנים בכל התחומים של חיינו, בוודאי חדשות ופרשנות, שלא ממומנת על-ידי כספים פרטיים, כך שהיא לא יכולה להיות מושפעת משיקולים כלכליים, אלא היא בלתי תלויה לחלוטין, ולכן יכולה לשקף מגוון נושאים ששידור ציבורי יכול לשקף, שהם לא עונים בהכרח על צורכי הרייטינג, אלא בעלי תוכן ומהות קצת שונים, שחלקם עוסקים בעולמות תוכן חשובים מאוד שאינם זוכים לתשומת לב יתרה כשזה מגיע לשידור מסחרי הממומן על-ידי פרסומות.

יצחק הרצוג: וזה נושא מאוד עקרוני, כיוון שלחם ושעשועים להמונים זה המפתח לדיקטטורה, זה המפתח לעיוות השיח הציבורי.

יצחק הרצוג: אני לא אומר שזה מה שקורה בישראל, להפך, אני חושב שערוץ 2 וערוץ 10 נאבקים יום-יום, שעה-שעה, בניסיונות של השלטון להכפיף אותם לעצמו.

יצחק הרצוג: אני חושב שהיוהרה שמוקרנת על-ידי ראשי הקואליציה, ראש הממשלה ויו"ר הקואליציה בכל מה שקשור לשיח הציבורי ולשידור הציבורי, כפי שהיא באה לידי ביטוי בהתנהגותם בימים האחרונים, כולל בוועדות, אמורה להדליק נורה אדומה גדולה בכל מה שקשור למטרות הסופיות של נתניהו, של הקואליציה – במיוחד גורמים מסוימים בקואליציה – בכל מה שקשור לשידור הציבורי.

יצחק הרצוג: זה לא יום קל, כיוון שאנחנו יודעים עד כמה כואב, ויהיה כואב, הליך הסיום של רשות השידור והעלאת תאגיד השידור הציבורי.

יצחק הרצוג: בנושא הזה אין מחלוקת בבניין, בדבר הצורך לדאוג לעובדי רשות השידור שלא ייקלטו בתאגיד בתנאים הטובים ביותר, כולל תנאי פנסיה ופנסיית גישור.

יצחק הרצוג: אני מברך על הסיכומים שהושגו לפני יומיים בין שר האוצר ליו"ר ההסתדרות, אבל צריך להתמודד גם עם סוגיות פרטניות שטרם סוכמו וטרם נסגרו.

יצחק הרצוג: אבל התאגיד עצמו חייב לעלות לשידור, חייב להיות עצמאי, חייב לשקף את הסיפור הישראלי במלואו.

יצחק הרצוג: ואסור לנו – אסור לנו לאפשר למשרד ראש הממשלה ולראש הממשלה להשתלט על התקשורת או על החדשות היוצאות מתאגיד השידור הציבורי.

יצחק הרצוג: דוד ביטן, תאמין לי, אני שומע אותך בוקר ולילה.

יצחק הרצוג: אף אחד לא מבין מה אתה אומר.

יצחק הרצוג: אף אחד לא מבין מה אתה בונה שם בהוראת ראש הממשלה – –

קריאה: – – – מה אתה רוצה?

יצחק הרצוג: – – אף אחד לא מבין באיזה תאגיד מדובר, שהוא תאגיד חדשות – מי ימנה את המנהל המיוחד של החדשות עד שייבחר מנהל חדש ואיך זה יפוקח ואיך זה יבוקר, וזה מראה רק דבר אחד: 17 מיליון שקל אתם מוכנים לזרוק לפח ככה, חופשי, כאילו אין מחר, רק כדי לספק איזו גחמה של פרנויה של ראש הממשלה, בלי להבין שציפור הנפש של דמוקרטיה פועמת, נושמת, בועטת, שיש בה ויכוח ציבורי, היא העובדה שהתקשורת צריכה לתפקד באופן חופשי ונטול השפעות זרות.

יצחק הרצוג: ומה שאתם עושים – מהלכים אימים.

יצחק הרצוג: שמעתי הבוקר גם את חבר הכנסת קיש, כל כך מרוצה מעצמו, מעלה את חבר הכנסת ביטן בשידור – כאילו חגיגה על הטיטניק.

יצחק הרצוג: ואנחנו כאן כדי להילחם בכל צורה ודרך בניסיונות שלכם לפגוע בחופש הביטוי, בחירות ההתאגדות, במשחק הדמוקרטי, בעולם המפלגתי; בניסיונות שלכם לפגוע בשירות הציבורי, בשירות הציבור, בעובדי המדינה, באמנים, בעיתונאים, ביוצרים, באנשים חושבים, בסופרים; בניסיונות שלכם להצר את רגלי מפגינים; בניסיונות האלימים שיוצאים מבלפור ומכל מקום אחר לסתום פיות של אנשים שמעלים עמדות נגדיות, ביקורת, שואלים שאלות קשות, כי זה הלוז של הדמוקרטיה החופשית, ואנחנו נעשה כל שביכולתנו, כשתביאו את החוק המתקן, לבלום אותו.

יצחק הרצוג: ואני קורא לחברי הקואליציה, במיוחד לידידי שר האוצר משה כחלון, שלא להיכנע לגחמה הזאת, ולאפשר תאגיד מתפקד, פועל, חופשי, נטול אינטרסים, שמשקף את הציבוריות הישראלית בכללותה, כפי שזה קיים היום בתאגיד הזה.

יצחק הרצוג: אנחנו כאן, בכנסת, לא נעשה לכם חיים קלים בכלום.

יצחק הרצוג: בכל כלי שנוכל לפעול נפעל כדי למנוע מכם בצורה התקיפה ביותר את הניסיונות שלכם לעקר ולפגוע, לקשור את ידי התקשורת, ובוודאי לסרס את השידור הציבורי.

יצחק הרצוג: לסיום אני רוצה לומר לנציגי הקואליציה: אתם היום מחליטים החלטה שהיא לא טכנית; היא מהותית וגורלית – היא גורלית לעתיד הדמוקרטיה הישראלית וגורלית ליכולת של אזרחים, לדורות, לבוא לידי ביטוי בפלטפורמות הציבוריות הנתונות להם באופן חופשי ונטול אינטרסים, ועל כך המאבק הלילה.

יצחק הרצוג: תודה.

קריאה: כל הלילה.

טלי פלוסקוב: תודה רבה לחבר הכנסת יצחק הרצוג.

טלי פלוסקוב: יסכם את הדיון השר אופיר אקוניס.

טלי פלוסקוב: בבקשה, אדוני.

מרב מיכאלי: מבכירי – – – בממשלה.

זהבה גלאון: זה שאמרת עליו "מבכירי", כבר – – –

קריאה: – – –

אופיר אקוניס: לא, אתם "מבכירי".

אופיר אקוניס: אני לא "מבכירי", רק אתם זה "מבכירי" – מה שמכונה, חברת הכנסת מיכאלי, מבכירי מפלגת העבודה.

אופיר אקוניס: אבל אתם נורא קטנים, אתם נורא מעטים, אז אין יותר בכירי מפלגת העבודה.

אופיר אקוניס: ואני גם לא רוצה לדבר – תכף נגיע גם ליש עתיד.

אופיר אקוניס: כן, גם להם היו הרבה הערות.

אופיר אקוניס: גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת – – –

מרב מיכאלי: – – –

אופיר אקוניס: בואי, גברתי, דווקא הערב – – –

מרב מיכאלי: – – – מעליבה על מרצ יש לך.

אופיר אקוניס: סליחה, חברת הכנסת מיכאלי, דווקא הערב, לזכותה של סיעת מרצ – זה תדהמה במערכת הפוליטית, מה שעומד לקרות כאן – אני עומד לשבח את העמדה שלכם נגד החרבת רשות השידור.

מרב מיכאלי: לא, לא.

אופיר אקוניס: חברת הכנסת מיכאלי, תכף נגיע גם אלייך, חכי בסבלנות.

אופיר אקוניס: אבל לחברת הכנסת גלאון אני רוצה לומר: מצערת העמדה שלכם עכשיו, אבל אני בהחלט חושב שנכון עשיתם שהתנגדתם להחרבת רשות השידור ב-2014 – מהלך שהובילה סיעת יש עתיד, בעיקר, ואנחנו מייד נתייחס לסיעה הזאת, כי באמת, הדברים שאני שמעתי מפי דובריה ביממה האחרונה זה באמת ים של צביעות.

אופיר אקוניס: ים של צביעות.

אופיר אקוניס: עכשיו, גברתי היושבת-ראש, מכיוון שאני רוצה בזמן שיש לי לומר גם כמה דברים כלליים וגם כמה דברים בנושא השידור הציבורי, אני רוצה לבוא לדיון הזה בידיים נקיות ובצורה ברורה, שלא תהיה מובנת לשתי פנים: אני התנגדתי, כסגן שר במשרד ראש הממשלה ב-2014, להצעת הממשלה שהובילה סיעת יש עתיד יחד עם חברים בסיעת הליכוד ובממשלת הליכוד להחרבת רשות השידור – להחרבת רשות השידור ההיסטורית, שליוותה את הסיפור הציוני מאז 1936 – –

דב חנין: – – – ראש הממשלה – – –

אופיר אקוניס: – – וככל הנראה, גברתי, הדבר עומד להסתיים בעוד שבועיים – – –

דב חנין: ואז ראש ממשלת ישראל – – –

אופיר אקוניס: אני אמרתי, חבר הכנסת חנין, אני אמרתי, הובל על-ידי סיעת יש עתיד, שהיושב-ראש שלה, שהיושב – – –

מרב מיכאלי: – – – על-ידי שר התקשורת דאז, גלעד ארדן.

דב חנין: – – –

אופיר אקוניס: רק רגע.

אופיר אקוניס: אני לא מדבר עם מפלגת העבודה, למה את קופצת כרגע?

אופיר אקוניס: תני לי לטפל רגע – תני לטפל רגע בצביעות של יש עתיד, כי זה נמאס, כי זה באמת נמאס.

אופיר אקוניס: הציבור לא יכול כל הזמן עם הצביעות הזאת, עם חוסר העמדות – פעם תביעו עמדה – ונכונה, כי בפעם שהבעתם עמדה בעד החרבת רשות השידור, חברת הכנסת גרמן, הגענו עד הלום.

אופיר אקוניס: ואני הזהרתי גם את ראש הממשלה, גברתי, וגם את השר ארדן, חברי הטוב, וגם את היושבת-ראש קארין אלהרר, וגם את יושב-ראש יש עתיד, וגם את יושב-ראש סיעת יש עתיד חבר הכנסת שלח, שהחקיקה שהובאה אז, בקיץ 2014, חברת הכנסת גרמן, אין לה היתכנות; לא מקימים גוף שידור ציבורי בשישה חודשים, וגם לא בתשעה חודשים, ולכן אני נמנעתי בבית הזה מלהצביע – – –

קריאה: – – –

אופיר אקוניס: למה את מפריעה לי, חברת הכנסת זנדברג?

אופיר אקוניס: כשלא היית כאן שיבחתי את סיעת מרצ על העמדה.

תמר זנדברג: שמעתי, דֻווחתי.

אופיר אקוניס: אז יפה, אז בואי, תני קרדיט, כן, בכל זאת, זה לא קורה לי.

אופיר אקוניס: זה לא קורה לי הרבה, וזה גם לא יקרה לי בעתיד.

תמר זנדברג: מחמאות – – –

אופיר אקוניס: אבל מגיעות לכם מחמאות בעניין עמדתכם.

אופיר אקוניס: חבל שקצת שיניתם אותה, כי הרי כל מה שנתניהו יעשה אתם תעשו הפוך, גם אם תחשבו שהוא צודק, כפי שאתם חושבים בעניין רשות השידור וכפי שאני חושב.

זהבה גלאון: – – – מעולם לא חשבנו – – –

תמר זנדברג: – – –

אופיר אקוניס: ובכן, גברתי היושבת-ראש – גברתי היושבת-ראש, לדאבון הלב, עמדתי לא התקבלה.

אופיר אקוניס: לא התקבלה.

אופיר אקוניס: על אף תחנוני ליושבת-ראש הוועדה, חברת הכנסת קארין אלהרר, שזוכרת את שיחתנו בספסלים האלה כשישבנו באותו צד של המתרס, באותה קואליציה; באתי אלייך, התחננתי.

אופיר אקוניס: אמרתי לך: תשני ככל יכולתך את נוסח החוק הרע הזה, שאת מובילה – ואני מכבד אותך, אני מכבד אותך, את יודעת את זה, אז אני לא אגיד מה השבת לי.

קארין אלהרר: רגע, אני הייתי שרת – – –

אופיר אקוניס: לא לא, אמרתי, יושבת-ראש – – –

קארין אלהרר: – – –

אופיר אקוניס: אני מאוד דייקן בפרטים – מאוד דייקן גם בעברית שלי, גם בפרטים שלי, והגרוע מכול – בזיכרון הטוב שלי.

אופיר אקוניס: ובכן, חברת הכנסת אלהרר הייתה יושבת-ראש ועדה מיוחדת.

אופיר אקוניס: לא הייתה פה ועדת הכלכלה, לא הייתה ועדה אחרת – הייתה ועדה מיוחדת לפירוק וחיסול רשות השידור, ואני באתי והתחננתי ואמרתי, ביקשתי ממך להכניס שינויים בחוק כך שלא ייפגעו עובדי רשות השידור, והשידור הציבורי לא ייפגע, אבל שוב – אני אחזור – עמדתי לא התקבלה.

אופיר אקוניס: ובמשטר דמוקרטי ובמפלגה דמוקרטית, שאני חי בה, קיבלתי, גברתי, את עמדת הרוב, והתחלנו בתהליך העבודה על הקמת תאגיד השידור הציבורי.

אופיר אקוניס: באופן מפתיע, כמה חודשים – הנה, אני ממשיך לספר.

אופיר אקוניס: גילוי נאות, שקיפות, כיוון שאני יודע שיש בדיקה של מבקר המדינה – יש בדיקה של מבקר המדינה בנושא התאגיד – אני גם בטוח שהפרוטוקולים של הישיבה הזאת יגיעו לידיו של המבקר, ואנחנו צריכים להיות כאן גלויים ולומר את כל האמת כפי שהיא, כדי שגם המבקר יבין מה התחולל כאן.

אופיר אקוניס: ובכן, גברתי היושבת-ראש, כאשר אני קיבלתי את האחריות לרשות השידור במכתב מראש הממשלה ב-9 ביוני 2015, רשות השידור – כלומר השידור הציבורי – על-פי המתווה שלכם, הרשות, חברת הכנסת גלאון, עמדה להיסגר באופן טוטלי, וכל עובדיה, גברתי היושבת-ראש, 1,200 במספר, היו עלולים להיות מפוטרים ב-30 ביוני 2015.

אופיר אקוניס: ואילולא שיתוף הפעולה של יושב-ראש ועדת הכלכלה, שאיננו נמצא כאן, חבר הכנסת איתן כבל – שנענה לפנייתי – הארכנו את הפעילות של רשות – – –

איילת נחמיאס ורבין: נכון, נכון.

אופיר אקוניס: תודה לך, חברת הכנסת נחמיאס.

אופיר אקוניס: אני יודע שזה נכון, משום שהעובדות עדיין נטועות בזיכרוני הטוב.

איילת נחמיאס ורבין: כשהיה צריך, עזרנו להאריך.

אופיר אקוניס: עזרתם להאריך בשלושה חודשים.

אופיר אקוניס: התעקשתי, חברת הכנסת אלהרר, על כמה דברים: האחד – לממש את הבטחת הבחירות שלנו, שלא קוימה עד אז, והיא ביטול אגרת הטלוויזיה.

אופיר אקוניס: אגרת הטלוויזיה, גברתי היושבת-ראש, בוטלה – – –

זהבה גלאון: – – – החטא הקדמון.

אופיר אקוניס: יכול להיות.

אופיר אקוניס: את חושבת שזה החטא הקדמון.

אופיר אקוניס: אני בעד ביטול מסים ואגרות ככל האפשר – מה לעשות – אתם בעד ריבוי מסים ואגרות.

אופיר אקוניס: זאת זכותך, כתפיסה כלכלית, אבל העובדה, חברת הכנסת גלאון, שבבית הזה, אור ליום 4 בספטמבר – זה הכול בעל-פה, אפילו לא כתוב כאן – אור ליום 4 בספטמבר, באשמורת שנייה, נדמה לי, הכנסת הצביעה, וביטלנו את האגרה רטרואקטיבית החל בינואר 2015, ואין אזרחי ישראל נדרשים עוד לשלם אגרה.

אופיר אקוניס: עוד דבר שהתבקשתי – שלא התבקשתי, אבל התעקשתי עליו, וזכיתי ללעג ולבוז, ולציוצים איומים, ולתדרוך שאני לא מקנא בכם ולא מציע לאף אחד להיות בו במערכת העיתון "דה מרקר", שבו במשך שעתיים נרמסתי על-ידי הכתבים של העיתון – על מה?

אופיר אקוניס: על כך שהתעקשתי לקרוא לו "תאגיד השידור הישראלי".

אופיר אקוניס: וואו.

אופיר אקוניס: ב"דה מרקר" תקפו אותי, גם עכשיו יצייצו נגדי, יכתבו נגדי מאמרים איומים.

אופיר אקוניס: למה?

אופיר אקוניס: כי התעקשתי לקרוא לו "תאגיד השידור הישראלי".

אופיר אקוניס: ולתחנות הרדיו, גברתי היושבת-ראש, התעקשתי – –

תמר זנדברג: – – – את זה, על מה אתה מדבר?

תמר זנדברג: מה אתם רוצים?

אופיר אקוניס: לא, לא, ממש לא.

אופיר אקוניס: זה ייקרא "תאגיד השידור הישראלי" בכל מצב – – ולתחנות הרדיו, גברתי היושבת-ראש – –

איילת נחמיאס ורבין: לאיזו מהן?

איילת נחמיאס ורבין: לא, לא, אבל לאיזו מהן?

אופיר אקוניס: לא להפריע לי.

אופיר אקוניס: אני חושב שמבקר המדינה, וגם הציבור שצופה בנו, וגם הפרוטוקול, וגם מליאת הכנסת, צריכים לדעת את האמת.

איילת נחמיאס ורבין: זאת שאלה טובה.

איילת נחמיאס ורבין: זאת שאלה טובה.

אופיר אקוניס: – – ואני התעקשתי, גברתי היושבת-ראש, לקרוא – בחוק – לתחנות הרדיו "קול ישראל", ומי שלא מוצא חן בעיניו – שיעביר תחנה.

אופיר אקוניס: לא מוכנים, לא רצו, רמסו, צייצו נגדי, כתבו נגדי את הפוסטים הכי הכי מכוערים שיכולים להיות, הכי נבזיים שיכולים להיות – –

תמר זנדברג: – – –

אופיר אקוניס: – – הוציאו את דיבתי, כתבו עלי את הדברים החמורים ביותר – וגם השקריים, אבל לא חשוב, את זה נעזוב בצד.

אופיר אקוניס: את זה נעזוב בצד.

אופיר אקוניס: ובכן, תאגיד השידור נקרא "הישראלי", בדיוק כפי שבבריטניה הוא נקרא "שירות השידור הבריטי", ובקנדה, באיטליה, ביפן ובכל מקום בעולם המערבי.

תמר זנדברג: גם שם סגרו אותו?

תמר זנדברג: גם שם חיסלו אותו – – –

אופיר אקוניס: זאת שאלה טובה, זאת שאלה מצוינת.

אופיר אקוניס: כי אנחנו היינו קרובים, חברת הכנסת זנדברג, כמרחק כזה – אם אני לא הייתי – אני לא יודע איך קרה הנס הזה וקיבלתי את האחריות לרשות השידור – ביוני 2015 – – –

אלעזר שטרן: לסדר לך להדליק משואה?

אלעזר שטרן: תדליק משואה, זו תקלה – – –

אופיר אקוניס: אני לא הייתי מציע לזלזל בזה, חבר הכנסת שטרן, משום ש-1,200 עובדות ועובדים ברשות השידור ודאי יכולים להגיד לי מילה טובה על הדבר הזה.

אופיר אקוניס: ולצערי, בסופו של דבר אנחנו מגיעים למצב שבו – ואני אומר את זה בצער, כי אני חשבתי, וגם אמרתי את הדברים בכהונתי כיושב-ראש ועדת הכלכלה של הכנסת בין 2009 ל-2010: נדרשת רפורמה ברשות השידור הקיימת.

אופיר אקוניס: לא מחסלים גופים – –

מרב מיכאלי: אבל הייתה חתומה כבר.

מרב מיכאלי: הייתה חתומה.

אופיר אקוניס: – – לא מפטרים.

קריאות: – – –

אופיר אקוניס: אני לא השתתפתי בהצבעה.

אופיר אקוניס: אני מצטער – – –

תמר זנדברג: למה לא עשיתם?

אופיר אקוניס: גברתי, למה לא עשינו אז?

אופיר אקוניס: אני אתן לך תשובה.

אופיר אקוניס: אני התחננתי בפני ראשי – שימו לב למספר הזה, גברתי היושבת-ראש, שיירשם בפרוטוקול – לא ייאמן המספר הזה: 14 ועדים – זה בלעז fourteen unions – 14 ועדים – שהיו ברשות השידור, ולא הגיעו להסכמה בינם לבין עצמם על הרפורמה, ולכן, בעצם, במידה מסוימת, והם גם יודעים את זה היום, חברת הכנסת זנדברג – במידה מסוימת הם הביאו על עצמם – יעיד חבר הכנסת בהלול, הוא מכיר את הסוגיה – 14 ועדים בגוף של 1,200 איש; אין דברים כאלה בעולם, בעולם.

אופיר אקוניס: במדינות שיש בהן הכי הרבה unions, כמו צרפת, אין כל כך הרבה ועדים בגוף כל כך קטן.

אופיר אקוניס: ובגלל, חברת הכנסת זנדברג, ההתנגדות של הוועדים אז – – –

תמר זנדברג: כמה ועדים?

אופיר אקוניס: 14.

אופיר אקוניס: fourteen unions.

אופיר אקוניס: אני רואה שאהבתם את הביטוי באנגלית, אני יכול להמשיך את הנאום באנגלית, אם אתם רוצים.

אופיר אקוניס: בעיקר בענייני unions אני אוהב לדבר באנגלית.

אופיר אקוניס: זה אסור פה, לפי דעתי – ערבית ועברית בלבד.

אופיר אקוניס: ולכן, חברת הכנסת זנדברג, לא באה לעולם הרפורמה ברשות השידור.

תמר זנדברג: אַרְבַּעַתַאש.

אופיר אקוניס: סליחה?

תמר זנדברג: ארבעתאש.

אופיר אקוניס: ארבעתאש.

אופיר אקוניס: איך אומרים unions בערבית?

אופיר אקוניס: ארגונים, איגודים מקצועיים?

קריאות: – – –

אופיר אקוניס: אין לי מושג.

תמר זנדברג: ארבעתאש לִגַ'אן.

אופיר אקוניס: איך?

תמר זנדברג: ארבעתאש לִגַ'אן.

אופיר אקוניס: ארבעתאש לִגַ'אן.

אופיר אקוניס: אוקיי, בסדר, 14 הוועדים.

אופיר אקוניס: הם לא נתנו לנו, חבר הכנסת יונה, לקדם את הרפורמה, ולכן הגענו למצב הזה שבו יש תאגיד.

אופיר אקוניס: אבל חברת הכנסת זנדברג, כדאי לך לדעת שבלעדי ההתערבות ההיא בקיץ 2015 לא היה שידור ציבורי בישראל בכלל, בכלל.

אופיר אקוניס: כי ההמלצה המקצועית – –

תמר זנדברג: – – –

אופיר אקוניס: – – ואני לא אנקוב כאן – אני לא אגיד מעל בימת הכנסת מי היו הממליצים, מי היו הממליצים – – –

תמר זנדברג: יש לך חולצה של סופרמן?

אופיר אקוניס: הייתה לי כשהייתי ילד קטן, אבל אני חושב שהיא נגנזה, היא נגנזה.

אופיר אקוניס: לא, אגב, זה לא עניין של סופרמן, זה עניין של common sense, זה עניין של צדק חברתי, של רחמים על אנשים שעומדים לפטר אותם – – –

זהבה גלאון: אתה לא באמת מאמין בזה.

אופיר אקוניס: בוודאי שאני מאמין בזה.

אופיר אקוניס: מאמין מאוד בזה.

אופיר אקוניס: מאמין מאוד בזה.

אופיר אקוניס: חבר הכנסת פריג' היה בכל הדיונים, הוא יודע שאני מאמין במה שאני אומר.

זהבה גלאון: אתה לא מאמין במה שאתה אומר.

אופיר אקוניס: מאמין בכל מילה.

עיסאווי פריג': – – –

זהבה גלאון: ביטן מאמין?

אופיר אקוניס: ביטן בוודאי מאמין.

זהבה גלאון: לא מאמין.

דוד ביטן: – – –

עיסאווי פריג': שנייה, ביטן, ההישג שלנו – – – התאגיד הישראלי, עכשיו כשהולכים לפיצול, "הישראלי" – איפה הוא?

עיסאווי פריג': – – –

אופיר אקוניס: אגב, אני באמת מציע בתיקון, חבר הכנסת ביטן, שתאגיד החדשות שיוקם וייתן שירותי חדשות ואקטואליה על-פי החוק לרשות השידור ייקרא "הישראלי".

אופיר אקוניס: אם זה לא קיים בחוק – תקנו את זה.

אופיר אקוניס: בכל מקרה, חבר הכנסת פריג', אני אמרתי שתאגיד השידור, שמכנה את עצמו בשם "כאן" – כך הם החליטו שהם קוראים לעצמם – "תאגיד השידור הישראלי".

אופיר אקוניס: אני גאה בזה, אני רואה בזה הישג, ואני רואה הישג אדיר בזה שימשיכו להגיד "קול ישראל מירושלים".

אופיר אקוניס: ומי שלא מוצא חן בעיניו – שיעביר.

אופיר אקוניס: אגב, הוא יכול להעביר ל"גלי צה"ל", שזה – "גלי צה"ל" – חבר הכנסת פריג', שמע טוב: "גלי צה"ל", שידורי צבא ההגנה לישראל; אולי נבטל את זה?

אופיר אקוניס: אולי נבטל את משטרת ישראל?

אופיר אקוניס: אולי נבטל את רכבת ישראל?

אופיר אקוניס: אולי נבטל את צבא ההגנה לישראל?

אופיר אקוניס: חבר'ה, מספיק עם הציניות.

אופיר אקוניס: גברתי היושבת-ראש, כמויות הציניות וכמויות הרוע – דווקא לא על-ידיך; אתה, יש לך הערות חינניות.

אופיר אקוניס: אבל כמויות הציניות והלעג והבוז שאני ספגתי על הדבר הזה – ועדיין הם מצייצים, מצייצים ומצייצים.

דוד ביטן: – – –

אופיר אקוניס: לא הבנתי, אתה מבקש ממני לרדת?

אופיר אקוניס: בשיאי אתה מבקש ממני לרדת?

קריאות: – – –

דוד ביטן: הוא התלהב מעצמו, הא? הוא מתלהב מעצמו.

אופיר אקוניס: לא.

אופיר אקוניס: אני רק סיפרתי את הסיפור האמיתי על – –

דוד ביטן: אתה יודע מה?

דוד ביטן: תפרוש בשיא.

אופיר אקוניס: אני מייד אעשה את זה.

אופיר אקוניס: – – על תולדות הפארסה הגדולה שהתרחשה כאן בהובלת סיעת יש עתיד, משום שאני שמעתי, חבר הכנסת ביטן, את דוברי סיעת יש עתיד – את חברת הכנסת אלהרר, הקשבתי לה; חבר הכנסת שלח, הקשבתי לו; חבר הכנסת לפיד – הקשבתי לו קשב רב – הוא האיש אשר אמר את האיוולת והרוע:

אופיר אקוניס: אני חותם על תעודת הפטירה של רשות השידור.

אופיר אקוניס: איזו אמירה.

אופיר אקוניס: זאת אמירה, חברת הכנסת גרמן – כך מתייחסים לבני-אדם?

אופיר אקוניס: זוהי אמירה יפה?

אופיר אקוניס: גם אם אתה רוצה לסגור את רשות השידור כי הסתכסכת עם טכנאי שהקליט את תוכניתך ב-1994 בערוץ הראשון, זאת לא סיבה מספיק טובה להחריב את השידור הציבורי.

אופיר אקוניס: אני מאוד מקווה שהשידור הציבורי תחת הניהול החדש והשם החדש והארגון החדש – כי דווקא אני לא הייתי בתוך הבון-טון שחשב שהערוץ הראשון ושידורי "קול ישראל" הם רעים כל כך, הם איומים כל כך, ממש לא, ואפילו מצאתי דברים לצפות בהם, ואני יודע מהרבה מאוד אנשים, גברתי היושבת-ראש, שבסתר, בסוד, בהיחבא – משום שזה לא אופנתי – גם הם היו צופים בערוץ הראשון, וגם הם היו מקשיבים לשידורי "קול ישראל".

אופיר אקוניס: הם היו, והם עדיין, שידורים מאוזנים בשידורי החדשות, שידורים שמביאים תרבות, שמשמיעים את המוזיקה הישראלית, השמיעו גם מוזיקה מסוג אחר, מדברים על ספרים; ליוו את המדינה הזאת מ-1936.

אופיר אקוניס: אני מציע לכולם לרכוש את הדיסק החדש ש"קול ישראל" הוציאו – 80 שנות שידור ציבורי.

אופיר אקוניס: שומעים שם את בן-גוריון, ואת יצחק רבין, ואת מנחם בגין, ואת אנואר סאדאת, ואת משה שרת, ואת לוי אשכול – –

איילת נחמיאס ורבין: אבל זה היה נכון גם ל-2014, זה היה נכון גם ל-2014.

אופיר אקוניס: – – וגם את בנימין נתניהו, וגם את אהוד ברק – –

איילת נחמיאס ורבין: – – –

אופיר אקוניס: אני לא יודע על אחרים.

אופיר אקוניס: לא יודע על אחרים.

אופיר אקוניס: – – את אהוד אולמרט ואת אריאל שרון – את כולם.

אופיר אקוניס: ואני אפילו לא יודע מה יעלה בגורלו; אני לא יודע מה יש בחוק הזה.

אופיר אקוניס: יש פה אנשי משרד התקשורת.

אופיר אקוניס: הארכיון המפואר – זו התרבות שלנו, זה אנחנו, במו-ידינו – מה עושים עם זה?

אופיר אקוניס: כי אני לא שמעתי מאנשי התאגיד שום דבר שמבטיח את ההישארות.

אופיר אקוניס: לא שמעתי, ואני מקווה שאני טועה.

אופיר אקוניס: אני מאוד מקווה שהם יבהירו לי מה הם מתכוונים לעשות.

אופיר אקוניס: אולי הם רוצים לעשות לזה מיקור חוץ, חברת הכנסת אלהרר, כמו שאתם הצעתם לעשות לשידורי החדשות?

אופיר אקוניס: חברת הכנסת גלאון, לפחות בסעיף זה את יכולה לתמוך, בהגינותך.

אופיר אקוניס: חדשות לא עושים במיקור חוץ.

אופיר אקוניס: לא עושים.

אופיר אקוניס: זה סעיף שאנחנו, חבר הכנסת ביטן, בחלק השני נביא, בהשלמה, בחוק שנביא בשבוע הבא.

איילת נחמיאס ורבין: אני ממש מתרגשת – – –

אופיר אקוניס: את לא צריכה להתרגש, ואת גם לא צריכה להיות צינית על כל דבר.

איילת נחמיאס ורבין: אני חייבת להיות צינית.

אופיר אקוניס: יש דברים חשובים בחיים.

איילת נחמיאס ורבין: הערב חייבים להיות ציניים.

אופיר אקוניס: לא, אל תהיי.

אופיר אקוניס: אני מציע לך עצה ידידותית: אל תהיי צינית על כל דבר.

איילת נחמיאס ורבין: אני הבן-אדם הכי פחות ציני במליאה.

איילת נחמיאס ורבין: אם אני צינית, זה סימן – – –

אופיר אקוניס: מניסיוני הטוב, וגם מניסיוני הרב – –

איילת נחמיאס ורבין: – – –

אופיר אקוניס: – – אני אגיד לך, אני אגיד לך מה הציבור מעריך: הוא לא מעריך ציניות.

איילת נחמיאס ורבין: אה, לא?

אופיר אקוניס: בסוף, הציוצים של הברנז'ה – –

איילת נחמיאס ורבין: מה אתה אומר?

איילת נחמיאס ורבין: אני הבן-אדם הכי פחות ציני – – –

אופיר אקוניס: – – תקשיבי טוב, טוב מאוד:

אופיר אקוניס: בסוף הציוצים של הברנז'ה – –

איילת נחמיאס ורבין: מה שאתה עושה פה זו ציניות.

אופיר אקוניס: – – לא מדברים לציבור.

איילת נחמיאס ורבין: נכון.

איילת נחמיאס ורבין: מה שאתה עושה פה זו ציניות.

אופיר אקוניס: הציוצים של הברנז'ה מדברים רק לברנז'ה.

אופיר אקוניס: והציבור בסוף מעריך עמדות, גם אם הן לא פופולריות לתקופה מסוימת.

איילת נחמיאס ורבין: איזו עמדה?

איילת נחמיאס ורבין: איזו עמדה?

אופיר אקוניס: את העמדות שלי, למשל.

אופיר אקוניס: למשל.

איילת נחמיאס ורבין: גם אני אוהבת את העמדות שלך.

אופיר אקוניס: למשל.

אופיר אקוניס: לא, אני זוכר את הלעג.

אופיר אקוניס: אני לא מדבר על השידור הציבורי.

אופיר אקוניס: ההתנגדות שלי למדינה פלסטינית – ואו, זה נורא משעשע.

אופיר אקוניס: זה נורא מצחיק.

אופיר אקוניס: בואו נלעג על זה, בואו נכתוב על זה טורים בעיתונים, טורים מלגלגים.

אופיר אקוניס: נו, מה לעשות?

אופיר אקוניס: יש נשיא עכשיו בארצות-הברית של אמריקה, בבית הלבן, שגם הוא חושב כמוני.

אופיר אקוניס: ולשמחתי, רוב אזרחי ישראל – חברת הכנסת ציפי לבני, לנו יש ויכוחים רבים בעניין המדיני, והם דווקא רציניים.

אופיר אקוניס: הם דווקא רציניים.

ציפי לבני: לא – – –

אופיר אקוניס: וטוב שהם רציניים, אגב.

אופיר אקוניס: הם רציניים, וטוב שהם רציניים.

אופיר אקוניס: כי גם לציבור, גברתי היושבת-ראש, מגיעה קצת רצינות בכל הציניות הזאת, בכל הציוצים, בכל המאמרים – שאני קורא את חלקם, חברת הכנסת גרמן, ואני משתומם באיזו רמה של חוסר ידע חלק מהאנשים כותבים.

אופיר אקוניס: אני לא מדבר על הזלזול בכל הפוליטיקאים כפוליטיקאים – טוב, התרגלנו, זה בסדר, אפשר לזלזל, אפשר לבקר; אבל חוסר ידע בידיעה אינפורמטיבית?

אופיר אקוניס: זה לא מה שלמדתי בשיעורי העיתונות שלקחתי אי-שם בסוף שנות ה-80 בבית אריאלה בתל-אביב.

אופיר אקוניס: למדתי כמה דברים, וגם ברשות השידור, שבה, יש להודות, כן, עסקתי זמן מה, עוד טרם גיוסי לצבא.

אופיר אקוניס: ובכן, גברתי היושבת-ראש, אנחנו צריכים להבטיח שהשידור הציבורי בישראל – הישראלי בישראל – יהיה מאוזן, יהיה מגוון, יביא לידי ביטוי את כל העמדות, את כל הדעות, את כל הזרמים, את כל התרבויות בחברה הישראלית.

אופיר אקוניס: זה מה שהוא צריך להבטיח – לא אם יקראו לו "תאגיד" – ואני רוצה להגיד לכם, אני שמעתי, כפי שהתחלתי לומר, כמה דברים במהלך הדיון הזה.

אופיר אקוניס: שמעתי אותם.

אופיר אקוניס: אני רוצה להגיד לכם, בעצה ידידותית – באמת בעצה ידידותית – של חברים לפרלמנט, של אנשים שאני כן מעריך אותם כאנשים רציניים, ושיכולים לקיים שיח רציני – גם זה קורה מדי פעם בחיים הפוליטיים: לא חייבים על כל דבר – לא חייבים – להגיד: סכנה לדמוקרטיה, ולהשוות אותנו לטורקיה, או לוונצואלה, או לצפון-קוריאה.

אופיר אקוניס: לא חייבים.

אופיר אקוניס: כמובן יכולים, אבל לא חייבים.

אופיר אקוניס: משום שגברתי היושבת-ראש, כאשר קוראים פעם אחר פעם "זאב, זאב", בסוף הזאב מגיע.

אופיר אקוניס: אבל הוא לא מגיע לכאן, משום שהעובדה שאנחנו מפצלים את שידורי החדשות – וזה גם לא בחוק הזה.

אופיר אקוניס: החוק הזה רק מאריך בשבועיים את פעילות רשות השידור – העובדה שאנחנו עומדים לפצל את שידורי החדשות ובעצם להקים תאגיד – – –

דוד ביטן: – – –

אופיר אקוניס: עכשיו אתה לא רוצה.

אופיר אקוניס: נו, תראו.

אופיר אקוניס: עכשיו אתה משאיר אותי.

אופיר אקוניס: בלאו הכי יש לי הרבה מה להגיד.

אופיר אקוניס: העובדה שאנחנו משאירים – או בעצם מפצלים, גברתי היושבת-ראש – את שידורי החדשות של תאגיד השידור הישראלי לחברת חדשות נפרדת עוד לא מביאה את ישראל להיות צפון-קוריאה; היא לא מביאה את ישראל להיות ונצואלה; היא לא מביאה את ישראל להיות טורקיה, ואני גם מציע, באמת, עצה ידידותית, ובהערכה, ליושב-ראש של התאגיד "כאן", גיל עומר, שראיתי אותו – או שלפחות קיבלתי דיווח, כי לא ראיתי את התוכנית, על ריאיון, חבר הכנסת בר-לב, שנתן בתוכנית "פגוש את העיתונות", ושם אמר שהתהליכים שמובילה הממשלה מביאים את ישראל להיות טורקיה: אני הייתי מציע לו קצת צניעות, קצת לברור את מילותיו, כאדם שבסופו של דבר אוחז בתפקיד ציבורי חשוב ביותר, מאוד חשוב – יושב-ראש תאגיד השידור הישראלי.

אופיר אקוניס: ואגב, בעניין הזה, גברתי חברת הכנסת אלהרר, את התעקשת בדיונים המיוחדים של ועדת הנגבי – שאני מוכרח להגיד בכנות, התעמקת בהם, באת אליהם, את וחבר הכנסת פריג', שניכם מאוד רציתם – חבר הכנסת כהן, שניהם מאוד רצו שתוקם המועצה המפקחת.

אופיר אקוניס: אתם זוכרים את זה?

אופיר אקוניס: אמרתם לי: למה ראש הממשלה לא חותם על חברי המועצה?

אופיר אקוניס: ובכן, ראש הממשלה חתם על חברי המועצה.

אופיר אקוניס: מהי המטרה של חוק תאגיד השידור הישראלי?

אופיר אקוניס: מהי אחת המטרות העיקריות?

אופיר אקוניס: אחת המטרות, חבר הכנסת גילאון – וגם אתה, אני מוכרח להגיד, השתתפת בדיונים ודרשת חתימה על החברים – אחת המטרות העיקריות של החוק אשר הובילה חברת הכנסת אלהרר בוועדה המיוחדת הייתה שהמועצה הזאת, גברתי היושבת-ראש, תפקח על המנכ"ל, לא תשתף אתו פעולה – –

עיסאווי פריג': ואז לא – – – ראש הממשלה – – –

אופיר אקוניס: – – שהיא תפקח עליו, שהיא תהיה דירקטוריון מטעם הציבור, ככלי פיקוח ולא ככלי לשיתוף פעולה.

אופיר אקוניס: ואני אומר לכם – כיוון שאמרתי את הדברים אתמול במסדרונות לאחד מן הבכירים בתאגיד השידור הישראלי שפגשתי באקראי במסדרונות הכנסת – שהמטרה של המועצה הזאת היא לפקח, חבר הכנסת פריג', על המנכ"ל, ולא לשתף אתו פעולה.

אופיר אקוניס: זו אחת מן המטרות העיקריות של החוק הזה, אבל כנראה לא כל המטרות אשר – חברת הכנסת אלהרר – חוקקו בבית הזה – ואני אמרתי את המילה הזאת, ואחזור על המילה – ברשלנות, תוך כדי מבצע "צוק איתן", בקיץ 2014, תחת כמעט אולטימטום של סיעת יש עתיד, ויושב-ראש הסיעה, חבר הכנסת שלח, שדרש את החקיקה הזאת – דרש אותה, בהובלתו – –

עיסאווי פריג': – – –

אופיר אקוניס: – – בהובלתו – –

עפר שלח: – – –

אופיר אקוניס: – – בהובלתו – – –

עפר שלח: – – –

אופיר אקוניס: סליחה, ידידי.

אופיר אקוניס: לא, לא, לא, אתם לא תחמקו.

אופיר אקוניס: לא, לא.

עפר שלח: ראש הממשלה תמך בדבר הזה.

אופיר אקוניס: נכון.

אופיר אקוניס: אתה לא היית – – –

עפר שלח: – – –

אופיר אקוניס: זה נכון.

אופיר אקוניס: אתה לא היית באולם.

אופיר אקוניס: אתה לא היית באולם.

אופיר אקוניס: אבל אני אמרתי שגם ראש הממשלה – – –

עפר שלח: אתה לא היית באולם כשנולד השכל.

אופיר אקוניס: כשאני הייתי כאן ודיברתי לא היית באולם ולא שמעת.

אופיר אקוניס: נכון, ראש הממשלה והשר ארדן והשר לפיד ואתה – מה קרה?

אופיר אקוניס: מה, אתה מתבייש בזה?

אופיר אקוניס: יפה מאוד, אז מה אתה קופץ כאן?

עפר שלח: המשילות שלכם – – – ראש הממשלה מאמין בו, משבח אותו, מצביע – – – והיום לא נוח לכם – – – מתחבאים מאחורי יש עתיד.

אופיר אקוניס: לא לא, לא מתחבאים, ממש לא, ממש לא.

עפר שלח: – – –

אופיר אקוניס: בסדר גמור, חבר הכנסת שלח.

אופיר אקוניס: אני לא מתחבא מאחורי אף אחד.

עפר שלח: אין לכם מושג לא בשידור הציבורי – – –

אופיר אקוניס: לנו אין מושג בשידור ציבורי, מזל שלך ולחבריך יש מושג.

אופיר אקוניס: מזל גדול.

אופיר אקוניס: אלוהים גדול, איזה יופי.

אופיר אקוניס: טוב שהוריד אותך ואת סיעת יש עתיד לעולם, כי עד שהסיעה שלך לא קמה לא היה שידור ציבורי בישראל.

אופיר אקוניס: עפר, בחייך, בחייך, תהיה רציני – קיימנו דיון רציני, ואנחנו ממשיכים לקיים את הדיון הרציני, כי חשוב שהוא יתקיים ברצינות.

אילן גילאון: אם אני הייתי אומר את הדברים האלה זה היה מקובל, אבל אתה?

אילן גילאון: מציאות בדויה מלמטה עד למעלה.

אופיר אקוניס: זה בדיוק הפוך, בדיוק הפוך.

אופיר אקוניס: קשה לשמוע את האמת.

אופיר אקוניס: אני יודע, אני מבין.

אופיר אקוניס: זה קשה.

אופיר אקוניס: זה קשה לשמוע את האמת, מה אפשר לעשות?

עיסאווי פריג': – – –

אופיר אקוניס: ואתה בכלל, חבר הכנסת גילאון, מה אתה קופץ?

אופיר אקוניס: הרי אמרתי בהגינות שאתה התנגדת לחוק הזה, אז עכשיו אתה תוקף מהצד השני, לשם התקיפה?

אופיר אקוניס: החוק הזה הובל על-ידי – – –

עיסאווי פריג': ברח לכם מהידיים.

עיסאווי פריג': ברח לכם מהידיים.

אופיר אקוניס: ידידי, זה לא יעזור, יש צילומים, יש פרוטוקולים, יש ישיבות.

אופיר אקוניס: סיעת יש עתיד – נכון, חבר הכנסת שלח – ראש הממשלה נתן carte blanche להוביל.

עפר שלח: הוא לא ראש הממשלה באמת.

אופיר אקוניס: ראש הממשלה שגה.

אופיר אקוניס: זה יכול לקרות.

עפר שלח: – – –

אופיר אקוניס: מאה אחוז, זה יכול להיות.

אופיר אקוניס: הוא שגה, הוא גם אמר את זה – הוא גם אמר את זה, הוא גם אמר את זה.

אופיר אקוניס: הוא אמר את זה – זאת הייתה שגיאה – סליחה, סליחה, סליחה – זאת הייתה שגיאה של הממשלה הקודמת, ואפשר לתקן – ואפשר לתקן, אפשר לתקן, והנה, אנחנו מתקנים.

עפר שלח: – – –

אופיר אקוניס: אני רוצה להגיד לך משהו ביושר, עפר, חבר הכנסת שלח, זה ממש לא פרסונלי, וכל הירידות האלה, כל זה ממש לא פרסונלי.

עפר שלח: זה לא פרסונלי, זה ראש הממשלה.

אופיר אקוניס: מבחינתי, אוקיי?

אופיר אקוניס: מבחינתי זה לא פרסונלי, משום שחברת הכנסת אלהרר יודעת שבאתי אליה – ואני אגלה לך סקופ נוסף, עוד סקופ קטן – גם אל ראש הממשלה הלכתי, וגם אל שר התקשורת הלכתי, ואמרתי: ככה לא – או אם תרצו: ככה לא בונים חומה, אם מותר עדיין להשתמש בביטוי הזה מתולדותיה של רשות השידור.

עיסאווי פריג': – – –

אופיר אקוניס: אבל אני אומר לכם, טעויות אפשר לתקן.

אופיר אקוניס: אגב, את יודעת, גברתי היושבת-ראש, אני מעדיף – חבר הכנסת שלח, באמת, אני אגיד לך עם יד על הלב – ממשלה שמתקנת טעות, שעוד יכולה לתקן, מממשלות שעשו טעויות כאלה שאי-אפשר לתקן 25 שנה, למשל ממשלה שהעבירה על חודו של מיצובישי את הסכמי אוסלו.

אופיר אקוניס: זה דבר נורא.

אילן גילאון: מה, מה אתם – – –

עיסאווי פריג': – – –

אופיר אקוניס: זאת ממשלה – אוי, פגעתי לך בהסכמי אוסלו.

אופיר אקוניס: פגעתי לך בהסכמים, חבר הכנסת גילאון –זאת טעות שממשלה לא יכולה לתקן.

יעל גרמן: – – –

אופיר אקוניס: אני אתמול ביטלתי, חברת הכנסת גרמן – את חבר הכנסת פרי אני מאוד מעריך.

אופיר אקוניס: מאוד.

אופיר אקוניס: הוא יודע את זה וגם את יודעת את זה – ביטלתי את החלטתכם המוזרה לקרוא למשרד "המדע, הטכנולוגיה והחלל": בוטלה, הנה, עוד החלטה.

איילת נחמיאס ורבין: זאת הייתה באמת החלטה – – –

אופיר אקוניס: נכון, זאת החלטה – לי היא חשובה.

אופיר אקוניס: לי היא חשובה, בסדר?

איילת נחמיאס ורבין: בסדר, אבל בוא לא נגזים בחשיבות שלה.

אופיר אקוניס: לי היא חשובה, לי היא חשובה.

אופיר אקוניס: והיו, אגב, עוד דברים שעשתה הממשלה הקודמת שלא היו נכונים.

אופיר אקוניס: אני אספר לך מה.

אופיר אקוניס: הנה, את רוצה עוד דוגמה?

אופיר אקוניס: וגם בזה חבר הכנסת שלח היה שותף בכיר, ושר המדע, קודמי, שאני מאוד מעריך אותו, מאוד, והוא יודע, וגם אתם יודעים זאת: הוא הוביל את הוועדה לגיוס בכפייה של הציבור החרדי.

אופיר אקוניס: מה קרה – האם הגיוס עלה, או ירד?

אופיר אקוניס: בואו נשאל את עצמנו בהגינות.

קריאה: עלה, עלה.

אופיר אקוניס: ממש לא, ממש לא.

איילת נחמיאס ורבין: מי היה בממשלה הזאת?

איילת נחמיאס ורבין: אתה לא היית בממשלה הזאת.

אופיר אקוניס: זאת הייתה, זאת הייתה – – –

קריאות: – – –

אופיר אקוניס: אנחנו חיינו שנה וחצי תחת האולטימטומים של סיעת יש עתיד, ובסופו של דבר, כאשר כל אלה בספסלים האלה, גברתי היושבת-ראש, שמדברים גבוהה-גבוהה, גבוהה – – –

מאיר כהן: אדוני, אדוני היושב-ראש.

אופיר אקוניס: סליחה, לא ראיתי.

אופיר אקוניס: לא ראיתי שהתחלפתם, בלהט הוויכוח.

אופיר אקוניס: כל מי שיושב – לא לא, רגע, השר כץ – כל מי שיושב בספסלים האלה, כולם – – –

אילן גילאון: יש לכם בעיה עם הזיכרון – – –

אופיר אקוניס: אתה אל תדאג לזיכרון שלנו, ולא לזהות.

אופיר אקוניס: כל מי שיושב כאן, הדמוקרטים הגדולים, אבירי הדמוקרטיה, בלחיצת כפתור רצו לסגור בחוק עיתון בישראל.

אופיר אקוניס: תתביישו לכם.

אופיר אקוניס: אתם עוד מעזים לדבר על דמוקרטיה?

אופיר אקוניס: זה הרי בולשביזם מהסוג העלוב ביותר.

אופיר אקוניס: בקומוניזם לא סגרו עיתונים בחקיקה.

יעל גרמן: אף אחד לא רצה לסגור.

יעל גרמן: אף אחד לא רצה לסגור.

אופיר אקוניס: אתם יודעים את זה?

אופיר אקוניס: אולי בקומוניזם – – –

מאיר כהן: השר אקוניס, השר אקוניס, השר אקוניס, תפסיק.

אופיר אקוניס: אתם הצבעתם בעד סגירת עיתון במדינת ישראל – –

קריאה: איזו סגירת עיתון?

אופיר אקוניס: – – ואתם מדברים על סכנה לדמוקרטיה.

איתן כבל: אקוניס, אתה לא מופיע בעשר המכות.

אופיר אקוניס: או, חבר הכנסת כבל, ממובילי החקיקה – –

איתן כבל: נכון, נכון, נכון.

אופיר אקוניס: – – לסגירת עיתון "ישראל היום" בחקיקה.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, הוא לא מופיע בעשר המכות.

איתן כבל: הוא המכה האחת-עשרה.

איתן כבל: מה זה?

אופיר אקוניס: חקיקה בולשביקית.

אופיר אקוניס: תתבייש לך.

איתן כבל: גם להביא אותנו וגם הוא?

אופיר אקוניס: רק דב חנין, שהוא קומוניסט אמיתי, היה צריך להצביע, אבל אתם קומוניסטים מזויפים.

אופיר אקוניס: קוראים לעצמכם סוציאל-דמוקרטים, מכנים את עצמכם בשמות, מארגנים הפגנות על צדק חברתי, ובסוף תראו מה שאתם רציתם – אתם עמדתם על הדוכן הזה, עמדתם, חבר הכנסת כהן, במשך כמעט 24 שעות, והתרעתם מפני הסכנה של הממשלה שלנו לדמוקרטיה.

אופיר אקוניס: תאמינו לי, הדמוקרטיה שלנו חזקה מאוד.

אופיר אקוניס: רואים את זה בתקשורת כל יום.

אופיר אקוניס: כל יום רואים.

אופיר אקוניס: אנחנו אי-פעם סתמנו פה לעיתונאי או לעיתונאית שמשמיצים את הממשלה מבוקר עד לילה?

אופיר אקוניס: את הדברים הטובים הם לא מספרים.

איציק שמולי: לא, מה פתאום?

מאיר כהן: השר אקוניס, למה אתה לא שר החלל?

אופיר אקוניס: אבל הכול רע.

אופיר אקוניס: הכול רע.

מאיר כהן: השר אקוניס, למה הורדת את "החלל"?

אופיר אקוניס: אני אסביר לך.

קריאה: אל תסביר, בחייאת דינכ.

אופיר אקוניס: אני אסביר לו, בוודאי.

אופיר אקוניס: משום שזאת הייתה עוד החלטה שגויה של הממשלה הקודמת, וצריך לתקן החלטות שגויות.

מאיר כהן: זה יותר מעניין.

אופיר אקוניס: גברתי, הדמוקרטיה שלנו לא בסכנה, השידור הציבורי לא בסכנה.

אופיר אקוניס: מי שבסכנה, אדוני היושב-ראש, היא האופוזיציה.

אופיר אקוניס: האופוזיציה היא בסכנה של רפיסות, של חולשה, של חוסר עמדות, של חוסר יכולת לשכנע את הציבור בעמדות השגויות שלה.

אופיר אקוניס: אתם בסכנה.

אופיר אקוניס: הדמוקרטיה חזקה ויציבה, וגם השידור הציבורי.

אופיר אקוניס: תודה רבה ולילה טוב.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לשר אקוניס.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, נא לשבת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת – בבקשה, חברי הכנסת, נא לשבת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, נא לשבת, יש לי הודעה לפני ההצבעה.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, השרים והשרות, חברי הכנסת, תרשו לי לפני ההצבעה להזכיר לכם ציטוט – קיבלתם את זה בזמנו במכתבים ממני וגם מן היועץ המשפטי לכנסת, והציטוט הוא כזה: "כל המתמצא בעשייתו השיפוטית של בית-משפט זה ודאי יודע כי בעשורים האחרונים חלה עלייה משמעותית בהיקף העתירות המוגשות לבית-המשפט העליון על-ידי סיעות של הכנסת ועל-ידי חברי הכנסת – – – התופעה, שבמסגרתה החלו חברי הכנסת לפנות באופן תדיר לבתי-המשפט כ'עותרים ציבוריים', בהחלט מעוררת דאגה.

יולי יואל אדלשטיין: זאת, על רקע ההנחה כי נבחרי הציבור יכולים לקדם את העניינים המועלים בעתירות באופן בלתי אמצעי, במסגרת הליך החקיקה או באמצעים אחרים שנתונים בידי חברי הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: לא יהיה מופרך לטעון שעתירות ציבוריות של חברי כנסת מוגשות לעתים על חשבון דיון ציבורי בהליכים פנים-פרלמנטריים, מה שגורר – – – לא אחת, פגיעה במעמד הכנסת".

יולי יואל אדלשטיין: להזכיר לנו, הדברים האלה נאמרו, נכתבו, על-ידי הנשיא הקודם של בית-המשפט העליון, כבוד השופט גרוניס.

סתיו שפיר: אדוני היושב-ראש, להשתמש בסעיף 98 כדי למנוע פיליבסטר, למנוע הסתייגות מהחוק המטופש והמושחת הזה, זה פגיעה בכבוד הכנסת יותר מכל דבר אחר.

יולי יואל אדלשטיין: היום הוגשה עתירה לבג"ץ על-ידי חברי כנסת, חברות כנסת.

יולי יואל אדלשטיין: חובתי לעדכן בשורה אחת מהחלטת השופטת התורנית של בית-המשפט העליון – –

משה גפני: – – – מה שמעניין – – –

יולי יואל אדלשטיין: – – "ולא ראיתי" – – –

משה גפני: – – –

יולי יואל אדלשטיין: – – "ולא ראיתי לתת צו ביניים" – –

משה גפני: – – – הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: – – "המכוון להתערבות בהליכי החקיקה".

יולי יואל אדלשטיין: אני כולי תקווה שחברי הכנסת שלא מקשיבים לי לפחות יקשיבו לכבוד השופט גרוניס ולהחלטה הפשוטה הזאת.

אלעזר שטרן: אולי – – – לשופטים – – – של השופטים – – –

עיסאווי פריג': היום כל דבר – מקימים ועדה חדשה, אז מה הבעיה?

סתיו שפיר: – – –

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, בפעם האחרונה – – –

יואב קיש: זו לא המהות.

יואב קיש: אתם לא מבינים – –

יולי יואל אדלשטיין: בפעם אחרונה שבדקתי – –

סתיו שפיר: – – –

יואב קיש: – – זה לא מהות.

יולי יואל אדלשטיין: – – המשכורת שלנו משולמת על הפעילות בבית הזה – –

אורלי לוי אבקסיס: – – – למה – – – למה?

יולי יואל אדלשטיין: – – ואילו הוותק המצטבר של מגישי העתירה היום היה מגיע לפחות לקדנציה וחצי, אז אולי היו לומדים – –

יעל כהן-פארן: מה זה רלוונטי, אדוני – – –

יולי יואל אדלשטיין: – – כמה תרגילים פרלמנטריים אפשר לעשות בכנסת.

קריאות: – – –

יואב קיש: יש כבוד גם לכנסת ולחברי הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו עוברים להצבעה.

עיסאווי פריג': – – – מקימים ועדות חדשות.

עיסאווי פריג': מעקפים אתם עושים.

קריאה: להחלטות – – – דמוקרטיה.

יולי יואל אדלשטיין: ביזוי הכנסת, חבר הכנסת פריג', זה לא רק בהתנהגות של כמה מאתנו, אלא גם בעתירות המיותרות האלה.

יעל כהן-פארן: הוותק המצטבר של יו"ר הקואליציה – – –

יצחק הרצוג: – – –

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, הצעת חוק השידור הציבורי הישראלי (תיקון מס' 7), התשע"ז–2017.

יולי יואל אדלשטיין: יש לנו שורה של הסתייגויות.

יולי יואל אדלשטיין: חלק גדול מההסתייגויות – – –

מרב מיכאלי: לא, אנחנו – – –

קריאה: יולי, מסירים את ההסתייגויות.

מרב מיכאלי: אדוני, אנחנו מושכים את כל ההסתייגויות.

יולי יואל אדלשטיין: מושכים את כל ההסתייגויות.

יולי יואל אדלשטיין: האם גברתי אומרת את זה בשם כל סיעות האופוזיציה?

מרב מיכאלי: אכן כן.

יולי יואל אדלשטיין: וגם חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס.

אורלי לוי אבקסיס: – – –

יולי יואל אדלשטיין: כן.

יולי יואל אדלשטיין: אם כן, הודיעה לי מרכזת האופוזיציה, חברת הכנסת מרב מיכאלי, שהאופוזיציה מסירה את כל ההסתייגויות, ולכן אנחנו נצביע בקריאה שנייה כנוסח הוועדה.

יולי יואל אדלשטיין: הצעת חוק השידור הציבורי הישראלי (תיקון מס' 7), התשע"ז–2017.

יולי יואל אדלשטיין: מי בעד?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד?

יולי יואל אדלשטיין: נא להצביע.

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 1 בעד סעיפים 1–3 – 35 נגד – 28 נמנעים – אין סעיפים 1–3 נתקבלו.

יולי יואל אדלשטיין: 35 בעד, 28 נגד, ואין נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו אישרנו את הצעת חוק השידור הציבורי הישראלי (תיקון מס' 7) בקריאה שנייה.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו עוברים לקריאה שלישית.

יולי יואל אדלשטיין: מי בעד ומי נגד, כנוסח הוועדה?

יולי יואל אדלשטיין: אפשר להצביע.

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 2 בעד החוק – 35 נגד – 28 נמנעים – אין חוק השידור הציבורי הישראלי (תיקון מס' 7), התשע"ז–2017, נתקבל.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, בקריאה שלישית: בעד – 35, נגד – 28, אין נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: אני קובע כי הצעת החוק אושרה כנדרש בשלוש קריאות.

יולי יואל אדלשטיין: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – מסקנות ועדת המדע והטכנולוגיה – בעקבות הצעות לסדר-היום של חברי הכנסת מירב בן-ארי, עליזה לביא, רויטל סויד, אורי מקלב ומיכל רוזין בנושא:

ירדנה מלר-הורוביץ: פרסום תכנים המעודדים טרור וקוראים לעשות פעולות טרור ברשתות החברתיות; בעקבות הצעות לסדר-היום של חברי הכנסת אורי מקלב וחמד עמאר בנושא: דוח ה-OECD קובע כי הכבישים בישראל הם הצפופים ביותר במדינות הארגון.

ירדנה מלר-הורוביץ: הודעת שר החינוך נפתלי בנט על מסקנות ועדת החינוך, התרבות והספורט בעקבות דיון מהיר בהצעתם של חברי הכנסת עמיר פרץ ומסעוד גנאים בנושא: רוב המורים פורשים לפני גיל פנסיה.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, תם סדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: הישיבה הבאה תתקיים ביום שני י"ב באייר תשע"ז, 8 במאי 2017, בשעה 16:00.

יולי יואל אדלשטיין: ישיבה זו נעולה.