ישיבת מליאה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 186, 2017-01-02 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום, ד' בטבת התשע"ז, 2 בינואר 2017.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק השידור הציבורי הישראלי (תיקון מס' 6), התשע"ז–2017, שהחזירה הוועדה המיוחדת לדיון בהצעת חוק להגברת התחרות ולצמצום הריכוזיות בשוק הבנקאות בישראל, התשע"ו–2016.

ירדנה מלר-הורוביץ: לדיון מוקדם: החל בהצעת חוק פ/3635/20 וכלה בהצעת חוק פ/3648/20 – הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון – צמצום הסייג לזכאות לגמלת סיעוד), התשע"ז–2017, מאת חבר הכנסת איציק שמולי; הצעת חוק קליטת חיילים משוחררים (תיקון – העברת כספי פיקדון שלא נוצלו לחשבון הבנק של הזכאי), התשע"ז–2017, מאת חבר הכנסת מיקי לוי; הצעת חוק לתיקון פקודת הבטיחות בעבודה (הגדרת אדם כשיר), התשע"ז–2017, מאת חברי הכנסת איל בן ראובן, יעקב מרגי, נורית קורן, נאוה בוקר, איתן כבל, דב חנין, עמיר פרץ, יחיאל חיליק בר, עמר בר-לב, יוסי יונה ונחמן שי; הצעת חוק מידע גנטי (תיקון – עריכת בדיקה גנטית לאיתור בן משפחה שעלתה בין השנים 1948 ו-1959), התשע''ז–2017, מאת חברי הכנסת אורי מקלב, נורית קורן, משה גפני, יעקב אשר, יפעת שאשא ביטון ואלי אלאלוף; הצעת חוק הבנקאות (הגבלת שיעור המימון בהלוואה לרכישת דירה להשקעה) (הוראת שעה), התשע''ז–2017, מאת חברי הכנסת אלי כהן ואכרם חסון; הצעת חוק מרשם שמות המתחם בישראל, התשע''ז–2017, מאת חבר הכנסת נחמן שי; הצעת חוק הרשויות המקומיות (ייעוד כספי תשלומי שירות של צהרון), התשע"ז–2017, מאת חברי הכנסת רחל עזריה, יפעת שאשא ביטון, איילת נחמיאס ורבין, אברהם נגוסה, מירב בן ארי, נאוה בוקר, מיכל רוזין ויוליה מלינובסקי; הצעת חוק חובת שקיפות להסדר ניגוד עניינים של שר או ראש הממשלה, התשע"ז–2017, מאת חברי הכנסת זהבה גלאון, אראל מרגלית, מיקי רוזנטל ואיתן כבל; הצעת חוק חינוך ממלכתי (תיקון – מניעת פעילות ארגונים הפועלים נגד מטרות החינוך ונגד צה"ל), התשע"ז–2017, מאת חברי הכנסת שולי מועלם-רפאלי, בצלאל סמוטריץ, יאיר לפיד, אמיר אוחנה, יואב קיש, מירב בן ארי, דוד ביטן, עודד פורר, אלעזר שטרן, יואל רזבוזוב ויעקב מרגי; הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון – עידוד השתלבות בעבודה במתן פטור מנסיעות בחישוב הזכאות לקצבה), התשע"ז–2017, מאת חברת הכנסת קארין אלהרר; הצעת חוק להטבת נזקים והשבת עלויות טיפול רפואי בשל שימוש בטבק, התשע"ז–2017, מאת חברי הכנסת יעל גרמן, רויטל סויד, יעל כהן-פארן,

ירדנה מלר-הורוביץ: זהבה גלאון, איציק שמולי, מאיר כהן, תמר זנדברג, שלי יחימוביץ, סתיו שפיר, יעקב פרי, עפר שלח, אילן גילאון, קארין אלהרר, עיסאווי פריג', חיים ילין, זוהיר בהלול, יואל חסון, איתן ברושי, מרב מיכאלי, איתן כבל, מיקי רוזנטל, נחמן שי, מיקי לוי, איימן עודה, יוסי יונה, מסעוד גנאים, דוד ביטן, אלי אלאלוף, מירב בן ארי, זאב בנימין בגין, רוברט אילטוב, עבדאללה אבו מערוף, יואב קיש, אורלי לוי אבקסיס וחמד עמאר; הצעת חוק לתיקון פקודת הרוקחים (הרשאה אישית לבעל תואר שני או שלישי ברוקחות קלינית), התשע"ז–2017, מאת חבר הכנסת אלי אלאלוף; הצעת חוק עבודת נשים (תיקון – הרחבת חופשת אבהות), התשע"ז–2017, מאת חברי הכנסת דב חנין, איימן עודה, עאידה תומא סלימאן, יוסף ג'בארין ועבדאללה אבו מערוף; הצעת חוק לתיקון פקודת הסמים המסוכנים (היתר ייצוא של קנאביס רפואי), התשע"ז–2017, מאת חברי הכנסת יואב קיש, אורי מקלב, נאוה בוקר, ענת ברקו, רועי פולקמן, אלעזר שטרן, יגאל גואטה, יהודה גליק, חיים ילין, איתן ברושי, אורלי לוי אבקסיס, רוברט אילטוב, טלי פלוסקוב, אכרם חסון, יחיאל חיליק בר, מיקי לוי, דוד ביטן, מיכל בירן, נחמן שי, אילן גילאון, מיכל רוזין, זהבה גלאון ודוד אמסלם.

ירדנה מלר-הורוביץ: עוד הונחו היום על שולחן הכנסת – הצעת ועדת החוקה, חוק ומשפט בדבר תיקון טעויות בחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות (תיקון מס' 18), התשע"ו–2016.

ירדנה מלר-הורוביץ: מסקנות ועדת העבודה, הרווחה והבריאות בעקבות דיון מהיר בהצעותיהם של חברי הכנסת יוליה מלינובסקי, נחמן שי, יעל גרמן, ישראל אייכלר, אחמד טיבי ונאוה בוקר בנושא: המדינה מנהלת מאבקים על חשבונם של ניצולי השואה.

ירדנה מלר-הורוביץ: מסקנות הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, בעקבות דיון מהיר בהצעותיהם של חברי הכנסת יוליה מלינובסקי, בצלאל סמוטריץ, ענת ברקו, מיכאל מלכיאלי ואלי כהן בנושא: הטרדות מיניות ביישובים מעורבים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה למזכירת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו גם חוזרים על ההודעה שלנו מלפני כמה ימים, שאת כל החקיקה הפרטית תוכלו למצוא בקלות מעכשיו באתר הכנסת, ולעיין בהצעות החוק.

יולי יואל אדלשטיין: 1.

יולי יואל אדלשטיין: המחדל המדיני של ממשלת ישראל שהוביל להחלטת מועצת הביטחון של האו"ם;

יולי יואל אדלשטיין: 3.

יולי יואל אדלשטיין: כישלון מדיניות החוץ של ישראל;

יולי יואל אדלשטיין: סדרת הצעות אי-אמון לפנינו.

יולי יואל אדלשטיין: הראשונה שבהן – המחדל המדיני של ממשלת ישראל שהוביל להחלטת מועצת הביטחון של האו"ם, מטעם המחנה הציוני.

יולי יואל אדלשטיין: ינמק את ההצעה חבר הכנסת חיליק בר.

יולי יואל אדלשטיין: לאחר מכן נשמע את חברי הכנסת עפר שלח ומיכל רוזין.

יולי יואל אדלשטיין: ישיב על שלוש ההצעות בנושאים המדיניים הקשורות לאו"ם – השר צחי הנגבי.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: תזכה לראות את נציגות הממשלה?

יולי יואל אדלשטיין: יש – השר אזולאי נמצא כאן.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה.

יחיאל חיליק בר: מכובדי היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, חברת הכנסת, אני באמת נפעם ונדהם בכל פעם שאני עד לתבוסתנות המדינית של הממשלה שלנו, שמביאה לעוד מכה ועוד מכה בפרצופה הכואב גם ככה של ישראל – גם בעולם, אבל זה, נניח, פחות אכפת לנו – אבל גם לתוך עצמנו.

יחיאל חיליק בר: ואני שואל אתכם, מתי תסתיים התבוסתנות המדינית הזאת?

יחיאל חיליק בר: מתי תחליט ממשלת ישראל – הנה, הממשלה הימנית ביותר בהיסטוריה של עם ישראל; אנחנו במחנה הציוני, במרכז-שמאל, הפסדנו.

יחיאל חיליק בר: מודה ועוזב ירוחם.

יחיאל חיליק בר: נתנו לממשלה הימנית ביותר בתולדות ישראל להוביל את המדיניות שלה, והנה, תחתיה ותחת ממשלת בנט-נתניהו האו"ם מקבל את אחת ההחלטות הקשות ביותר נגד מפעל ההתנחלויות, נגד ההתיישבות, בעצם נגד מדינת ישראל.

יחיאל חיליק בר: ואני אומר לך, אדוני יושב-ראש הכנסת, שההחלטה הזאת שהתקבלה באו"ם היא רק התחלה; ואני יודע, כי בניגוד לאנשים בממשלה הזאת, או בימין, יש לי תחביב כזה, לדבר עם אנשים שבאים מבחוץ, כולל ממדינות ערב, אגב, כולל – חס וחלילה – גם פלסטינים, אבל בעיקר עם אנשים מהאיחוד האירופי, מאותן מדינות שהצביעו נגדנו, וגם מארצות-הברית.

יחיאל חיליק בר: אני הייתי לא מזמן – אני רוצה לספר לך, אדוני היושב-ראש – נאמתי בפני הפרלמנט האירופי על דרכים להתמודדות עם הטרור.

יחיאל חיליק בר: הם ביקשו, שאלו: How can the UK learn from Israel?

יחיאל חיליק בר: – איך הם יכולים ללמוד מאתנו; א.

יחיאל חיליק בר: גיליתי שם 250 חברי פרלמנט של האיחוד האירופי שהם אוהדי ישראל, והם אומרים לי: תשמע, המדינה שלך התייאשה מאתנו לגמרי.

יחיאל חיליק בר: שאלתי: מה זאת אומרת?

יחיאל חיליק בר: הם אמרו: אתה יודע מי ראש הממשלה האחרון שבא לדבר לפני האיחוד האירופי?

יחיאל חיליק בר: אתה יודע?

יחיאל חיליק בר: לא תנחש.

יחיאל חיליק בר: יצחק רבין, לפני 21 שנה.

יולי יואל אדלשטיין: מה זה לדבר בפני האיחוד האירופי – הפרלמנט האירופי?

יחיאל חיליק בר: כן, הפרלמנט האירופי בבריסל.

יחיאל חיליק בר: דיברתי לפניו לפני שלושה שבועות – בהזמנה, אגב, של אחת המפלגות הימניות של הבית דווקא.

יחיאל חיליק בר: ואני מגלה שוב ושוב, אני באמת אומר לך, אדוני היושב-ראש, ויתור ישראלי – עזוב תוכנית מדינית, כי זה אני מבין שעם הפוליטיקה ועם ההרכב של הממשלה הזאת, לשם חלילה לא נגיע; לאומץ מדיני כמו שהיה לימין פעם, של לדעת מה טוב לנו, לא נגיע, אבל הם גם מוותרים על להסביר את ישראל.

יחיאל חיליק בר: ההסברה הישראלית נכשלת.

יחיאל חיליק בר: ההסברה הישראלית מתה.

יחיאל חיליק בר: וזה בסדר שראש הממשלה עומד פה חדשות לבקרים ונותן לנו את כל ההצהרות של אותן מיקרונזיה ומוזמביק, שתומכות בנו ועושות אתנו הסכמי סחר – אנחנו קיבלנו סטירה לא מאינדונזיה ולא ממוזמביק, איתן; קיבלנו סטירה מהידידות ובעלות הברית הכי טובות שלנו, הכי חזקות שלנו, ואני אפילו לא מדבר על ארצות-הברית; אני מדבר על מעצמות אירופה, שעמדו והצביעו, ואם אנחנו לא מבינים שזו רק ההתחלה, אנחנו בבעיה קשה.

יחיאל חיליק בר: אנחנו מוותרים על העולם, ובעצם, אדוני השר, אנחנו מוותרים גם על עצמנו.

יחיאל חיליק בר: ואני רוצה לומר לך שכילד גדלתי על מנהיגות מדינית אמיצה של ימין פרגמטי אחראי, ציוני, מנחם בגין, שידע מה טוב לדורות הבאים, וחלקם יושבים פה בקהל, מה צריך לעשות בשביל להבטיח את העתיד שלנו, וכן, לא יאהבו את זה חברי בסיעה הערבית – גם להבטיח את הרוב היהודי בארצנו.

יחיאל חיליק בר: מה לעשות, אנחנו הקמנו מדינה – לא חלילה נגדכם – כי הבנו שאנחנו כאלה – יהודים, כאלה מעצבנים, לא יכולים לסמוך על אף אחד שישמור על הביטחון שלהם – לא מדינות ערב, שאבא שלי הגיע מהן, ולא ממדינות אשכנז, פולין, שאימא שלי הגיעה מהן, ואפילו לא על ארצות-הברית, אז עלינו ובנינו פה מדינה.

יחיאל חיליק בר: פיתחנו אותה, חיזקנו אותה.

יחיאל חיליק בר: היום, בתבוסתנות המדינית שלנו, אנחנו צועדים בבטחה לעבר מדינה דו-לאומית, שבה אתה, ידידי מסעוד גנאים, כנראה תהיה שייך – בעוד 20, 30 או 40 שנה – לרוב.

יחיאל חיליק בר: היום אתה רק 20% פה.

מסעוד גנאים: למה לא?

יחיאל חיליק בר: אתה שואל למה לא.

יחיאל חיליק בר: אגב, יותר ויותר פלסטינים – ואמרתי קודם:

יחיאל חיליק בר: אני גם מאלה – חלילה – שמדברים עם הפלסטינים; פעם דיברו עם האויבים כדי להשיג שלום.

יחיאל חיליק בר: היום אם האויב שלך הוא לא פרטנר, אתה לא מדבר אתו, כי אתה צריך להשיג שלום עם האח שלך או עם האחות שלך.

יחיאל חיליק בר: עם מי מדברים בשביל להשיג שלום?

יחיאל חיליק בר: עם האויבים, והפלסטינים הם האויבים שלנו, ואנחנו שלהם.

יחיאל חיליק בר: אבל יותר ויותר פלסטינים אומרים לי מה שאתה אומר, מסעוד: מה רע במדינה דו-לאומית?

יחיאל חיליק בר: מצוין.

יחיאל חיליק בר: אנחנו לאט-לאט נגבש רוב בפרלמנט.

מסעוד גנאים: דברים משתנים.

מסעוד גנאים: מה שרואים במאה ה-19 לא רואים במאה ה-21.

יחיאל חיליק בר: יפה.

יחיאל חיליק בר: הנה.

יחיאל חיליק בר: יודע מה יפה?

יחיאל חיליק בר: תראה לאן הביאה התבוסתנות המדינית של הימין היום בישראל – לזה שהם הלכו כל כך לקצה, שהימין הקיצוני של היום והשמאל הקיצוני של היום, שאתה שייך אליו, נפגשים באותה נקודה: שניהם רוצים מדינה אחת.

מסעוד גנאים: אין מה להתבייש בשמאל, שמאל זה דבר טוב, אני יודע.

יחיאל חיליק בר: לא, אגיד לך למה – אני ודאי שמאל.

יחיאל חיליק בר: אני אמרתי שמאל קיצוני – אומר לך למה: אנחנו במפלגת העבודה תמיד ראינו את זה באלה שרוצים מדינה אחת – יש בשמאל כאלה – מדינת כל אזרחיה.

יחיאל חיליק בר: זה משהו שלא רק סמוטריץ ובנט מקדמים; זה משהו שמקדמים גם בשמאל היותר-קיצוני.

יחיאל חיליק בר: למה?

יחיאל חיליק בר: אלה מאמינים שאנחנו, יהודים ופלסטינים, יכולים לחיות פה יחד, תחת גג אחד, ומנגינה אחת ולרקוד הורה עד הבוקר מתוך באמת טוב-לב.

יחיאל חיליק בר: הימין הקיצוני יאמר לך: אנחנו רוצים מדינה אחת, כי אנחנו לא מוכנים להחזיר שעל מאדמתם של היהודים לשום אדם – לא פלסטיני, ולא ערבי ולא מצרי.

יחיאל חיליק בר: שתי הדעות לגיטימיות, רק שים לב, מסעוד גנאים, אתה, במקום שלך, והרבה מהפלסטינים היום, נמצאים באותה נקודה של הימין הקיצוני בישראל: שניכם רוצים מדינה אחת לכל אזרחיה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

מסעוד גנאים: לא, לא, לא.

יחיאל חיליק בר: לא, לא, בנקודה הזאת.

מסעוד גנאים: אני עדיין מאמין בשתי מדינות, ואני רוצה לחיות פה בשוויון.

יחיאל חיליק בר: או, יפה, אז אני שמח.

מסעוד גנאים: אני עדיין מאמין בשתי מדינות.

יחיאל חיליק בר: אני שמח שאתה מאמין בשתי מדינות, יפה, אבל קודם שאלת אותי למה לא.

יחיאל חיליק בר: ולכן אני רוצה להגיד, חברים, ההחלטה הזאת של האו"ם – באמת, אנחנו נשרוד עם ההחלטה הזאת של האו"ם, אבל זאת רק ההתחלה.

יחיאל חיליק בר: ומה שאני קורא לממשלת ישראל לעשות – אתם יודעים, אני מדבר עם שרים בליכוד לפעמים והם, אומרים לי: חיליק, תירגע עם השדולה שלך לפתרון הסכסוך.

יחיאל חיליק בר: לא צריך לפתור שום סכסוך, אנחנו ננהל את הסכסוך.

יחיאל חיליק בר: ננהל, כאילו זה איזו חנות מכולת.

יחיאל חיליק בר: אני אומר להם, בשביל לנהל סכסוך מול אויבינו –יש לנו צבא חזק, ברוך השם, וחיילים אמיצים וחיילות אמיצות, יש לנו משטרה, יש לנו שב"כ, יש לנו מוסד.

יחיאל חיליק בר: הם ינהלו את הסכסוך מול האויבים שלנו.

יחיאל חיליק בר: מנהיגים אנחנו בוחרים כדי שיפתרו את הסכסוך או לפחות שינסו לפתור אותו.

יחיאל חיליק בר: היו פה גם מנהיגים, ומנהיגים גדולים אגב, שבאמת ניסו ונכשלו; נכשלו בגלל הצד השני, נכשלו בגלל סיבות מסוימות בצד שלנו.

יחיאל חיליק בר: בסדר, אחד הלך לחקירות, אחד קיבל שבץ, אחד נרצח.

יחיאל חיליק בר: אבל אף פעם לא פקפקנו ביכולת שלהם להבין שהם מנהיגים שבחרנו בהם כדי שינסו לפתור את הסכסוך הזה.

יחיאל חיליק בר: ואת החדווה הזאת, אדוני היושב-ראש, לפתור סכסוך, המנהיגות שלנו איבדה.

יחיאל חיליק בר: המנהיגות שלנו רוצה לנהל את הסכסוך וניהול הסכסוך נכשל.

יחיאל חיליק בר: ולכן אני רוצה שראש הממשלה יתעשת ויחליט אם הוא רוצה להיות בגין הבא או פייגלין הבא; אם הוא רוצה מדינה אחת או שתי מדינות.

יחיאל חיליק בר: ובעיקר, אדוני היושב-ראש, אם הוא רוצה שאנחנו נהיה אור לגויים, כפי שאנחנו היינו אמורים להיות לפחות, לפי אבותינו ונביאינו, או שאנחנו רוצים להיות מדינה שהולכת ונהיית קיצונית יותר, מבודדת יותר, וכן, שום הסכם סחר עם מוזמביק או אינדונזיה לא ישכנע אותי שלנו אין היום בעיה בקרב טובות ידידותינו.

יחיאל חיליק בר: אני רואה את זה, אני מדבר אתם ואני שומע מהם, כולל עכשיו מקבוצה אחת של איפא"ק שאתה דיברתי בחוץ, אדוני.

יחיאל חיליק בר: ולכן, בשל התבוסתנות הזאת, ומכיוון שנגמר לי הזמן, אני מבקש מהכנסת להצביע אי-אמון בממשלה ולתת לממשלה אחרת עם יותר אומץ ויותר תקווה להחליף את הממשלה הכושלת הזאת ולנסות לחתור להסכם מדיני.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יחיאל חיליק בר.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת עפר שלח לנמק הצעת אי-אמון מטעם יש עתיד.

יולי יואל אדלשטיין: הכותרת היא: החלטתה של ממשלת ישראל להיעדר מההצבעה באו"ם על איסוף ראיות לפשעי מלחמה בסוריה.

יולי יואל אדלשטיין: עד עשר דקות לרשות אדוני.

עפר שלח: תודה, אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, לפני כשבועיים הצביעה העצרת הכללית של האו"ם על הצעת החלטה שלפיה יוקם מנגנון בין-לאומי לאיסוף ראיות לפשעי מלחמה בסוריה.

עפר שלח: אפשר לומר בצדק שמדובר במקרה קיצון של מעט מדי ומאוחר מדי.

עפר שלח: יותר מחצי מיליון הרוגים, מיליוני פצועים ויותר מאחד מכל עשרה סורים שנעקר מביתו ביותר מחמש שנים של מלחמת אזרחים.

עפר שלח: כל אלה הם כל הראיות שהעולם צריך כדי לדעת שמתחוללים פה פשעי מלחמה.

עפר שלח: מה עוד צריך, מעבר לתמונות שמגיעות מדי יום מחאלב ומאידליב ולעדויות של מיליוני הפליטים הנמלטים לירדן, ללבנון ולאירופה?

עפר שלח: מה מעיד יותר מההוכחות החד-משמעיות לשימוש בחומרי לחימה כימיים, להפצצות חסרות רחם – רסן – ומכוונות על אוכלוסייה אזרחית – –

מרב מיכאלי: גם חסרות רחם.

מרב מיכאלי: חד-משמעית.

עפר שלח: כן.

עפר שלח: – – ולטיהור אתני של יישובים כדי ליצור רצף טריטוריאלי, אם על-ידי המשטר הסורי ואם על-ידי כוחות הרשע של "דאעש" ודומיו.

עפר שלח: העולם כולו, חברי חברי הכנסת, עוד יצטרך לבוא חשבון עם עצמו על מעשיו ומחדליו במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, שטרם הסתיימה.

עפר שלח: גם אנחנו נצטרך לשאול את עצמנו אם ואיך יכולנו לעשות יותר.

עפר שלח: איני תומך ולא תמכתי מעולם במעורבות צבאית שלנו מעבר לגבול, שקרוב לוודאי הייתה מביאה יותר נזק מתועלת, אבל נצטרך לשאול את עצמנו אם היה די בהקמת בית-חולים שדה ובקבלה לטיפול של פצועים.

עפר שלח: ועוד לפני כן, אנחנו צריכים להתמודד עם הבושה שבאין כי, חברי חברי הכנסת, בהוראתו של ראש הממשלה, שהוא גם שר החוץ, ובניגוד לעמדתו של הדרג המקצועי במשרד, נעדרו נציגי ישראל מן ההצבעה באו"ם.

עפר שלח: ההצעה עברה ברוב גדול.

עפר שלח: 15 מדינות ובהן ישראל נעדרו מההצבעה.

עפר שלח: מי עוד ברח, אתם שואלים?

עפר שלח: מדינות כמו רואנדה, אריתריאה, לוב ואנגולה – כולן מדינות שבהן בוצעו פשעי מלחמה ולכן הן חוששות מן התקדים: היום בסוריה, מחר אצלן.

עפר שלח: הן סירבו להצביע בעד חקירת פשעי המלחמה בסוריה.

עפר שלח: הן וישראל הנלחמת מדי יום בטענה הכוזבת שגם אנחנו מבצעים פשעי מלחמה.

עפר שלח: האקט הפחדני והחנפני של נתניהו העמיד אותנו, מדינה דמוקרטית שצבאה מקדיש מאמץ שאין שני לו בעולם לשמור על התנהגות מוסרית, בשורה הראשונה של הצבועים וחסרי המוסר בעולם.

עפר שלח: למה?

עפר שלח: כמו בכל אקט מביש, חברתי חברת הכנסת מיכאלי, מתוך פחד וחשבון.

עפר שלח: ההצבעה הזו הייתה יומיים לפני ההצבעה במועצת הביטחון על ההתנחלויות וראש הממשלה אולי קיווה שרוסיה, הכוח המניע כנגד ההחלטה בעניין סוריה, תעזור למנוע את הכישלון הדיפלומטי החריף שהוא אחראי לו.

עפר שלח: ומתוך אותו חוסר כבוד לאומי, חוסר משמעות למילה שלו עצמו, שבהם מר נתניהו נוהג בכל דבר ועניין – כשביקר את החלטת מועצת הביטחון על ההתנחלויות טען ראש הממשלה שיש חוסר פרופורציה בעיסוק בהתנחלויות, בעת שהמזרח התיכון בוער ובסוריה נרצחים אזרחים באלפיהם ובמאות-אלפיהם.

עפר שלח: יש, כמובן, צדק בטענה הזו, אבל הצדק הזה נעלם כשישראל, מתוך חשבון פוליטי קטנוני ועלוב, מסרבת אפילו להתייצב במקום הסמלי לפעולה לעצירת רצח העם הסורי.

עפר שלח: במחי המעשה הפחדני ונטול הכבוד העצמי הזה עקר ראש הממשלה את הבסיס שעליו עומדות רוב טענותינו אל מול המערכה נגד ישראל בעולם.

עפר שלח: הוא שם טיעון בפיו של מי שמבקש להכתים אותנו כפושעים או מסייעים לפשע.

עפר שלח: מדינה שקמה על אפרו של העם היהודי לאחר השואה, ששואלת בכל פעם איפה היה העולם באושוויץ, המדינה הזו ברחה אפילו מן החובה להרים אצבע בעד חקירה ראויה של פשעי המלחמה שמבצעים אסד ומסייעיו, מטהראן ועד מוסקבה, במרחק של כמה קילומטרים מהגבול שלנו.

עפר שלח: וכמובן, כפי שקורה בכל פעם לפחדן, כל זה היה לשווא: רוסיה הצביעה נגדנו במועצת הביטחון.

עפר שלח: ההחלטה נגד ההתנחלויות עברה פה-אחד, כי דינו של חסר המוסר הוא גם לאכול את הדג המבאיש וגם להיות מגורש מהעיר.

עפר שלח: ראש הממשלה, חברי חבר הכנסת בר-לב, מרבה להשוות את עצמו, בצניעות אופיינית, לווינסטון צ'רצ'יל.

עפר שלח: הנה משפט של צ'רצ'יל שהוא ודאי מכיר: "ניתנה לך הבחירה בין חרפה למלחמה", אמר צ'רצ'יל לצ'מברליין אחרי הסכם מינכן, "בחרת בחרפה ותקבל מלחמה".

עפר שלח: בהצבעה על סוריה בחר נתניהו בחרפה, וקיבל בתמורה גם אותה וגם כישלון דיפלומטי מהדהד.

עפר שלח: בשבועות האחרונים בא לידי ביטוי מלא כישלונו המוחלט של ראש הממשלה כאיש המוביל את מדיניות החוץ של ישראל.

עפר שלח: בכל פעם שהוזהר מהשלכותיו של המשבר החריף והמתמשך עם הממשל בארצות-הברית, ענה ראש הממשלה ביהירות שהוא מכיר את אמריקה ויודע מה הוא עושה.

עפר שלח: בכל פעם שנאמר לו שמי שאינו מקבל החלטות, העולם יחליט בשבילו, הוא הצביע על ביקור של ראש ממשלת סווזילנד כהוכחה לכך שמעולם מצבנו לא היה יותר טוב.

עפר שלח: וכשנפלה, בסופו של דבר, ההחלטה העוינת והחד-צדדית במועצת הביטחון, בתמיכתן של המעצמות החזקות בעולם והידידות הגדולות ביותר של ישראל, נתניהו הגיב ברמה של גן-ילדים: ביטול פגישות – שחלקן לא ברור אם אכן נועדו בכלל להיערך – עם ראשי מדינה, טקסי זובור מדומים לשגרירים ושאר הפגנות ריקות של כבוד עצמי לאומי, שנועדו כולן לצורכי כותרות בתקשורת שלנו.

עפר שלח: לעולם, חברי חברי הכנסת, אין כבוד כלפי מי שאינו מכבד את עצמו.

עפר שלח: ויותר מכל דבר אחר, ההוראה החנפנית להיעדר מן ההצבעה על סוריה היא עדות לחוסר כבוד עצמי.

עפר שלח: ריקוד ה"מה יפית" אל מול האיש במוסקבה במחיר של ויתור על הערכים הבסיסיים ביותר שלנו, הגחכה של הנימוקים הצודקים ביותר שלנו במלחמה נגד האנטי-ישראליות והאנטישמיות, כל אלה שמים ללעג את כל הפראזות הריקות של נתניהו על הצורך להיות חזקים מול העולם.

עפר שלח: אדוני היושב-ראש, לפני 75 שנים, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, פרסם נתן אלתרמן את קובץ השירים האלמותי "שמחת עניים".

עפר שלח: פעם, בימים שבהם תרבות לא הייתה cut the bullshit, זה היה טקסט מכונן של האתוס העברי, רוח גדולה, שבכוחה צמחו כאן מדינה וצבא ותודעה לאומית.

עפר שלח: השנה הייתה 1941, השנה שבה היטלר פלש לרוסיה, ובימים האחרונים שלה נערכה ועידת ואנזה, שבה הוחלט על יישום הפתרון הסופי.

עפר שלח: באוויר היו רוחות של אסון, אבל אלתרמן הרחיק לראות מעבר להן, אל מה שיהיה בימים שיבואו.

עפר שלח: הזמן, כך ידע היטב, יביא לקצם גם אירועים איומים, אבל לא ירפא את נפשו של מי שעמד מנגד, מי שמכר את המוסר שלו עבור בצע כסף של תועלת מדומה.

עפר שלח: לו תישמר רק הבושה.

עפר שלח: וכך כתב אלתרמן במילים שכל ישראלי צריך להרגיש אל מול הציניות וההתרפסות של ממשלתו: לנשכחים ירווח, ולחיים ירפא / וארץ עוד תחליף קיצה וגם חורפה / ותימלא קול אבל ונגינות חופה / אבל לאן נוליך את החרפה?

עפר שלח: אני קורא להביע אי-אמון בממשלה הזאת ובעומד בראשה, שהביעו אי-אמון בערכי היסוד של מדינת ישראל.

עפר שלח: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עפר שלח.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את חברת הכנסת מיכל רוזין.

יולי יואל אדלשטיין: הצעת אי-אמון מטעם סיעת מרצ: כישלון מדיניות החוץ של ישראל.

מיכל רוזין: כבוד היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני מנסה, באמת, לפענח בשבועות האחרונים את ההתנהגות של ממשלת ישראל והעומד בראשה, ואולי החקירות שמתנהלות בימים אלה יכולות להסביר ולהבהיר חלק מאותה התנהלות.

מיכל רוזין: אני רוצה להזכיר לכם מה שאמר בנימין נתניהו, שעוד לא היה ראש ממשלה, והיה פה ראש ממשלה אחר, אולמרט, בזמן החקירות שלו.

מיכל רוזין: הוא טען בתוקף שעלול ראש הממשלה, כשהוא תחת חקירות, לבצע מהלכים, בין מדיניים ובין לאומיים או אחרים, שיסכנו את מדינת ישראל, ולכן הוא צריך להשעות את עצמו.

מיכל רוזין: אולי כדאי באמת שאת ההמלצה הזאת ייקח בנימין נתניהו לעצמו, מכיוון שאי-אפשר להסביר את השבועות האחרונים ואת מה שקורה כאן – ההיסחפות אחרי מיעוט קיצוני, מתלהם, מתנחל, משיחי, בבית הזה.

מיכל רוזין: הרי ראש הממשלה הלך לבחירות והצהיר על פתרון שתי מדינות.

מיכל רוזין: אפשר לתהות אם דיבר אמת או לא, אפשר לשאול מה אני חשבתי על האמירות האלה שלו, אבל הוא הלך עם ההצהרה הזאת; זו הצהרתו, ועם זה הוא הלך לבחירות, ועל זה הצביעו לו.

מיכל רוזין: ואומר ראש הממשלה: אנחנו הרוב, אנחנו קיבלנו את רוב הקולות – וזה נכון, אבל הוא קיבל על סמך הצהרות מסוימות, על סמך זה שהוא הלך לציבור ואמר: זוהי משנתי, ועל כך אתם צריכים לתת לי את האמון, והאמון ניתן לו על כך.

מיכל רוזין: אבל כל התנהגותו, והתנהגות הממשלה שלו בעיקר, הדברים שיוצאים מהשרים שלו, כולל סגנית שר החוץ שלו, הדברים שאנחנו שומעים משר החינוך, הדברים שאנחנו שומעים מבצלאל סמוטריץ – שמעתי פה לפני חצי שנה ואמרתי: בצלאל סמוטריץ מנהל את הממשלה.

מיכל רוזין: קפצו עלי כולם, כולל בנט, שהסתכל עלי בבהלה, ואמרו: איך את אומרת כזה דבר?

מיכל רוזין: לא חלפו חודשים מספר, והנה אנחנו רואים – אנחנו רואים את חוק ההסדרה, אנחנו שומעים הבוקר על סיפוח מעלה-אדומים, אנחנו שומעים עוד ועוד הצעות, תחרות בין מפלגות הימין מי יותר ימני, מי יותר מתלהם, מי יותר מקצין.

מיכל רוזין: אז יתכבד ראש הממשלה ויפנה לציבור ויגיד: פתרון שתי המדינות, לא שהוא לא יכול להתקיים כי אין פרטנר – יש פרטנר, זה לא הרגע, זה כן הרגע – יקום ויגיד את האמת לציבור: אני לא מאמין שזה הפתרון, מדינה פלסטינית – כמו שאומר חבר הכנסת קיש באומץ – לא תקום כאן, אבל זה לא מה שראש הממשלה אמר לציבור, ומה לעשות – –

יואב קיש: לא צריך אומץ.

מיכל רוזין: – – חבר הכנסת קיש, לא בך בחרו להנהיג את הליכוד ולהנהיג את הממשלה.

יואב קיש: זה נכון.

מיכל רוזין: ולכן, יתכבד ראש הממשלה ויפנה לציבור ויבקש את אמונו מחדש, מכיוון שכרגע הוא מטעה את הציבור.

מיכל רוזין: הוא טועה, כמובן, על-פי תפיסת עולמי, אבל הוא בוודאי הטעה את הציבור.

מיכל רוזין: וההחלטה הזאת שהתקבלה באו"ם – שכולנו קפצנו ישר, או חלקנו קפצנו, ואמרנו: מדובר בפגיעה במדינת ישראל – ההחלטה הזאת באה להציל אותנו מעצמנו, באה להציל אותנו מההחלטות השגויות שאנחנו עושים.

מיכל רוזין: אנחנו ישבנו פה בכנסת והתרענו ואמרנו – ולא רק אנחנו, יועצים משפטיים: היועץ המשפטי לממשלה, והיועץ המשפטי של הכנסת, והיועצים המשפטיים של משרד המשפטים ומשרד הביטחון – התריעו שמדובר פה בהחלטה אומללה, החלטה שתסכן אותנו ברמה המדינית והבין-לאומית, החלטה שתביא אותנו לבית-המשפט הבין-לאומי בהאג, שתגרור אחריה החלטות קשות מאוד של מועצת הביטחון ושל האו"ם.

מיכל רוזין: זה לא איחר להגיע, ואכן הגיע, וההחלטה אומרת למדינת ישראל חד וחלק: הגזמתם, הגזמתם, הפעם עליתם על המקפצה בבריכה כדי לעשות את מה שאתם עושים.

מיכל רוזין: הגזמתם.

מיכל רוזין: מה שעשיתם בניסיון להעביר את חוק ההסדרה, בניסיון לגזול ולגנוב קרקעות פרטיות של פלסטינים – הגזמתם.

מיכל רוזין: אתם לא יודעים גבול, אתם לא יודעים שובע.

מיכל רוזין: והבוקר כבר יש לנו רעיון חדש: בואו נספח את מעלה-אדומים.

מיכל רוזין: אנחנו יודעים שברוב התוכניות סביר להניח שמעלה-אדומים היא חלק ממדינת ישראל, בסופו של דבר, אבל אל לנו לעשות את זה שלא בהסדר, אל לנו לעשות את זה בצעד חד-צדדי.

מיכל רוזין: פעולה חד-צדדית – אנחנו כבר ראינו מה קורה.

מיכל רוזין: כשאנחנו עושים חד-צדדי, מחליטים ועושים ואין לנו פרטנר בצד השני להידבר אתו, והעולם לא מכיר בהחלטות האלה שלנו.

מיכל רוזין: אנחנו צריכים לעשות את ההחלטות האלה בצורה של הסדר מדיני.

מיכל רוזין: וכאשר יהיה הסדר מדיני, כך ייטב למדינת ישראל, גם מעמדה המדיני פנימה, וגם, כמובן, החוצה, ברמה הבין-לאומית.

מיכל רוזין: נתניהו עמד לפני כשלושה-ארבעה חודשים על בימת האו"ם והצהיר שהאו"ם ישנה את יחסו למדינת ישראל בשנה הקרובה.

מיכל רוזין: הוא צדק, הוא רק טעה בכיוון שבו האו"ם שינה את עמדתו.

מיכל רוזין: האו"ם בצורה ברורה אומר לנו שנמאס להם מכך שאנחנו מרמים אותם שוב ושוב.

מיכל רוזין: אנחנו חושבים שאם אנחנו לא נספר, אנשים לא ילכו בעולם ויספרו דברים, אז הם לא קרו.

מיכל רוזין: אם נעשה חוק הסדרה בשקט בכנסת, אז לא ישמעו על זה במדינות העולם, כי אף אחד לא יודע.

מיכל רוזין: כל הדברים האלה שאנחנו מפחדים, כביסה מלוכלכת – זוהי הכביסה המלוכלכת ביותר שמוציא בית-הנבחרים של ישראל החוצה.

מיכל רוזין: חוקים כאלה שאומרים: בואו נגזול בתום לב.

מיכל רוזין: בכלל, כל הגישה עכשיו – התנהלות לבבית, תום לב.

מיכל רוזין: המון המון תמימות לבבית יש בזמן האחרון פה, בבית-הנבחרים.

מיכל רוזין: תום הלב שבו נגזול אדמות – כמדינה, אפילו לא רק כפרטים, כמדינה – אם גזלנו בתום לב, הרי זה הפך להיות שלנו.

מיכל רוזין: אז הגיע הזמן להבדיל קצת מהי טובתנו ומהו האינטרס שלנו.

מיכל רוזין: והאינטרס הזה הוא ברור; האינטרס שלנו, כדי לשמור על החזון הציוני, וכדי שלא ליפול בביצת המשיחיות של חזון ארץ-ישראל השלמה, ולהצליח לשמור על מדינת ישראל ריבונית ועצמאית, ולשמור על מעמדנו בעולם ועל יחסים עם מדינות העולם, אנחנו צריכים להיפרד מהפלסטינים לשלום.

מיכל רוזין: אנחנו חייבים להגיע ולקדם את פתרון שתי המדינות, כי במהלכים האלה, של חוק ההסדרה וסיפוח מעלה-אדומים, אנחנו אומרים בעצם שאנחנו לא פרטנר.

מיכל רוזין: אנחנו, מדינת ישראל, וממשלת ישראל, לא פרטנר.

מיכל רוזין: העולם מעמיד לנו מראה מול פנינו ואומר: שימו לב, אנחנו שומעים מה אתם אומרים לנו.

מיכל רוזין: אתם אומרים: אנחנו לא פרטנר להסדר מדיני, ולכן, אחרי 50 שנות כיבוש, אחרי 50 שנה שבה אתם מחזיקים שטח בתפיסה לוחמתית, אם אתם רוצים לשנות את העמדה הזאת, תתכבדו ותשנו, אבל יש לכך השלכות.

מיכל רוזין: יש לכך השלכות.

מיכל רוזין: ולא עושה עלינו, תסלחו לי, דאווינים, ראש הממשלה, שהוא פועל מול ניו-זילנד וסנגל – עם כל הכבוד, הוא לא פועל, עם כל הכבוד, לא נגד בריטניה, לא צרפת ולא גרמניה – וטוב שכך – מידידותינו הגדולות ביותר – כל באמת השופוני, אני אראה לכם, אני אפעל נגד מדינות מוחלשות שצריכות אותנו.

מיכל רוזין: אולי כדאי שתקשיב קצת לעולם, אולי רגע תסתכל מה אתה גורם למדינת ישראל וכיצד אתה מדרדר את מעמדנו הבין-לאומי.

מיכל רוזין: מדי פעם הוא משחרר סרטונים לפייסבוק שמראים לנו איך אנחנו במצב נפלא עם אפריקה, ודרום-אמריקה, ומדינות המזרח הרחוק – הכול טוב ונפלא.

מיכל רוזין: אפילו עם פוטין יחסים מדהימים, רק שהוא שוכח להזכיר שבסוף כולם מצביעים נגדנו.

מיכל רוזין: כולם מצביעים נגדנו, כי הם מאוחדים בדבר אחד חד-משמעי: השטחים שתפסנו אחרי מלחמת ששת הימים הם שטחים בתפיסה לוחמתית, והמטרה הסופית שלהם היא להחזיר אותם לידי הפלסטינים, להקמת מדינה פלסטינית.

מיכל רוזין: אם אנחנו רוצים לשנות את זה, יתכבד ראש הממשלה, ילך לבחירות, יכריז את הדברים בפני האזרחים והאזרחיות בישראל ויקבל את עמדתם החד-משמעית.

מיכל רוזין: יקבל את עמדתם בצורה ברורה – והדברים צריכים להישאל בצורה ברורה.

מיכל רוזין: כי להגיד רק: בואו נספח את מעלה-אדומים, איזה בעיות זה ייצור, זו שאלה אחת, אבל אם אתה שואל את הציבור:

מיכל רוזין: בואו נספח את מעלה-אדומים אבל זה יגרום לכך שנהיה בבידוד בין-לאומי, האו"ם לא יכיר בנו ויהיו סנקציות כלכליות על הסחר עם מדינת ישראל ואנחנו נשלם מחיר מאוד כבד כאזרחים ואזרחיות – אני בטוחה שהתשובה תהיה שונה.

מיכל רוזין: אז במקום להמשיך לרמות את הציבור ולהטעות אותו, ולהמשיך להגיד במתק שפתיים באנגלית ובעברית ובכל מיני שפות מתורגמות בעולם – כי הוא בעיקר מתראיין מול העולם, לא מול אזרחי ישראל – להגיד: פתרון שתי המדינות, ואנחנו – בוא, אבו מאזן, רק תבוא, נשב ונדבר, הגיע הזמן להפסיק את המשחק הכפול, הגיע הזמן שראש הממשלה ינהיג בעצמו.

מיכל רוזין: וכמו שהוא אמר, אם הוא לא מסוגל – השר הנגבי – כמו שהוא אמר על אולמרט, אם בתקופה שראש הממשלה נחקר יש חשש שהוא יטה את החלטותיו, שהוא ייטה להחלטות שגויות, מן הראוי שישעה את עצמו בתקופה זו.

מיכל רוזין: תודה.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת מיכל רוזין.

יצחק וקנין: ישיב במשולב על שלוש הצעות האי-אמון – השר צחי הנגבי.

צחי הנגבי: תודה, אדוני היושב-ראש, רבותי חברי הכנסת, מגישי האי-אמון, היה מאוד מאוד מוזר, שדווקא בחג החנוכה זכינו לשמוע נאום תוכחה ממזכיר המדינה האמריקני, שעיקרו ההגדרה של ישראל כמי שמהווה כוח כובש בארץ-ישראל.

מיכל רוזין: – – – נכון.

צחי הנגבי: זה תמיד דבר מופרך, אבל דווקא בחג שאין – – –

מיכל רוזין: אם אנחנו לא כובשים למה אתה בעד פתרון שתי המדינות?

צחי הנגבי: שנייה, שנייה.

צחי הנגבי: אני חושב שהיית פה ואת לא שמעת קריאות ביניים שלי, אז קצת סבלנות.

צחי הנגבי: ולכן, דווקא בחג שההיסטוריה שלו מלמדת על המערכה שניהלו היהודים נגד הכובש באמת, הכובש דאז, היוונים – איפה נוהלה המערכה הזאת?

צחי הנגבי: איפה נלחמו המכבים?

צחי הנגבי: איפה היו החשמונאים?

צחי הנגבי: איפה היו הקרבות הדרמטיים של ימי החנוכה?

צחי הנגבי: במעלה-לבונה, בבית-חורון, בבית-צור, בחדשה.

צחי הנגבי: זאת ההיסטוריה של העם שלך, חברת הכנסת רוזין.

צחי הנגבי: על זה אנחנו אלפי אלפי שנים מטפחים – –

מיכל רוזין: – – – גרמו לנו להחריב את הבית פעמיים כבר – – –

צחי הנגבי: – – ומגדלים את הבנים ואת הבנות שלנו – על ההיסטוריה, על השורשים, על המורשת, על הצדק, על הזכות.

צחי הנגבי: אז אפשר להתפשר, אפשר להגיע להסדרים, המציאות השתנתה, אין רק חשמונאים ומכבים ביהודה ושומרון, ויש מיליוני פלסטינים שהיו רוצים לזכות בחיים עצמאיים.

צחי הנגבי: זה הכול נכון והכול לגיטימי, וזה טיבו וטבעו של הוויכוח המדיני שמתנהל מאז קמה מדינת ישראל – לגבי גבולותיה, לגבי עתידה, לגבי הדו-קיום בינה לבין שכניה.

צחי הנגבי: אבל להגדיר אותנו כובשים – אומר את זה מזכיר המדינה שמרבית אזרחיה מאמינים בתנ"ך, בצורתו המודרנית, הברית החדשה, וקשורים בנימי נפשם לסיפור ההיסטורי של הנצרות שבאה מתוך היהדות.

צחי הנגבי: פעם היו צריכים רק לפתוח את ה-Bible כדי לדעת איפה מעלה-לבונה ובית-צור ובית-חורון, היום יש לנו סוף-סוף – תנא דמסייע ל-Bible, יש לנו גוגל וויקיפדיה, אז כל מה שקרי היה צריך לעשות, קצת לפני שהוא נכנס לנאום נגד העם היהודי ואחיזתו בארצו העתיקה – אם היה עושה גוגל היה רואה מה זה עבורנו חג המכבים, חג החירות של שמונה ימים שבהם דלק פך השמן בבית-המקדש.

צחי הנגבי: גם בית-המקדש הוא חלק מהמקום הכבוש, אליבא דג'ון קרי, גם הר-הבית, שטוהר ושוחרר מיד זרים בחג החנוכה – גם הוא עבורם מקום כבוש.

צחי הנגבי: עבור ממשלת ישראל הנוכחית, אני חושב שגם – ממשלת ישראל בהקשר הזה מייצגת את הרוב המכריע של אזרחי ישראל – יהודה ושומרון אינם שונים מבית-שמש, ובאר-שבע, וחיפה או כפר-סבא – הם ארצנו.

צחי הנגבי: אבל אנחנו מאמינים שיש אפשרות סבירה וריאלית להגיע גם להסדרים, ואנחנו מחכים לצד השני שיקום וישוב בו מסרבנותו הכל-כך קנאית.

צחי הנגבי: ואני שומע פה האשמות בדברי הדוברים באי-אמון, שהסרבנות היא דווקא אצל הממשלה, ומדינת ישראל היא זו שמסרבת להגיע להסדר.

צחי הנגבי: אני חושב שכל אחד בבית הזה יודע מה משמעות התאריך אפריל 2014.

צחי הנגבי: מיכל, את יודעת?

צחי הנגבי: מה קרה באפריל 2014?

מיכל רוזין: אני מדחיקה.

מיכל רוזין: יש דברים שאני מעדיפה להדחיק.

צחי הנגבי: אוקיי, אז אני אזכיר לגברתי.

מיכל רוזין: אולי בקרוב זה ישתנה, אז אני – – –

צחי הנגבי: אילו ציפי לבני הייתה פה, אני בטוח שהיא הייתה מרימה את היד ואומרת: אני יודעת.

יעל כהן-פארן: זה היה מרס – – –

מיכל רוזין: – – –

צחי הנגבי: לא.

צחי הנגבי: באפריל הסתיימו תשעת החודשים.

צחי הנגבי: ב-1 באפריל הסתיימו תשעה חודשים של המשא-ומתן שניהלה השרה דאז ציפי לבני, ברשות ובסמכות של הממשלה, של הכנסת הזאת, של ראש הממשלה, במטרה לשים קץ להרבה מאוד שנים של היעדר דיאלוג.

צחי הנגבי: אבל אחרי תשעה חודשים שבהם הושגה התקדמות מסוימת, שבהם נראה היה – לפחות למי שניהלה את המשא-ומתן, לשרה דאז ציפי לבני – שבכל זאת פערים קצת מצטמצמים, שני הצדדים מבינים יותר את הכאבים, את החזון, את הפרנויות, את התסביכים, את התקוות של הצד השני, אבו מאזן קיבל החלטה, אולי אחת הטרגיות בתולדות החיים המדיניים הפלסטיניים.

צחי הנגבי: כבר אמר פה בשעתו שר החוץ המיתולוגי שלנו ממפלגת העבודה, ממפא"י דאז, אבא אבן, כדרכו השנונה הוא טבע את הביטוי הזה, הכל-כך פשוט ותמציתי: הפלסטינים מעולם לא החמיצו הזדמנות להחמיץ הזדמנות.

צחי הנגבי: וזה קרה ב-48', זה קרה ב-67', זה קרה ב-1978, בהסכם בין ישראל למצרים, זה קרה אחרי אוסלו, כשערפאת קיבל היתר כניסה למדינת ישראל ובפועל קרץ ל"חמאס" להתחיל במסע אין-סופי של מעשי קטל המוניים אכזריים וברוטליים, וזה שוב קרה באפריל 2014: אבו מאזן נטש את שולחן המשא-ומתן, יצא מן החדר ופצח בסדרה של תעלולים בין-לאומיים שהוא האמין שמשפרים את מצבו של העם הפלסטיני.

צחי הנגבי: הוא רץ מבירה לבירה כדי לקבל החלטה בפרלמנט הזה ובפרלמנט ההוא, במועצה הזאת, במועצה ההיא, כתב מכתבים לכל מוסדות האו"ם שבהם הוא מבקש לקבל את הפלסטינים כחברים, הלך לעצרת האו"ם כדי להיות מדינה לא חברה, משקיפה בעצרת האו"ם, וניסה במועצת הביטחון – ואפילו הצליח לאחרונה – להעביר החלטות שמבודדות את ישראל.

צחי הנגבי: רק דבר אחד הוא לא עשה, הוא לא סלל את הדרך לאמון של אפילו עוד אזרח ישראלי אחד.

צחי הנגבי: זו הדרך היחידה, אדוני היושב-ראש, שבאמצעותה אפשר להשיג הסדר מדיני בישראל.

צחי הנגבי: עשה את זה הנשיא סאדאת, עמד כאן על הדוכן הזה, פנה אל העם בישראל ואמר: No more war, no more bloodshed; אני איאבק כדי לקבל את כל התנאים שלי, את כל סיני, עד הרגב האחרון, אני לא אוותר על האינטרסים של מצרים, אבל אני לא רוצה יותר להגיע למלחמה בינינו המצרים לבינכם היהודים.

צחי הנגבי: זה היה ב-78', אימא שלי ישבה פה באחד הכיסאות, קרעה לגזרים את ההסכם בין ישראל למצרים, האמינה שהוא הסכם שלא משרת את עם ישראל.

צחי הנגבי: גם אני חשבתי כמוה.

צחי הנגבי: היא טעתה, אני טעיתי – ההסדר הזה עובד 40 שנה כמעט.

עיסאווי פריג': דעה יפה.

צחי הנגבי: כן.

עיסאווי פריג': זה מעניין.

צחי הנגבי: תמיד טוב להתוודות לטובה, עדיף על המצב ההפוך.

צחי הנגבי: ויש לנו היום יחסים עם מצרים, ואתמול ישבתי לפגישה עם קונסול מצרים בישראל, במשרד ראש הממשלה, במשרד שלי, כדבר שבשגרה.

צחי הנגבי: כי יש דברים שעובדים.

צחי הנגבי: כשאתה באמת מצליח לנהל דיאלוג כן, אמיתי, לא מתוך איזה מניפולציה, אלא מתוך הכרה פנימית, עמוקה, אתה יכול להגיע ליחסי שכנות טובה.

צחי הנגבי: והיום, אין להכביר מילים על היחסים בין ישראל למצרים, היחסים בין ישראל לירדן.

צחי הנגבי: רק עם הפלסטינים – עדיין הם לא מבינים, אף שהם חיים אתנו, חיים בתוכנו, חצי ישראלים, הם לא מבינים שאין שום דרך לכפות עלינו שום מהלך באמצעות תכתיב חיצוני.

צחי הנגבי: לא מועצת הביטחון ולא ארצות-הברית ולא אירופה – שום גורם לא יצליח לכפות עלינו הסכם שלא משרת את האינטרסים העמוקים והבסיסיים של העם הזה.

צחי הנגבי: ולכן אני באמת מקווה שהחלטת האו"ם החדשה לא תהיה לרועץ לסיכוי לחדש את המשא-ומתן המדיני, כי אם אבו מאזן באמת יראה את זה כהישג ולא ככישלון, יראה את זה כניצחון ולא כניצחון פירוס, התוצאה המעשית תהיה שעוד אפריל, גם ב-2017 ו-2018 – אפריל אחרי אפריל אחרי אפריל יעברו, ועדיין הפלסטינים לא יזכו להגיע למימוש החלומות שלהם.

צחי הנגבי: אנחנו נמשיך לחיות.

צחי הנגבי: אנחנו נמשיך להתקדם.

צחי הנגבי: אנחנו נמשיך לבסס פה מדינה בעלת הישגים מופלאים, קסומים, בכל תחום של חיינו, ונתמודד עם הטרור, ובאויבים שלנו נכה כפי שעשינו 70 שנה, אבל עדיין התקווה שלנו היא שאכן נוכל להגיע לחזור לשולחן המשא-ומתן ולחדש את התהליך המדיני.

צחי הנגבי: אדוני היושב-ראש, תודה, ואבקש כמובן מן הכנסת לדחות את הצעות האי-אמון.

יצחק וקנין: תודה לשר צחי הנגבי.

יצחק וקנין: אנחנו נעבור להצעת האי-אמון של סיעת חד"ש, רע"ם, בל"ד ותע"ל – של הרשימה המשותפת:

יצחק וקנין: התקציב משקף המשך כישלון המדיניות החברתית כלכלית של הממשלה.

יצחק וקנין: כפי שציינתי, ינמק את הצעת האי-אמון חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף.

יצחק וקנין: היה פה שר האוצר, הוא תכף ייכנס, הוא אמור להשיב לך.

עבדאללה אבו מערוף: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, כבוד השר, שר הדתות – –

יצחק וקנין: הנה, שר האוצר נכנס.

עבדאללה אבו מערוף: – – וכבוד שר האוצר הנכנס, כבודו במקומו, משה כחלון, השנה האזרחית הסתיימה, בהזדמנות הזאת דברים שמחים חלפו, נקווה לשנה של שמחה, של תקווה לשלום, של רגיעה.

עבדאללה אבו מערוף: אבל מצד שני, בשנה הזאת, בערב ראש השנה, קרה מעשה נבזי, טרוריסטי, באיסטנבול, שהיו בו קורבנות.

עבדאללה אבו מערוף: אחת הקורבנות הייתה בחורה צעירה מטירה, המשולש, ליאן נאסר, שהיא קורבן לפשע הזה, הנבזי, הטרוריסטי.

עבדאללה אבו מערוף: בהזדמנות הזאת אני מוסר תנחומים למשפחה שלה, וכמובן מגנה את המעשה הטרוריסטי הזה, הנבזי.

עבדאללה אבו מערוף: אבל החיים נמשכים, והטרור – יש טרור בכל מקום, ואותו צריך להכות בכל הכוח.

עבדאללה אבו מערוף: השנה הסתיימה, והתקציב של הממשלה אושר.

עבדאללה אבו מערוף: אישרנו את התקציב – הכנסת הנכבדה הזאת אישרה את התקציב לשנים 2017–2018 ב-21–22 בדצמבר 2016, ברוב של 60 חברי כנסת בעד ו-50 נגד התקציב – 50 חברי כנסת שראו כי אכן התקציב הזה לא משקף מדיניות של רווחה, של בריאות, של חינוך, ולכן, לצערנו הרב, התקציב הזה, שלא משקף מדיניות של רווחה, עבר.

עבדאללה אבו מערוף: עקב זה, בשיא הדיונים של התקציב, אנחנו מביאים את הצעת האי-אמון הזאת בממשלה – לא כי זה קרוב וזה טרי, אלא כי אכן, הממשלה נכשלה בתחומים האלה, אין לה קו מדיני כלכלי מנחה שייתן תקווה – אולי איזו תקווה קצרה בקצה המנהרה – לאזרחים בעניינים חשובים ביותר: רווחה, חינוך, בריאות, וכמובן דיור והכול.

עבדאללה אבו מערוף: התקציב לא הספיק להיות מאושר בכנסת, שלושה ימים אחרי כן הופתענו בוועדת הכספים, בוועדת הכספים חווינו קרקס מבזה.

עבדאללה אבו מערוף: אנחנו, חברי האופוזיציה, חווינו את הקרקס הזה, וההצגה הייתה של חברי הקואליציה, ואנחנו כולנו, רוב חברי הכנסת, מי שהשתתף בדיונים על התקציב, חווה את זה, ואני מדבר על זה בכאב רב, איך ועדת הכספים של הכנסת, הממשלה – משרדי הממשלה מביאים את הדיונים בצורה הזאת.

עבדאללה אבו מערוף: אני לא אדבר על העסקאות האישיות של חברי הכנסת, שאנסו את ועדת הכנסת ואת הקואליציה להפריש להם באופן אישי כספים שישתמשו בהם – שימושים אולי פוליטיים, אולי לא פוליטיים, אבל זה עוגן בתקציב, לצערנו הרב.

עבדאללה אבו מערוף: זה גם כישלון של המדיניות הכלכלית הזאת, שאכן תקציב של כמעט 370 מיליארד שקל אושר.

עבדאללה אבו מערוף: לא רק זה, בשיא דיוני התקציב ממש, הממשלה מחליטה לעשות קיצוצים רוחביים בתחומים חשובים מאוד שאנחנו מדברים עליהם, והצעת האי-אמון הזאת היא בגללם – רווחה, חינוך ובריאות – קיצוץ 27 מיליון שקל מתקציב הצהרונים, 4 מיליון שקל כמעט מתקציב מערך הכבאות – יש שרפות, יש דברים מסוכנים, ומקצצים.

עבדאללה אבו מערוף: 36 מיליון שקל ממשרד הבריאות – כל הזמן מדברים על הבריאות, לשפר, קיצור תורים לניתוחים, הוספת מומחים, הוספת מתמחים, הוספת תקנים לאחיות – מקצצים באופן פתאומי 36 מיליון שקל.

עבדאללה אבו מערוף: וקיצוץ של 20 מיליון שקל מבתי-הספר היסודיים.

עבדאללה אבו מערוף: וכמובן, הקיצוצים האלה לאן מועברים?

עבדאללה אבו מערוף: לא מועברים לאזרח הפשוט, לא לחינוך מצד אחר, גם לא לרווחה ולא לבריאות, כמובן.

עבדאללה אבו מערוף: פתאום יש 130 מיליון שקל למפוני עמונה.

עבדאללה אבו מערוף: 130 מיליון שקל.

עבדאללה אבו מערוף: הממשלה מחליטה ש-40 משפחות מועדפות על כלל אזרחי המדינה.

עבדאללה אבו מערוף: הן יושבות בשטח כבוש כמובן.

עבדאללה אבו מערוף: מה עוד?

עבדאללה אבו מערוף: 40 מיליון שקל מועברים לחטיבה להתיישבות.

עבדאללה אבו מערוף: עוד פעם, מעדיפים את הכיבוש ואת הנצחת הכיבוש וההתיישבות על אינטרס אזרחי המדינה בכלל.

עבדאללה אבו מערוף: חלפו רק עוד כמה ימים, יום שני הקרוב לאחר אישור התקציב, וועדת הכספים מביאה עוד מחזה, שגם הוא ביזיון, של שינויים בתקציב.

עבדאללה אבו מערוף: את הניירת השארתי שם, לא רציתי להביא את זה לכאן, אולי זה לא כל כך אתי – ערימה גדולה מאוד של שינויים בתקציב, בקשות ממשרד האוצר, שהתקבלו בוועדת הכספים ב-22 בחודש, שיצאו שבוע לפני או שבועיים לפני.

עבדאללה אבו מערוף: יש רק שתי בקשות שיצאו אולי ב-25 בנובמבר.

עבדאללה אבו מערוף: זאת אומרת, כל הקרקס הזה מתוכנן לשינויים בתקציב, אף-על-פי שאושר התקציב של 2017–2018, ועכשיו באים, בסוף 2016, לעשות שינוי בתקציב.

עבדאללה אבו מערוף: עודפים, רזרבה, לא חשוב – יש כסף, והכסף הזה לא מנוצל.

עבדאללה אבו מערוף: לא נוצל בתקציב, נשאר, לא יודע איפה הוא.

עבדאללה אבו מערוף: ועכשיו פתאום בא האוצר, מביא – דרך אגב, התברר לי, אני חדש בוועדת הכספים, לא משתתף תמיד – שזה המנגנון שישנו ועובד.

עבדאללה אבו מערוף: אני לא מדבר עכשיו על חוק ההסדרים, שהוא פסול, ורוב חברי הכנסת גם לא בעד שיהיה חוק ההסדרים עם התקציב.

עבדאללה אבו מערוף: אבל אני מדבר על המנגנון הזה, לא יודע אם חלק מחברי הכנסת מכיר את המנגנון הזה, שזה תמיד ישנו.

עבדאללה אבו מערוף: אחרי אישור התקציב מביאים ערמה, ושם 60 מיליארד שקל.

עבדאללה אבו מערוף: 60 מיליארד שקל, אני יכול לפרט גם – זה לא לקח הרבה זמן; לי ייקח חצי שעה, אם אפשר – לשינוי בתקציב, מטרות שונות.

עבדאללה אבו מערוף: יכול להיות שהמטרות מוצדקות.

עבדאללה אבו מערוף: יכול להיות, בסוגריים אני אומר, לא נגיד שלא.

עבדאללה אבו מערוף: אבל איך המנגנון הזה עובד?

עבדאללה אבו מערוף: אחרי שמאושר התקציב כולו במליאת הכנסת, אחרי יומיים מביאים ערמה של 60 מיליארד שקל לשינוי בתקציב.

עבדאללה אבו מערוף: האם זה עומד לפני בג"ץ?

עבדאללה אבו מערוף: אני חושב שכמובן שלא.

עבדאללה אבו מערוף: אבל זה מנגנון וזו הממשלה מחליטה על הדרך הזאת, הדרך הלא-נכונה, הדרך הפסולה, להעברת תקציבים, לשינוי בתקציבים, למרות שהתקציב אושר.

עבדאללה אבו מערוף: אם לפרש את התקציבים האלה, לאן הועברו ולאן יועברו השינויים בתקציבים, זה כסף שהיה אמור להיות – חלק ממנו, רק חלק ממנו, חלק, 5% או כמה מיליארדים – אפשר היה לשפר את הבריאות, לתת את המענקים לרופאים בפריפריה, שעליהם מדברים הרבה זמן; להוריד מחירי הדירות, כמה שאפשר להוריד, כי מחירי הדירות עדיין מזנקים, הממשלה נכשלה בתחום הזה.

עבדאללה אבו מערוף: והפתרון מאוד קל, כבוד שר האוצר: 93% מהקרקע הם בבעלות המדינה.

עבדאללה אבו מערוף: האם זה קשה?

עבדאללה אבו מערוף: אתם רוצים את רווחת האזרח הפשוט, אז בבקשה, למה לא הוריד את מחירי הקרקעות?

עבדאללה אבו מערוף: מה השמאי, השמאי יחליט?

עבדאללה אבו מערוף: אנחנו נחליט.

עבדאללה אבו מערוף: אתה תחליט כמה עולה הקרקע.

עבדאללה אבו מערוף: עם זה באופן דרסטי, בתוך שישה חודשים מחירי הדירות ירדו.

עבדאללה אבו מערוף: זה דבר פשוט מאוד.

עבדאללה אבו מערוף: לא צריך בשביל זה כלכלן, לא אקונומיסט, בכלל.

עבדאללה אבו מערוף: דווקא להפך.

עבדאללה אבו מערוף: היה שם הלהיט שהוא מס על דירה שלישית, שלפי כל חוות הדעת של המומחים זה לא מוריד את מחיר הדירות, כבוד שר האוצר.

עבדאללה אבו מערוף: הוכח שזה לא מוריד את מחיר הדירות.

עבדאללה אבו מערוף: זה דווקא מעלה.

משה כחלון: – – –

עבדאללה אבו מערוף: זו לא השיטה הנכונה להורדת מחירי הדירות.

עבדאללה אבו מערוף: זו לא השיטה הנכונה.

מירב בן ארי: אז מה השיטה?

מירב בן ארי: מה השיטה – – –

עבדאללה אבו מערוף: להוריד את מחירי הקרקע.

קריאה: – – –

עבדאללה אבו מערוף: להוריד – –

מירב בן ארי: – – –

עבדאללה אבו מערוף: – – את מחירי הקרקע, ולבנות ולבנות ולבנות ב"מחיר למשתכן".

קריאה: – – –

מירב בן ארי: – – –

קריאה: – – –

עבדאללה אבו מערוף: זו השיטה.

מירב בן ארי: – – –

משה כחלון: זה כבר הוכח.

עבדאללה אבו מערוף: והשיטה – – – זה לא הוכח בכלל.

עבדאללה אבו מערוף: דווקא להפך.

משה כחלון: אבו מערוף, אבו מערוף.

יפעת שאשא ביטון: זה גם לא זה או זה – – –

עבדאללה אבו מערוף: מה?

עבדאללה אבו מערוף: במה הממשלה – –

מירב בן ארי: – – – שרים ואתם – – –

עבדאללה אבו מערוף: – – לא נכשלה, יכול להיות: לא נכשלה הממשלה בהצלחת – –

מירב בן ארי: – – – תודה רבה.

עבדאללה אבו מערוף: – – ההתיישבות, ההתנחלויות והצלחת – רוצים עכשיו לספח את מעלה-אדומים.

עבדאללה אבו מערוף: זה תחום שיכול להיות, במירכאות, שבו הממשלה לא נכשלה.

עבדאללה אבו מערוף: כי בשבילה הצלחת הכיבוש, העדפת הכיבוש – הוא עדיף על הבריאות, עדיף על החינוך, עדיף על הרווחה.

עבדאללה אבו מערוף: ומה הכישלון הגדול ברווחה?

עבדאללה אבו מערוף: אני לא אפרט ברווחה מה – אחרי התקציב יצא דוח העוני, גם של הביטוח הלאומי וגם של הארגונים החברתיים.

עבדאללה אבו מערוף: דוח העוני הוא המעיד בבירור, לא צריך להתווכח הרבה, לא צריך לתת דוח, כמה זה כישלון בתחום הרווחה.

עבדאללה אבו מערוף: הממשלה הזאת לא מתכננת, לא לטווח קצר – עצם העובדה של השינויים בתקציב של 60 מיליארד שקל – לא לטווח הבינוני, וכמובן לא לטווח הארוך ולא הטווח הארוך ביותר.

עבדאללה אבו מערוף: ולכן אני קורא – –

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

עבדאללה אבו מערוף: – – להביע אי-אמון בממשלה הזאת, שהיא לא – שאיבדה את האמון של הבוחר, ומציע שאכן ניתן את המנדט לבוחר להביע אמון בממשלה אחרת, שאכן – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

עבדאללה אבו מערוף: – – תיתן מענה לכל משבר הדיור, מענה לרווחה, מענה לבריאות ולחינוך.

עבדאללה אבו מערוף: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: יענה לחבר הכנסת אבו מערוף שר האוצר, משה כחלון – בבקשה, נכבדי.

יחיאל חיליק בר: לאחר מכן אנחנו נעבור לדיון הסיעתי.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

משה כחלון: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, ידידי המציע, קודם כול, אני אשיב לך על כמה דברים.

משה כחלון: דיברת על מחירי הקרקעות.

משה כחלון: אתה צודק.

משה כחלון: רק בכפר שלך, איפה שאתה גר, בירכא – נכון, אתה גר בירכא?

משה כחלון: שם – –

עבדאללה אבו מערוף: – – –

משה כחלון: ליד ג'וליס.

עבדאללה אבו מערוף: – – – לג'וליס.

משה כחלון: מסופחים לג'וליס.

משה כחלון: – – 90% הנחה בקרקע לחיילים דרוזים.

עבדאללה אבו מערוף: אנחנו מחכים לזה.

עבדאללה אבו מערוף: זה עדיין לא בוצע.

משה כחלון: 90% – אושר.

משה כחלון: אושר, אושר.

עבדאללה אבו מערוף: לפני שבועיים – – – 320,000 שקל עבור – אני יודע – – –

משה כחלון: אבו מערוף – – –

קריאה: – – –

עבדאללה אבו מערוף: אז בוא – – –

משה כחלון: אבו מערוף, מה אכפת לך גם כשאומרים את האמת, אחי?

קריאה: – – –

יפעת שאשא ביטון: – – –

משה כחלון: יש לך 90% הנחה, ואני אומר לך כראש רמ"י.

משה כחלון: אז מחירי הקרקעות – הן מזמן כבר לא מסופסרות.

משה כחלון: הקרקעות לא מסופסרות מזמן, אתה רק לא מעודכן.

משה כחלון: סליחה שאני אומר לך את זה.

משה כחלון: בוודאי בקרקע רוויה, בוודאי בקרקע רוויה.

משה כחלון: נכון, יש קרקעות יקרות באזורים מסוימים.

משה כחלון: אז כן, מוכרים אותן.

משה כחלון: בכל זאת, המדינה צריכה כסף.

משה כחלון: לגבי לאן הלך הכסף, נכון שהלכו 100 ומשהו מיליון לעמונה, אבל חשוב גם שתדע: 66 מיליון מה-flat הלכו לניצולי השואה.

משה כחלון: 150 מיליון הלכו להפחית מסים ביישוב שלך, בצפון, בפריפריה, מ-9% ל-7.5%.

משה כחלון: 150 מיליון – – –

עבדאללה אבו מערוף: – – –

משה כחלון: אסמע מני.

משה כחלון: אתה, הקשבתי לך, לא?

משה כחלון: 150 מיליון הלכו לתוכנית הצפון, שזה גם – אני חושב שירכא זה בצפון, לא?

משה כחלון: גם בצפון.

משה כחלון: ו-230 מיליון – לדמי לידה.

משה כחלון: שאני מניח שגם – –

קריאה: – – –

משה כחלון: – – מן הסתם, המשפחות שלנו ייהנו מזה.

משה כחלון: זאת אומרת, כשאתה בא ומדבר על נתונים – בחייאתכ, תבדוק אותם.

משה כחלון: במקום לעמוד פה ולהגיד: קיצצו בזה.

משה כחלון: וכל הקיצוצים זה מהגידול.

משה כחלון: אין משרד אחד – יש גידול ברווחה ויש גידול בבריאות ויש גידול בחינוך.

משה כחלון: אז ככה, פעם אחת, ספסרות בקרקעות, בקרקע רוויה – מזמן אין.

משה כחלון: חיילים מקבלים, דרוזים – 90% הנחה בקרקע.

משה כחלון: ואין קיצוצים.

משה כחלון: יש קיצוץ מהגידול, וזה קורה.

משה כחלון: יש גידול גדול ויש קיצוץ.

משה כחלון: אנחנו במהלך השנה גם יודעים להוסיף.

משה כחלון: זה לגבי הנושאים שהעלית.

משה כחלון: האמת, אני רוצה לומר לכם שאני מתחיל ליהנות מהאי-אמון הזה.

משה כחלון: כל פעם אני חוזר על ההישגים שלי.

משה כחלון: מתחיל להיצרב – כל הזמן אומרים: תשמע, אתם עושים, עושים ואתם לא מפרסמים.

משה כחלון: אפילו קיבלתי ביקורת כזאת מחבר חיפאי שיושב בשורה הראשונה.

משה כחלון: הוא אומר: תגידו מה אתם עושים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בשורה הראשונה – – –

משה כחלון: אז הנה הזדמנות להגיד מה אנחנו עושים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: השורה הראשונה – – –

משה כחלון: היום בבוקר הייתי בבית-החולים וולפסון, וקלטנו עובדי קבלן.

משה כחלון: קלטנו עובדי קבלן.

משה כחלון: אתם מכירים את המשמעות של עובדי קבלן.

משה כחלון: כשאני בדקתי – כשמישהי ניגשה באמת בהתרגשות להגיד: תודה, תודה, תודה, שאלתי אותה: מה, מה כל כך?

משה כחלון: מה הפעולה שנעשתה?

משה כחלון: בסך הכול, אתם יודעים, הפער בהעסקה של עובד קבלן או עובד מדינה הוא לא גדול בשכר.

משה כחלון: זה לא פתאום אתה מכפיל להם את השכר.

משה כחלון: אז היא אומרת לי: תשמע; אמרתי לה: מה זה עשה לך?

משה כחלון: אז היא אומרת: תשמע, אני הייתי קמה כל בוקר ב-04:00, מכינה אוכל, ב-05:00 עולה להסעה, ב-06:00 מגיעה לבית-החולים ומתחילה לעבוד.

משה כחלון: במהלך הצהריים, מחפשת איזה מקום לאכול.

משה כחלון: יש מקום באיזה שולחן?

משה כחלון: יש.

משה כחלון: אם לא, לפעמים גם על הרצפה.

משה כחלון: היום אני אוכלת צהריים עם הרופאים, עם האחיות, עם הרנטגנאים, עם העובדים, אני מרגישה בן-אדם.

משה כחלון: אני יוצאת ב-05:00, ב-06:00 מגיעה לעבודה, שמה את החלוק, אני עובדת מדינה.

משה כחלון: והוסיפו ואמרו שברגע שהגענו עם הבשורה הזאת, הדלקנו להם את נר תשיעי של חנוכה.

משה כחלון: זה מה שזה עשה לאנשים האלה.

משה כחלון: ואני אומר לכם שאלה בין הפעולות שאני גאה בהן כשר האוצר; ותאמינו לי, המשרד שלי עוסק בכול.

משה כחלון: לבוא ולהדליק לאנשים נר תשיעי של חנוכה – ולא חשוב כרגע: יהודים, ערבים, עולים, ותיקים – זאת משימה חברתית לאומית ממדרגה ראשונה, שאנחנו עושים.

משה כחלון: אני מקפיד כמעט בכל שבוע.

משה כחלון: הייתי ברמב"ם, הייתי באשקלון, הייתי בפוריה, הייתי בצפת והיום בוולפסון, הייתי בהלל יפה, ובעיריית ירושלים בשבוע שעבר קלטנו כ-90 עובדי קבלן יוצאי הקהילה האתיופית.

משה כחלון: אלה הדברים שאני גאה בהם ואני חושב שעבדאללה אבו מערוף לא רוצה להגיש על זה אי-אמון; זה בסדר, נכון?

משה כחלון: אם לא, אני אתן לך נתונים גם כמה לא יהודים.

משה כחלון: גם זה יש לי.

עבדאללה אבו מערוף: – – –

משה כחלון: גם זה יש לי.

משה כחלון: במקרה בנתח הזה, היות שהרבה מאוד ערבים וערביות הם עובדי קבלן, הם הנהנים והנהנות העיקריים, וביני ובינך – סחתין.

משה כחלון: התחלנו בבתי-חולים, ואנחנו ממשיכים בעוד הרבה מקומות, אבל נכון להיום זה 3,000.

משה כחלון: זה מספר גדול.

משה כחלון: שנים לא קלטו פה עובדי קבלן.

משה כחלון: דבר נוסף שאני יכול להיות גאה בו זה הנושא של מכונות המזל, אני קורא להן "מכונות הרוע", יש כאלה שקוראים להם "מכונות מזל".

משה כחלון: חברים, היום, או אתמול ב-24:00, חיסלנו תופעה איומה שהייתה בחברה הישראלית.

איימן עודה: מברכים, מברכים.

משה כחלון: חבל שמרב מיכאלי לא פה, הייתי אומר עליה כמה מילים טובות, כי גם היא דחפה את זה כל הזמן.

משה כחלון: מגיע לה, זה בסדר גמור.

משה כחלון: היא דחפה, היא ניסתה בהצעת חוק.

משה כחלון: אבל בסוף צריכים להיות בממשלה.

משה כחלון: אולי זאת הזדמנות, לחברי מפלגת העבודה: אם אתם רוצים באמת לעשות משהו אז תבואו לממשלה.

משה כחלון: שם עושים.

משה כחלון: אבל לעצם העניין, חברים, מכונות המזל האלה הרסו משפחות.

משה כחלון: מכונות המזל האלה גרמו לאנשים למכור נכסים, להתגרש, להרוס את החיים שלהם.

משה כחלון: לצערי, רוב המכונות היו ממוקמות באזורים של השכבות החלשות.

משה כחלון: שכנעו אותם: יהיה לכם יותר קל; מפרסמים להם: תקנה יאכטות, סיפורים, מיקונוס, וילות, בריכות – הונאה אחת גדולה.

משה כחלון: כשנכנסתי, אמרתי: זה לא יהיה.

משה כחלון: אני שמח שהצלחתי והצלחנו יחד לחסל את התופעה הזאת.

משה כחלון: יש לי עוד בשורה: המכונות האלה לא יישארו בארץ – ייגרטו או יחזרו לאותה מדינה שייצרה אותן.

משה כחלון: הן לא יימכרו פה למישהו אחר; הן לא יינתנו לשום מקום.

משה כחלון: הודעתי היום: או חזרה לאונייה מאיפה שבאו או לגרוט אותן.

משה כחלון: אסור שמכונות כאלה יסתובבו בחברה שלנו.

משה כחלון: אומרים לי שיש סיכוי שזה יגיע לעולם תחתון.

משה כחלון: לא עולם תחתון.

משה כחלון: רבותי, יש לנו משטרה מצוינת, יש לנו גופי אכיפה מצוינים.

משה כחלון: אם העולם התחתון משתלט על איזה מקום, זה התפקיד שלו.

משה כחלון: אני סומך עליו ואני סומך על גורמי החקירה והמשטרה שיטפלו בזה.

משה כחלון: שמעתי שנולד נכד לרב דרעי אז שיהיה לו מברוכ, אבל הוא גם התחיל עם תוכנית חיסכון לילד.

משה כחלון: אתמול התחלנו בתוכנית "חיסכון לכל ילד" במדינת ישראל.

משה כחלון: האמת, באחד המקומות ראיתי שגם בוז'י רצה לעשות את זה כשהיה שר הרווחה.

משה כחלון: אז יש לנו פעם מרב מיכאלי שאני מברך אותה, וגם את בוז'י אני מברך – אבל מה לעשות, בשביל לעשות צריך להיות שר.

אלעזר שטרן: הם צריכים הרבה ברכות.

משה כחלון: אנחנו רוצים אותם.

משה כחלון: אני חושב שמפלגת העבודה היא מפלגה חשובה, והלוואי שתבוא ותצטרף.

יחיאל חיליק בר: יושב-ראש האופוזיציה כבר אמר שתם פרק ממשלת האחדות.

יחיאל חיליק בר: אז אני מבקש שלא לשכנע אותו לחזור לחוויה הזאת.

משה כחלון: תשמע, אנחנו – – –

יחיאל חיליק בר: עבדנו קשה כדי לסיים את זה.

יחיאל חיליק בר: בוא, אל – – –

עיסאווי פריג': – – –

משה כחלון: תשמע, אני רוצה לומר לך שאנחנו לא מתייאשים בקלות.

משה כחלון: כמו שאתה רואה, אנחנו אנשים נחושים – –

יחיאל חיליק בר: גם אנחנו לא.

משה כחלון: – – ואולי בסוף תגיעו.

אלעזר שטרן: – – – מתי יהיה – – –

משה כחלון: מה הפער, אתה היית ראש אכ"א, תסביר לי מה הפער.

אלעזר שטרן: יש פער באחוזים.

אלעזר שטרן: אין להם 90%.

אלעזר שטרן: יש להם 50% ו-35%.

משה כחלון: אתה מדבר על הקרקעות?

אלעזר שטרן: לא, על הנחות מינהל.

משה כחלון: כן, על הקרקע.

אלעזר שטרן: כן.

משה כחלון: לא מכיר את זה.

אכרם חסון: בגלל שירות חובה.

משה כחלון: הנה, אכרם פה – הוא ייתן לכם את כל התשובות.

אלעזר שטרן: אני אדבר עם אכרם.

משה כחלון: חשבתי שאתה מדבר על השכר, על ההפרש של החיילים.

אלעזר שטרן: – – – לא שייך – – –

משה כחלון: אנחנו לפעמים שוכחים ששטרן היה אלוף בצבא.

משה כחלון: ראיתי שאתה מוטרד מדוח העוני, חבר הכנסת אבו מערוף, אז אני רוצה לומר לך שהוספנו בקדנציה שלנו 6 מיליארד שקלים לדוח אלי אלאלוף, שהוא חבר סיעתנו, יושב-ראש ועדת העבודה והרווחה.

משה כחלון: הפחתנו גם מסים למעמד הביניים, הפחתנו מע"מ, הפחתנו מס חברות.

משה כחלון: גם הגבלנו את שכר הבכירים.

משה כחלון: גם, שלי יחימוביץ – – –

יעל כהן-פארן: – – – שלנו.

משה כחלון: הנה, תראי, איפה תמצאי דבר כזה?

משה כחלון: רק חבל שלא עשיתם.

משה כחלון: אני אתכם.

יעל כהן-פארן: – – –

משה כחלון: אני אתכם.

משה כחלון: אני חושב שאתם מפלגה מצוינת.

יעל כהן-פארן: אז יאללה, בואו תשב אתנו יחד.

משה כחלון: בואו.

זוהיר בהלול: – – –

יעל כהן-פארן: – – –

משה כחלון: – – –

יחיאל חיליק בר: לא, היא רוצה להגיד – – – שאנחנו נצטרף לממשלה – – –

יעל כהן-פארן: – – –

משה כחלון: אני חושב שבסיס הסכמה רחב צריך להיות, כי אני בדרך כלל אוהב גם לפרגן למי שדיבר על הדברים האלה והיה אכפת לו.

משה כחלון: לגבי יוקר המחיה – דוח קרן המטבע העולמית מציין את ישראל כאחת המדינות הבולטות שבהן מדיניות הממשלה הביאה לירידה – למי שכתב לי פה, צריך: התערבות מדיניות הממשלה.

משה כחלון: מי שכתב את זה צריך היה לכתוב: התערבות – הביאה לירידת מחירים.

משה כחלון: אתם זוכרים את משבר העגבניות המפורסם – 17–18 שקלים לקילו עגבניות ירוקות.

משה כחלון: פתחנו את השוק ליבוא.

משה כחלון: נכון, חטפנו; הסתדרנו בסוף, ואני שמח, עם החקלאים.

משה כחלון: אבל היום אפשר ללכת לסופר ולקנות ירקות, דגים ובשר במחירים נורמליים.

משה כחלון: אתמול חתמנו על צו שמפחית את מחירי תרופות המרשם ב-3.5%.

משה כחלון: חברים, כל זה במקום שזה יעלה; במקום שהדברים יעלו, הכיוון הוא הפוך – הם יורדים.

עבדאללה אבו מערוף: – – – 15 שקל לכל הדברים.

משה כחלון: בימים הקרובים נסיים גם את המהלך של הפחתת מחירי המים שיזם השר דרעי.

משה כחלון: זה יוצא כמעט 14.5%.

אוסאמה סעדי: אתם תסכימו לפצל את החוק עם החקלאים, אדוני השר?

אוסאמה סעדי: לפצל את זה.

משה כחלון: מה הבאת לי את החקלאים עכשיו?

אוסאמה סעדי: שזה יהיה 15.

משה כחלון: יחד עם השר דרעי הוזלנו את מחירי התחבורה הציבורית, והקמנו קרן ארנונה ממשלתית לצמצום הפערים בין רשויות חזקות וחלשות – גם דבר שדיברו עליו שנים.

משה כחלון: 1.2 מיליארד שקלים נוספים שיגיעו מחוק המכר ומהנפקת אג"ח ישמשו גם הם להגדלת מאגר הדירות בדיור הציבורי ולצמצום תור הממתינים, נוסף על 600 דירות שרכש ושיפץ השר גלנט בתקציב 2015–2016.

משה כחלון: חתמנו עם ההסתדרות על הסכם שכר אשר במסגרתו בפעם הראשונה אלה שמרוויחים פחות יקבלו יותר.

משה כחלון: אני מתכוון לכך שבפעם הראשונה התוספות היו דיפרנציאליות, ולא מי שהשתכר 40,000 קיבל 4,000, וזה שהשתכר 4,000 קיבל 400.

משה כחלון: זה דיפרנציאלי, זה היה 50% שקלי.

משה כחלון: אנחנו עוד נמשיך עם זה.

משה כחלון: תוכנית החומש למגזר הערבי – דיברנו עליה; עובדי קבלן מהמגזר הלא-יהודי – דיברנו.

משה כחלון: הנתונים של המשק, למי שדאג: המשק צמח ב-3.8% השנה – האומדן עדיין לא סופי, זה יכול עוד להשתנות.

משה כחלון: הצמיחה היא לא רק על הנייר, הפעולות שמניתי כאן מראות שהצמיחה חלחלה.

משה כחלון: ברגע שהוספנו לרווחה והוספנו לחינוך והוספנו לבריאות וקלטנו עובדי קבלן והוספנו כסף לחיילי החובה בצה"ל, זה מראה שהצמיחה ירדה למטה, לא השארנו אצלנו את הכסף.

משה כחלון: הוגדלה ההוצאה הציבורית; כפי שאמרתי, היא גדלה.

משה כחלון: כשאני מדבר על הוצאה ציבורית, אני מדבר על יותר מורים, יותר רופאים, יותר אחיות, יותר עובדות סוציאליות, יותר עובדים סוציאליים – זו הגדלת ההוצאה הציבורית – יותר כיתות.

משה כחלון: זו הוצאה ציבורית.

משה כחלון: לא כולם אוהבים את הנושא של הוצאה ציבורית, אני לא דואג מהוצאה ציבורית, אני חושב שהוצאה ציבורית זה שירות לאזרח ולכן אני תומך בה, ואנחנו גם דוחפים כל הזמן ליותר הוצאה ציבורית.

משה כחלון: זה גם יותר כבישים, יותר מחלפים, יותר רכבות, יותר שוטרים, יותר אחים, אחיות, כמו שאמרתי.

משה כחלון: המדיניות שלנו הורידה את האבטלה, וכל מה שאני אומר זה עובדות, זה מספרים.

משה כחלון: הגירעון המצטבר ב-12 החודשים האחרונים עומד על 2%.

משה כחלון: שוב, אומדנים; עוד לא סיימנו, יגיע הסופי, אבל זה מה שיש כרגע.

משה כחלון: המדיניות הכלכלית של 2015–2016 הוכיחה את עצמה.

משה כחלון: הוכיחה את עצמה.

משה כחלון: מצב המשק הוא מצוין, אבל לא שמרנו את הכסף אצלנו, העברנו אותו – נתנו יותר לקשישים, נתנו 300 מיליון לנכים, נתנו לחיילי החובה, הורדנו את המחירים, כפי שאמרתי, יוקר מחיה.

משה כחלון: יש פה נתונים של מחלקת המחקר שיצאו ממש היום – נראה אם זה קיים; לא, זה לא פה, אבל אני יכול להגיד לכם מהזיכרון – אתה רוצה להקריא לי את זה משם, אולי?

משה כחלון: אני רוצה להגיד לכם מהזיכרון: המזון ירד, סעיף התקשורת ירד, תחבורה ציבורית – ירד.

משה כחלון: בקיצור, חוץ מדיור הכול ירד ועוד ימשיך לרדת.

עבדאללה אבו מערוף: – – –

משה כחלון: וגם הדיור ירד.

משה כחלון: אמרתי, אנחנו נבנה – תראה, אבו מערוף, תקשיב.

משה כחלון: שנים הכול עולה, אז שנה וחצי זה יורד.

משה כחלון: לא חשוב כרגע, הכיוון השתנה, שינינו כיוון, בסדר?

משה כחלון: שינינו כיוון.

משה כחלון: צריכים להודות, יוקר המחיה עלה כל השנים, המים עלו, התחבורה הציבורית עלתה, עכשיו אני מדבר אתך על ירידה במחירי המים, אני מדבר אתך על ירידה במחירי התחבורה הציבורית, אני מדבר אתך על ירידה במחירי המזון: ירקות, בפירות, דגים.

משה כחלון: נכון, זה לא ירד ב-100%; זה ירד ב-4%, ב-6%, ב-5%, ב-1.5%, שינה כיוון.

משה כחלון: יש שינוי בכיוון, רואים שהעסק הזה עובד.

משה כחלון: להפיל עלינו את כל הפערים של 60 שנה אחורנית, אני חושב שזה אפילו טיפה לא הגון.

משה כחלון: אני לא אומר לפרגן, חס וחלילה, אני לא אומר להודות: עשיתם דברים טובים, לא צריך, אבל לפחות – אתה יודע: בסדר, עשיתם בסדר, נהיה רגע בשקט.

משה כחלון: זה מה שאני רוצה לומר לכם, וכמובן אנחנו מתכוונים להמשיך במדיניות הזאת, במדיניות של הגדלת ההוצאה הציבורית, כמובן שמירה על ריסון תקציבי, שמירה על כללים פיסקליים.

משה כחלון: חשוב שהמדינה שלנו תהיה מדינה יציבה עם כלכלה טובה, שיהיו בה השקעות.

משה כחלון: זה מה שקורה היום, ואין לי ספק שזה ימשיך גם בשנים הקרובות.

משה כחלון: הנה, מצאתי את זה, מחירי פירות וירקות: מינוס 6.6, אתה רוצה לשמוע, לא?

עיסאווי פריג': מתי יוקר המחיה ירד?

משה כחלון: יֵרד עכשיו, ירד כל רגע, רק המשכורת שלך עולה ושלי יורדת.

עיסאווי פריג': למה מרגישים פה?

משה כחלון: בטח לא מרגישים, כי אתה לא קונה ירקות, אתה קונה כנראה – מנגו, אנא עארף?

משה כחלון: מנגו לא ירד, עגבניות ירדו.

משה כחלון: מחירי התחבורה הציבורית – לא, עכשיו אני רציני, ידידי פריג'.

עבדאללה אבו מערוף: – – –

משה כחלון: אה, בכפר-קאסם – – –

עיסאווי פריג': – – – אני מדבר על הקולקטיב.

יחיאל חיליק בר: בואו נאפשר לשר לסיים.

משה כחלון: מה?

משה כחלון: לא שמעתי.

עיסאווי פריג': כפרט אני מסתדר, אני מדבר על הקולקטיב.

משה כחלון: אז הקולקטיב קיבל מחירי פירות וירקות: מינוס 6.6%; מחירי תחבורה ציבורית ותקשורת: מינוס 2.3%; מחירי מזון, ללא פירות וירקות: מינוס 1.6% – אלה נתונים אחרונים.

משה כחלון: בוא נהיה באמת הגונים, זה שנים רק עולה, זה שנים רק עולה.

משה כחלון: זה שינה כיוון, ואנחנו נמשיך בכיוון הזה, ואני מקווה ששכנעתי אותך, חברי אבו מערוף, לתמוך בתקציב, לתמוך בממשלה ולהסיר את האי-אמון.

משה כחלון: תודה.

עיסאווי פריג': זה לא שינה.

עבדאללה אבו מערוף: – – –

יחיאל חיליק בר: תודה רבה, אדוני שר האוצר.

יחיאל חיליק בר: עיסאווי, אתה רוצה שנארגן לך פלאפל בחוץ עוד פעם?

יחיאל חיליק בר: תגיד, נארגן לך פלאפל.

קריאות: – – –

יחיאל חיליק בר: חברות וחברים, אנחנו מודים לשר האוצר על התשובה.

יחיאל חיליק בר: אנחנו עוברים לדיון הסיעתי.

יחיאל חיליק בר: ראשונת הדוברים היא חברת הכנסת יעל כהן-פארן מהמחנה הציוני.

יעל כהן-פארן: – – –

יחיאל חיליק בר: פּארן, פּארן סליחה, מהמחנה הציוני, ולאחר מכן – איימן עודה מהרשימה המשותפת ויעל גרמן מיש עתיד.

יחיאל חיליק בר: כל אחד שלוש דקות, בבקשה.

יעל כהן-פארן: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

יעל כהן-פארן: יש שר, השר עדיין אתנו?

יחיאל חיליק בר: השר, ראיתי אותו יושב פה.

יחיאל חיליק בר: איפה השר?

יעל כהן-פארן: הדיון אמור להתקיים עם שר, נכון?

יחיאל חיליק בר: אה, שר האוצר פה.

יעל כהן-פארן: כן, הוא רק לא מקשיב, ואני דווקא רוצה להגיב על דבריו.

יעל כהן-פארן: אם אפשר היה שהוא יקשיב, אני אשמח.

יחיאל חיליק בר: אני מבקש להפסיק את ההתקהלות של חברי הכנסת מהרשימה המשותפת ושל שר האוצר שאמור להקשיב לדיון.

יעל כהן-פארן: הוא מקשיב, הוא multi-tasking.

חיים ילין: שר האוצר – – –

יחיאל חיליק בר: הערבים נוהרים לשר האוצר.

יחיאל חיליק בר: אני מבקש להפסיק את נהירת הערבים לשר האוצר.

יעל כהן-פארן: טוב שר האוצר, אני שמחה שהעלית פה לדיון את הנושא.

יחיאל חיליק בר: רגע, אני לא מתחיל לך עוד את הזמן.

יעל כהן-פארן: כן, אני אמתין.

יחיאל חיליק בר: חבר'ה, באמת.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: הנה, השר מקשיב לך.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אני מתחיל לך את שלוש הדקות.

יעל כהן-פארן: תודה רבה.

יעל כהן-פארן: טוב, חברי, חברות וחברי הכנסת, שר האוצר, הבוקר נערך דיון בוועדת הכספים עם נגידת בנק ישראל קרנית פלוג, והיה דיון באמת מאוד מעניין.

יעל כהן-פארן: חבל שלא הגיעו כל חברי הכנסת, אבל הייתה נוכחות די יפה.

יעל כהן-פארן: בסופו של דבר, המסקנה שלה היא שהמצב סבבה, אבל האנשים מסכנים.

יעל כהן-פארן: איך אנחנו מיישבים בין שני הדברים האלה?

יעל כהן-פארן: יש צמיחה, 3.8%, כמו שאמרת, גם היא אמרה הבוקר – אגב, היא אמרה שהרבה נובע מגידול בקניית מכוניות פרטיות, ואנחנו יודעים שזה לא כל כך טוב גם למשק; כולנו עומדים בפקקים האלה כל בוקר בכניסה לירושלים.

יעל כהן-פארן: יש לזה גם השפעות שליליות.

יעל כהן-פארן: אבל בסופו של דבר הצמיחה בסדר, המדדים הגלובליים המקרו-כלכליים בסדר, אבל הפערים, הפערים, מה עם הפערים?

יעל כהן-פארן: ופה באמת העניין – וזה נאמר בצורה מאוד עדינה, בוא נגיד ככה, על-ידי הנגידה – שוואללה, לא עושים מספיק; הממשלה והמדיניות הכלכלית לא מכוונת לשם.

יעל כהן-פארן: אותנו כאן זה לא מפתיע, מי שנמצא כאן בכנסת ומדבר על הדברים האלה יום-יום.

יעל כהן-פארן: אבל אדוני שר האוצר, אני רוצה לשאול אותך, בבקשה, אתה מתייעץ עם הנגידה, אתה שואל אותה?

יעל כהן-פארן: כי הדברים שהיא אמרה הבוקר בוועדת הכספים היו באמת מאוד בעדינות, אבל שלא מבוצעת מדיניות שצריכה להתבצע כדי לצמצם את הפערים החברתיים.

יעל כהן-פארן: אז נכון, עמדת כאן לפני דקה ופירטת דברים מאוד חשובים ויפים – מכונות מזל, מכונות רוע ודברים אחרים שייטיבו עם האוכלוסיות החלשות, גם לדעתי וגם לדעתך.

יעל כהן-פארן: אבל איפה הנגיעה בדברים האמיתיים: בפערים בחינוך, בנגישות לעבודה, בפריון, בין אוכלוסיות שונות, בפערים החברתיים?

יעל כהן-פארן: אנחנו המדינה הראשונה בעולם בממדי העוני – הראשונה ב-OECD סליחה, לא בעולם – אבל גם הראשונה או השנייה בפערים החברתיים, אנחנו לא במקום טוב בכלל.

יעל כהן-פארן: אנחנו לוקחים ממקום קרוב לממוצע לפני מיסוי ותשלומי העברה למקום גרוע מאוד אחרי, זאת אומרת שהמדיניות הממשלתית שמנסה לצמצם פערים כמעט לא קיימת, היא לא מצמצמת אותם.

יעל כהן-פארן: אלה הדברים, אלה הדברים בצורה הכי ברורה.

יעל כהן-פארן: אז אם המצב סבבה, הצמיחה סבבה, אבל האנשים מסכנים, אז בואו נראה איך פותרים את זה, והדיון הזה בוועדת כספים עם הנגידה, היה צריך להיות שם שר האוצר, שלצערי, גם עכשיו לא מקשיב לי, והיו צריכים להיות שם ראש הממשלה ושרים אחרים, ולא רק אנחנו חברי הכנסת שבאנו להקשיב לה.

יעל כהן-פארן: אבל באמת, אני אסיים בקריאה להצביע בעד האי-אמון, להפיל את הממשלה הכושלת הזאת, שבכל תחום – בכלכלי, בחברתי, במצב המדיני שמוביל אותנו לבידוד עולמי, ובואו נשים את זה על השולחן: לשם אנחנו הולכים, לשם מוביל אותנו נתניהו.

יעל כהן-פארן: וחבל מאוד, שר האוצר – שאתה יותר מתון בדעותיך מהימנים הקיצונים בממשלה שיושבים לצדך – חבל מאוד שאתה לא מוביל את הממשלה שאתה חבר בה, שתיקח אותנו, את עם ישראל, למקום טוב יותר ולמקום שאנחנו צריכים ללכת אליו, ולא לבידוד עולמי.

יעל כהן-פארן: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה לרבה, חברת הכנסת פארן.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת איימן עודה, בבקשה, ואחריו – חברת הכנסת גרמן.

יחיאל חיליק בר: אחריה – חבר הכנסת פולקמן.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני, עד שלוש דקות לרשותך.

איימן עודה: אדוני היושב-ראש, אדוני שר האוצר, חברי חברי הכנסת וחברות הכנסת, ראש הממשלה בנימין נתניהו לא נמצא ולא יהיה היום במליאה, כי הוא מכין את עצמו לחקירה, ובוודאי אפשר להבין אותו, כי יכול להיות שעוד כמה חודשים הוא, אפילו אם ירצה, לא יוכל להגיע למליאה הזאת כלל וכלל.

איימן עודה: אני זוכר שבתקופת ההתנתקות אמרו שכעומק החקירה עומק ההתנתקות.

איימן עודה: אני רוצה להזהיר פה ולהגיד: כעומק החקירה, עומק ההסתה נגד אוכלוסיות במדינה, ובעיקר האוכלוסייה הערבית.

איימן עודה: ראש הממשלה בנימין נתניהו, שבכל בוקר עומד ומסתכל במראה ואומר: מראה מראה שעל הקיר, מי היפה בכל העיר?

איימן עודה: – בן-אדם שכל כך אוהב את התפקיד שלו – נראה לי שהוא ילך בגישה של סמואל ג'ונסון, שהפטריוטיזם הוא מפלטו האחרון של הנבל.

איימן עודה: ראש ממשלה כמו נתניהו, שהוא נבל ומנוול, אני בטוח שהוא ינצל – – –

יחיאל חיליק בר: אדוני, אני מבקש – –

ענת ברקו: תפסיק לקלל, זה נראה לך רציני?

ענת ברקו: אולי תפסיק לקלל, זה נראה לך מכובד?

ענת ברקו: זה נראה לך מכובד?

יחיאל חיליק בר: – – לרסן את השפה.

יחיאל חיליק בר: גם אם לא מסכימים עם ראש הממשלה, זה לא מקובל.

ענת ברקו: זה נראה לך מכובד לקלל?

יחיאל חיליק בר: אני מבקש שתמשיך בלי מילות – – –

ענת ברקו: חוצפן.

איימן עודה: אני רוצה להקדים כאן תרופה למכה – –

ענת ברקו: אה, תרופה למכה?

ענת ברקו: אתה המכה.

ענת ברקו: אתה המכה.

איימן עודה: – – ולהבהיר ולומר לכם כי הוא עוד יסית נגד המגזר הערבי.

ענת ברקו: אתה המכה.

איימן עודה: בתקופת הבחירות הוא דיבר על זה שהערבים נוהרים לקלפיות.

איימן עודה: בתקופת אוסלו הוא דיבר עם הרבנים ואמר להם – –

ענת ברקו: – – – חוצפן.

איימן עודה: – – שבשמאל שכחו מה זה להיות יהודי.

איימן עודה: בתקופת השרפות הוא הסית נגד המגזר הערבי.

איימן עודה: אני מזהיר אתכם, אני אומר לכם שהוא עוד יסית נגד המיעוט, הוא עוד יסית נגד האוכלוסייה הערבית.

איימן עודה: אבל בעיקר, צריך להדיח את ראש הממשלה לא בגלל הסיבה הזאת, אלא בעיקר בגלל המדיניות שלו, הן המדינית, הן החברתית, הן הכלכלית – זה הדבר העיקרי.

איימן עודה: בסוף אני רוצה לומר לכם, זה לא מזרח אירופה, זו לא אפריקה, בוודאי לא מדינות ערב; כאשר זה מגיע לבריטניה, לצרפת, לארצות-הברית, כאשר סנטה-אובמה משחיל מתנה דרך הארובה ברחוב בלפור עם החלטת מועצת הביטחון, כאשר זה מגיע אליהם, כולכם צריכים להבין את המסר.

איימן עודה: בספרות הרוסית נאמר פעם: אם מישהו אמר לך שאתה שיכור, יכול להיות שהוא לא צודק; אבל אם שניים, שלושה, ארבעה אומרים לך שאתה שיכור, אז אני מציע לך ללכת לישון.

איימן עודה: ממשלה כזו צריכה ללכת לישון ולהתפטר לאלתר.

איימן עודה: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת עודה.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת יעל גרמן, בבקשה, ואחריה – חברי הכנסת רועי פולקמן, מירב בן ארי.

יעל גרמן: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, חברי וחברותי, חברי הכנסת, וכך אמר ראש הממשלה אחרי החלטה 2334:

יעל גרמן: תחשבו על האבסורד הזה – חצי מיליון בני-אדם נטבחים בסוריה, המזרח התיכון כולו עולה בלהבות, וממשל אובמה ומועצת הביטחון בוחרים להיטפל דווקא לדמוקרטיה היחידה במזרח התיכון.

יעל גרמן: ולאחר נאום קרי – מה הוא אמר?

יעל גרמן: אני מוכרח לומר שהופתעתי.

יעל גרמן: זה מה שיש לשר החוץ של ארצות-הברית, המעצמה הגדולה ביותר בתבל, זה מה שיש למזכיר המדינה להתמקד בו באחד הנאומים המסכמים?

יעל גרמן: המזרח התיכון כולו עולה בלהבות, מדינות שלמות קורסות.

יעל גרמן: כן, ראש הממשלה מר בנימין נתניהו, המזרח התיכון עולה בלהבות, ובסוריה הנתונים מבהילים: למעלה מ-300,000 איש נהרגו ויש שאומרים שזה הגיע גם ל-500,000, בתוכם אלפי ילדים; למעלה משני מיליון פצועים ו-11 מיליון פליטים, גם בארצם וגם מחוץ לארצם – וכל זה סמוך לגבול שלנו מצפון.

יעל גרמן: והנה, יומיים לפני החלטת 2334 באו"ם יזמה העצרת הכללית של האו"ם דיון בכל מה שמתרחש בסוריה – כן, אותה סוריה שכל כך הזדעזעת ממה שנעשה בה, אותה סוריה שרצית שהאו"ם ידון בה.

יעל גרמן: והנה, יומיים לפני כן האו"ם דן במצב של סוריה, בטבח שנערך בחאלב ובכלל בכל סוריה.

יעל גרמן: ואיפה אנחנו היינו?

יעל גרמן: איפה מדינת ישראל הייתה בדיון הזה?

יעל גרמן: מה הייתה ההמלצה שלך, אדוני ראש הממשלה, לנציגים שלנו באו"ם?

יעל גרמן: מפני שהנציגים שלנו באו"ם לא היו בדיון הזה, אף שבמשרד החוץ האנשים המקצועיים המליצו לבוא ואמרו שזה חשוב מאוד שישראל תשתתף בהחלטה הזו ובדיון הזה.

יעל גרמן: אבל רוסיה הפעילה לחץ ואנחנו לא הגענו; אותה רוסיה שיומיים אחר כך הצביעה בעד החלטה 2334.

יעל גרמן: כן, אדוני ראש הממשלה, אתה מדבר על בושה?

יעל גרמן: זו בושה.

יעל גרמן: בושה שמדינת ישראל, שנמצאת ליד הגבול הסורי, לא טורחת להגיע לדיון באו"ם שמדבר על הטרגדיה האנושית הגדולה ביותר שמתחרשת היום בגבולנו.

יעל גרמן: בושה, אדוני ראש הממשלה, שאתה לא שומע ליועצים שלך, ממש כמו שלא שמעת ליועצים שלך בחוק ההסדרה ולא אכפת היה לך שגם היועץ המשפטי לממשלה וגם היועץ המשפטי למשרד הביטחון וגם המשנה ליועץ המשפטי וגם היועץ המשפטי של הכנסת וגם היועץ המשפטי של ועדת החוקה, חוק ומשפט – כל היועצים המשפטיים באו ואמרו: לא להעביר את חוק ההסדרה.

יעל גרמן: אבל אתה העברת את חוק ההסדרה, ומי יודע אם ההעברה הזו לא תרמה, ולו במשהו, לאותה החלטה איומה, אומללה ומסוכנת למדינת ישראל, החלטה 2334.

יעל גרמן: אז אתה מדבר על בושה, אדוני ראש הממשלה?

יעל גרמן: אני מדברת על בושה.

יעל גרמן: תתבייש אתה.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה, חברת הכנסת יעל גרמן.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת מירב בן ארי?

יחיאל חיליק בר: מירב?

יחיאל חיליק בר: לא פה?

יחיאל חיליק בר: טוב, חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ.

יעקב מרגי: – – –

יחיאל חיליק בר: בסדר, אבל צריכים להיות פה בזמן, נו, באמת.

חיים ילין: הוא בסיפוח.

יחיאל חיליק בר: מה?

יחיאל חיליק בר: הוא מספח משהו?

חיים ילין: את מעלה-אדומים.

יחיאל חיליק בר: אה, את מעלה-אדומים.

יחיאל חיליק בר: אז אוקיי.

חיים ילין: למה שיבואו לפה?

חיים ילין: ממתי מחכים לך?

יחיאל חיליק בר: אז אולי כדאי שיבוא.

יחיאל חיליק בר: טוב, חבר הכנסת סמוטריץ לא נמצא.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת מרגי, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אני מציע להגיד להם שאם הם רוצים לדבר אז שיבואו, כי אנחנו לא נמשיך ככה.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת מרגי, ואחריו – – –

חיים ילין: לי לא מחכים אף פעם.

יחיאל חיליק בר: לא, הוא אומר שצריך לתת לדבר כי זה דיון סיעתי.

יחיאל חיליק בר: בסדר, אבל אם הם לא יגיעו בזמן הקרוב – – –

יעקב מרגי: חיים, יש הזדמנות להפיל את הממשלה.

יחיאל חיליק בר: חיים, גם לך – אתה יודע מה, אז עזוב, בוא נעבור להצבעה.

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, גברתי השרה – –

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

יעקב מרגי: – – החלטות האו"ם, אם יש מישהו שראוי לגינוי או משהו שראוי לגינוי, אלה החלטות האו"ם.

יעקב מרגי: החלטות האו"ם הן שראויות לגינוי, ואי-אמון צריך להגיש כנגדן, אם היה אפשר, כמובן.

יעקב מרגי: החלטת מועצת הביטחון של האו"ם היא המכשול האמיתי לשלום ישראלי-פלסטיני.

יעקב מרגי: אם עד היום הפלסטינים סירבו להיכנס למשא-ומתן מדיני, למה שייכנסו היום, עם האשליה הזאת והרוח הגבית של ההחלטה האומללה הזאת של מועצת הביטחון?

יעקב מרגי: זו אותה מועצת ביטחון של האו"ם שקיבלה את ההחלטה הצינית הזאת; זו החלטה אחת מני רבות שהארגון הזה היה אמור למנוע; אותו ארגון שהיה אמור להיות מכובד ביותר, ארגון בין-לאומי רציני.

יעקב מרגי: רק שבועיים קודם לכן מזכ"ל האו"ם הפורש באן קי מון הודה בפעם הראשונה שבעשר שנות כהונתו בארגון הזה שולטת באו"ם הטיה מובנית נגד ישראל.

יעקב מרגי: כן, זו אותה קהילה בין-לאומית שלא שמענו את קולה כשהטרור הפלסטיני השתולל ברחובות ישראל; זו אותה קהילה בין-לאומית שלא שמענו ולא שומעים את קולה על הטבח, טבח העם המתחולל בסוריה, ומיליוני הפליטים הנוהרים לכל עבר, כן; לא שמענו את קולה על פשעי המלחמה המתרחשים שם יום-יום נגד אזרחים ובלתי מעורבים; זו אותה קהילה בין-לאומית שלא שמענו את קולה על המשבר ההומניטרי שקורה שם, בחורבן הגדול והנורא שיש בסוריה; זה אותה קהילה בין-לאומית שלא שמענו את קולה בעניין הזרמת הנשק למרצחים בדרום סודאן.

יעקב מרגי: והנה, הקהילה הזאת, שיכולה בהינף אצבע להתכחש להיסטוריה, להתכחש לערכים הארכיאולוגיים, להתכחש לדוקומנטים אותנטיים, ולקבוע שאין שום קשר היסטורי בין העם היהודי לבין ירושלים, לבין הכותל המערבי – אז אם לקהילה הבין-לאומית אין כבוד למוסד המכובד הזה, שנקרא האו"ם ומועצת הביטחון, ופעם אחר פעם מדרדרת את מעמדו וכבודו לתחתית שלא הייתה כמותה, מה לנו להתרגש מעוד החלטה עוינת שמונעת ממשוא פנים ואג'נדות פוליטיות צרות, ולא מהאינטרסים הגלובליים לקיים את העולם כעולם שלו, כעולם שפוי ורגוע.

יעקב מרגי: לסיכום, אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מכובדי השרים, צר לי גם שהשמאל הישראלי, שהיה צריך להתייצב כחומה בצורה מול החלטה אומללה זו, ולשים כרגע אינטרסים פוליטיים צרים הצדה, צהל ורקד על הגגות.

יעקב מרגי: ולא דיברנו עוד, לא הספקתי, כי יש רק שלוש דקות, על הצמד אובמה וקרי.

יעקב מרגי: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת יעקב מרגי.

יצחק וקנין: חמד עמאר, ואחריו – מירב, אני אאפשר לך.

יצחק וקנין: שלוש דקות לרשותך, אדוני.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, כבוד השר, בסוף השבוע ביקרתי ביישוב ירכא.

חמד עמאר: כבוד השר מכיר את היישוב טוב מאוד, אחרי שמשפחת זיאן קיבלה צו הריסה לבית שלה.

חמד עמאר: אני לא מצליח להבין, הגיע הזמן לטפל בדרוזים עכשיו?

חמד עמאר: הגיע הזמן להרוס את הבתים אצל הדרוזים?

חמד עמאר: זה מה שעושים עכשיו?

חמד עמאר: זה מה שעושות ועדות תכנון ובנייה?

חמד עמאר: זה התפקיד שלהן?

חמד עמאר: בפעם הקודמת שהגשנו הצעה לדיון מהיר כאן, אדוני היושב-ראש – הגשנו דיון מהיר כאן, בכנסת, על הנושא של הריסת בית ביישוב חורפיש.

חמד עמאר: נאמר לי כאן, על-ידי סגן השר, שר האוצר, שהבית שנהרס הוא מעבר לקו הכחול המתוכנן.

חמד עמאר: הבית שנהרס לא ייכנס לעולם לתוכנית ההרחבה של היישוב חורפיש.

חמד עמאר: אני ביקרתי בסוף השבוע בירכא.

חמד עמאר: הבית ייכנס, הוא בתוך הקו הכחול, הבית ייכנס לתוכנית המתאר העתידית של היישוב ירכא.

חמד עמאר: מעבר לבית מתוכננת שכונה ענקית, ועכשיו מתכננים אותה, אבל למה לבוא ולהרוס את הבית הזה?

חמד עמאר: למה להכניס את כל היישוב ירכא, בעצם את כל היישובים הדרוזיים – – –

עבדאללה אבו מערוף: – – –

חמד עמאר: – – – כל היישובים הדרוזיים עכשיו בנושא של הריסה.

חמד עמאר: הרי לפני שבועיים קיימנו ישיבה, אדוני היושב-ראש, עם מינהל התכנון.

חמד עמאר: חברי אכרם ואבו מערוף היו שם, ונאמר לנו באופן ברור שאנחנו הולכים להסדיר את כל הנושא של היישובים הדרוזיים, אז מה פתאום עכשיו מתחילים עם כל צווי ההריסה?

חמד עמאר: אתם יודעים מתי בפעם האחרונה, אדוני היושב-ראש, אושרה תוכנית מתאר בירכא?

חמד עמאר: בשנת 1985.

חמד עמאר: יותר מ-30 שנה לא אושרה תוכנית מתאר ביישוב ירכא, 30 שנה לא אושרה, 32 שנים לא אושרה תוכנית מתאר ביישוב ירכא; לא חולק מגרש לחייל משוחרר אחד משנת 2000.

חמד עמאר: עכשיו אפילו המכרז שיצא בירכא בוטל, כי לא הייתה הנחה של 90% – שבזכות השר יאיר לפיד, שאני חתמתי אתו על ההסכם, הצלחנו להוריד את זה ל-90%.

חמד עמאר: החתימה הייתה לפני יותר מארבע שנים, שלוש שנים בעצם – שלוש שנים, ועד היום, עד היום, המכרז בירכא לא יצא לפועל, כי לא הוסיפו את ה-90%.

חמד עמאר: אני שמעתי את שר האוצר עכשיו, והוא אמר שתהיה הנחה בירכא ב-90%.

חמד עמאר: נחכה למכרז הבא.

חמד עמאר: כי אני מנהל עכשיו, אדוני היושב-ראש, בבית-המשפט המחוזי בחיפה, משפט – לעצור את המכרז בשפרעם לשכונת חיילים משוחררים, כי הוא יצא במחיר מלא, ובירכא אנשים לא ניגשו, כי יצא במחיר מלא.

חמד עמאר: בואו נוריד את המחירים, בואו ניתן מה שממשלת ישראל הבטיחה ומה שהגענו להסכם עם יאיר לפיד, על 90% הנחה בפיתוח קרקע ועל 90% במחיר הקרקע.

חמד עמאר: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת חמד עמאר.

אלעזר שטרן: אתה קואליציה, חמד?

אלעזר שטרן: אתה בקואליציה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת חמד עמאר.

יצחק וקנין: תעלה חברת הכנסת מירב בן ארי, ואחריה – חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ.

יצחק וקנין: שלוש דקות לרשותך.

מירב בן ארי: תודה, אדוני היושב-ראש – אין שר, נכון?

מירב בן ארי: כנסת נכבדה, ראשית, אני חייבת לומר לך משהו, ידידי חבר הכנסת אבו מערוף, שאתה באמת חברי הטוב – נראה לי שכל ההצעה פה – לבוא דווקא לשר אוצר שהוא כל כך מגויס, אתה יודע, גם – – –

עבדאללה אבו מערוף: – – –

מירב בן ארי: לא, אני חייבת לומר, באמת, גם למגזר הערבי, גם למגזר הדרוזי – רק בשבוע שעבר שמענו באמת על ה-90% לחיילים המשוחררים הדרוזים.

מירב בן ארי: זאת אומרת, להגיש הצעת אי-אמון בעניין הזה, של התקציב, ובסופו של דבר כשהשר עולה – אני שמחה שהוא עלה, כי ככה הוא הציג את ההישגים שלנו, אבל אני אומרת לך, כמובן, אתה יודע, צריך לומר מה שחושבים, אבל בעניין הזה באמת יש שר אוצר שמגויס למגזר הערבי בכלל.

עבדאללה אבו מערוף: – – –

מירב בן ארי: ואני רוצה לומר עוד משהו – חבר הכנסת טיבי, תפנה רגע, שנייה, אני רוצה רגע להגיד משהו לחברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, רק משהו על הדיון שהיה היום בוועדה לקידום מעמד האישה, ולהגיד לך תודה על הדיון החשוב.

מירב בן ארי: אני רק במהלכו הבנתי שזו הייתה מין הצעה לסדר-היום.

מירב בן ארי: אבל מה שהדהים אותי זה כמות – –

עאידה תומא סלימאן: – – –

מירב בן ארי: כן.

מירב בן ארי: – – התגובות שהיו על העניין.

מירב בן ארי: אבל אני חייבת לומר לך, אדוני, שהיה דיון מאוד חשוב.

מירב בן ארי: אומנם אני הייתי חברת הקואליציה היחידה בדיון, אבל אני מניחה שכל נשות הקואליציה, ואני מניחה שגם הרבה, שלפחות חלק מהגברים די נדהמו מההצעה הזאת של לבוא ולשים – אני מניחה שאת בטח יודעת – איש דת וקאדי בוועדה להפסקת היריון.

מירב בן ארי: אני חושבת שאישה – – –

ענת ברקו: גם לשם הם צריכים להגיע, לרחם של הנשים – – –

מירב בן ארי: גם לשם.

בצלאל סמוטריץ': – – –

מירב בן ארי: אני חושבת שאישה שמגיעה כבר לסיטואציה הקשה הזאת – ואני באופן אישי, גם היה לי קשה לשבת שם, אני מודה, בעיקר בגלל המצב האישי שלי.

בצלאל סמוטריץ': – – –

מירב בן ארי: אישה שמגיעה – – –

בצלאל סמוטריץ': – – –

ענת ברקו: – – – זה מה שחסר?

מירב בן ארי: חבר הכנסת סמוטריץ, אישה שמגיעה כבר לנקודה שבה היא מחליטה, בכאב עצום, להפסיק היריון, אם בגלל שיקולים של – חלילה – של מקרים קשים, או אם חלילה בגלל, אתה יודע, שיקולים של בריאות, אני חושבת שכשהיא מגיעה, הדבר האחרון שהיא צריכה זה עוד הטפות מוסר.

מירב בן ארי: מה שהיא צריכה זה אנשים שיעזרו לה לעשות תהליך קצר ומהיר.

בצלאל סמוטריץ': רופא צריך להיות שם?

בצלאל סמוטריץ': – – –

מירב בן ארי: רופא יש, רופא יש.

מירב בן ארי: עובד סוציאלי יש.

בצלאל סמוטריץ': – – –

ענת ברקו: – – –

מירב בן ארי: כי אתה יודע ואני יודעת בדיוק מה ההשפעה שיש לאותה אישה.

מירב בן ארי: אני לא רוצה להאריך, אני רוצה להגיד לך תודה על הדיון החשוב הזה, ותודה לך שלא הייתה התנגדות אחת לעניין הזה.

מירב בן ארי: התנגדות – זאת אומרת, מהמקום שכולם הסכימו שההצעה הזאת מיותרת.

מירב בן ארי: תודה רבה.

יצחק וקנין: תודה לחברת הכנסת מירב בן ארי.

יצחק וקנין: יעלה בצלאל סמוטריץ.

יצחק וקנין: אתה יכול להתחיל מאיפה שהיא עצרה.

ענת ברקו: הצעה טיפשית, טיפשית.

מירב בן ארי: ברור, בגלל זה אמרנו – – –

ענת ברקו: כאילו אולי – – –

בצלאל סמוטריץ': מירב, אני אענה לך בהזדמנות אחרת, בלי נדר.

בצלאל סמוטריץ': אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, גברתי השרה, אני חוזר עכשיו ממעלה-אדומים, שם קיימנו את ישיבת – – –

חיים ילין: נו, סיפחתם או לא?

חיים ילין: אני מחכה לראות אם סיפחתם או לא.

יצחק וקנין: אני רק אציין שאחריך יעלה משה גפני.

יצחק וקנין: חבר הכנסת משה גפני נמצא פה?

קריאות: – – –

קריאה: תציין שהשרה יודעת – – – שהגישה את החוק – – –

בצלאל סמוטריץ': אני מתחיל מההתחלה.

בצלאל סמוטריץ': אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני חוזר עכשיו ממעלה-אדומים, שם קיימנו את ישיבת הסיעה שלנו, של הבית היהודי, ואני חושב שהוצאנו את הרכבת, הרכבת של חוק החלת הריבונות הישראלית על מעלה-אדומים, מהתחנה, ולהערכתי היא תגיע ליעד הסופי שלה הרבה יותר מהר ממה שאפשר לחשוב.

בצלאל סמוטריץ': זה מחבר אותי לנושא של הצעת האי-אמון של המחנה הציוני – יואל, אתה שומע, המחנה הציוני, יש דבר כזה: המחדל המדיני של ממשלת ישראל שהוביל להחלטת מועצת הביטחון של האו"ם.

בצלאל סמוטריץ': אני רוצה לדבר על המחדל המדיני הזה, שהביא את החלטת מועצת הביטחון ועל המחדל המדיני ארוך השנים שמביא עלינו את מערכת הלחצים המאוד-גדולה מצד הקהילה הבין-לאומית להתאבד ולהקים מדינת טרור ערבית בלב-לבה של ארץ-ישראל.

בצלאל סמוטריץ': המחדל המדיני הזה הוא העובדה שממשלת ישראל, בדגש על ממשלת הימין בראשותו של בנימין נתניהו, מדברת על חזון שתי המדינות כחזון וכביכול משדרת איזה קונסנזוס מעוות, מזויף, שקרי בחברה הישראלית, כאילו יש הסכמה מקצה לקצה שהפתרון לקונפליקט היהודי–הערבי שמתנהל כאן למעלה מ-100 שנות ציוני עובר דרך חלוקת הארץ.

בצלאל סמוטריץ': אז אדוני היושב-ראש, מה אנחנו רוצים מהעולם?

בצלאל סמוטריץ': אומר לנו העולם: הרי אם אתם מודים שלשם צריך לחתור, שזה הפתרון הצודק והראוי והמוסרי, אז תפסיקו בבקשה להתעסק בתירוצים של למה כן אבל לא עכשיו, כי ביטחון.

בצלאל סמוטריץ': אז במשך שנים הערבים מדברים על נרטיב של צדק ושל מוסר ואנחנו מדברים על תירוצים של ביטחון.

בצלאל סמוטריץ': על תירוצים של ביטחון יש תשובות: אפשר לתת עוד מטוסי F-35 ואפשר להגדיל את חבילת הסיוע ואפשר לממן את החץ ו"שרביט קסמים" ו"כיפת ברזל", אפשר לתת תשובות על בעיות ביטחון.

בצלאל סמוטריץ': זה מה שהביא את החלטת מועצת הביטחון.

בצלאל סמוטריץ': ביום, אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, שאנחנו נחזור לדבר על צדק ועל מוסר; נדבר על הזכויות ההיסטוריות והדתיות שלנו ביהודה ושומרון; נדבר על אבות האומה שלנו שקבורים במערת המכפלה; נאמר את האמת הפשוטה שזו ארץ שלנו – היינו בה, גדלנו בה, גורשנו ממנה בכוח הזרוע, ובחסדי שמים אדירים אנחנו חוזרים ומתקבצים אליה מארבע קצוות הארץ.

בצלאל סמוטריץ': ואנחנו מכניסי אורחים גדולים.

בצלאל סמוטריץ': אנחנו מתנהגים יפה גם למי שנמצא כאן יחד אתנו אף שהוא איננו יהודי והארץ איננה שייכת לו, אבל זו הארץ שלנו ואין ולא תקום מדינה ערבית בלב-לבה של ארץ-ישראל.

בצלאל סמוטריץ': אין מקום להגדרה לאומית אחרת בין הים לירדן מלבד זו היהודית.

בצלאל סמוטריץ': האחת היחידה ואין בלתה.

בצלאל סמוטריץ': העולם הוא בחלקו הגדול דתי, זה כתוב גם בכתבי הדת שלו, הוא יכיר בזה.

עאידה תומא סלימאן: זו דעתו של – – –

בצלאל סמוטריץ': חלקים אחרים של העולם יכירו את האמת שיש בזה.

בצלאל סמוטריץ': העולם מעריך אמת, הוא מעריך צדק, הוא מעריך טיעונים נכונים, הוא שונא תירוצים, ובצדק.

בצלאל סמוטריץ': יש משפט ידוע: אפשר לעבוד על קצת אנשים הרבה זמן, על הרבה אנשים קצת זמן, אי-אפשר לעבוד על כולם כל הזמן.

בצלאל סמוטריץ': אי-אפשר לעבוד על כולם כל הזמן.

בצלאל סמוטריץ': אי-אפשר להגיד שאנחנו רוצים מדינה פלסטינית אבל לא לעשות את זה, ואחר כך להתפלא כשהעולם מעביר החלטות שקוראות לנו לעשות את זה.

בצלאל סמוטריץ': אז רק אם אנחנו נחזור – ואני מקווה, אגב, שהממשלה הזאת – אמרתי שאני חוזר עכשיו ממעלה-אדומים – –

יצחק וקנין: תודה, אדוני.

בצלאל סמוטריץ': – – הממשלה הזאת, אדוני היושב-ראש, תתקן את המחדל המדיני הזה.

בצלאל סמוטריץ': היא תחיל את הריבונות על כל מרחבי יהודה ושומרון, תבהיר לערבים ולעולם שאין ולא תקום מדינה פלסטינית.

בצלאל סמוטריץ': אתם תראו שהעולם יקבל את זה.

בצלאל סמוטריץ': תודה.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת בצלאל סמוטריץ.

יצחק וקנין: יעלה יושב-ראש ועדת הכספים, חבר הכנסת משה גפני.

יצחק וקנין: שלוש דקות לרשותך, אדוני.

משה גפני: אדוני היושב-ראש, אני אנסה לתמצת את הדברים שלי.

משה גפני: כשאני שומע את חבר הכנסת סמוטריץ אומר שהארץ שלנו, אני רוצה להגיד לכנסת: גם כששמעתי על החלטת האו"ם וגם כשאני שומע את כל ההחלטות האחרות, אני מודאג.

משה גפני: מכיוון שבדיוק באותו זמן מקבל בג"ץ החלטה לפתוח מרכולים בשבת וגם הממשלה לא עונה תשובה על הדבר הזה.

משה גפני: מכיוון שחבר הכנסת סמוטריץ דיבר על כתבי הקודש אני רוצה להגיד בכנסת מה כתוב בתורה.

משה גפני: בתורה כתוב: "אם בחקתי תלכו – – – ונתתי שלום בארץ ושכבתם ואין מחריד".

משה גפני: המציאות הזאת שבה הארץ מובטחת לנו, לעם היהודי, זה בתנאי שנשמור את החוקים של התורה.

משה גפני: לכן כל הדיבורים שהארץ שלנו ולא שלנו – ברגע שלא מדברים מילה על הנושא הזה של המרכולים שהולכים להיפתח בשבת או דברים נוספים, מתערערת זכותנו על ארץ-ישראל והטענות נגדנו למה אנחנו כאן מקבלות ביטוי מאוד חריף ומאוד חמור מבחינת הדיאלוג שאנחנו מנהלים עם אומות העולם.

משה גפני: אבל אני רוצה לדבר על החלק הפשוט: מה המשמעות של העניין שהמרכולים בתל-אביב או בכל המקומות בארץ חס וחלילה ייפתחו בשבת?

משה גפני: אנחנו נהיה פה שני סוגי אנשים; גם ככה היום היה דיון בוועדת הכספים על פערי המעמדות בחברה: יהיו האנשים העשירים שהם יפעילו את המרכולים, הם ישבו בבית.

משה גפני: הם לא יצטרכו לבוא לעבוד.

משה גפני: הם יעסיקו אנשים בשבתות שלא יהיו להם לא משפחה, לא בית, לא ילדים, לא חיי חברה, לא שום דבר.

משה גפני: אם הם לא יעבדו בשבת, הם לא יתקבלו לעבודה.

משה גפני: אני מודאג מההיבט הדתי.

משה גפני: אני מודאג מההיבט שהארץ היא שלנו, שעומד פה חבר הכנסת סמוטריץ ואומר שהארץ שלנו – על סמך מה?

משה גפני: איפה "אם בחקתי תלכו"?

משה גפני: איפה כל הנושא הזה שבעצם הולכים להפוך את מדינת ישראל למדינה שאין לה שום זיקה ליהדות?

משה גפני: שבת היא הסמל של היהודים, שבת היא הסמל של היהדות, הולכים לפרוץ את זה.

משה גפני: ושקט.

משה גפני: ממשיכים להתווכח מה אמרו באו"ם.

משה גפני: בכלל לא חשוב מה אמרו באו"ם.

משה גפני: השאלה היא אם יש לנו זכות כאן?

משה גפני: אני רוצה לומר לך, אדוני היושב-ראש, אני מוטרד לא בגלל מה שקורה מסביב, לא בגלל מה שהאו"ם מחליט; אני מוטרד בגלל מה שקורה בתל-אביב.

משה גפני: אני מוטרד בגלל מה שקורה בממשלה, שזה עובר לידה, החלטת הבג"ץ לפתוח את המרכולים בשבת ולהפוך את העובדים היהודים, להפוך אותם לעבדים, שלא יהיו להם לא משפחה, לא בית, לא ילדים, לא שבת, לא יהדות.

משה גפני: מזה אני מוטרד לא מכל הדברים האחרים, שהם לא רלוונטיים לעניין הזה.

משה גפני: מה שרלוונטי זה "אם בחקתי תלכו – – – ונתתי שלום בארץ ושכבתם ואין מחריד – – – וחרב לא תעבר בארצכם".

משה גפני: יהיה שלום כאן אם תהיה שבת.

משה גפני: אם אין שבת יש מאבק.

משה גפני: מאבק נורא בין הערבים ליהודים, בין היהודים לבין עצמם.

יואל חסון: בגלל השבת?

משה גפני: בגלל השבת.

משה גפני: אני מבקש, אדוני היושב-ראש – – –

יצחק וקנין: משפט אחרון.

משה גפני: אני מסיים.

משה גפני: אני רוצה לפנות – – –

יואל חסון: תן לו שתי דקות להסביר את ההיגיון.

משה גפני: את ההיגיון אתה יודע, תאמין לי, אתה בחור חכם.

משה גפני: אני רוצה, ברשותך, אדוני היושב-ראש, להגיד מילה ליאיר לפיד.

משה גפני: מילה.

משה גפני: בשבוע שעבר היה פה חוק, והחוק הזה בעצם היה חוק בקונסנזוס: לתת ללומדי תורה וסטודנטים נזקקים, לתת להם מלגה – שזה דבר הומני, חברתי, מהמדרגה הראשונה, בלי אפליה ובלי כלום.

משה גפני: יאיר לפיד אומר כל הזמן שהוא טעה עם החרדים והוא רוצה לתקן את זה.

משה גפני: הוא רוצה לתקן את זה, וזאת הייתה הזדמנות הכי טובה שלו.

משה גפני: רוב חברי הכנסת – – –

מיקי רוזנטל: הוא טעה גם לפני.

משה גפני: לא חשוב.

משה גפני: רוב חברי הכנסת הצביעו בעד; זה באמת הומני, זה דבר שגם מעיד שאין לך שנאה כלפי קבוצה כלשהי.

משה גפני: באמת, בוועדת הכספים כולם הצביעו בעד.

משה גפני: הוא נתן הוראה, נדמה לי שזה הוא, הוא נתן הוראה שיש עתיד יצביעו נגד.

משה גפני: משל למה הדבר דומה?

משה גפני: אומרים חז"ל – חז"ל, נדמה לי – לצפרדע שרצה לעבור את הנהר עם העקרב.

משה גפני: העקרב היה על הגב של הצפרדע.

משה גפני: אמר לו הצפרדע, אבל אל תנשוך אותי באמצע.

משה גפני: הוא אמר לו, לא, גם אני רוצה לעבור את האגם.

משה גפני: נסעו שניהם באגם ובאמצע האגם העקרב נושך אותו, את הצפרדע, ושניהם טובעים.

משה גפני: לפני שהם טובעים אומר לו הצפרדע, למה נשכת אותי?

משה גפני: הוא עונה, אבל אני עקרב.

משה גפני: כולם היו בעד.

משה גפני: אתה אומר שאתה לא שונא אף אחד.

משה גפני: זה החוק שבו יש לך הזדמנות להוכיח – –

יצחק וקנין: תודה, אדוני.

משה גפני: – – קבל עם ועולם שהכול בסדר.

יצחק וקנין: המשל מובן.

משה גפני: אבל עקרב הוא עקרב.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת משה גפני.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת עיסאווי פריג', ואחריו – חבר הכנסת אבי דיכטר.

יצחק וקנין: שלוש דקות לרשותך, אדוני.

עיסאווי פריג': אדוני היושב-ראש, מכובדי השר יובל שטייניץ, מגיעה לך תודה על הביקור שערכת, ולא נרחיב, אבל עכשיו אתייחס לנושא אחר.

עיסאווי פריג': אני, חברים, שמעתי את חבר הכנסת – – –

יובל שטייניץ: דווקא תמשיך, עד שמישהו אומר לי תודה.

עיסאווי פריג': אבל סמוטריץ מחייב, והוא גנב את ההצגה.

יובל שטייניץ: סמוטריץ זה לא כמו – – –

עיסאווי פריג': שמעתי את חבר הכנסת סמוטריץ, שהכריז כאן, חבר הכנסת סמוטריץ הכריז שהרכבת יצאה מהתחנה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: יצאה מהפסים.

עיסאווי פריג': לא, מהתחנה.

עיסאווי פריג': עלתה על הפסים מזמן.

קריאה: – – –

עיסאווי פריג': עלתה על הפסים מזמן.

עיסאווי פריג': יצאה מהתחנה, והיא אמורה להגיע ליעד בקרוב, והבית הזה אמור להתחיל.

עיסאווי פריג': תראו, חברים, אני רוצה לחשוב אתכם קצת בראייה רוחבית: מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה החלטה.

עיסאווי פריג': הממשל האמריקני לא הטיל וטו, תרגם את המתווה, מה שהוא חושב, הלכה למעשה.

עיסאווי פריג': כמה בימין – רק לא הטיל וטו – קמו והתחילו לדבר עם עצמם.

עיסאווי פריג': עכשיו, מה התשובה של הסיעה השלטת בממשלה?

עיסאווי פריג': ראשי הממשלה בפועל, השר בנט והבית היהודי – התשובה שלהם נתקבלה.

עיסאווי פריג': היום הסיעה קיימה את ישיבתה במעלה-אדומים.

עיסאווי פריג': איזה התגרות, איזה תחרות, יפה.

עיסאווי פריג': הבית היהודי קיים את הישיבה, ישיבת סיעתו, במעלה-אדומים, כדי להכריז שהרכבת יצאה מהתחנה.

עיסאווי פריג': הוא אומר לעולם ולממשל האמריקני: על כל החלטה שאתם עושים, אנחנו נביא עוד הצעת חוק של סיפוח.

עיסאווי פריג': עשינו חוק ההסדרה, החלטתם מה שהחלטתם?

עיסאווי פריג': אצבע בעין, נביע את הסיפוח השני.

עיסאווי פריג': תקבלו עוד החלטה?

עיסאווי פריג': נביא עוד סיפוח.

עיסאווי פריג': על זה אני אומר לכם – אדוני היושב-ראש, אני לא אאריך – שיש שני דברים שקשה לשנות אותם: היקום, והטמטום.

עיסאווי פריג': חבורת מטומטמים.

עיסאווי פריג': תודה, אדוני.

קריאה: – – –

עיסאווי פריג': מה לעשות?

עיסאווי פריג': ככה – – –

קריאה: לא יפה – – –

יצחק וקנין: זה ביטוי לא פרלמנטרי.

יצחק וקנין: מה לעשות.

יצחק וקנין: אדוני, חבר הכנסת עיסאווי פריג', יש ביטויים יותר יפים להשתמש בהם.

יצחק וקנין: להגיד: חבורת מטומטמים – רק תגיד את מי כללת, מי בחבורה, מי לא בחבורה.

עיסאווי פריג': מכניסים אותנו לתהום.

יצחק וקנין: תודה, אדוני.

יצחק וקנין: תודה.

יצחק וקנין: ביטוי לא מכובד.

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת עיסאווי פריג'.

יצחק וקנין: יעלה חבר הכנסת אבי דיכטר, יושב-ראש ועדת החוץ והביטחון.

יצחק וקנין: אחריו – יסכם את הדיון חבר הכנסת נפתלי בנט.

יצחק וקנין: אם הוא לא יהיה פה, נחפש שר אחר שיסכם את הדיון.

יצחק וקנין: שלוש דקות, אדוני, לרשותך.

אבי דיכטר: אדוני היושב-ראש, אדוני השר, חברי חברי הכנסת, אנחנו רואים בהצעות האי-אמון האלה, שומעים את הזעקה של המחנה הציוני – מחדל ביטחוני, ושומעים על פשעי מלחמה בסוריה – צועקים יש עתיד; כישלון מודיעיני של מדיניות החוץ – מייללים במרצ, אבל כולם מסרבים להצביע על הסכנה כאן, בבית, אדוני היושב-ראש, בבית הזה, בכנסת ישראל.

אבי דיכטר: אני אומר לך, הונח צלם בהיכל.

אבי דיכטר: נזרק לכאן ראש חזיר לתוך מסגד.

אבי דיכטר: מדי יום שני נכנס למליאת הכנסת מחבל, מתיישב מטרים ספורים מאחורי גבו של ראש ממשלת ישראל.

אבי דיכטר: שעות אחדות קודם לכן, אותו מחבל נופל על צווארו של רב-מרצחים שרצח ישראלים, יושב בכלא, והמחבל הזה מגיע לבקר אותו, יעני מגיע לבקר אותו בכלא.

אוסאמה סעדי: אתה מדבר כמו דוקטור.

אוסאמה סעדי: בית-משפט עוד לא הרשיע אותו.

אוסאמה סעדי: תתבייש, באמת טמטום.

אבי דיכטר: בשני המקרים מנצל המחבל, נקרא לו להלן "המח"כבל", באסל גטאס, מנצל את חסינותו כדי להיכנס ללא בדיקה ביטחונית.

אוסאמה סעדי: – – –

אבי דיכטר: כמה פעמים הבריח – – –

יצחק וקנין: נא לא להפריע לדובר.

אבי דיכטר: כמה פעמים הבריח אותו מחבל – – –

יצחק וקנין: נא לא להפריע לדובר.

אוסאמה סעדי: אבל מה שהוא אומר זה הסתה.

יצחק וקנין: זכותו הלגיטימית לומר מה שהוא חושב.

קריאה: שידבר לפחות – – –

אבי דיכטר: כמה פעמים, אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, כמה פעמים הבריח אותו מחבל כלי טרור לרב-המחבלים בכלא?

אבי דיכטר: איזה פיגועים ביצעו מחבלים שקיבלו הנחיות באמצעות מכשיר הסלולר שהבריח אותו גטאס לכלא?

אוסאמה סעדי: על מה הוא מסית?

אוסאמה סעדי: אדוני היושב-ראש, זו הסתה.

אוסאמה סעדי: זו הסתה.

יצחק וקנין: אדוני, לא תפריע לו לדבר.

אוסאמה סעדי: אבל הוא מסית.

יצחק וקנין: אתה לא תפריע לו לדבר.

יצחק וקנין: אני אוסיף לו זמן, ואני אבקש לא להפריע.

יצחק וקנין: זאת זכותו הלגיטימית לומר את מה שהוא רוצה.

אוסאמה סעדי: – – –

קריאות: – – –

אוסאמה סעדי: הסתה פרופר.

קריאות: – – –

אבי דיכטר: אדוני היושב-ראש, אני שואל ותוהה מה עוד העביר המחבל גטאס לרב-מרצחים בכלא לפני שנתפס על חם כאחרון העבריינים.

אבי דיכטר: במכתב ליושב-ראש הכנסת כותב היועץ המשפטי לממשלה: ב-20 בדצמבר התייצב גטאס לחקירה בלהב 433, ולאחר שהכחיש כי העביר דבר מה לאסירים, הוטחו בפניו הממצאים.

אבי דיכטר: ממשיך היועץ המשפטי וכותב: בחקירתו מסר גטאס את הדברים הבאים: הוא אישר כי העביר מעטפות לאסירים הביטחוניים, אבל לא היה מודע לכך שהמעטפות הכילו סלולריים.

אבי דיכטר: אני אומר לך, אם הוא מדבר אמת, אז מצבו ומצבנו חמור שבעתיים; האיש ניצל את חסינותו כדי להעביר – או להיות תיבת דואר – למפעיל חבלה, ואני שואל: אם היו נותנים לו חומר נפץ, הוא היה מעבר?

אבי דיכטר: מעביר.

אבי דיכטר: אם היה מקבל חומר כימי כדי לנטרל סוהרים ולארגן בריחה המונית של מחבלים מהכלא, הוא היה מכניס?

אבי דיכטר: מכניס, והיה חי עם זה בשלום.

אבי דיכטר: ואם לכנסת – לכנסת, אדוני היושב-ראש – היו נותנים לו מעטפה עם אקדח?

אבי דיכטר: אני בדקתי, אקדח שוקל כמו 12 מכשירי סלולר.

אבי דיכטר: ואז אני שואל, איך המחבל גטאס לא מעז לבדוק בציציות, לא של המוֹסר, ולא של המוּסר, ומעביר את הדברים כמות שהם?

אבי דיכטר: תראה, בכל פרלמנט בעולם לא היו דנים בהסרת חסינותו, היו דנים בהסרת ראשו, אם בכלל היה מתקיים שם דיון על הדבר הזה.

אבי דיכטר: אדוני היושב-ראש, הפתגם בערבית אומר בשפה הכי פשוטה: (אומר בערבית ומתרגם:) זנב הכלב נשאר עקום גם אם ינסו ליישר אותו ב-100 תבניות.

יצחק וקנין: נא לסיים.

אבי דיכטר: אני תוהה רק, איך זה שבאופוזיציה פה – אף מילת גנאי, אף מילת אי-אמון בחבר הכנסת הזה שהפך להיות מחבל?

יואל חסון: למה אתה מכליל?

יואל חסון: אל תגיד שכל האופוזיציה.

יצחק וקנין: תודה, אדוני.

אבי דיכטר: ואני שואל, האם אין לכם קווי יסוד?

אבי דיכטר: כל דבר אתם יכולים לעכל?

אבי דיכטר: אתם יודעים מה?

אבי דיכטר: מילה אחת: תתביישו.

קריאה: אדוני היושב-ראש – – –

יצחק וקנין: תודה לחבר הכנסת דיכטר.

יצחק וקנין: יעלה שר החינוך, השר נפתלי בנט, ויסכם את הדיון.

קריאה: – – – סיפוח עכשיו.

קריאה: – – –

קריאה: יאללה, לספח.

יואל חסון: בנט, לא רק מעלה-אדומים, הכול.

יואל חסון: ב-20 בחודש זה רק ייתן לך אישור אולי, תספח.

נפתלי בנט: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת.

נפתלי בנט: צעקות הסיפוח אינן במקום, כי אתה לא יכול לספח משהו ששייך לך.

נפתלי בנט: סיפוח – הטרמינולוגיה הבין-לאומית מדברת על סיפוח של מדינה שהיא לא שלך.

נפתלי בנט: עכשיו, אולי אני ארענן את זיכרונכם, אנשי המחנה הציוני, זה די מפתיע שאני צריך לרענן, כי סך הכול, אבות התנועה, תנועת העבודה, ידעו את הדברים היטב, אבל אם יש צורך, אני אשמח לעשות את זה – גם מבחינה חוקית, ובוודאי ובוודאי מבחינת הזכות ההיסטורית, ארץ-ישראל כולה היא שלנו.

נפתלי בנט: אני אזכיר לכם.

נפתלי בנט: ב-1917 הבריטים שחררו – ניצחו במלחמה את האימפריה העות'מאנית, שחררו את הארץ הזאת, והזכויות המשפטיות עברו בעצם אליהם.

נפתלי בנט: העות'מאנים התאדו.

נפתלי בנט: ב-1917, בהצהרת בלפור, הם העניקו גם את עבר הירדן המערבי וגם את עבר הירדן המזרחי לעם היהודי, אבל הסיפור הזה אושרר ב-1920, וחבר הלאומים העניק את זה לעם היהודי.

נפתלי בנט: אגב, גם את הצד המזרחי.

נפתלי בנט: ב-1922, צריך לדעת, ששר המושבות – נדמה לי שר המושבות דאז צ'רצ'יל חתך, ובעצם ויתר על 70%-60% מהשטח, והעביר את זה למה שנקרא טרנס-ג'ורדן.

נפתלי בנט: אוקיי.

נפתלי בנט: אז התקדמנו, ובעצם מבחינת הזכויות החוקיות של ארץ-ישראל המערבית – שייכות ליהודים מהירדן ועד הים.

נפתלי בנט: ב-1947 הייתה הצעה, הצעת חלוקה, אבל כמו כל חוזה, אם יש הצעה ואין קיבול, יודעת את זה חברת הכנסת סויד, אין עסקה.

נפתלי בנט: למעשה, הערבים ביטלו את האפשרות הזאת, לכן, לא הייתה עסקה והייתה מלחמה.

נפתלי בנט: בתום המלחמה הגענו לגבולות של 1949, סוף מלחמת העצמאות, תחילת 1949.

נפתלי בנט: במהלך מלחמת העצמאות, ירדן, שלא היו לה שום זכויות על ארץ-ישראל, הרי היא עצמה הייתה יצירה מאוד מלאכותית וחדשה, כבשה בלא דין את השטח.

נפתלי בנט: 19 שנה אחר כך, מדינת ישראל שחררה את השטח, שהיה כבוש בלא משפט, מהירדנים, ולכן אין בכלל בסיס לטיעון פלסטיני בעניין הזה, וזה על-פי החוק הבין-לאומי.

נפתלי בנט: כמובן, יש משהו שקודם בהרבה לחוק הבין-לאומי, וזו הזכות ההיסטורית.

נפתלי בנט: אני מזכיר לכם שבמגילת העצמאות דוד בן-גוריון מדבר על זה, נכון?

נפתלי בנט: מתוקף זכותנו ההיסטורית.

נפתלי בנט: עכשיו אם מישהו היום עולה ל-CNN וחלילה מדבר על זכות היסטורית, אומרים: אתה משיחי, אתה לא רציונלי, אתה הזוי.

נפתלי בנט: מה זה התנ"ך?

רויטל סויד: מה היית עושה עם 2.5 מיליון – – – מה אתה עושה אתם?

יוסי יונה: – – –

נפתלי בנט: אני אומר לך, חברת הכנסת סויד, לכו לאבות תנועת העבודה, תלמדו מהם מה זה הבסיס התנ"כי.

רויטל סויד: מה אתה עושה אתם?

נפתלי בנט: אתם שואלים שאלה לגיטימית – שלום לך השר.

נפתלי בנט: אתם שואלים שאלה לגיטימית: מה עושים עם הערבים, מה עושים עם הערבים.

נפתלי בנט: אז אם אתם עוד לא מכירים את התוכנית, הנה, להלן תוכניתי – תוכנית הריבונות.

נפתלי בנט: היא מורכבת מארבעה יסודות.

נפתלי בנט: היסוד הראשון הוא החלת החוק הישראלי על השטחים הישראליים, מה שנקרא שטחי C, ששם חיים 450,000 יהודים, ורק 70,000–80,000 ערבים.

נפתלי בנט: שם אנחנו – – –

רויטל סויד: רגע, היית נותן להם תעודת זהות?

נפתלי בנט: המתיני.

נפתלי בנט: להם את מציעה אזרחות ישראלית מלאה.

נפתלי בנט: 70,000 על שמונה מיליון, זה פחות מ-1%.

נפתלי בנט: זה לא מזיז לדמוגרפיה, לא כלום.

נפתלי בנט: הלאה, שטחי A ו-B.

נפתלי בנט: רגע, נלך לעזה.

נפתלי בנט: בעזה יש לךְ פלסטין.

איילת נחמיאס ורבין: נשמע רע.

נפתלי בנט: בזכות אנשים טובים בקדימה שתמכו בלהעביר את עזה, לסגת לגבולות 1967, לגרש – הנה, גם צחי הנגבי מקדימה היה בעד הדבר הזה – –

קריאות: – – –

איילת נחמיאס ורבין: זה נשמע רע.

נפתלי בנט: – – העברנו – – –

קריאות: – – –

חיים ילין: מה עם נתניהו, מה עם ביבי?

קריאה: – – –

נפתלי בנט: אתם אמרתם.

נפתלי בנט: זה – אתם אמרתם.

צחי הנגבי: – – –

נפתלי בנט: צחי.

נפתלי בנט: הליכוד – צודק, אני מתקן את עצמי, צודק.

נפתלי בנט: השר צחי הנגבי צודק, זה היה הליכוד.

נפתלי בנט: הליכוד הקים בעזה מדינה פלסטינית, נכון.

נפתלי בנט: עכשיו, מה זה תנאים של מדינה, בואו נחשוב ביחד.

נפתלי בנט: התנאים הם: גבול מוכר ומוגדר – יש את זה בעזה, אין את זה ביהודה ושומרון; יש גבול.

נפתלי בנט: חזרנו לגבולות 67', הוצאנו את הצבא – זה התנאי השני.

נפתלי בנט: מה התנאי השלישי: גירשנו 8,000 יהודים בצורה נבזית.

רויטל סויד: לא ענית מה אתה עושה עם 2.5 מיליון – – –

נפתלי בנט: תכף אני מגיע.

נפתלי בנט: והרביעי: כוח צבאי, ואכן יש להם כוח צבאי.

נפתלי בנט: לכן יש פלסטין.

נפתלי בנט: יש שתי מדינות לשני עמים: יש פלסטין ויש ישראל.

נפתלי בנט: המרכיב השלישי, רבותי, זה אוטונומיה מורחבת ביהודה ושומרון, בשטחי A ו-B.

עיסאווי פריג': באיזה זכות – – –

נפתלי בנט: עכשיו למה, למה לא מדינה?

נפתלי בנט: אתם אומרים מדינה, גם ראש הממשלה אומר מדינה, גם לפיד אומר מדינה – כולכם אומרים מדינה.

נפתלי בנט: כמה דברים: הרי תשאלו מה כבר ההבדל בין מדינה מפורזת לאוטונומיה מורחבת, נכון?

נפתלי בנט: שאלה.

נפתלי בנט: בואו ואגיד לכם בדיוק, וחשוב שכולם יודעים כי אני לא חושב שאנשים מכירים.

נפתלי בנט: מדינה היא מדינה היא מדינה.

נפתלי בנט: מדינה, once היא נוצרה – זה כמו ביצה קשה, אתה לא יכול to unboil, אתה לא יכול להחזיר את זה אחורנית.

נפתלי בנט: עכשיו, גם אם קמה מדינה, תקשיבו טוב, קמה מדינה, תוך התחייבות – חבר הכנסת לפיד, אני חושב זה מאוד חשוב, מה שנקרא אח.

נפתלי בנט: אני מסביר פה את הסוגיה של המורכבות למה אי-אפשר ללכת על מדינה פלסטינית.

יוסי יונה: – – –

חיים ילין: מה הבדל – – –

קריאות: – – –

רויטל סויד: – – –

נפתלי בנט: לא, לא.

נפתלי בנט: זה חשוב.

עיסאווי פריג': – – –

נפתלי בנט: זה חשוב.

נפתלי בנט: ראו, שואלים: אתה, בנט, אומר: אוטונומיה מורחבת, אתם אומרים: מדינה מינוס, מה ההבדל?

נפתלי בנט: יש הבדל עצום.

נפתלי בנט: יש הבדל.

רויטל סויד: 2.5 מיליון – – –

נפתלי בנט: הם יחיו ברשות הפלסטינית.

נפתלי בנט: מדינה, גם אם היא לוקחת על עצמה מחויבות להיות מפורזת, ואז היא קמה, ואז היא מפרה את המחויבות – כמו כולנו; אגב, כל מדינה היא בהפרה של עשרות אמנות, זה מקובל – היא עדיין נשארת מדינה.

נפתלי בנט: you can't undo it, אתה לא יכול לעשות כפתור undo אם היא מפרה את תנאי הפירוז.

נפתלי בנט: אז חטפת מדינה וזהו.

נפתלי בנט: אז בסדר, היא אמרה שהיא תהיה מפורזת, בפועל היא לא מפורזת – מה תעשו?

נפתלי בנט: עכשיו, אני יודע שיש לכם במפלגת העבודה אמון עצום בפלסטינים, שהוכיחו את עצמם פעם אחר פעם.

נפתלי בנט: אבל האמת, כולנו יודעים: לא תקום מדינת פלסטין.

נפתלי בנט: על מי אנחנו עובדים?

נפתלי בנט: ועוד בהסכם.

נפתלי בנט: תראו לי, עכשיו או בעוד 1,000 שנה, את המנהיג הפלסטיני שיוותר על ירושלים ואת המנהיג הישראלי שיוותר על ירושלים – אף שהיה, אהוד ברק, אבל זה לא יקרה.

נפתלי בנט: אני יודע שהנושא של הצעת האי-אמון זה ההידרדרות הבין-לאומית שלנו.

נפתלי בנט: רבותי, אני אגיד לכם מהיכן ההידרדרות הבין-לאומית שלנו:

נפתלי בנט: זה נובע מסכיזופרניה; זה נובע מזה שמצד אחד אנחנו אומרים: פלסטין, פלסטין, פלסטין, ומצד שני בונים.

נפתלי בנט: אני מבין את זה.

נפתלי בנט: והעולם – רבותי, חייתי חמש שנים בארצות-הברית.

נפתלי בנט: הייתי באוקלהומה, ובג'ורג'יה, ובנברסקה, ובוויסקונסין.

נפתלי בנט: אני מכיר את אמריקה.

נפתלי בנט: זה בסדר גמור להגיד באמריקה דברים קשים; אתה יכול להגיד משהו שלא מוצא חן.

נפתלי בנט: איפה אתה נופל?

נפתלי בנט: כשאין לך האינטגריטי, כשאתה מזגזג ולא אומר את האמת.

נפתלי בנט: הגיע הזמן לומר את האמת.

נפתלי בנט: ולכן, כל סיעות הקואליציה מובילות עכשיו מהלך – זה לא מהלך של הבית היהודי, רבותי.

נפתלי בנט: זה לא מהלך של הבית היהודי, זה מהלך של הליכוד, וישראל ביתנו, וכולנו וש"ס.

נחמן שי: זה מהלך מטורף.

נפתלי בנט: והמהלך נקרא: מעלה-אדומים תחילה.

נחמן שי: מהלך מטורף.

נפתלי בנט: מה הרעיון?

נפתלי בנט: הרעיון הוא פשוט: 50 שנה אנחנו יושבים במעלה-אדומים ובשטחי C תחת שלטון צבאי.

נפתלי בנט: המהלך בסך הכול אומר: רבותי, אחרי 50 שנה הגיע הזמן לקבל החלטה להפסיק את הדבר המוזר הזה של שלטון צבאי על כמעט חצי מיליון ישראלים.

נפתלי בנט: ואני מצפה מכל שרי הממשלה – אני אומר את זה גם לך, ידידי צחי הנגבי; אנחנו מצפים מכל שרי הממשלה להתקדם במהלך הטבעי הזה.

נפתלי בנט: לא ראוי ששרי ממשלה שהיא ממשלה לאומית לא ילכו לאור הקו הלאומי הטבעי כל כך.

נחמן שי: תלמד את צחי – – –

נפתלי בנט: עכשיו תראו, שלושה תקדימים יש לנו: לוי אשכול – לא מהליכוד, מהעבודה, מהמערך, ממפא"י – החיל את החוק הישראלי על ירושלים, והעולם צעק וצעק, אבל ירושלים שלנו.

נפתלי בנט: אחר כך בא יצחק רבין; יצחק רבין – לא יצחק שמיר.

נפתלי בנט: מי הקים את מעלה-אדומים?

נפתלי בנט: יצחק רבין הקים את מעלה-אדומים.

נפתלי בנט: אתם מעלים על דעת

נפתלי בנט: כם שהוא לא היה מחיל את החוק הישראלי על מעלה-אדומים?

נפתלי בנט: מה אתם מדברים, מזמן.

נפתלי בנט: הבן-אדם השלישי זה מנחם בגין.

נפתלי בנט: מנחם בגין, באומץ לב נגד אומרי השחורות, רואי השחורות – עמד פה: שמעון פרס, זכרו לברכה, ואמר, אתה מביא אותנו להיות מדינת פַּריה, מדינה מצורעת, יחרימו אותנו.

נפתלי בנט: זה מהדהד, ואני מאוד מכבד, ומאוד כיבדתי ואהבתי את שמעון פרס.

נפתלי בנט: הייתה פה להקה שאמרה לבגין: שלא תעז להחיל את החוק על רמת-הגולן, יהיה בידוד בין-לאומי.

נפתלי בנט: אבל הוא לא פחד.

נפתלי בנט: ולכן, היום אנחנו חוזרים לדרך אשכול, היום אנחנו חוזרים לדרך רבין, היום אנחנו חוזרים לדרך בגין.

נחמן שי: דרך האבות.

נפתלי בנט: ועוד בחודש הזה אנחנו, כל סיעות הקואליציה – הנה יואב קיש, אחד מהמובילים הגדולים של החוק הזה – –

יואב קיש: צריך רק לחכות ל-20 בינואר, זה הכול.

נפתלי בנט: – – מביאים, ובעזרת השם נביא להחלת החוק במעלה-אדומים תחילה, אחר כך בבקעת-הירדן, וגוש-עציון, ואריאל, ועפרה, ובית-אל, ועל כל שטחי C, כי הגיע הזמן לקחת את גורלנו בידנו.

נפתלי בנט: עכשיו אני רואה את הסכמי עזה ויריחו תחילה.

נפתלי בנט: הופיעה שם התחייבות של הערבים להפסיק את הטרור, לסיים את הסכסוך בדרכי שלום, לשנות את האמנה הפלסטינית.

נפתלי בנט: מה קיבלנו?

נפתלי בנט: טרור, מלחמה ואמנת "חמאס".

נפתלי בנט: אז עכשיו הגיע הזמן לעשות rewind.

נפתלי בנט: רציתם עזה ויריחו תחילה?

נפתלי בנט: נקבל מעלה-אדומים תחילה.

נפתלי בנט: רציתים שנברח בגלל הטרור?

נפתלי בנט: אנחנו נחזור לכאן בגלל הצדק.

נפתלי בנט: רבותי, אחרי 50 שנה, בואו נגיד את האמת – זה או ריבונות או פלסטין.

נפתלי בנט: או ריבונות או פלסטין.

נפתלי בנט: כולם פה בחדר יודעים את זה.

נפתלי בנט: הגיע הזמן להפסיק את המשחקים – או ריבונות או פלסטין.

אראל מרגלית: – – –

נפתלי בנט: אנחנו היום מתחילים לתקן את תבוסתנות אוסלו, את חרפת ההתנתקות ואת נזקי נאום בר-אילן.

נפתלי בנט: זה או ריבונות או פלסטין.

נפתלי בנט: אבל יש פה גם גמילה – תהליך גמילה ממשיחיזם.

נפתלי בנט: במשך 23 שנה יש משיחיות מסוכנות שאחזה בנו, משיחיות אוסלו, משיחיות הזרקת מדינת פלסטין ללב הארץ שלנו, ואני מאוד שמח שהציבור נגמל, וברוב מוחץ הציבור תומך – –

דב חנין: – – –

נפתלי בנט: – – ולמעשה – למעשה, חבר הכנסת חנין, אני מאוגף – 40% מהציבור איגף אותי מימין; הם בעד החלת החוק לגמרי, על כל יהודה ושומרון.

נפתלי בנט: אני חושב שזה שגוי.

דב חנין: – – –

קריאות: – – –

נפתלי בנט: אבל אתה יודע, אתה נמצא באמצע, בין הימין לבין השמאל, לכן היום אני מוצא עצמי היום במפלגת מרכז, כי אלה בימין רוצים סיפוח מלא; אלה בשמאל – פלסטין.

נפתלי בנט: דרך האמצע – –

קריאות: – – –

נפתלי בנט: – – דרך המלך היום זה החלת החוק; הפסקת השלטון הצבאי בשטחי C ובכלל ביהודה ושומרון.

אראל מרגלית: מי אמר?

נפתלי בנט: לא הגיע הזמן להפסיק את השלטון הצבאי?

אראל מרגלית: איך אתה יודע?

נפתלי בנט: אני רואה.

נפתלי בנט: 40% ביום שישי בסקר רשת ב', 40% מהציבור בעד סיפוח מלא.

נפתלי בנט: אני מתנגד.

נפתלי בנט: אני בעד החלת החוק רק בשטחי C.

אראל מרגלית: במקום שנלך יחד על שתי מדינות, על שלושה גושי התיישבות, ואנחנו ניתן את הכתף, עם פול ביטחוני בירדן – – –

נפתלי בנט: אני לא מעלה על דעתי, חבר הכנסת מרגלית, שאתה, איש מפלגת העבודה – אתה באמת מביא את המסורת, את המורשת של מפלגת העבודה.

נפתלי בנט: תראה לי פעם אחת שאַלון – תראה לי פעם אחת שרבין דיבר על מדינת פלסטין.

נפתלי בנט: פעם אחת.

נפתלי בנט: תראו לי.

אראל מרגלית: רבין דיבר.

נפתלי בנט: מישהו פה מוכן לומר שרבין רצה להקים מדינת פלסטין בלב הארץ?

נפתלי בנט: תראו לי פעם אחת שרבין היה מעז לדבר על מסירת העיר העתיקה.

אראל מרגלית: – – – זמן – – –

נפתלי בנט: לאן הגעתם?

נפתלי בנט: שאהוד ברק שלכם הולך ומחלק את העיר העתיקה, מוכן למסור את זה?

נפתלי בנט: על איזה סרט אתם מדברים?

אורי אריאל: את הר-הבית.

קריאות: – – –

נפתלי בנט: את הר-הבית הוא היה מוכן.

נפתלי בנט: למה אנחנו פה?

נפתלי בנט: אנחנו פה כמו שבדיה?

נפתלי בנט: אנחנו פה – מה קרה לכם?

נפתלי בנט: לאן הגעתם?

קריאות: – – –

אראל מרגלית: אנחנו המפלגה – – –

נפתלי בנט: לאן הגעתם?

נפתלי בנט: אנחנו עכשיו מציינים 50 שנה לשחרור ירושלים.

נפתלי בנט: איך יכול להיות שמפלגת העבודה, אנשים שהולכים בדרכו של בן-גוריון, איך יכול להיות?

נפתלי בנט: תצאו – יש לכם הזדמנות לצאת מהמשיחיזם המסוכן הזה, וההזדמנות הגיעה.

נפתלי בנט: יש חיבור של שלושה כוחות: שינוי מנהיגות בארצות-הברית, התפרקות העולם האסלאמי והערבי והיחלשות מערב אירופה, והם יוצרים לנו חלון מאוד מאוד קצר.

נפתלי בנט: אבל אני רוצה לספר לכם על רגע היסטורי, רגע לא רציונלי – תראו איך הלא-רציונלי הוא הכי רציונלי.

נפתלי בנט: במרס 48' – – –

תמר זנדברג: מה עם השביתה מחר?

תמר זנדברג: אתה שר החינוך, לא?

נפתלי בנט: תקשיבי.

תמר זנדברג: מחר השביתה.

תמר זנדברג: מה עם השביתה?

נפתלי בנט: אנחנו מטפלים גם בזה, ותאמיני לי – רוצים קצת חינוך?

נפתלי בנט: אני אגיד לכם מה קורה בחינוך.

קריאות: – – –

נפתלי בנט: בחינוך, אחרי עשור של הידרדרות במדעים ומתמטיקה, אנחנו בזינוק.

נפתלי בנט: יש לי כבר תוצאות ראשוניות; לראשונה אנחנו מכניסים בחינוך אנגלית דבוּרה בהיקף גדול; השקעה מסיבית במגזר הערבי, כי הזנחנו – הזנחה של שנים של המגזר הערבי.

תמר זנדברג: מה עם ערכים?

נפתלי בנט: אנחנו גם מכניסים ערכים, ערכים מצוינים, של ציונות, של יהדות, של דמוקרטיה.

תמר זנדברג: משכורת – – –

קריאות: – – –

נפתלי בנט: אני חושב שאחרי עשרות שנים של בעיות קשות בתשלומי משכורת אנחנו היום מצמצמים – לא נפתור את זה לגמרי, כי זו המערכת הגדולה ביותר.

נפתלי בנט: אבל אני רוצה לחזור לספר לכם על דוד בן-גוריון – חודש מרס 48' היה חודש שחור.

נפתלי בנט: לא צריך?

נפתלי בנט: אני אשאיר את זה לפעם הבאה.

תמר זנדברג: – – –

יולי יואל אדלשטיין: השר משאיר את כולנו במתח, אבל נכבד את רצונו.

קריאה: – – – אל תזוז.

נפתלי בנט: לא לזוז?

נפתלי בנט: לא לזוז.

נפתלי בנט: תראו, אני יודע, אתם רוצים בחירות.

נפתלי בנט: בוז'י, חבר הכנסת הרצוג, קרא לגשת לבחירות.

נפתלי בנט: הרי למה הולכים לבחירות?

נפתלי בנט: כדי לממש מצע, נכון?

נפתלי בנט: מה היה השלט המרכזי של מפלגת העבודה בבחירות הקודמות – ראיתי אותו בצומת רעננה?

נפתלי בנט: סייעת שנייה בגני-הילדים.

נפתלי בנט: ראיתי את זה בכל מקום: תבחרו מפלגת העבודה בשביל סייעת שנייה.

נפתלי בנט: מה תעשו בבחירות הקרובות?

נפתלי בנט: הבאנו סייעת שנייה לכל גני-הילדים, מה תעשו?

קריאות: – – –

נפתלי בנט: אמרתם: צמצום פערים.

נפתלי בנט: מה לעשות?

נפתלי בנט: אנחנו מצמצמים את הפערים.

קריאות: – – –

נפתלי בנט: מה תעשו?

נפתלי בנט: נגמרה לכם האג'נדה.

אראל מרגלית: – – –

נפתלי בנט: אז אני מציע, חבר הכנסת מרגלית, חברת הכנסת נחמיאס: תגישו לי את המצע שלכם, ונממש, כי אנחנו יודעים לעבוד.

נפתלי בנט: זה מה שאנחנו עושים.

נפתלי בנט: כאן אנחנו עובדים.

קריאות: – – –

נפתלי בנט: אז תגישו לנו את המצע.

נפתלי בנט: אנחנו נממש.

נפתלי בנט: ביטן, אני יכול לרדת?

יולי יואל אדלשטיין: יכול.

יולי יואל אדלשטיין: רצוי אפילו.

תמר זנדברג: איפה הילדים מחר בבוקר?

תמר זנדברג: מה נעשה מחר בבוקר?

נפתלי בנט: לסיכום, אני רוצה לברך את כל חברי הקואליציה, ואני גם מצפה ממפלגות האופוזיציה – יחד, כולנו יחד, בסוף החודש הזה נחיל את החוק הישראלי על מעלה-אדומים, ונסיים – אני בטוח שבוז'י יתמוך, ואראל מרגלית יתמוך, וגם את.

קריאות: – – –

נפתלי בנט: אני בטוח שיאיר לפיד ומאיר כהן יודעים שזה הדבר הנכון.

נפתלי בנט: אנחנו נסיים את השלטון הצבאי ביהודה ושומרון.

נפתלי בנט: תודה רבה.

אראל מרגלית: המנהיג שלכם הולך לחקירה.

תמר זנדברג: – – – מה עם הילדים מחר?

קריאות: – – –

יולי יואל אדלשטיין: תודה לשר נפתלי בנט.

יולי יואל אדלשטיין: אני מבקש מחברי הכנסת לשבת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו מצביעים על סדרה של הצעות אי-אמון לפי סדר הגשתן ונימוקן.

יולי יואל אדלשטיין: הראשונה – המחדל המדיני של ממשלת ישראל שהוביל להחלטה של מועצת הביטחון של האו"ם – מטעם המחנה הציוני.

יולי יואל אדלשטיין: מי בעד?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד?

יולי יואל אדלשטיין: נא להצביע.

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 2 בעד הצעת סיעת המחנה הציוני להביע אי-אמון בממשלה – 33 נגד – 50 נמנעים – 10 הצעת סיעת המחנה הציוני להביע אי-אמון בממשלה לא נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: בעד – 33, נגד – 50, עשרה נמנעו.

יולי יואל אדלשטיין: אי קובע כי הצעת האי-אמון לא נתקבלה.

קריאות: – – –

יולי יואל אדלשטיין: מה?

קריאות: – – –

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, ההצעה הבאה היא מטעם יש עתיד: החלטתה של ממשלת ישראל להיעדר מההצבעה באו"ם על איסוף ראיות ופשעי מלחמה בסוריה.

יולי יואל אדלשטיין: מי בעד? מי נגד?

יולי יואל אדלשטיין: נא להצביע.

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 3 בעד הצעת סיעת יש עתיד להביע אי-אמון בממשלה – 35 נגד – 52 נמנעים – 6 הצעת סיעת יש עתיד להביע אי-אמון בממשלה לא נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: בעד – 35, נגד – 52, שישה נמנעו.

יולי יואל אדלשטיין: אני קובע כי הצעת האי-אמון לא התקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: כישלון מדיניות החוץ של ישראל – מטעם מרצ.

יולי יואל אדלשטיין: מי בעד?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד?

יולי יואל אדלשטיין: נא להצביע.

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 4 בעד הצעת סיעת מרצ להביע אי-אמון בממשלה – 37 נגד – 52 נמנעים – 5 הצעת סיעת מרצ להביע אי-אמון בממשלה לא נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: בעד – 37, נגד – 52, חמישה נמנעו.

יולי יואל אדלשטיין: גם הצעת מרצ לא התקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: התקציב משקף המשך כישלון המדיניות החברתית-כלכלית של הממשלה – מטעם הרשימה המשותפת.

יולי יואל אדלשטיין: מי בעד?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד?

יולי יואל אדלשטיין: נא להצביע.

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 5 בעד הצעת סיעת הרשימה המשותפת להביע אי-אמון בממשלה – 36 נגד – 52 נמנעים – 3 הצעת סיעת הרשימה המשותפת להביע אי-אמון בממשלה לא נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, 36 בעד, 52 נגד, שלושה נמנעו.

יולי יואל אדלשטיין: אני קובע כי גם הצעת האי-אמון מטעם הרשימה המשותפת לא התקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: מליאת הכנסת דחתה את כל הצעות האי-אמון בממשלה.

יולי יואל אדלשטיין: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – לקריאה שנייה ולקריאה שלישית: הצעת חוק לתיקון פקודת המשטרה (מס' 32), התשע"ז–2017, וכן הצעת חוק סדר הדין הפלילי (תיקון מס' 77), התשע"ז–2017, שהחזירה ועדת החוקה, חוק ומשפט.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה למזכירת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: [מס' מ/1102; "דברי הכנסת", חוב' ט', עמ' ; נספחות.

יולי יואל אדלשטיין: ]

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו עוברים לחקיקה.

יולי יואל אדלשטיין: הצעת חוק השידור הציבורי הישראלי (תיקון מס' 6), התשע"ז–2017, קריאה שנייה וקריאה שלישית.

יולי יואל אדלשטיין: ההצעה קיבלה פטור מחובת הנחה, ואנחנו נשמע את יושב-ראש הוועדה המיוחדת לדיון בהצעת החוק להגברת התחרות ולצמצום הריכוזיות בשוק הבנקאות בישראל, חבר הכנסת אלי כהן.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני, נא להציג את הצעת החוק לקריאה שנייה ושלישית.

אלי כהן: תודה, אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אני מתכבד להציג בפניכם את הצעת חוק השידור הציבורי הישראלי (תיקון מס' 6), התשע"ז–2017, לקריאה שנייה ושלישית.

אלי כהן: ביום 11 באוגוסט 2014 פורסם חוק השידור הציבורי הישראלי.

אלי כהן: עניינו של החוק בהקמת תאגיד שידור ציבורי ישראלי שיחליף את רשות השידור הפועלת מכוח חוק רשות השידור.

אלי כהן: בחוק השידור הציבורי הישראלי (תיקון מס' 5), התשע"ו–2016, תוקן סעיף 92 לחוק, הקובע את יום תחילתו של החוק, כך שיום התחילה, הוא המועד שבו אמורים להתחיל שידורי תאגיד השידור הישראלי ולהסתיים שידורי רשות השידור, יהיה יום ד' באייר תשע"ז, 30 באפריל 2017.

אלי כהן: נוסף על כך נקבעו בסעיף קטן (ב2) של סעיף 92 לחוק חלופות המאפשרות לשר התקשורת ולשר האוצר להקדים את יום התחילה.

אלי כהן: זהו.

אלי כהן: אלה התיקונים, אין תיקונים נוספים.

אלי כהן: להצעת החוק הוגשו הסתייגויות.

אלי כהן: מאחר שהצעת חוק זו הוגשה בהסכמת שני השרים וכל חברי הממשלה, אני מבקש מהכנסת לדחות את ההסתייגויות ולאשר את הצעת החוק בקריאה שנייה ושלישית, בנוסח שאישרה הוועדה.

אלי כהן: תודה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודה לחבר הכנסת אלי כהן, שהציג לנו את הצעת חוק השידור הציבורי הישראלי (תיקון מס' 6).

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, כפי ששמענו, יש סדרה ארוכה של הסתייגויות.

יולי יואל אדלשטיין: יש פה חלוקת הזמנים הראשונית שקיבלתי.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, חבר הכנסת איתן כבל.

יולי יואל אדלשטיין: לרשות אדוני עד 50 דקות.

יולי יואל אדלשטיין: הוא שנאמר: יוחזר חבר הכנסת מיקי איתן.

איתן כבל: באמת, עוד אין לי מושג על מה אני הולך, אבל – –

יולי יואל אדלשטיין: מה זה משנה?

איתן כבל: – – נתקדם.

יולי יואל אדלשטיין: דברי תורה גם – – –

איתן כבל: כן, גם כן.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, רשמת נכבדה, חברותי וחברי חברי הכנסת, שרים נכבדים, אני מקווה ששלומכם טוב.

איתן כבל: אתה יודע, אני כבר אמרתי: איך אני אתנהל?

איתן כבל: אמרתי: תחשוב על זה, כשאתה יוצא מהבית אתה אומר:

איתן כבל: בעוד שעה ו-40 דקות אתה מגיע לכנסת; מרפה שרירים, נותן לזמן, אתה יודע, לעשות את שלו.

איתן כבל: מה שיהיה יהיה.

איתן כבל: אתה יודע, כל בוקר אתה נכנס לדיכאון מהמחשבה הזאת שכשאתה עולה בבוקר – תחשוב על זה – כשאתה נכנס לאוטו, ה-Waze, לא אני, כבר מודיע לך: שעה וחצי.

איתן כבל: זאת אומרת, אתה יודע, פחות משעה ו-40, שעה ו-45, אין מצב שהגעת לכנסת.

עפר שלח: רק עד שער-הגיא.

איתן כבל: זה נכון.

איתן כבל: הנאום יהיה שאני אגיע לשער-הגיא, והוא יגיד: מסתמן – אתה מכיר שהוא קופץ ואומר: מסתמן שהולך ונהיה פקק בכניסה לעיר?

איתן כבל: אבל, אדוני היושב-ראש, לפני שבאמת נעסוק בעניין שלשמו התכנסנו, חבר הכנסת יריב לוין, אני באמת אומר, אתה יודע, זה נהיה מטורף בבוקר להגיע לפה.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, זה איבוד פרופורציות.

איתן כבל: אתה יודע, אתה יוצא מפה הערב – כשנצא מכאן מתי שנצא – ואני אומר את זה על-פי כל דין, לנהוג בצורה כמו שהחוק מחייב.

איתן כבל: שעה – אני כבר, איך אומרים, נסעתי, ואני בבית.

איתן כבל: ההגעה בבקרים – אני כבר לא מדבר עלייך, יעל, או אנשים – יש כאלה שמקפידים כמוני לנסוע כל יום הביתה.

יעל גרמן: כל יום.

איתן כבל: כן, גם אני.

איתן כבל: לא משנה באיזו שעה, גם אם אני צריך לשוב לאחר שעתיים.

יואל חסון: גם אני.

יואל חסון: כל יום.

ג'מאל זחאלקה: – – –

איתן כבל: – – – הפרוטוקול לא חייב – – –

יואל חסון: כל יום.

איתן כבל: כל יום.

ג'מאל זחאלקה: צריך שידור ציבורי מתאים שתעביר את הזמן באוטו.

ג'מאל זחאלקה: זו הסיבה.

איתן כבל: בסדר.

איתן כבל: האמת, לגילוי הנאות, אני מאזין קבוע ל-88FM.

יעל גרמן: אני ל"קול ישראל".

איתן כבל: אני מאזין קבוע.

איתן כבל: אני כמעט לא – אלא אם כן יש איזה משהו.

יעל גרמן: אתה לא מקשיב לאריה גולן?

איתן כבל: אריה גולן – אני עדיין מכין את הסנדוויצ'ים בבוקר לילדות שלי.

איתן כבל: לא לא, אני יוצא – כדי שאני אוכל לעמוד, אין מה לעשות.

יולי יואל אדלשטיין: השאלה המתבקשת: איך הילדות לא דורשות שהוא ישים את אריה גולן באותו זמן?

איתן כבל: איך יעלה על הדעת כזה בכלל?

יולי יואל אדלשטיין: נכשלת בחינוך.

יולי יואל אדלשטיין: נכשלת.

איתן כבל: כן.

איתן כבל: האמת היא, אני, הקו שלי הוא 07:30; אם כבר עברתי את 07:45 אין לי סיכוי.

איתן כבל: העניין הוא שאני לא יכול לשים את הבנות שלי לפני 07:30.

איתן כבל: הרי פותחים את השערים – את מכירה את זה, נכון?

איתן כבל: אז אין לי ברירה, אלא גם כן איכשהו – איך אומרים – חבר כנסת, אבל אנחנו לא יכולים להפעיל את כל העולם.

איתן כבל: כשאתה נכנס לאוטו – אני מקשיב ל-88FM, דרך אגב, רשת שאני ממליץ עליה בכל לב, בכל לב.

יעל גרמן: "אמצע הדרך".

איתן כבל: "אמצע הדרך" – מה שבמקור נקרא "אמצע הדרך".

איתן כבל: זה היה בתחילת דרכה.

יעל גרמן: שידור ציבורי.

איתן כבל: נכון.

איתן כבל: והדבר שבכלל מרתק אותי בה, שקודם כול יש בה מוזיקה, ולא רק מוזיקה של צעירים – ואני האחרון שמזלזל בזה – אבל יש בה גם מוזיקה של אנשים שרגילים לשירים נוספים:

איתן כבל: שירי שנות ה-60, ה-70, ה-80.

יולי יואל אדלשטיין: צעירים ברוחם.

איתן כבל: לא, שנות 80 ו-90, בעיקר 80, אלה לא שנים שאנחנו נוהגים לספר עליהן במוזיקה.

איתן כבל: אבל בעיקר שנות ה-60 ושנות ה-70.

איתן כבל: אני תמיד אומר על הבנות שלי – אני מאזין מושבע של רדיו 103FM בשישי-שבת, מוזיקה ישראלית טובה.

איתן כבל: הבנות שלי, כשהתחלנו, היו אומרות לי: מה השירים של הזקנים האלה?

איתן כבל: כל הזמן השירים של הזקנים והשירים של המבוגרים האלה.

איתן כבל: הדבר שמשמח אותי היום – – –

יעל גרמן: אתה מקשיב לבן כספית?

איתן כבל: אני לא מקשיב לבן כספית.

יעל גרמן: ולישראל אלדד.

איתן כבל: אני מקשיב ל-103 בשישי-שבת, משעה 18:00 מתחילה המוזיקה של שבת, שאתה בעצם מקבל אותה, את שבת – מה שפעם היה, דרך אגב, ברשת ב'.

איתן כבל: היה בשעה, כמדומני, 18:00 או 19:00.

איתן כבל: אתה מקבל את השבת – איך קראו לתוכנית הזאת?

איתן כבל: עידית בן-יעקב הייתה – כן, מדהימה, אין דבר כזה.

איתן כבל: אין יום שישי שלא קיבלתי עם עידית בן-יעקב.

איתן כבל: אין דבר כזה.

איתן כבל: זה היה חלק בלתי נפרד ממני.

יעל גרמן: אז אולי אתה גם זוכר את הסרט הערבי?

איתן כבל: הי, גברת, אל תתבלבלי, אני רק נראה טוב, אבל אני כבר לא צעיר.

יעל גרמן: אז אתה זוכר את הסרט הערבי.

איתן כבל: ודאי שאני זוכר את הסרט הערבי.

יעל גרמן: שידור ציבורי.

איתן כבל: מה זה, בשביל דיכטר זה היה תוד"א, תודעת אויב – דרך הסרט בערבית הוא היה מאתר מפגעים בימי שישי – –

עפר שלח: הוא היה מגייס.

איתן כבל: – – או מגייס בימי שישי דרך הסרט בערבית – איך הוא התקדם?

עפר שלח: שאלה טובה.

איתן כבל: אה, דיכטר?

אבי דיכטר: – – –

יעל גרמן: – – – "סמי וסוסו".

איתן כבל: ודאי.

איתן כבל: יש "המסעדה הגדולה", "סמי וסוסו".

יעל גרמן: אתה יודע שהוא נפטר?

איתן כבל: אני יודע.

איתן כבל: שני השחקנים המרכזיים, גם בסאם זועמוט – –

זוהיר בהלול: זכרו לברכה.

איתן כבל: – – זכרו לברכה, היה שחקן גדול, וגם, כמובן, זכרו לברכה, נפטר לא מזמן – –

זוהיר בהלול: ז'אק כהן.

איתן כבל: – – ז'אק כהן.

איתן כבל: עכשיו, לא מזמן.

יעל גרמן: השידור הציבורי.

איתן כבל: נכון.

איתן כבל: אפרופו, דרך אגב, מדברים על רייטינג, וזה, תחשבי על זה – אני זוכר – – –

יעל גרמן: רייטינג של 60%.

יצחק וקנין: כי לא היו ערוצים נוספים.

יצחק וקנין: כן, זה נכון.

יצחק וקנין: זה רייטינג פשוט מאוד.

מיקי רוזנטל: זה היה 100%, לא היה משהו אחר.

איתן כבל: אלה מספרים שאתה בכלל לא יודע לקלוט, והאמת היא שגם מחוץ לדלת הבית לא היה מה לעשות אחרי שעות מסוימות.

איתן כבל: זאת אומרת, גם אם רצית.

איתן כבל: זה לא כמו היום שיש לך מהפיצוצייה ועד בית-הקפה והמסעדה.

איתן כבל: מה היה?

איתן כבל: ראש-העין, מנקודת זמן מסוימת, לפחות אני יכול להגיד, כבר שמעת את הקריאות שאתה כבר לא שומע אותן היום, את ההורים מהחלונות והדלתות, כל אחד קורא לילד שלו – –

יולי יואל אדלשטיין: תחזור הביתה, מספיק עם הכדורגל.

איתן כבל: – – תחזור הביתה, מספיק עם הכדורגל – כל אחד עם המשחקים שלו.

יעל גרמן: ואת התנים.

איתן כבל: ואת?

יעל גרמן: התנים.

איתן כבל: התנים, בוודאי.

איתן כבל: אצלנו, באזור שלנו, עד היום יש.

יעל גרמן: גם אצלנו.

איתן כבל: בראש-העין, באזור, הם מגיעים מעת לעת, הם מגיעים, גם יש לי אוכל – – –

יעל גרמן: אבל זה לא שידור ציבורי.

איתן כבל: זה לא שידור ציבורי, זה משהו אחר.

איתן כבל: היו גם סדרות טבע בשידור הציבורי.

איתן כבל: היו תוכניות שהטביעו חותם.

איתן כבל: הסדר לא – לא היה, נכון?

איתן כבל: אבל בשורה התחתונה, השידור הציבורי – זאת אומרת, אדם כמוני, כמוך, אני מניח, גדל על השידור הציבורי.

איתן כבל: ממש.

איתן כבל: אני זוכר את החוויה הראשונה – לנו לא הייתה טלוויזיה, אנחנו לא היינו בין הראשונים בשכונה שהייתה להם טלוויזיה.

איתן כבל: אני זוכר, הלכנו, כמדומני, למרדכי יצהרי – הייתה לו הטלוויזיה הראשונה בשכונה, וכולם הלכו לראות את המצעד.

איתן כבל: המצעד שודר בשידור ישיר, זו הייתה חגיגה עצומה, וכולם באו לצפות.

איתן כבל: היית בא לראות טלוויזיה כאילו אתה באולם קולנוע.

איתן כבל: כל השכונה – אני זוכר, משפחת דוראני, לידנו, הייתה להם גם כן טלוויזיה, שעות אחר הצהריים – –

יעל גרמן: שחור-לבן.

איתן כבל: שחור-לבן, בוודאי.

איתן כבל: – – כל השכונה, כל הילדים של השכונה, היינו עושים את ההפסקה לכל מיני סרטי ילדים כאלה, שאנחנו מכירים, נכנסים פנימה אל תוך החדר של המשפחה – האמת, אני מנסה לחשוב על זה היום.

איתן כבל: את מדמיינת לעצמך נניח ש-20 ילדים, 30 ילדים, כך, באמצע היום, אדוני היושב-ראש, נכנסים לאיזה בית בשכונה, מתיישבים מול הטלוויזיה – –

יעל גרמן: לא אומרים מילה.

יעל גרמן: שקטים.

איתן כבל: – – מסיימים והולכים.

איתן כבל: כמעט בכל יום.

איתן כבל: אני מנסה לחשוב על זה עכשיו תוך כדי זה שאני מדבר אתך.

איתן כבל: אין סרט כזה.

איתן כבל: אין סרט כזה.

איתן כבל: היום, אם אני רוצה שהילדה שלי תלך למי מהבנות או מהבנים, או הפוך – תיאומים, והודעות מראש, וקבוצת ווטסאפ, ואפשר, ואי-אפשר, ועד איזה שעה, ומי יאסוף, ומי ייקח – הכול נהיה יום לימודים ארוך.

איתן כבל: אדוני היושב-ראש, אתה ככה נוטש אותי?

איתן כבל: עד שאני ככה קצת – נוסטלגיה, רשות השידור, וזה?

יולי יואל אדלשטיין: וקנין התקנא בי, הוא אמר: אני גם רוצה לשמוע.

יולי יואל אדלשטיין: נתתי לו.

איתן כבל: בסדר, אז אין לי ברירה.

איתן כבל: בקיצור, מה שאני אומר לך – האמת היא, אני לא מתגעגע לעבר.

איתן כבל: אני בן-אדם שכל יום שבא – אני גם חושב שהדור הזה לאין-שיעור טוב מאתנו – בכל הכבוד, וזכרנו את השומים ואת הבצלים שאכלנו במצרים – ותמיד: בתקופתנו זה היה בכלל, תמיד – בתקופתנו.

איתן כבל: אני גאה על זה שהילדים שלנו – אני בטוח שעפר, שהוא בן גילי, וגדלנו יחד, חלק ניכר מהזמן, גאה שהילדים שלו טובים ממנו, כמו שאני – אין מצב שאני אגיד – – –

מאיר כהן: הוא גדל בראש-העין?

איתן כבל: לא לא לא, לא, תשמע, היינו חבר'ה – בקווטות שקיבלו בצנחנים, סידרו לנו מחלקה, של תימנים, ודחפו אותי שם.

קריאות: – – –

איתן כבל: עפר היה במחלקה של החכמים, אתה מבין?

איתן כבל: היה – עפר היה חכם תמיד, והיה עם המחלקה של החכמים, שיודעים הכול.

איתן כבל: אנחנו – המחלקה ששרנו.

איתן כבל: הם המחלקה שכל הזמן דיברו.

עפר שלח: – – – מתחת לקורה.

איתן כבל: אנחנו כל הזמן היינו מתחת לאיזו קורה.

יעל גרמן: – – –

איתן כבל: נשמה, עוד 38 דקות.

איתן כבל: עוד נגיע.

עפר שלח: תחזיקי מעמד.

איתן כבל: תחזיקי מעמד.

איתן כבל: עוד נגיע לשידור הציבורי, אל תהיי מודאגת.

איתן כבל: תכף נעשה סקירה של כל השידור הציבור מתחילתו.

יעל גרמן: "הצריף של תמרי".

איתן כבל: אה?

יעל גרמן: "הצריף של תמרי".

איתן כבל: "הצריף של תמרי", בוודאי, ודאי.

איתן כבל: ודאי.

איתן כבל: "סמי וסוסו" באמת היה להיט.

איתן כבל: היו כמה נכסי צאן ברזל.

איתן כבל: האמת, לדבר עם הילדים שלי, להגיד להם: שבת – סרט – דרך אגב, את יודעת, אפרופו – – –

עפר שלח: הסרט היה בשישי.

איתן כבל: כן, שישי.

איתן כבל: אתם יודעים למשל שראש-העין, אני זוכר כילד, הייתה נסגרת בשעה 16:00 – היה שידור ישיר של אום כולתום.

איתן כבל: תראו, כשאני מסתכל על זה היום, אני רואה את השוק של ראש-העין בעיני רוחי, כילד, ובאמת עד היום אני זוכר כל חנות במה שהיה אז מרכז העסקים של ראש-העין.

איתן כבל: אני זוכר – אום כולתום, פיירוז – זה היה השידורים הישירים.

איתן כבל: באמת, זו הייתה חגיגה.

עפר שלח: היה זוזו מוסא.

איתן כבל: ולהקת זוזו מוסא.

איתן כבל: לך תסביר את זה היום, אה, עפר?

איתן כבל: לך תסביר.

איתן כבל: לך תגיד למישהו – לילדות שלי אני אגיד: מה עם להקת זוזו מוסא?

מאיר כהן: לפניו היה – –

איתן כבל: נעים ארדואן?

איתן כבל: ואללה, בחיי – אתם זוכרים את האנטי-מחיקון?

יצחק וקנין: אדוני חבר הכנסת, יושב-ראש ועדת הכלכלה, תגיד לנו משהו בפרשת השבוע.

איתן כבל: תכף, נשמה, עוד מעט נגיע.

יצחק וקנין: יש לנו הרבה זמן.

איתן כבל: "ויגש אליו יהודה" – תכף – נכון, אדוני?

יצחק וקנין: אתה רואה?

יצחק וקנין: אני אפילו לא צריך להתקיל אותו.

יצחק וקנין: אתה רואה?

עפר שלח: הוא הולך לדבר עד כניסת השבת.

נאוה בוקר: אי-אפשר להתקיל תימנים.

נאוה בוקר: אי-אפשר להתקיל תימנים.

איתן כבל: אני אומר, חברים, מי שרוצה שאני אדבר גם את החלק שלו, שיירשם כבר עכשיו.

איתן כבל: אין לי בעיה.

עפר שלח: מה יהיה עם מיקי, איתן כבל?

איתן כבל: לפחות האיתן – כבר לא צריך – – – השידור הציבורי השאיר פה מורשת מדהימה.

איתן כבל: ואני זוכר את מוצאי שבת; היו השידורים של מלווה מלכה.

איתן כבל: במוצאי שבת, אני זוכר, הייתי מגיע מהחדר בישיבה, כשלמדתי במדרשייה, הייתי בא הביתה, מדליקים את הטרנזיסטור, ואז – מלווה מלכה.

איתן כבל: אנחנו בישיבה לא מקשיבים, חס וחלילה, לדברים אחרים, שזה לא מלווה מלכה.

עפר שלח: "ממגרש הספורט".

איתן כבל: זה כבר דיווחנו, אחרי-הצהריים.

עפר שלח: תחשוב, איתן, התוכנית הייתה בערב, ב-20:30, המשחקים היו ב-16:00, וזה היה בסדר גמור שעד 20:30 לא ידעת את התוצאה – –

איתן כבל: נכון.

עפר שלח: – – שרק ב-20:30 היו אומרים לך את התוצאה.

איתן כבל: נכון, כי מבחינתך, תקשיב – דרך אגב, "שירים ושערים", אפרופו, הייתה, באמת – היא עדיין – זאת לא קלישאה להגיד, נכס צאן ברזל של רשות השידור, שנים.

איתן כבל: היה "מכבי" בערוץ הראשון, ו"שירים ושערים", והכול היה בסדר גמור, שיחקו כולם, וב-20:00 – – –

עפר שלח: הם ניצחו אז.

איתן כבל: הם ניצחו, נכון, ולא תקציב של 100 מיליון, גם בתקציב קטן ניצחו.

איתן כבל: מה שאני מנסה לומר, שרשות השידור – השידור הציבורי ליווה ממש – יש פה דור שלם שגדל עם השידור הציבורי, עד שהגיע השלב שההצלחה שלו עברה דרך – – –

עפר שלח: "חדווה ושלומיק".

איתן כבל: "חדווה ושלומי", נכון.

עפר שלח: זה היה שלומיק.

איתן כבל: שלומי או שלומיק?

עפר שלח: שלומיק.

איתן כבל: עם קו"ף, כן.

עפר שלח: היה אז מנחם זילברמן.

מאיר כהן: "הבוקר בא כל כך מהר" – – –

עפר שלח: הספר היה הכי טוב – – –

איתן כבל: הספר "חדוה ואני", נכון.

עפר שלח: הספר של אהרן מגד נקרא "חדוה ואני" – – –

איתן כבל: נכון, זה "חדווה ושלומי" – שלומיק.

איתן כבל: נכון.

יעל גרמן: "הבוקר בא כל כך מהר – –

איתן כבל: נכון, זה הם.

יעל גרמן: – – ואי-אפשר להישאר" – –

איתן כבל: וכמובן שירים בנוסח עדות המזרח.

איתן כבל: איך זה היה?

איתן כבל: פסטיבל.

עפר שלח: פסטיבל הזמר המזרחי.

איתן כבל: פסטיבל.

איתן כבל: זה היה – לא, זה לא היה פסטיבל, לא היו קוראים לזה – בחייאת דינכ, תגגל, תגיד לי איך זה היה.

מאיר כהן: פסטיבל עדות המזרח.

איתן כבל: זה לא היה פסטיבל זה, זה היה – – –

אלעזר שטרן: מצעד הפזמונים.

איתן כבל: לא.

איתן כבל: היה לזה – בנוסח, משהו כזה.

עפר שלח: פסטיבל הזמר המזרחי.

איתן כבל: כן, משהו כזה.

עפר שלח: הנה, בין 1971 ל-1981 – – –

איתן כבל: נו?

עפר שלח: פסטיבל הזמר המזרחי.

איתן כבל: ואללה?

עפר שלח: כן.

איתן כבל: כך קראו לו?

עפר שלח: והיה גם החסידי.

איתן כבל: החסידי, כן.

איתן כבל: אני זוכר גם את חידון התנ"ך.

יעל גרמן: פסטיבל הזמר והפזמון 1975.

יצחק וקנין: על זה נאמר, טוב להיזכר בימים מאשר לחיות אותם.

עפר שלח: אתה יודע שהיועץ המדיני לכנסת, עודד בן-חור, זכה יחד עם עוזי חיטמן בפסטיבל הזמר החסידי בשיר "אדון עולם".

איתן כבל: ואללה.

עפר שלח: עודד בן-חור ועוזי חיטמן.

איתן כבל: אה, ואללה.

איתן כבל: עכשיו אני עושה את השיוך.

מיקי רוזנטל: זה מפרשת השבוע?

עפר שלח: תן כבוד.

עפר שלח: תן כבוד.

יעל גרמן: פסטיבל הזמר והפזמון שודר מ-1960 עד 1980.

איתן כבל: נכון.

איתן כבל: וחידון התנ"ך.

איתן כבל: חידון התנ"ך.

איתן כבל: אז זכה חכם, איך קראו לו?

נחמן שי: עמוס חכם.

איתן כבל: עמוס חכם.

איתן כבל: עמוס חכם, כן.

יעל גרמן: עמוס חכם, נכון.

מאיר כהן: ונדמה לי פרופסור יוסף שטרית.

איתן כבל: שמעון.

מאיר כהן: שמעון שטרית.

איתן כבל: נכון.

איתן כבל: ואני רוצה להזכיר לכם את "מחפשים את המטמון".

איתן כבל: שם קיבלנו על ידע אישי 50 לירות.

נחמן שי: אני קיבלתי.

איתן כבל: על מה?

איתן כבל: ידע אישי?

נחמן שי: כן.

איתן כבל: ואללה.

נחמן שי: אני מצאתי את המטמון.

איתן כבל: נחמן, כמה קיבלת?

נחמן שי: אני מצאתי את המטמון.

איתן כבל: אה, מצאת את המטמון.

איתן כבל: איפה?

נחמן שי: בירושלים, ברחוב בן-מימון.

מאיר כהן: חבר הכנסת כבל, תסכית המתח "פול טמפל" – – –

איתן כבל: כן, סיימון טמפלר.

איתן כבל: אני זוכר, הייתי הולך למשפחה שלי – אנחנו מהאחרונים בשכונה שהייתה להם טלוויזיה – הייתי הולך לראות את סיימון טמפלר אצל המשפחה שלי, לא רחוק מהבית, משפחת חללי.

איתן כבל: שייכנסו לפרוטוקול, נו.

אלעזר שטרן: לא, אבל "סיימון טמפל" היה ברדיו, לא בטלוויזיה.

קריאות: – – – "פול טמפל".

איתן כבל: לא.

איתן כבל: היה גם כן, סליחה, היה כל יום ב-14:10.

קריאות: – – –

איתן כבל: נכון, לא רק.

איתן כבל: אני הייתי מקשיב: "סיפור נספר על רועה אווזים".

איתן כבל: אני זוכר עד היום את המנגינה: "סיפור נספר על רועה אווזים" – זה הסיפורים של שתיים.

עפר שלח: יותר מהסיפורים של שטייניץ.

עפר שלח: יותר קצר גם.

איתן כבל: איזה עוד – כן.

איתן כבל: היו תסכיתים מדהימים.

יעל גרמן: ברווזי הבר.

איתן כבל: ברווזי הבר, נכון.

איתן כבל: ברווזי הבר.

איתן כבל: זה היה הפתיח של השיר.

איתן כבל: היה: "סיפור נספר על רועה אווזים, שמו נילס הקטן".

יעל גרמן: אה, נילס הולגרסן.

איתן כבל: בדיוק, נילס הולגרסן.

איתן כבל: צודקת.

נחמן שי: התחרפנת לגמרי?

איתן כבל: למה?

איתן כבל: זה היה מתוך זה.

נחמן שי: לא, חשבתי שהתחרפנת.

איתן כבל: לא, לא, באמת לא.

איתן כבל: זה היה זה.

איתן כבל: היה כל יום ב-14:10.

יעל גרמן: ואת ג'ק והאפרסק.

איתן כבל: נכון, נכון.

נחמן שי: אם הוא מדבר ככה, אפשר לדבר שלוש שעות.

איתן כבל: נכון.

מיקי רוזנטל: פרשת שבוע.

איתן כבל: תכף.

איתן כבל: יש לי, אדוני, עוד 31 דקות.

איתן כבל: אני עוד לא הגעתי לשער-הגיא.

צחי הנגבי: אני הולך לטדי.

איתן כבל: בהצלחה שיהיה לנו, בעזרת השם.

איתן כבל: אפרופו צחי.

איתן כבל: אמן.

איתן כבל: יש לנו הזדמנות להוריד לחמש נקודות.

אלעזר שטרן: למנצח שיר מזמור.

איתן כבל: נכון.

איתן כבל: למנצח – נכון, ואללה.

איתן כבל: אה, אתה היית מקשיב לרדיו של חילונים.

איתן כבל: תפסנו אותך, יעקב אשר.

יעל גרמן: אתה חייב להיזכר.

יעל גרמן: כל הסיפורים היו באמת קצרים, אבל היה סיפור אחד על, נדמה לי, הדוד נסים.

איתן כבל: אדון נסים, נכון.

יעל גרמן: נכון?

יעל גרמן: הוא היה מספר.

יעל גרמן: אז הדוד נסים אומר, אומר הדוד נסים – – –

קריאה: מה עם פרשת שבוע, איתן?

קריאה: אני רוצה ללכת.

איתן כבל: בואו, אני אחזור אתכם לשידור הציבורי.

איתן כבל: חברים יקרים – דוד ביטן, אני מדבר על השידור הציבורי והתאגיד.

איתן כבל: שלא תהיה לך פריחה, שב.

דוד ביטן: אל תדאג.

איתן כבל: אני דואג לך.

איתן כבל: אתה יודע שאני דואג לך.

איתן כבל: מה שאני מנסה לומר, אם אני אנסה, ברשותכם, להציג בפניכם את כל השתלשלות העניינים, חבר הכנסת מיקי רוזנטל, איך הגענו עד הלום בכל הנוגע לשידור הציבורי.

איתן כבל: אבל אני רוצה בדיוק לספר לכם:

איתן כבל: המאבקים שלי אל מול השידור הציבורי התחילו עם סיפור ג'ו בראל – ג'ו בראל, איש הברזל, ששלט ביד ברזל ברשות השידור ועשה לה בתקופה ההיא חיבוט ערבה משודרג.

איתן כבל: בעצם, בתקופה ההיא, כשהייתה הזדמנות לשידור הציבורי, אדוני היושב-ראש, לשמור על מעמדו אל מול ערוץ 2 שקם אז, הם חיו להם כל כך בספֵרות שהם יכולים לעשות מה שהם רוצים ואת אשר הם רוצים, במקום להתמודד עם המציאות המתקיימת ולהיות אלטרנטיבה ראויה.

מיקי רוזנטל: ואז הרייטינג היה ככה.

איתן כבל: ואז הרייטינג – נכון.

איתן כבל: עכשיו, מה העניין?

איתן כבל: הוא חשב שכל דבר זה עניין של מחיר.

איתן כבל: הוא עשה, והיה שליחם של פוליטיקאים.

איתן כבל: כל היום פוליטיקאים עשו את החשבון כמה הופיעו, באיזה תוכניות הופיעו.

איתן כבל: לי יצא, אני כאיש צעיר עוד בבית הזה, אין כמעט שבוע שלא מצאתי את עצמי מזמן אותו, כחבר כנסת, במסגרות של הצעות לסדר-היום, דיונים מהירים – לא דיונים מהירים, בכלים שעמדו לרשותנו אז – אל ועדת הכלכלה.

איתן כבל: כבר אז היה ברור שרשות השידור צריכה לעבור טלטלה מן היסוד.

איתן כבל: תמיד ידענו שיש בה אנשים – אני אומר את זה, כדי שחס וחלילה, אדוני היושב-ראש, חבר הכנסת רוזנטל, שלא נמצא את עצמנו, חס וחלילה, פוגעים בעובדים מסורים ונאמנים, שחלקם אבן יסוד באמת של התקשורת הישראלית, באמת אבן הראשה של התקשורת במדינת ישראל, וחלקם היום מאכלסים כמעט את כל ערוצי התקשורת במדינת ישראל, אם ערוץ 2, אם ערוץ 10, אם תחנות רדיו אזוריות.

איתן כבל: אין כמעט מקום שבו יוצאי רשות השידור לא מהווים אבן יסוד באותו ארגון.

איתן כבל: בוא, קח את ערוץ 2, שהוא מדורת השבט, מה שנקרא; חלק ניכר מהעובדים שלו, מהשדרים והטכנאים והצלמים – כמעט כל המערכות, שלא לדבר על שלום קיטל כמנכ"ל וכו'.

מיקי רוזנטל: דן שילון, קירשנבאום.

איתן כבל: נכון.

איתן כבל: אין כמעט – – –

עפר שלח: חוץ מזה, אם לא היה הערוץ הראשון, איך ערוץ 2 וערוץ 10 היו יודעים מה לא לעשות?

איתן כבל: גם זה נכון.

איתן כבל: גם זה נכון.

איתן כבל: אף שאני יכול לומר לך, אז – אני אספר לכם.

איתן כבל: ואז התחלנו, מיקי, דורון צברי הזמין אותי.

מיקי רוזנטל: אני זוכר.

מיקי רוזנטל: בסרט שגם אני מופיע.

איתן כבל: נכון.

איתן כבל: הוא יצא לתהליך הזה.

איתן כבל: עכשיו, אני אספר לכם את הסיפור שגם מופיע בסרט.

איתן כבל: אני אפילו לא העליתי בדעתי.

איתן כבל: פתאום אני מקבל טלפון, ומזמינים אותי להופיע בתוכנית.

איתן כבל: הייתה תוכנית ליהורם גאון, הוא קיבל תוכנית מיוחדת, כמו שבת כזה, אתה יודע, כמו "סיבה למסיבה" וכל מיני כאלה, והוא עשה אותה ברוב חן וקסם, למרות שהפורמט, כבר פג תוקפו באותו זמן, אבל הוא עשה את זה ממש בצורה חמודה.

איתן כבל: ופתאום מזמינים אותי.

איתן כבל: אני בכלל עוד לא הבנתי את זה.

איתן כבל: אני באמת, בתום, חשבתי שזה בגלל אישיותי.

איתן כבל: באמת, לתומי שחתי שהוזמנתי בגלל אישיותי.

איתן כבל: ובסרט כבר דורון מתאר את המצב, שכשהם רואים אותי מופיע בתוכנית חשך עליהם עולמם, חרב עליהם עולמם.

איתן כבל: הם היו בטוחים שכבר קנה אותי.

איתן כבל: אבל אם אני אדלג, אני חייב לספר לכם את הסיפור שכבר סיפרתי בכמה הזדמנויות, אבל אני חייב, לפני שאנחנו עושים – אתה יכול, אדוני, להמשיך בדרכך.

מיקי רוזנטל: תקשיב, אנחנו להקת המעודדות שלך, שלא תירדם.

מיקי רוזנטל: אנחנו דואגים שלא תירדם.

איתן כבל: מיקי, אני רוצה לספר לך את הסיפור איך אני מקבל יום אחד טלפון מג'ו בראל.

איתן כבל: דרך אגב, אני בכאסח אתו, לא מדבר אתו.

איתן כבל: אני יושב-ראש סיעה אז, והוא מבקש ממני, אתה שומע – – –

דוד ביטן: – – – רמאות.

איתן כבל: ביטן למה אתה מפריע?

דוד ביטן: קבענו עשרה דוברים בוועדה.

מיקי רוזנטל: לא, אבל עכשיו זה הקטע הדרמטי.

דוד ביטן: אז אתם באים, עובדים על עצמכם?

איתן כבל: אבל למה אני?

איתן כבל: מה אתה רוצה ממני?

איתן כבל: אל תפריע.

איתן כבל: דוד, אני לא הייתי שותף בעניין הזה.

דוד ביטן: אבל יש החלטת ועדה.

איתן כבל: אבל לא אני, מה אתה רוצה ממני?

דוד ביטן: בחייך, מה העניין הזה?

דוד ביטן: אני לא מבין.

דוד ביטן: מה, אין מילה פה לאף אחד?

דוד ביטן: אין הסכמים בין מפלגות?

יוסי יונה: אבל אלה היו ההסכמים, דוד.

דוד ביטן: אין בעיה, אתה צודק.

דוד ביטן: מעכשיו והלאה זה מה שיהיה גם.

דוד ביטן: אני אגיד לכם "כן" ואני אעשה "לא".

איתן כבל: דוד, נשמה, יש דברים – איך אומרים?

איתן כבל: זה גדול עלי.

דוד ביטן: מה זה?

דוד ביטן: היו עשרה דוברים, זה מה שסוכם.

איתן כבל: גדול עלי.

איתן כבל: תבררו את זה, אני לא יודע.

יוסי יונה: לא, ביררנו את זה.

יוסי יונה: אדוני היושב-ראש, ברגע שיש לך הסתייגות בשם כל הסיעה, אז זה כפול 24.

יוסי יונה: זה לפי התקנון.

יוסי יונה: הוא טוען שאנחנו הסכמנו משהו אחר.

דוד ביטן: איזה תקנון?

דוד ביטן: בוועדה סיכמנו עשרה דוברים.

יואל חסון: לא, סליחה, אדוני יושב-ראש הקואליציה – –

דוד ביטן: – – –

יואל חסון: – – לא מקיימים את הדיון הזה במליאה.

יואל חסון: לך ליושבת-ראש האופוזיציה ותדבר אתה.

יואל חסון: תודה רבה.

דוד ביטן: אין בעיה, אנחנו מכנסים את ועדת הכנסת.

יואל חסון: תודה רבה.

יואל חסון: לא מנהלים את זה כאן.

דוד ביטן: – – –

איתן כבל: אני מציע – דוד, יש דברים שאני לא יודע להגיד.

יואל חסון: חבר הכנסת כבל, אל תתייחס לזה.

יוסי יונה: אתה תעשה את שלך.

איתן כבל: אני עושה את העבודה שלי.

איתן כבל: אני לא יודע להגיד – – –

דוד ביטן: אתה עושה אותה טוב, תפסיקו – – –

איתן כבל: מה אני בעצם אומר לכם, מיקי?

איתן כבל: ג'ו בראל מזמן אותי אליו – בא, מבקש להגיע אלי.

איתן כבל: אני זוכר, היה איזה דיון סוער בענייני סיעה וזה, לא משנה.

איתן כבל: הוא ביקש לשבת.

דוד ביטן: אני לא מסכם אתכם כלום עכשיו, תשכחו מזה.

איתן כבל: אני לא רוצה לראות אותו בכלל.

איתן כבל: היה לי כאב ראש גמור.

איתן כבל: בא ג'ו בראל אלי לחדר – סליחה, בנות, סליחה.

עפר שלח: לא ג'ו, ז'ו.

איתן כבל: ז'ו.

איתן כבל: בסדר, לא משנה.

איתן כבל: הוא בא, אומר לי: תשמע, אח שלי – עכשיו, אני בקושי מדבר אתו.

איתן כבל: אני אומר, אין לאנשים בושה?

נחמן שי: הוא לא אמר לך אח שלך.

איתן כבל: תקשיב.

איתן כבל: הוא אומר לי: תקשיב, האשכנזים האלה, תראה מה הם עושים לי.

איתן כבל: אני אביר מסדר הכבוד של הלגיון, המסדר הצרפתי.

נחמן שי: יפה.

נחמן שי: איך אתה זוכר את זה?

איתן כבל: אני זוכר.

נחמן שי: היה לו קטן כזה על הז'קט.

איתן כבל: את זה עכשיו אני שומע לראשונה.

איתן כבל: אבל אני אומר לך מה הוא אמר לי: הם מחפשים אותי, והם רוצים לדפוק אותי רק מפני שאני ספרדי.

איתן כבל: בסוף הוא בא ואומר – עכשיו; אני אומר לו: מה אתה רוצה?

איתן כבל: הוא אומר לי: תגיד לי, מה אתה רוצה, איזה תוכנית?

איתן כבל: אמרתי לו: אבל אני לא רוצה שום תוכנית, אני, לא רע לי.

איתן כבל: שמעת אותי פעם מתלונן שמישהו לא נותן לי את מה שאני – זה?

איתן כבל: אני חבר כנסת, משתדל להוציא את עמלי, לעשות את עבודתי כמו שצריך, ומה שיש, אני לא בוכה.

איתן כבל: אמר לי: לא, לא, עזוב, בוא תגיד לי עכשיו מה אתה רוצה.

איתן כבל: תגיד לי, אני אסדר.

איתן כבל: אני אומר לו: באמת שאני לא רוצה.

איתן כבל: זה הביך אותי, זה בכלל גם בייש אותי.

איתן כבל: בסוף בסוף הוא אומר לי: אח שלי, אל תדאג.

מיקי רוזנטל: אי-אפשר להחליף יותר משלושה יושבי-ראש בזמן נאום אחד.

מיקי רוזנטל: זה תקנון הכנסת.

איתן כבל: זה מנוגד לתקנון.

מיקי רוזנטל: כמה יושבי-ראש אפשר להחליף בדיון אחד?

מיקי רוזנטל: האם אין הגבלה בתקנון?

יואל חסון: אין הגבלה.

קריאה: – – –

איתן כבל: כפרה עלייך, אני טוחן את זה עד תום.

מיקי רוזנטל: רגע, אין הגבלה בתקנון?

איתן כבל: אני ביקשתי גם את אלה שאחרי, אם רוצים.

איתן כבל: יש לי זמן לדבר.

דוד ביטן: אנחנו עם יוסי יונה לא מדברים יותר על שום הסכם.

דוד ביטן: אתה יכול להגיד את זה ליוסי יונה.

דוד ביטן: הוא פגע בעצמו, יוסי יונה.

איתן כבל: דוד – בקיצור, מה שאני אומר לכם – תקשיב.

איתן כבל: בסוף, לפני שהוא הולך, הוא ככה נעמד, והייתה לו קלאסה, אי-אפשר לקחת את זה ממנו, הייתה עליו קלאסה, הוא מוציא לי – חבר'ה, אתם, עד שאני מארגן את הנאום שלי.

איתן כבל: דוד ויוסי, זה דברי אלוהים חיים.

איתן כבל: יוסי ודוד.

נאוה בוקר: חבר הכנסת יוסי יונה.

יוסי יונה: אני קוראת אותך לסדר.

יוסי יונה: תגידי.

עפר שלח: איתן, תעמוד על זה שיעצרו את השעון.

נאוה בוקר: אתה מתנהג כל כך יפה.

איתן כבל: גברתי תעצור את השעון.

עפר שלח: לעצור את השעון.

עפר שלח: הם מפריעים לו באמצע הנאום.

איתן כבל: מה שאני מנסה לומר, ג'ו בראל קם – – –

מיקי רוזנטל: אבל באיזו שנה אתה?

איתן כבל: אני מדבר אתך – מתי הבלגן עם ג'ו בראל?

איתן כבל: ראש הממשלה שרון.

עפר שלח: תחילת שנות ה-2000.

איתן כבל: כן, תחילת שנות ה-2000.

איתן כבל: ראש הממשלה שרון.

מיקי רוזנטל: דילגת על איזה 20 שנה בסיפור.

מיקי רוזנטל: 20 שנה דילגת.

עפר שלח: איפה קדנציה שלמה של מוטי קירשנבאום?

איתן כבל: קודם כול, אח שלי, קודם כול אתה לא היית פה.

איתן כבל: דיברנו על זוזו מוסא ועל "סמי וסוסו".

איתן כבל: העברנו פה מורשת, מור"קים מפה עד להודעה חדשה, על הסרט – –

נחמן שי: והסרט הטורקי של יום שישי.

איתן כבל: – – הסרט הערבי.

איתן כבל: אולי בירושלים, אולי אצלכם קלטו טורקי.

איתן כבל: אצלנו קלטו ערבי.

נחמן שי: ולמה בראל קנה רק סרטים מצריים?

איתן כבל: למה באמת?

נחמן שי: יש לי גם לזה הסבר.

נחמן שי: יש לי רקע.

נחמן שי: יש לי "מחפשים את המטמון" על זה.

איתן כבל: בסדר גמור.

איתן כבל: עסקנו בכול.

איתן כבל: בקיצור, עפר, קם ג'ו, והוא, אי-אפשר לקחת את זה ממנו – – –

עפר שלח: הוא היה אפנדי.

איתן כבל: הוא היה אפנדי, אי-אפשר לקחת את זה ממנו – ככה בודק מאחור, מסתכל כך, מוציא לי מהכיס האחורי כרטיס ביקור, הוא אומר: אלה טלפונים, יש פה הטלפון שלי, אף אחד לא מכיר אותו; כל מה שאתה צריך, בכל זמן, בכל שעה – תתקשר לטלפון הזה.

איתן כבל: אני אומר לו: אבל אני לא רוצה כלום, באמת שאני לא רוצה.

איתן כבל: ודרך אגב, לא שהיו לי קודם ספקות שהוא צריך ללכת, אבל אם היה עוד משהו שהבנתי, כמה המקום הזה כבר נמצא בתהום תחתיות – זה היה ברור לי באותו יום.

איתן כבל: ובעצם כשהייתה הישיבה מפורסמת להדחתו, כן או לא, ואהוד אולמרט, אז השר הממונה, מביא את זה לדיון, וג'ו בונה על ראש הממשלה אריק שרון שישמור עליו בתהליך הזה, בסוף אני עולה לשידור, בשידור חי, ואני מספר את הסיפור בצורה הרבה יותר מפורטת אצל רפי רשף, בתוכנית שלו בגלי צה"ל בין 08:00 ל-09:00.

איתן כבל: אני מספר את כל הסיפור הזה מאלף ועד תיו, והסוף כבר רשום לנו בספרי הימים, הזיכרון.

איתן כבל: אבל מאז – בעצם קמה ממשלת אולמרט, אני שר ממונה, ואני מקבל על עצמי לכתוב את החוק החדש.

איתן כבל: ובעצם במו-ידי, יחד עם מי שהיום – דרך אגב, היא הייתה עוזרת, היום היועצת המשפטית של משרד הכלכלה, דנה נויפלד, התותחית, היא הייתה עוזרת של מי שהייתה המשנה ליועץ המשפטי לממשלה; חריפה, שדה.

נחמן שי: דידי לחמן-מסר.

איתן כבל: דידי לחמן-מסר, שהייתה אימת הבית הזה.

נחמן שי: גם על זה אפשר לדבר, אם אתה רוצה.

איתן כבל: נכון, אפשר גם כן יותר מזה.

איתן כבל: דידי לחמן – הייתה לה לשון שהיא הייתה משייפת אותה כל בוקר לפני שהייתה יוצאת לעבודה, ואוי ואבוי למי שהיה – –

עפר שלח: ניבים היו לה.

איתן כבל: ממש.

איתן כבל: – – למי שהיה נתקל בדידי.

איתן כבל: תותחית מן המדרגה העליונה היא הייתה, אמיתית, תותחית, שידעה והכירה והבינה והייתה אימתם של הפוליטיקאים, אבל עוד יותר – אימתם של כל אלה שהיו מסתובבים בתוך המסדרונות של ועדת הכלכלה, שאז הייתה למטה, איפה שהיום נדמה לי ישראל ביתנו.

איתן כבל: החדר הראשון, איזה סיעה היום שם?

איתן כבל: היא הייתה ממש אימתם.

מיקי רוזנטל: הראשון זה מרצ.

איתן כבל: ישבנו לכתוב את החוק.

מרב מיכאלי: תגיד מי.

איתן כבל: ישבה – דידי לחמן-מסר, שהייתה המשנה ליועץ המשפטי, דנה נויפלד, שהייתה העוזרת שלה, ועבדכם הנאמן.

איתן כבל: ישבנו, כמו שאני אומר, עם עט כדורי, לא עם מקלדות ולא עם אייפונים ולא אייפדים.

איתן כבל: ישבנו לכתוב את הדברים, והיינו נחושים.

איתן כבל: הייתי, כשר ממונה, חבר הכנסת מיקי לוי, באמת – לשנות את החוק.

איתן כבל: והבסיס של החוק של היום, בעצם, המשמעות שלו הייתה הוצאת הפוליטיקה מתוך השידור הציבורי, פשוט מאוד.

איתן כבל: לא ליד, לא כאילו.

איתן כבל: דרך אגב, בבסיסו, החוק המקורי הוא לאין-שיעור יותר דרקוני, יותר ברור ויותר חד מהחוק הקיים.

איתן כבל: זה לא שאנשי המקצוע, אין אתם בעיות; אנחנו רואים חברות פרטיות קורסות.

איתן כבל: אבל נקודת המוצא הייתה שמה שהוריד, ריסק, את השידור הציבורי, הייתה הפוליטיקה המפלגתית.

איתן כבל: ודרך אגב, אף מפלגה לא הייתה חפה מהרס השידור הציבורי.

איתן כבל: לא הייתה אף מפלגה.

מרב מיכאלי: נכון.

איתן כבל: כל המפלגות, כל אחת ואחד בתורו תרם את חלקו לריסוק השידור הציבורי.

איתן כבל: נכנס שר, חשב שזה העסק הפרטי שלו.

איתן כבל: אם לא הראו אותו פעם אחת ביום ב"מבט" – תקלה; לא הזכירו את שמו פעם בשעה באחת מתוכניות הרדיו ואמרו איזה תותח הוא – תקלה.

איתן כבל: וכך היה.

איתן כבל: וקמו שרים וקמה ממשלה שביקשה לרסק את השידור הציבורי.

איתן כבל: הם ראו בו באמת צעצוע פרטי.

איתן כבל: צעצוע פרטי.

איתן כבל: חלק מהעובדים הורידו ראש, כולל אנשים מהשורה הראשונה, שאף אחד לא ייתמם.

איתן כבל: כולם כמעט היו נגועים בתהליך הזה והפכו להיות עושי דברם של אנשים.

איתן כבל: וזה דבר שלא יכולנו להרשות לעצמנו שיימשך, מקופתה של המדינה – – –

נחמן שי: אתה מדבר כמוני.

איתן כבל: זה לא יכול היה להימשך יותר.

איתן כבל: לצערי, כשהייתי בתפקידי כשר ממונה שנייה וחצי – – –

נחמן שי: נכון.

איתן כבל: איך אמר לי את זה – דרך אגב, חבר הכנסת נחמן שי, סיפר לי הכתב המיתולוגי בכנסת זרחיה, שמכיר את זכויות חברי הכנסת יותר משהם מכירים את הזכויות שלהם – זרחיה אמר לי, תגיד לי, אתה אידיוט, מה התפטרת, היית צריך להתאפק עוד חודש, היית מקבל פנסיה תקציבית של שר.

איתן כבל: ואז אני המצאתי: לגלוש בזרחיה.

איתן כבל: הוא יודע על זכויותינו כחברי כנסת יותר טוב מכל אחד אחר.

איתן כבל: ולצערי, לאחר מכן היה השר הממונה יצחק הרצוג והוא לא העביר את החוק בקריאה שנייה ושלישית, העביר אותו רק בקריאה ראשונה, והגיע משטרו של בנימין נתניהו.

איתן כבל: בא השר ארדן – ואני ממש מדלג כי נשאר לי לצערי עוד מעט זמן – בא השר ארדן, ובאמת ביושר ציבורי רב, צריך שהדברים ייאמרו, גברתי היועצת המשפטית והמשנה ליועץ המשפטי אתי בנדלר, ביושר רב מביא את החוק ואומר: חברות וחברים, זה לא יעבוד בשיטה הנוכחית.

איתן כבל: ואני רוצה להזכיר, הייתי בין הבודדים, גם בתוך האופוזיציה בזמנה, כולל מול סיעתי, שסברו שאם הממשלה, אין לה היכולת להוציא את הרפורמה מן הכוח אל הפועל כפי שהכתבנו בתקופתי, עדיף ללכת למהלך הזה, חבר הכנסת דב חנין, מאשר להרוג לגמרי את השידור הציבורי.

איתן כבל: ובסופו של תהליך מקימים ועדה מיוחדת בראשותה של חברתי, באמת חברתי, קארין אלהרר, והיא עושה את המיטב וכולנו מתכנסים ומנסים לתת מעצמנו את המיטב כדי שיהיה שידור ציבורי – –

מרב מיכאלי: ראוי.

איתן כבל: – – הולם, והוסיף השר אקוניס את המילה "ישראלי" – בדיוק אתה נכנס.

אופיר אקוניס: נכון.

אופיר אקוניס: כי אני שר תורן.

איתן כבל: אין לי תלונות אליך.

איתן כבל: רק במקרה נכנסת כשאני מצטט, איך אומרים, עובדה.

אופיר אקוניס: טוב מאוד.

איתן כבל: דרך אגב, השר אקוניס התנגד מלכתחילה – –

אופיר אקוניס: נכון.

איתן כבל: – – אבל נסענו.

איתן כבל: די.

איתן כבל: העגלה נסעה.

איתן כבל: חברת הכנסת קארין אלהרר, העגלה יצאה, הסוסים יצאו.

קארין אלהרר: זה נכון.

איתן כבל: ואני רוצה להזכיר שמי שהכתיב את החוק מא' ועד ת' ולא הרשה לנו לגעת היה ראש הממשלה, וצוות משרדו.

איתן כבל: אפילו כשהשר אקוניס, אז חבר כנסת, חפ"ש מן השורה – – –

אופיר אקוניס: סגן השר הייתי.

איתן כבל: סגן השר, סליחה.

אופיר אקוניס: הייתי כבר סגן.

איתן כבל: סגן שר, סליחה.

איתן כבל: סגן השר ניסה לשנות – –

אופיר אקוניס: נכון.

איתן כבל: – – משהו, כמעט תלשו לו את הבלורית השופעת שלו.

אופיר אקוניס: בהחלט.

איתן כבל: לא הסכימו בשום פנים.

איתן כבל: אתה זוכר?

איתן כבל: אפילו על ה"ישראלי" – שתו לו את הדם עם קשית על ה"ישראלי" הזה.

אופיר אקוניס: והצלחנו.

איתן כבל: ופתאום, אנחנו נחשפים למצב שבו ראש ממשלה אומר – חמק לו.

קארין אלהרר: לא בא לי.

איתן כבל: במקום להגיד: לא בא לי כי גלעד ארדן העביר את זה, במקום להגיד את זה: גלעד ארדן כבר לא במיליה שלי, גלעד ארדן כבר לא רוקד לפי החליל שלי, לא מתאים לי, גלעד ארדן עצמאי מדי לטעמי והאנשים שהוא הביא, ויצר את זה, לא מתאימים.

איתן כבל: דרך אגב, השופט הוא לא מבית אבי, לא מבית אמי, אין סיכוי אפילו, הוא פר-אקסלנס מזוהה עם הצד שלהם, וכמעט כל ועדת האיתור, הכול הכול מעשה ידיהם להתפאר, ובאמת הוציאו תוצאה לא רעה; צריך שהדברים גם ייאמרו.

איתן כבל: והם מחליטים שלא מתאים להם.

איתן כבל: יש מי שסבר ברוב טיפשותו או תמימותו שזה עניין של – בהתחלה דיברו: נקלטים בתאגיד יותר מדי שמאלנים.

איתן כבל: זה עניין את מר נתניהו כשלג דאשתקד.

איתן כבל: מה זה מעניין אותו שמאלנים, ימנים?

איתן כבל: זה מעניין אותו בכלל?

איתן כבל: זה האנשים שעושים את מה שאני צריך ומבקש או לא – זה מה שעומד למבחן.

איתן כבל: מה זה להגיד לבנימין נתניהו: הם אנשי ימין או מזוהים עם הימין.

איתן כבל: ונותנים לו רשימה, ופובליציסטים מן השורה הראשונה מפרסמים שמות של כתבים ופרשנים שהוכנסו לתאגיד, התקבלו לתאגיד.

איתן כבל: והם לא מבינים שזה בכלל לא מעניין, זה מעצבן אותו עוד יותר כי הכניסו לו אנשי ימין שהם לא ת"ס-תס"ח שלו, הם לא עושים תרגילי סדר לפי החליל, כשהוא מבקש.

איתן כבל: זה מעצבן עוד יותר שיש מי שאומרים שמזוהים עם גורמים אחרים בקואליציה.

קארין אלהרר: חלילה.

איתן כבל: חלילה, חלילה, חס וחלילה.

נחמן שי: חס וחלילה.

איתן כבל: חס וחלילה.

נחמן שי: וחלילה.

איתן כבל: וחלילה.

איתן כבל: ולכן מה שאני אומר לכם, זאת בכלל – – –

נחמן שי: חלילה.

איתן כבל: כל השיח הזה של: חמק לי, נשמט לי.

איתן כבל: הרי אם מספרים לי שהוא רב עם צזנה מ"ישראל היום", שאם הוא היה צריך לכתוב את זה על עצמו הוא לא היה כותב יותר טוב ממה שהם כותבים עליו; כאילו, אני מניח שהוא היה מסמיק, אני נותן לו קרדיט.

קארין אלהרר: אל תגזים.

איתן כבל: מה אכפת לי, בשביל העניין.

איתן כבל: הוא רב, כי הם לא כותבים בדיוק דבר דבור על אופניו, להגיד: אדוננו בנימין נתניהו, מורנו ורבנו, ראש וראשון, אנחנו אסקופות נדרסות לרגליך.

איתן כבל: אתה, כוחך הוא בכל מקום, אתה מופיע בכל מקום.

איתן כבל: אם זה לא נכתב כל בוקר – זה כמעט כמו שלגיה ושבעת הגמדים; "ישראל היום" זה כמעט כמו: מראה, מראה, מראה, מי היפה בעיר.

איתן כבל: מבחינתו של נתניהו זה לעמוד מול "ישראל היום", וכך הוא רוצה את התאגיד, שכל בוקר הוא יקום, יפתח את הרדיו, את הטלוויזיה ויגיד: טלוויזיה, טלוויזיה, מי האיש החכם בעיר.

איתן כבל: ואז יענה לו הקול מן הצד השני: אתה בנימין נתניהו, ראש וראשון, הגדול מכולם.

איתן כבל: ואם העיתון היה יכול לדבר, ב"ישראל היום", הוא פותח את העיתון, רואה את הכותרת, אם חס וחלילה כותבים את השם שלו באותיות "דוד" – שהן גדולות.

איתן כבל: אז מה כולם מספרים לי שהוא רוצה שידור ציבורי.

איתן כבל: הוא רוצה שידור ציבורי לא מולנו.

איתן כבל: השר אקוניס, כל הדיבור הנגוע הזה, גברתי, חברת הכנסת מרב מיכאלי, שיש מי שחושב שמי שאמור להיפגע משליטתו בשידור הציבורי זה אנחנו – אין טעות יותר גדולה מזו.

מיקי רוזנטל: איתן, אני לא הבנתי משהו מהתחלת הנאום.

מיקי רוזנטל: אתה יכול רגע לחזור להתחלה?

איתן כבל: תקרא את הפרוטוקול, הוא יוצא בתוך 24 שעות.

מיקי רוזנטל: אה, אוקיי.

מיקי רוזנטל: לא, כי היה משהו שלא הבנתי.

איתן כבל: אני אומר לך ברצינות עכשיו.

איתן כבל: יש כאלה – –

מיקי רוזנטל: לא רוצה לגזול מזמנך.

איתן כבל: – – שסבורים שכאילו התאגיד אמור להיות זרוע שלו, לעשות מול האופוזיציה קרב או מלחמה על דעותיו או דרכו.

מיקי רוזנטל: מה שווה התאגיד – – –

איתן כבל: אין שקר יותר גדול מזה – –

מיקי רוזנטל: מה שווה התאגיד – – –

איתן כבל: – – בראש ובראשונה, זה כלי החיסול המרכזי שלו נגד יריביו, קודם כול בתוך הליכוד.

איתן כבל: כל בוקר, כל אחד יודע שהוא עלול לקום בבוקר – אתם יודעים, יש המדור של המתלבש, המתלבשת; האם אתה עם v או x.

איתן כבל: האם אתה קיבלת, כמתלבש הגרוע בשיכון – – –

קארין אלהרר: זה "שיק או שוק".

מיקי רוזנטל: אומרת חברת הכנסת אלהרר.

איתן כבל: ולכן, אני אומר, הוא בא, אלוהים ישמור: הוא רואה ליד התמונה שלו חבר כנסת מהליכוד – x.

איתן כבל: מישהו דאג לעשות עליו x בישראל היום, "רחת פלסטין", הלך עליו.

איתן כבל: את אותו דבר הוא רוצה בתאגיד.

איתן כבל: ואם הוא לא יודע לקבל את זה בתאגיד, וכנראה הוא לא יקבל, כי מי שצריך לעמוד על רגליו האחוריות – אלה ש"ס, אלה בנט וחבורתו – –

שולי מועלם-רפאלי: – – – אנשים – – –

איתן כבל: – – כי הם אלה שאמורים לשלם בראש וראשונה על השתלטות של נתניהו על התאגיד.

איתן כבל: מי, אנחנו?

איתן כבל: ממש לא.

איתן כבל: לכן, רן, הדבר החשוב הוא, שקודם כול נכניס את הדברים לפרופורציה.

איתן כבל: אני אומר את זה גם לך, אני אומר את זה לכל מי שרוצה לשמוע.

איתן כבל: אם אני יודע, כמי שהגיש גם את הבג"ץ, יחד עם אלדד יניב ועמותת "הצלחה", שאם באמת התאגיד הולך לקום ב-30 באפריל, חבר הכנסת מיקי רוזנטל, אני מוכן לחתום על זה עכשיו.

מיקי רוזנטל: כן.

איתן כבל: אני מוכן, אבל אנחנו היום ב-2 בינואר, עד 30 באפריל, אלוהים גדול, הם יכולים, כיוון שאנחנו מכירים, ואין בית-חולים שיכול לאשפז חלק מהשיגעונות שלהם, אני לא יודע מה יהיה עד אז.

איתן כבל: הם יכולים לרסק כל חלקה טובה, לרסק את הכול, חבר הכנסת אלי כהן.

איתן כבל: לכן, מה שאני אומר לכם – במה שתלוי בנו, כאופוזיציה, צריכים לעשות את כל אשר לאל ידינו, חבר הכנסת מיקי לוי – אני מתנצל שאני מפריע לכם לשמוע – – –

מיקי לוי: דווקא נעים לי לשמוע אותך.

איתן כבל: לא, לי אין בעיה, השר מפריע.

מיקי לוי: השר אומר שזה – – –

איתן כבל: שר המדע, נשמה, עד שיש לי זכות לדבר, הזמן שלי עומד להיגמר.

אופיר אקוניס: מסכן, אתה מסכן, אף פעם לא מדבר.

איתן כבל: שלוש דקות נשארו לי, בחייך, אני כבר מחפש מילים מה אני אגיד ומה אני אספיק להגיד בשלוש הדקות האלה.

איתן כבל: ולכן, חבר הכנסת יוסי יונה, אני מציע, בכל מקרה, יש דברים, יוסי, שצריך להביא אותם להסדרה, צריך למצוא את הדרך, באמת, יש דברים שצריך להסדיר אותם.

איתן כבל: אני לא יודע, אני לא הייתי בתוך – – –

יוסי יונה: אבל אתה, אדוני, המון שנים בכנסת, ואתה יודע איך התקנון עובד.

יוסי יונה: כאשר נקבע שיש עשר הסתייגויות, ההסתייגויות הן – – –

איתן כבל: לא, אין ויכוח על הכללים האלה.

איתן כבל: הטענה שלו היא אחרת, שהגיעו להסכמות על סדרי דיון, אני לא יודע.

יוסי יונה: על עשר הסתייגויות, זה מה שהגענו.

איתן כבל: אני לא יודע, אני לא יודע לענות לך, יכול להיות שהגיעו להבנות על הסדרי דיון.

איתן כבל: אוקיי, חברים יקרים, נשארו לי 2:39 דקות, ובאמת, אחרי 50 דקות שאני מדבר אני כבר לא יודע, יש מישהו שרוצה למכור לי את הזמן שלו?

איתן כבל: נחמן?

נחמן שי: גם אני רוצה 50 דקות.

איתן כבל: יש לך גם 50?

איתן כבל: כמה יש לך?

נחמן שי: אני מקווה.

איתן כבל: אתה לא יודע כמה יש לך?

נחמן שי: כמה שייתנו לי, אני אוכל לדבר.

איתן כבל: ברור, אתה יש לך עוד לספר לנו – – –

נחמן שי: יש לי זיכרונות.

איתן כבל: מה, זיכרונות מבית אבא, נחמן, אתה יש לך פה על רשות השידור, חסר?

איתן כבל: מלאן-ת'לפים, היית יושב-ראש הרשות.

נחמן שי: הגעתי ב-1968.

איתן כבל: וואו, וואו, אתה נראה במצב מצוין, אח שלי.

איתן כבל: באמת, בחיי, לגיל שאני חושב שאתה, אח שלי, אתה שמור במצב מעולה.

נחמן שי: בוא נעזוב את הנושא הזה.

איתן כבל: לא, כשמתחילים לספר לי שאתה ניהלת דיונים כראש המליאה, כבר בשנים האלה, זה יפה.

איתן כבל: טוב, אני ממש צריך להתחיל להתקדם בצעדי ענק לסיום.

יחיאל חיליק בר: לא, יש לך עוד דקה ו-40, אל תגזים.

איתן כבל: נו, אני יודע, זה לא מעט זמן, עוד אפשר להגיד הרבה דברים בזמן הזה.

איתן כבל: אבל אני באמת אומר לכם, ככה, לסכם את הדברים.

איתן כבל: אני מאלה שבאמת מאמינים שצריך שידור ציבורי.

איתן כבל: נכון, יש כאלה שסבורים שפג תוקפו של השידור הציבורי, ויכול להיות, דרך אגב, שאם הם ישבו אתי כל הלילה אולי הם ישכנעו אותי שבאמת פג תוקפו של השידור הציבורי, וכבר לא צריך שידור ציבורי.

איתן כבל: אבל כל עוד אנחנו מסכימים שצריך שידור ציבורי, חובה עלינו לעשות את כל אשר לאל ידנו כדי שהשידור הציבורי יהיה חף מפוליטיקה ומהשפעות פוליטיות או כל השפעה הרסנית, שהיא בסוף חרב פיפיות.

איתן כבל: אני יודע שהליכוד בטוח וראש הממשלה בטוח שלנצח הוא נבחר.

איתן כבל: הרי תמיד אומרים לו: ומי יחליף אותך?

איתן כבל: מי יכול להחליף אותך?

איתן כבל: האם יש בנמצא מישהו שמסוגל להחליף אותך?

איתן כבל: אני זוכר כשהוא הגיע להחליף את פרס ב-1996 אמרו: זה שהיה סמנכ"ל ב"רים", או סמנכ"ל מכירות, יכול להחליף את פרס?

איתן כבל: החיים מזמנים לנו הפתעות; ממוכר רהיטים התקדם בסולם והגיע, עובדה.

איתן כבל: ולכן מה שאני אומר לכם – תדעו לכם, כל מי שנדמה לו שהוא יוצר, חבר הכנסת חנין, מצב שבו הוא לעולם יהיה בתפקיד, טועה, ובסוף צריך לזכור גם איך ההיסטוריה שופטת אותך.

איתן כבל: אף אחד מאתנו לא יוכל להתעלם משר ההיסטוריה.

איתן כבל: תודה רבה, גברתי.

נאוה בוקר: תודה, חבר הכנסת איתן כבל.

נאוה בוקר: אחריו – חברת הכנסת קארין אלהרר.

נאוה בוקר: בבקשה.

מרב מיכאלי: כל הכבוד, איתן כבל, פתיחה מפוארת.

מיקי רוזנטל: יפה מאוד, איתן, היה נאום חוצב להבות, ואני למדתי דברים על רשות השידור שלא ידעתי.

נאוה בוקר: חמש דקות לרשותך.

נאוה בוקר: בבקשה.

קארין אלהרר: תודה רבה, גברתי יושבת-הראש, האמת, חבר הכנסת רוזנטל, שרציתי לדבר 50 – – –

מיקי רוזנטל: אני רואה שאני הקיק-סייד, אבל בסדר.

קארין אלהרר: לא, אני אגיד לך, רציתי לדבר 50, ורצה הגורל שהגרון שלי רוצה פחות.

מיקי רוזנטל: אנחנו מכבדים את זה.

קארין אלהרר: גברתי היושבת-ראש, אדוני השר, תראו, אני אדבר בקצרה.

קארין אלהרר: הדבר המשמעותי פה – שאין פה באמת תיקון חקיקה, אין פה איזה משמעות לדבר; יש פה דיל פוליטי, ואמר את זה בהגינות מנכ"ל משרד התקשורת.

קארין אלהרר: הוא אמר בדיוני הוועדה את הדבר הבא: זה לא עניין של מדיניות, זה עניין של הסכמה בין שר האוצר לשר התקשורת.

קארין אלהרר: תראו, זה לא יכול להיות.

קארין אלהרר: זה לא יכול להיות שהדיל הפוליטי הזה עולה, בהערכה זהירה, 160 מיליון שקל.

קארין אלהרר: 160 מיליון שקל, כשאדוני שר האוצר מתהדר בתקציב חברתי.

קארין אלהרר: אם היית כל כך חברתי לא היית נותן 160 מיליון שקל לגחמה של שר התקשורת.

קארין אלהרר: זה לא ראוי.

קארין אלהרר: הדבר השני – זה לא באמת פותר שום דבר.

קארין אלהרר: אנחנו כולנו נתכנס כאן שוב ב-30 באפריל.

קארין אלהרר: זה לא כי אני נביאה, אלא כי זה דפוס פעולה, וזה חוזר על עצמו כמה וכמה פעמים, כי מישהו החליט שלא להחליט, מתוך איזו תקווה שמתישהו יתייאשו, ויגידו: טוב, לא רוצים את התאגיד.

קארין אלהרר: עכשיו, יש לי הרבה מה להגיד על איך התאגיד הזה הוקם, בסיועו ובעידודו של שר התקשורת בכובעו כראש הממשלה.

קארין אלהרר: שר ממפלגתו היה היוזם.

קארין אלהרר: לא רק שהיה היוזם, היה מגיע לכל דיוני הוועדה המיוחדת, ומנהל שיח עם חברי הכנסת בוועדה, ונמצא זמין לכל שאלה.

קארין אלהרר: הדבר היחיד שמפריע לממשלה, לשר התקשורת, בעיקר, זה הניתוק מהפוליטיקה.

קארין אלהרר: זה לא באמת מפריע לו איזה עיתונאי – קשה לי מאוד לראות את זה קורה – העובדה שהוא כבר לא יכול שתהיה לו מוטת השליטה בשדרת הניהול של גוף התקשורת, זה מה שאוכל מבפנים.

קארין אלהרר: ואני באמת – אני לא מבינה את חברי הקואליציה ההגונים.

קארין אלהרר: יש חברי קואליציה הגונים, איפה אתם?

קארין אלהרר: איפה הקול שלכם?

קארין אלהרר: עליזה, את גם חברת קואליציה.

מיקי רוזנטל: היא הקואליציה.

קארין אלהרר: היא הקואליציה, בואו נודה על האמת.

קארין אלהרר: אלי, ידידי, אתה, אני חושבת, ההגון מכולם.

מאיר כהן: אלי ידידנו.

קארין אלהרר: ידידנו שלנו.

קארין אלהרר: הוא ידיד של כולם, אבל שלי הוא חבר טוב.

אלי אלאלוף: גילוי נאות.

קארין אלהרר: אלי, אתה יודע – אתה יודע, אלי, מה יכולנו לעשות עם 160 מיליון שקל לטובת ציבור הנכים.

קארין אלהרר: אתה זוכר, דיברנו בוועדה, ואמרת: עכשיו יש רק 320 מיליון.

קארין אלהרר: 320 מיליון.

קארין אלהרר: יכולנו להוסיף עוד קצת עם עוד 160, קצת, אבל עוד משהו.

קארין אלהרר: למה לתת את זה סתם?

קארין אלהרר: וזה סתם, כי זה עכשיו 160 וזה יהיה עוד 100 ועוד 200, וכל זה בשביל מה?

קארין אלהרר: צריך לגמור עם הדבר הזה; להפעיל את התאגיד, לתת לאנשים להבין שיש להם עבודה.

קארין אלהרר: אי-אפשר להמשיך עם המשחק הזה.

קארין אלהרר: אתם עושים עוול לעובדים שם, ובעיקר – אתם מוציאים שם רע מאוד לעצמכם.

קארין אלהרר: תודה.

נאוה בוקר: תודה רבה לחברת הכנסת קארין אלהרר.

נאוה בוקר: אחריה – חבר הכנסת מאיר כהן.

נאוה בוקר: בבקשה, לרשותך עשר דקות.

מאיר כהן: גברתי היושבת-ראש, אדוני השר, חברות וחברי כנסת נכבדים, א.

מאיר כהן: אדוני השר, תמסור בזאת לראש הממשלה, שיושב היום בצהריים, מחכך ידיים ומשתלח – הוא כהרגלו מסית כנגד מפלגות אחרות – תמסור לו שאנחנו מתפללים מעומק לבנו ובשיא הרצינות שאכן הוא יצא נקי מהחקירות האלה.

מאיר כהן: מעומק הלב שלנו.

מאיר כהן: בניגוד אליו, אנחנו לא עסוקים בהסתה ולא עסוקים בחיכוך ידיים.

מאיר כהן: אנחנו מתפללים לאלוהים שאכן העננה הזאת שרובצת מעליו תחלוף כלא הייתה.

מאיר כהן: ואני אומר את זה מעומק לבי ובשם חברי.

מאיר כהן: גברתי היושבת-ראש, מנכ"ל רשות השידור קבע בדיון בשבוע שעבר שהם מוכנים לשדר כבר מאתמול, מ-1, אלי, מ-1 בינואר.

מאיר כהן: מסתבר שכולם מוכנים לשדר פרט לאיש אחד, שהוא שר התקשורת, שהוא ראש הממשלה.

מאיר כהן: הוא פשוט לא מוכן.

מאיר כהן: לא מקובל עליו שהתאגיד יתחיל לעבוד.

מאיר כהן: רוצה אדוננו, הקיסר ביבי ירום הודו, שהשידור הציבורי יהיה כלי בידיו; הוא יעצב אותו, הוא יעצב מה יגידו, הוא יעצב מי ידבר, איך הערוצים ישדרו, מה הם יגידו, מה הזכויות של עיתונאים.

מאיר כהן: וככה אנחנו, לאט-לאט, השמים מתקדרים ולאט-לאט אנחנו מתחילים לחוש באיזו אווירה: יש כאן מישהו שמכוון, יש כאן מישהו שמחליט, ואוי לו לזה שיחשוב אחרת מדעותיו, ואוי לו לזה שיעביר ביקורת, ואוי לו לאותו חבר או חברת אופוזיציה – אוי להם אם הם רק ידברו על חזון של שתי מדינות או רק ידברו, רחמנא ליצלן, בזכותם של האזרחים הערבים במדינת ישראל.

מאיר כהן: מייד בוגדים יקראו להם; מייד שמאלנים אוהבי ערבים יקראו להם.

מאיר כהן: זאת האווירה, אלי אלאלוף, יקירי.

מאיר כהן: זאת האווירה שאופפת אותנו, וחבל על כך.

מאיר כהן: חבל על כך.

מאיר כהן: ואני שמח שיש גם באופוזיציה וגם בקואליציה קולות שמוכנים לתת את נפשם בכדי שאנחנו נטהר את האווירה הזאת.

מאיר כהן: אני רוצה לספר לכם, ידידי מהאופוזיציה ואלי מהקואליציה: אתמול ועדת השרים, מירב, דחתה הצעת חוק.

מאיר כהן: עכשיו, שימו לב: הצעת החוק שאני הגשתי ביקשה להעמיד הגנה משפטית – וזאת בעקבות ההחלטה באו"ם מיום שישי לפני שבועיים – להעמיד הגנה משפטית לחיילי צה"ל ומפקדיו שייתבעו בחו"ל על אירוע שהם עשו במסגרת הפקודות, ובוודאי במסגרת הפקודות החוקיות של צה"ל.

מאיר כהן: אתם לא תאמינו מה הציניות של הממשלה הזאת.

מאיר כהן: דחו את ההצעה הזאת.

מאיר כהן: כלומר, כל חוק – – –

מרב מיכאלי: הם יביאו אותם להאג, אבל לא יאפשרו – – –

מאיר כהן: בוודאי.

מאיר כהן: הם יביאו אותם להאג, הם ידחפו אותם לפי התהום, אבל חס ושלום שאנחנו נתחייב להגן עליהם.

מאיר כהן: אלי, אתה לא מאמין.

מאיר כהן: אתה לא ידעת, נכון?

מאיר כהן: לא להאמין.

מאיר כהן: איזו ציניות.

מאיר כהן: עד לאן מגיעים חברי הממשלה?

מאיר כהן: איך אפשר?

מאיר כהן: היום בבוקר לדבר על חוק שמגן על ביבי, שחלילה לא יחקרו אותו, לא יחקרו ראשי ממשלות; כולם נזעקים: פטור מהנחה.

מאיר כהן: שמים את זה על שולחן הכנסת, כותרות בעיתונים.

מאיר כהן: ואתמול, בשקט-בשקט, ראש הממשלה ושריו מצביעים כנגד חיילי צה"ל.

מאיר כהן: ניחא שהצביעו כנגד הילדים האוטיסטים – ככה הם אומרים: אנחנו נתקן את זה.

מאיר כהן: ולהצביע כנגד העניים – אנחנו נתקן את זה; ולהצביע נגד החד-הוריות – אנחנו נתקן את זה.

מאיר כהן: אבל להצביע על חוק שבא מהמקום הטוב ביותר, לא התגרות ולא קנטרנות.

מאיר כהן: יש לכולנו ילדים חיילים.

מאיר כהן: וגם אם הם לא בנינו, הרי ודאי שכל מי שנמצא בצבא וכל מי שנמצאת בצבא הם ילדינו.

מאיר כהן: שמים על שולחן הממשלה הצעת חוק שבאה ואומרת: בואו נתחייב, בגלל המדיניות הקלוקלת שלנו, בואו נתחייב שבצר להם אנחנו נהיה שם כמדינה, לעזור להם.

מאיר כהן: ומצביעים, חברי ועדת השרים לחקיקה, כנגד החוק.

מאיר כהן: אגב, אין שום הסבר להוציא הסבר אחד: האופוזיציה לא תעביר חוקים אצלנו.

מאיר כהן: הכוחניות הזאת.

מאיר כהן: מטיילים כאן חברי כנסת, ואני מסתכל עליהם, כמו בלוני הליום, שהכוח קצת העביר אותם על דעתם.

מאיר כהן: לא משנה מה קורה, הם מטיילים להם שם, פה למעלה, כאילו "לשלטון בחרתנו" – –

יעל גרמן: יפה, מאיר.

מאיר כהן: – – לא היה שום דבר לפנינו ולא יהיה שום דבר אחרינו.

מאיר כהן: אנחנו האימפרטורים של המקום הזה.

מאיר כהן: ולכן לא משנה מה החוק – האופוזיציה לא תעביר חוקים.

מאיר כהן: איזו מין דמוקרטיה זאת?

מאיר כהן: הייתי בממשלה.

מאיר כהן: ישבתי פעמים רבות בוועדת השרים לחקיקה.

מאיר כהן: היה דיון סביב כל חוק, ומצאתי את עצמי, אני וחברי, מצביעים נגד, כי חשבנו שיש חוקים שאויה לנו אם אנחנו נצביע נגדם.

מאיר כהן: וכאן הכוחניות הפכה להיות לסמל המוסד הזה.

מאיר כהן: אנשים שהגיעו לכאן וחושבים שהם מנהלים את המדינה, והכול מותר.

מאיר כהן: בקיסרות הזאת הכול מותר.

מאיר כהן: אני תובע מכם את עלבונם של חיילי צה"ל.

מאיר כהן: אני תובע מכל שר שהיה שם והצביע נגד – אני תובע את עלבונם של חיילי וחיילות צה"ל.

מאיר כהן: אתם אלה ששמים אותם בקו החזית.

מאיר כהן: לא רק כאן, בארץ; כל תרמילאי וכל מי שהיה בצבא וכל קצין שיטייל בדרום אמריקה ובאירופה ובכל מקום, יכול היום, בעקבות ההחלטה האומללה הזו, למצוא את עצמו עצור ועומד לפני כתב אישום.

מאיר כהן: ואל לנו לחשוב שזה לא יקרה באירופה.

מאיר כהן: זה יקרה במדינות הכי-הכי מבחינתנו.

מאיר כהן: אין שום ערובה שזה לא יקרה באירופה ובארצות-הברית ובארצות דרום אמריקה ובאסיה.

מאיר כהן: זה יקרה, כי במידה לא מבוטלת אנחנו, במדיניות הקלוקלת שלנו, התרנו את דמם.

מאיר כהן: אז לפחות, אם יד אחת גורמת למציאות הקשה הזאת, שהיד השנייה תתקן ושנתחייב להגן עליהם.

מאיר כהן: חבל שאין לי רשימה של כל השרים שישבו בוועדת השרים, כי הייתי קורא אותה.

מאיר כהן: ואני אמצא את ההזדמנות לעלות לכאן, לקרוא בשמם ולתבוע את עלבונם של חיילי צה"ל מכל שר ושרה שהיו שם והצביעו נגדם.

מאיר כהן: ואני מחכה לשר או לשרה שיטילו וטו על ההחלטה הזאת, כי מדובר בילדים ובילדות שלנו.

מאיר כהן: ואני רוצה להוסיף עוד משהו בדקה שיש לי, אלי, וזה לא ינעם לאוזניך, ידידי הטוב.

מאיר כהן: עליתי כאן בערב התקציב ודיברתי על תוכנית הצפון, ועלה שר האוצר ואמר לי: תבוא ותבדוק ותראה.

מאיר כהן: הלכתי ובדקתי את כל הסעיפים, אחד לאחד, ודיברתי עם שרים שאחראים לחלק מהתוכנית.

מאיר כהן: אלי, כשאתה אומר לי, מאיר, השקענו בעוני, אני מאמין לך, כי אני יודע שאתה שם, ואני מכיר את הרגישות שלך; וכשאתה אומר לי: מאיר, אני הבאתי כסף תוספתי, אז אני, לך, מאמין שזה כסף תוספתי.

מאיר כהן: אבל בתוכנית הצפון הרוב היה לתשתיות; הרוב היה חלק מהתקציב ממילא, כולל מין טייס אוטומטי, כולל תוכניות שאומרים לי שרים בממשלה שהן תוכניות חומש שהתחילו לפני חמש שנים.

מאיר כהן: אז אני חוזר על דברי לאנשי הצפון: שלא יעבדו עליכם; שלא ייקחו סעיפים שממילא היו בתקציבים, ויבודדו אותם ויגידו: אנחנו משקיעים 14 מיליארד שקלים.

מאיר כהן: אני מוכן להתעמת עם שר האוצר, לשבת אתו סביב שולחן ולבדוק סעיף-סעיף כמו שאני עשיתי, ולהוכיח קבל עם וצפון שאין שם כסף תוספתי.

מאיר כהן: יש שם כסף, אכן – 400 מיליון שקלים מקק"ל, ויש עוד 300 מיליון שקלים.

מאיר כהן: אבל האם ב-700 מיליון שקלים אנחנו נפתור את בעיית הצפון?

מאיר כהן: – אלא אם כן אנחנו באמת מוליכים את האנשים האלה, את הציונים האמיתיים מקריית-שמונה ומחצור, מקיבוצי הצפון וממושבי הגליל – –

נאוה בוקר: תודה רבה.

מאיר כהן: – – אלא אם כן אנחנו חושבים שהסיפור הציוני שלהם הוא לא מספיק בשבילנו, אז אנחנו יכולים לרמות אותם.

מאיר כהן: תודה, גברתי.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת דב חנין, 15 דקות לרשותך.

נאוה בוקר: בבקשה.

דב חנין: תודה רבה.

דב חנין: גברתי היושבת-ראש, יש ממשלה בישראל בימים האלה?

דב חנין: אני מתרשם שאין ממשלה בישראל.

דב חנין: יש פה שר, באולם הזה?

דב חנין: אם אין שר, אני מוכן לקחת את הזמן על חשבון הממשלה ולנאום עד שיגיע שר.

דב חנין: הממשלה הזאת היא ממשלה כל כך גדולה ומנופחת, אבל היא לא טורחת להגיע לדיונים בכנסת.

דב חנין: אז אני, ברשותך, גברתי היושבת-ראש – – –

נאוה בוקר: השר אופיר אקוניס כאן?

נאוה בוקר: הנה, השר כאן.

אופיר אקוניס: הגעתי.

אופיר אקוניס: הייתי במקום החשוב.

דב חנין: קודם כול, אני שמח שהשר אופיר אקוניס הצטרף אלינו, כי הוא שר מתאים מאוד לדיון הזה.

אופיר אקוניס: גם אני מאוד שמח.

דב חנין: אדוני השר, עמיתי חברי הכנסת, כל החוק הזה הוא דוגמה להתנהלות מבישה.

דב חנין: וכדי שאני אהיה ברור, ולא יהיו סימני שאלה, אני אומר מייד התנהגות מבישה של מי: ההתנהגות המבישה במקרה הזה, עמיתי חברי הכנסת, היא של ראש הממשלה, חבר הכנסת בנימין נתניהו.

דב חנין: תקציר הפרקים הקודמים, למען אלה שכבר התעייפו מהעלילה המפותלת: פרק א' כותרתו הייתה: פירוק רשות השידור.

דב חנין: הסבירו לנו – רשות השידור רקובה, רשות השידור מסואבת, רשות השידור מיותרת, ולכן, אמר ראש הממשלה נתניהו מפי שליחיו, צריך לפרק מייד את רשות השידור.

דב חנין: נגמר פרק א' – פורקה רשות השידור; הוקם תאגיד השידור הציבורי.

דב חנין: והנה, הגענו לפרק ב', וכותרתו של פרק ב': פירוק תאגיד השידור הציבורי.

דב חנין: עכשיו, מסבירים לנו, תאגיד השידור הציבורי בעייתי, יש בו יותר מדי חובשי כיפות סרוגות, יש בו יותר מדי אנשים שאינם נאמנים לנתניהו.

דב חנין: בואו נחזור לרשות השידור.

דב חנין: עושים rewind, אחורה, מוחקים את כל מה שהיה קודם – נבטל את תאגיד השידור הציבורי, ונחזיר את רשות השידור.

דב חנין: עכשיו פרק ג' – לא מבטלים את תאגיד השידור הציבורי, לא מחיים את רשות השידור, אלא משאירים את כולם באוויר, במצב של חצי חיים וחצי מוות, כדי שגם העיתונאים – גם פה וגם שם – יבינו בידי מי מופקר גורלם, וגם פה וגם שם ידעו שהם צריכים להיות מאוד נחמדים ומאוד נאמנים לשלטון.

דב חנין: פרק ג', עמיתי חברי הכנסת, הוא לא סוף הסיפור, כי יהיו לנו גם פרק ד' ופרק ה'.

דב חנין: מאחורי כל הפרקים האלה יש קו אחד מאוד ברור: ראש הממשלה נתניהו לא רוצה שידור ציבורי.

דב חנין: הוא לא רוצה שידור ציבורי.

דב חנין: זה לא רשות ולא תאגיד – לא שם הבעיה.

דב חנין: הבעיה היא שהוא נגד שידור ציבורי.

דב חנין: הוא רוצה שידור של "ישראל היום", בידי מיליארדר, תושב חו"ל, ידידותי למערכת, מטפח את ראש הממשלה.

דב חנין: זאת דמותו של השידור שראש הממשלה נתניהו היה רוצה לראות.

דב חנין: ובדרך הוא מחליף מדי פעם את האנשים שבהם הוא משתמש.

דב חנין: אגב, הוא משתמש באנשים מאוד מוכשרים, בדרך המפותלת הזאת.

דב חנין: השר גלעד ארדן נשלח לכאן, לכנסת – אני זוכר אותו בדיונים, משקיע שעות ויושב בדיונים ומלווה אותם.

דב חנין: השר אופיר אקוניס, שעכשיו מצטרף אלינו, גם הוא ליווה דיונים בפרק ארוך והקדיש הרבה מזמנו.

דב חנין: אני זוכר את הוויכוחים שהיו בינינו, והוא באמונה ובמרץ ניסה להילחם על דברים.

דב חנין: גם השר ארדן וגם השר אקוניס – אני אומר פה את דעתי – לא הבינו שלא זה ולא זה הולכים לקדם מהלך אמיתי שיתרחש במציאות.

דב חנין: אגב, לא רק חברי קואליציה, השתמשו בהם.

דב חנין: חברת הכנסת קארין אלהרר שדיברה לפני – אני זוכר את השעות שהיא הקדישה לנושא הזה.

דב חנין: חבר הכנסת איתן כבל, ידידי יושב-ראש ועדת הכלכלה, הקדיש לדיונים האלה שעות רבות וארוכות.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, אני אמרתי מהרגע הראשון – נתניהו שם למטרה את השידור הציבורי, והוא לא ינוח עד שהשידור הציבורי לא ייהרס – עד שהשידור הציבורי לא ייהרס.

דב חנין: לכן התנגדתי לפירוק רשות השידור, ואני היום מתנגד לפירוק התאגיד.

דב חנין: כי אני מבין שלא רוצים לא רשות ולא תאגיד – לא רוצים שידור ציבורי.

דב חנין: את המחיר של תעלולי נתניהו משלמים אנשים רבים מאוד.

דב חנין: בואו נתחיל בעובדים – מאות עובדים של התאגיד, שגויסו לתאגיד, נשארים עכשיו בין שמים וארץ – לא ברור מה יהיה.

דב חנין: מישהו מכם יודע להגיד מה יהיה ב-30 באפריל?

דב חנין: אף אחד לא יודע את זה; עובדי רשות השידור, גם הם לא יודעים מה יהיה גורלם, לאן הם הולכים, מה יקרה.

דב חנין: אז העובדים לא חשובים, בוודאי לא לנתניהו.

דב חנין: אבל גם הכסף לא חשוב לנתניהו – הרי כל המהלך הזה עולה המון כסף; עכשיו יש לנו גם רשות שידור וגם תאגיד שידור ציבורי, ושניהם פועלים במקביל, וזה עולה המון המון כסף – גם כסף לא חשוב.

דב חנין: אין כסף לתרופות?

דב חנין: סל התרופות היום נסגר?

דב חנין: אין כסף לתרופות, נכון?

יעל גרמן: דווקא יש – – –

דב חנין: אבל תאגיד השידור הציבורי ותעלולי נתניהו חשובים כנראה יותר.

דב חנין: אז זה עולה המון כסף.

דב חנין: וגם הכסף הוא לא שיקול, וגם הדמוקרטיה היא לא שיקול, כי עושים צחוק מהכנסת – מעבירים חוק ומבטלים אותו, אחר כך מבטלים את הביטול, ואחר כך מבטלים את הביטול של הביטול.

דב חנין: עושים צחוק מהכנסת, עושים צחוק מההליך ועושים צחוק מהתוכן.

דב חנין: וכשאנחנו פה עוסקים בתרגילי נתניהו בשידור הציבורי, גברתי היושבת-ראש, במה אנחנו לא עוסקים?

דב חנין: אנחנו לא עוסקים בזה שמחירי הדירות בישראל ממשיכים לנסוק – זה לא באמת מעניין את הממשלה הזאת; זה באמת לא מעניין את ראש הממשלה.

דב חנין: הוא פעם הבטיח "סופר-טנקר", אבל עכשיו הוא עבר לתפקידו החדש כנותן עצות להשקעות לציבור.

דב חנין: הוא בא בטענות לאנשים, למה לא קניתם דירות כשאמרתי לכם?

דב חנין: אני יודע שמחירי הדירות ימשיכו לעלות, ואני מציע לכם, תקנו היום דירות.

דב חנין: לראש הממשלה נתניהו יש כל כך הרבה דירות – ודירות יקרות, אגב – שזה ממש נראה לו דבר מאוד פשוט – פשוט להגיד לאנשים: תשקיעו, תקנו דירות – מה יש?

דב חנין: ראש הממשלה הזה ממש לא רואה את הציבור הישראלי.

דב חנין: הוא לא רואה לא רק את אלה שנמצאים בעוני, הוא לא רואה גם את אלה שנמצאים בשכבות הביניים הנשחקות, הוא לא רואה את הצעירים שמחפשים דירות להשכרה ואפילו לשכור דירה לא יכולים היום, במחירי השכירות הקיימים.

דב חנין: מחירי הדירות ממשיכים לנסוק, אבל בזה אנחנו לא מתעסקים.

דב חנין: מערכת הבריאות במשבר קיצוני.

דב חנין: אנחנו רואים את התמונות מבתי-החולים, של התפוסה בחדרי מיון – 180% תפוסה ברמב"ם; מד"א מעבירה אנשים לבתי-חולים אחרים.

דב חנין: זה מעניין מישהו?

דב חנין: מישהו רוצה להשקיע את הכסף בזה?

דב חנין: מה פתאום.

דב חנין: יש לנו כסף מיותר – נשקיע אותו בתרגילי תאגיד השידור הציבורי.

דב חנין: מערכת החינוך, עמיתי חברי הכנסת – מחר יש שביתה בבתי-הספר משעה 11:00, ולמה יש שביתה?

דב חנין: יש שביתה כי מורים לא מקבלים שכר.

דב חנין: מורים לא מקבלים שכר, ולכן מערכת החינוך מחר, משעה 11:00, תשבות.

דב חנין: זה דבר דרמטי, הכנסת לא מתעסקת בזה.

דב חנין: ושר החינוך דווקא עמד כאן על הדוכן הזה, שאני מדבר עליו עכשיו, ונאם כאן קרוב לשעה.

דב חנין: על מה הוא לא דיבר?

דב חנין: על מערכת החינוך.

דב חנין: שכר למורים?

דב חנין: זה ממש לא מעניין את השר בנט.

דב חנין: הוא נזכר בחינוך רק כשזה מגיע לאפשרות של סתימת פיות.

דב חנין: יש לו הזדמנות להתנגש עם איזה מנהל בית-ספר תיכון שהזמין את "שוברים שתיקה"?

דב חנין: או, זה הנושא המתאים לשר בנט; לא שכר למורים, לא תנאי עבודה למורים, לא דמותו של החינוך בישראל, כל הדברים האלה לא מעניינים.

דב חנין: אבל עמיתי חברי הכנסת, שימו לב, מה שהשר בנט עשה עכשיו בנאום שלו היום בכנסת זה בדיוק השיקוף של מעשה הממשלה הזאת.

דב חנין: הממשלה הזאת בשום תחום לא נותנת פתרונות אמיתיים.

דב חנין: היא לא נותנת פתרונות אמיתיים בדיור, היא לא נותנת פתרונות אמיתיים בבריאות, היא לא נותנת פתרונות אמיתיים בחינוך.

דב חנין: במקום זה, הממשלה הזאת מתמחה בתחום אחד: לחפש, לסמן ולתקוף אויבים פנימיים.

דב חנין: בהסתה הזאת הממשלה הזאת היא אלופת העולם, וההסתה הזאת נעשית, עמיתי חברי הכנסת, לא במקרה – כי כשאין לך תשובות אמיתיות, אתה פונה לתשובות מזויפות.

דב חנין: ברוסיה הצארית בתחילת המאה ה-20 הייתה נפוצה הססמה האנטישמית "הכו ביהודים והצילו את רוסיה", זו ססמת המאה השחורה.

דב חנין: היום הססמה של ממשלת נתניהו היא "הכו בערבים והצילו את ממשלת נתניהו".

דב חנין: זו הדרך היחידה שהממשלה הזו רואה לעצמה עתיד, זו דרך היחידה שהממשלה הזו רואה לעצמה אופק.

דב חנין: אז שר החינוך לא דיבר כאן, גברתי היושבת-ראש, על מערכת החינוך, כי מערכת החינוך לא מעניינת אותו, אבל הוא נשא נאום מדיני לתפארת, והוא נשא את הנאום הזה בשם הממשלה.

דב חנין: ואני רוצה רק לצטט בקצרה מה שאמר כאן שר החינוך מעל לדוכן הזה.

דב חנין: הוא דיבר על נזקי נאום בר-אילן.

דב חנין: מי נשא את נאום בר-אילן, מישהו זוכר?

דב חנין: אתם זוכרים כזה נאום?

דב חנין: נאום בר-אילן, אם אני זוכר, גברתי היושבת-ראש, תקני אותי, היה של אחד, בנימין נתניהו, לא?

דב חנין: מפי הממשלה, כאן מעל הדוכן הזה, יכול שר החינוך לדבר בשם הממשלה על נזקי נאום בר-אילן?

דב חנין: אתם ראיתם פעם ממשלה כזאת?

דב חנין: מדברים על משילות, אתם ראיתם פעם משילות כל כך עלובה?

דב חנין: ושר החינוך בנט לא עצר בזה.

דב חנין: הוא לא רק דיבר על נזקי נאום בר-אילן, הוא יצר פה תוכנית מדינית שלמה, הוא אמר: או פלסטין או סיפוח.

דב חנין: ולכן אמר בשם הממשלה: צריך לספח ולהתחיל בשטחי C – זה מה שהוא אמר לנו בשם הממשלה.

דב חנין: אז אני אומר לכם, עמיתי חברי הכנסת, או שהממשלה לא מתייחסת ברצינות לעצמה, או שהממשלה לא מתייחסת ברצינות לכנסת, אבל הממשלה בוודאי לא מתייחסת ברצינות לציבור.

דב חנין: כי ראש הממשלה מוכן להגיד בבר-אילן שהוא בכלל בעד מדינה פלסטינית.

דב חנין: כל שרי הממשלה שעולים כאן על הדוכן הזה נשבעים אחד אחרי השני שמדינה פלסטינית היא הרעיון הכי גרוע שקיים עלי אדמות, אז איך ראש הממשלה אומר את זה?

דב חנין: מה זה, כולנו מסכימים שבנימין נתניהו הוא שקרן, אפילו שרי הממשלה חושבים שבנימין נתניהו הוא שקרן והוא לא מתכוון למדינה פלסטינית, כשהוא אומר "מדינה פלסטינית", ואומרים לנו כאן מעל לדוכן הזה בדיוק את ההפך?

דב חנין: בכל זאת גברתי היושבת-ראש, אי אפשר הערב הזה לסיים את ההתייחסות לחבר הכנסת בנימין נתניהו, ראש הממשלה, מבלי להתייחס להאשמות שפורסמו ביחס לראש הממשלה.

דב חנין: ואני רוצה לומר את הדברים בצורה מאוד מאוד מדודה ועקרונית, והם משקפים את גישתי לאורך כל הדרך, ובכל המקרים ובכל המצבים.

דב חנין: ההאשמות שפורסמו ביחס לראש הממשלה הן האשמות חמורות.

דב חנין: הן האשמות חמורות.

דב חנין: לפי ההאשמות שפורסמו בתקשורת, ראש הממשלה קיבל מאות-אלפי שקלים בתור מתנות מבעלי הון.

דב חנין: זו האשמה חמורה, וההאשמה הזו צריכה להתברר בחקירה, בחקירה משפטית, ואם יהיה צורך – בבית-המשפט.

דב חנין: אני בצער גדול שומע על כך – ואני מקווה שזה לא מדויק, אבל אני שומע על זה מיותר מדי מקורות – שראש הממשלה מושך זמן בחקירתו ומנצל את החסינות שיש לו כחבר כנסת וכראש ממשלה.

דב חנין: אני מצטער על כך מאוד, מאוד מצטער על כך.

ענת ברקו: מי שמנצל את החסינות זה החבר שלך גטאס.

דב חנין: אבל אני רוצה לומר לך, חברת הכנסת ברקו, בצורה מאוד ברורה: אני מתנגד להסרה מיידית – – –

ענת ברקו: הוא היחיד שמנצל, חבל שעליו אתה לא מדבר.

דב חנין: אני מתנגד להסרה מיידית של החסינות של ראש הממשלה, חבר הכנסת בנימין נתניהו, מפני מעצר וחיפוש, אני מתנגד להסרה מיידית של החסינות הזאת.

דב חנין: גם בעבירות חמורות לא מסירים את החסינות כך בצורה כזאת, מכיוון שהחסינות היא כלי משמעותי של כולנו.

יואל חסון: הכול – – – בשביל להרוויח זמן?

דב חנין: ואני גם מתנגד להשעות את ראש הממשלה מהכנסת לפני שהוא מורשע.

דב חנין: אני חושב שזה דבר חמור מאוד להשעות חבר כנסת מהכנסת לפני שהוא מורשע.

ענת ברקו: אז תדבר על החבר שלך, על החבר שלך גטאס.

דב חנין: אני מתנגד.

דב חנין: לפחות אני עקבי.

דב חנין: לפחות אני עקבי, חברת הכנסת ברקו.

ענת ברקו: החבר שלך גטאס, תדבר עליו, למה אתה לא מדבר עליו?

דב חנין: אני מתנגד להשעות את חבר הכנסת נתניהו מהכנסת לפני שהוא מורשע.

ענת ברקו: הוא מצולם בפוטו-רצח, מה שנקרא, החבר שלך גטאס.

דב חנין: כי זה לא יכול לעבוד ככה, זה לא יכול לעבוד ככה.

ענת ברקו: – – – על המחבל הזה.

דב חנין: לא יכול לעבוד ככה, חברת הכנסת ברקו.

ענת ברקו: זה לא מטריד אותך.

דב חנין: קודם כול בירור, קודם כול העמדה לדין.

ענת ברקו: יש לך עניין עם ראש הממשלה, לא עם החבר שלך גטאס.

דב חנין: ואחר כך, ורק אחר כך הליכים פרלמנטריים, כולל השעיה מהכנסת.

דב חנין: אי-אפשר להפוך את העגלה כשזה נוח למישהו ולהגיד: עבר ראש הממשלה לכאורה עבירות חמורות, ולכן נרשיע אותו בלי משפט, ולכן נשעה אותו באופן מיידי ולכן נסיר את החסינות שלו בהליך מהיר בכנסת.

דב חנין: אני אומר את הדברים האלה, עמיתי חברי הכנסת, כי לכולנו צריכות להיות ברורות נורמות שצריכות להיות משותפות לכל הכנסת:

דב חנין: אם יש נגד מישהו טענות, הטענות האלה חייבות להתברר בהליך הוגן ורק בהליך הוגן, ואי-אפשר את הכנסת להפוך לטריבונל שדה, לאף אחד.

דב חנין: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה, חבר הכנסת דב חנין.

נאוה בוקר: אחריו – חבר הכנסת יואל חסון, 30 דקות לרשותך.

יואל חסון: גברתי היושבת-ראש, השר אקוניס שנמצא בתאי המומחים, ראוי שתשב אולי בשולחן הממשלה.

יואל חסון: חברי חברי הכנסת, חברת הכנסת המצטיינת ברקו מהקואליציה, שראוי – – –

ענת ברקו: גם אתה מצטיין.

יואל חסון: לא אמרתי את זה כדי לחלק ציונים, אלא כדי להגיד שראוי שאת נמצאת כאן, כשכל חברי הקואליציה בוחרים שלא להיות כאן – וחבל, אבל הציבור אתנו והציבור שומע ומקשיב, ואנחנו מקיימים כאן דיון שהוא דיון חשוב, שהנושא שלו, או העובדה שהוא עולה לדיון היום זה מין סימפטום כללי לצורת המשילות של הממשלה הזאת, של הכנסת הזאת.

יואל חסון: גברתי היושבת-ראש, אנחנו בעוד חודש נציין שמונה שנים לכהונת נתניהו כראש ממשלה ברציפות.

יואל חסון: ובשמונה שנים, מה החזון שנתניהו מציג לנו, לפחות החזון העדכני לעכשיו?

יואל חסון: הפך אותנו, חברת הכנסת ברקו, למדינה פושטת יד.

יואל חסון: ניסיתי היום להחתים אותך על מכתב ענייני לראש הממשלה, שמבקש ממנו: אנא ממך, תחזור בך מההחלטה הזאת לגייס את הכסף עבור חגיגות ה-70 מתורמים פרטיים.

יואל חסון: הרי מדובר כאן על בין 70 ל-100 מיליון שקלים, שכל מי שהוא קצת בר-דעת ומבין איך המדינה הזאת עובדת, מדובר בעפר של כסף במושגי תקציב מדינה.

יואל חסון: עפר של כסף.

יואל חסון: ובשביל העפר של כסף הזה הולכים עכשיו להמציא את הגלגל ולגייס את הכסף לחגיגות ה-70 למדינת ישראל מאנשים פרטיים?

יואל חסון: תגידו, מה עובר עליכם?

יואל חסון: מה עובר עליכם?

יואל חסון: אזרחי מדינת ישראל צריכים להרגיש ב-70 שנה למדינת ישראל שהם חוגגים את החגיגה הזאת באיזה טובה של איזה נדבן?

יואל חסון: זה החזון שלכם, השר אקוניס?

יואל חסון: זה החזון אחרי שמונה שנים?

אופיר אקוניס: אני לא תמכתי בהצעה הזאת.

יואל חסון: טוב מאוד שלא תמכת, אבל לא שומעים את קולך.

יואל חסון: למה לא שומעים את קולך?

אופיר אקוניס: למען הדיוק, הממשלה, על סעיף ה', שמתבסס על כספי תרומות לחגיגות ה-70 – לא הצבעתי בעד הסעיף.

יואל חסון: לא ראוי, אדוני השר, לתמוך בדבר כזה.

יואל חסון: וכנראה עדיין ממשיכים ביוזמה הזאת.

יואל חסון: הרי אפשר – הרי ראש הממשלה, אני דווקא, הנה, נותן נקודה לזכותו.

יואל חסון: השר אקוניס, תקשיב רגע, תפסיק רגע להתנהל עם ענייני עוזריך, ותקשיב לי, כי אחרת זה כאילו אתה לא פה.

אופיר אקוניס: אתה רואה שהקשבתי לך?

יואל חסון: העוזר נדב, אני מבקש.

אופיר אקוניס: הקשבתי לך וגם רציתי – – –

יואל חסון: אז יפה; אז אני אגיד לך משהו.

יואל חסון: תראה, אני אתן אפילו איזו נקודת זכות לראש הממשלה, בעובדה שבאותו דיון מפורסם שהיה, הוויכוח הזה בין השרה רגב לשר כחלון, על העניין הזה שהיא כביכול ברגע האחרון נזכרה שצריך עוד תקציב לחגיגות האלה, ואז ראש הממשלה, מתוך איזה רצון לפתור את הבעיה, להתקדם, אמר לה: עזבי, השרה רגב, תני לי, אני אגייס כסף למטרה הזאת.

יואל חסון: נגיד שאני נותן פה נקודת זכות לראש הממשלה, שרצה להראות כאן מין מסלול של פתרון, בסדר?

יואל חסון: אבל יש לך – מאז ועד ללכת להצעת החלטה ממש, ולהמשיך עם הרעיון – הרי בין הזמן הזה לזמן אחר כך, ראש הממשלה, מספיק שהיה מרים טלפון לשר האוצר – ותאמין לי, השר אקוניס, אתה יודע, אני עבדתי שש שנים עם ראש ממשלה, עם אריק שרון, ואני ראיתי שראש ממשלה מתקשר לשר האוצר ואומר לו: תשמע, שר האוצר, תקצה לזה 100 מיליון שקל, בסדר?

יואל חסון: אני מבקש ממך, תמצא 100 מיליון שקל עבור הדבר הזה; 100 מיליון, לא 200 מיליון, לא 300 מיליון, לא 400 מיליון ולא מיליארד – 100 מיליון.

יואל חסון: תאמין לי, אין שר אוצר שהיה אומר על זה לא.

יואל חסון: ולא רק שלא עושים את זה – ממשיכים ורותמים לזה את היועץ המשפטי לממשלה, שאגב, לפי המכתב שאני קיבלתי ממנו – כי אני כתבתי לו והוא השיב לי – כל ההגבלות שהולכות להיות סביב הדבר הזה, אני לא בטוח שתהיה לזה היתכנות בכלל, ויכולת, באמת – הולכים להקים מינהלת, והמינהלת צריכה לוודא שאלה אנשים שאין להם עניין עם המדינה, והמדינה, מצד שני, מול כל התורמים שייתנו את הכסף, צריכה לוודא שהם לא יקבלו שום הטבות בתמורה, איזה כאב ראש – תגיד לי, זה מה שיש לכם להתעסק כל היום?

יואל חסון: בזה אתם מפעילים עכשיו את כל הייעוץ המשפטי של מדינת ישראל?

יואל חסון: אז אני אומר לך, השר אקוניס, אם אתה באמת היית נגד, תציע הצעת מחליטים בממשלה, תיכנס לראש הממשלה, אתה נחשב מקורב שלו – אפילו שמעתי שאחיך הפך להיות היועץ הפוליטי שלו, אז שאחיך ייתן לו עצה פוליטית כמה זה לא נכון, אפרופו ההסתבכויות, גם של ראש הממשלה, הנוכחיות, לדעתי, להתעסק עם כספים, תרומות – לא הייתי ממליץ לראש הממשלה, אם הייתי בעדו ומחבב אותו.

יואל חסון: אבל זה באמת סימפטום להתנהלות הכוללת של הממשלה הזאת, שהופכת את כולנו לפושטי יד.

יואל חסון: ובכל הדבר הזה, גם, העניין הזה שמדינת ישראל – ראינו את התגובה ההיסטרית, את התגובה – אתם יודעים מה – אפילו קצת ילדותית, של ראש הממשלה, על החלטת מועצת הביטחון.

יואל חסון: החלטת מועצת הביטחון היא החלטה לא טובה, לא הייתי רוצה שתתקבל.

יואל חסון: קודם כול, מכיוון שהיא עושה הכללה.

יואל חסון: היא עושה הכללה לגבי כל ההתנחלויות, היא עושה הכללה לגבי המצב, היא לא מאזנת, היא לא מאוזנת, אין ספק.

יואל חסון: אבל מכאן ועד התגובה של ראש הממשלה?

יואל חסון: אגב, תגובה פחדנית, כי לא ראיתי אותו עושה מהלכים כאלה מול רוסיה, לדוגמה.

יואל חסון: כי זה בעל-הברית החדש, רוסיה הפכה להיות הברית החדשה שלנו.

יואל חסון: באמת.

יואל חסון: ומול ארצות-הברית מחכים למשיח, לטראמפ; כולם מחכים למשיח, לנשיא טראמפ.

יואל חסון: מעניין.

יואל חסון: אף אחד באמת לא יודע איזה סוג נשיא הוא יהיה, מה תהיה המדיניות שלו; אנחנו לא יודעים באמת אם הוא רפובליקני יותר או דמוקרטי יותר.

יואל חסון: הוא בעיקר טראמפ, איש עסקים שהפך להיות נשיא ארצות-הברית ואף אחד לא באמת יודע איך הוא יתנהל ומה תהיה המדיניות שלו.

יואל חסון: אבל התגובה הזאת והקריאה הזאת לשגרירים – איפה הימים האלה, שבהם מנהיגים יכלו לדבר באינטימיות – יכלו לדבר באינטימיות עם מנהיגים אחרים ולשנות מציאות?

יואל חסון: אתם יודעים מה, לא יכולנו לדבר על זה הרבה, אבל דווקא בסוף השבוע הנוכחי, בעיתון "7 ימים" של "ידיעות אחרונות", התפרסם ריאיון מרתק עם מי שהיה ב-CIA, או בגופים החשאיים של ארצות-הברית, והוא מספר, השר אקוניס, על ההתנהלות מול ממשלת ישראל, על ההתנהלות של ממשלת ישראל של אהוד אולמרט בהקשר של הכור הגרעיני בסוריה.

יואל חסון: והוא מתאר שם, חברת הכנסת גרמן – אני לא יודע אם קראת את הכתבה הזאת – – –

יעל גרמן: איזה כתבה?

יואל חסון: כתבה שהייתה ב-"7 ימים" על אחד מאנשי ה-CIA, השירותים החשאיים של ארצות-הברית, שמספר על ההתנהלות של ממשלת אולמרט בעניין של הכור הגרעיני של סוריה.

יעל גרמן: – – –

יואל חסון: לא משנה, אז אני אספר לך, אני אספר לך.

יעל גרמן: 22 דקות, יש לך זמן.

יואל חסון: אני אנסה בפחות.

יואל חסון: מה מתואר שם, בכל הכתבה הזאת?

יואל חסון: התנהלות בריאה בין שתי ממשלות: לא נאום בקונגרס, לא הודעות לתקשורת, לא פגישות עם סנאטורים רפובליקנים או דמוקרטים, אלא אהוד אולמרט, ברגע שמגלים שבסוריה יש כור גרעיני שעלול לסכן את מדינת ישראל, שולח את ראש המוסד, עם עדויות – הכול אני אומר לכאורה, זה מהעיתונות, בסדר?

יואל חסון: אני לא רוצה פה להוציא דברים שאני לא צריך להגיד – מה שקראתי בעיתון.

יואל חסון: כל מה שאני אומר פה קראתי בעיתון.

ענת ברקו: זה לא אומר שזה נכון, אתה יודע.

יואל חסון: אבל אל תוציאי ממני דברים שאני לא – אני, כזכור לך, הייתי אז ראש הקואליציה, וידעתי דברים, וישבתי בוועדת החוץ והביטחון, אז תתארי לך שמה שאני אומר אלה דברים שאני קראתי בעיתון ונוטה לחשוב שיש בהם מן הבסיס.

יואל חסון: ומה עשה אז ראש הממשלה אולמרט?

יואל חסון: שלח, חברת הכנסת ברקו, את ראש המוסד, והציגו את הנתונים, והציגו את המידע המודיעיני, וחשפו בפני הממשל האמריקני, והתקיים דיון; דיון ראשון, דיון שני, שלושה דיונים בראשות נשיא ארצות-הברית – והכול בשקט, אף אחד לא שמע, אף אחד לא ידע.

יואל חסון: הכול בשקט.

יואל חסון: אף אחד פה, בציבור הישראלי, לא מגייסים אותו לפחד, ולא משתמשים בדבר הזה כדי להפחיד וכדי להסית; בשקט בשקט מטפלים בבעיה.

יואל חסון: וברגע הקריטי באמת מתקשר ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט לנשיא ארצות-הברית ואומר לו, בטלפון האדום: מה אתה עושה בעניין הזה?

יואל חסון: האם אתה מתכוון לטפל בבעיה או לא? והכול בשקט ובצורה חשאית.

יואל חסון: וכשאומר לו נשיא ארצות-הברית שלא, ארצות-הברית לא מתכוונת לטפל בבעיה, אז אומר לו ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט: אם כך, אני אצטרך לטפל בבעיה.

יואל חסון: ואומר לו נשיא ארצות-הברית: תעשה מה שנכון למדינה שלך.

יואל חסון: ועל-פי מקורות בין-לאומיים, אכן הכור הזה הושמד.

יואל חסון: כמה זמן אחרי אותה השמדה, חברת הכנסת ברקו, הציבור הישראלי ידע על זה?

יואל חסון: מי ידע ומי שמע?

יואל חסון: הנה, ממשלת אולמרט, ממשלת קדימה, הסירה איום משמעותי מוחשי – הרבה יותר מוחשי, אגב, מהאיום האיראני.

יואל חסון: אף אחד לא ידע, ואף אחד לא שמע, ולא הלכו לנאום בקונגרס, ולא הלכו לנאום בסנאט, ולא כינסו מסיבות עיתונאים, אלא טיפלו בבעיה בשקט.

יואל חסון: ויותר מזה, גברתי סגנית היושב-ראש – ראש הממשלה דאז אהוד אולמרט, אפילו שהוא ידע שאם יוציא את זה בזמן אמת, פוליטית זה יכול לשרת אותו מאוד, לא הוציא את זה ציבורית, לא חשף את המידע הזה – לא חשף את המידע הזה בין השאר כדי למנוע ולהימנע מהסלמה ועימות עם סוריה.

יואל חסון: והמדיניות שאנחנו רואים היום היא הפוכה לחלוטין; לא רק רעש וצלצולים ונזקים בין-לאומיים, גם בסוף אפס תוצאות, אפס תוצאות.

יואל חסון: הדבר הזה, ברור שהוא נכשל.

יואל חסון: המאבק הישראלי בתוכנית הגרעין האירני נכשל; נחתם הסכם שהוא לא טוב למדינת ישראל, הסכם שיעיר אותנו בעוד עשר שנים, שרק אז נגלה אם הוא עבד או לא עבד, אבל לראש הממשלה לא באמת היה חשוב למנוע, אלא היה לו חשוב לנאום בקונגרס, והיה לו חשוב לייצר תעמולה של הפחדה.

יואל חסון: וזאת המדיניות, זה ראש הממשלה שיש לנו.

יואל חסון: זה מה שיש לנו.

יואל חסון: ואם אנחנו עוסקים גם בהצעת החוק הנוכחית, אני יכול להגיד באופן כללי על כל נושא עולם התקשורת – קודם כול, לבי-לבי, שנים, עם עובדי רשות השידור, שראש הממשלה מתעלל בהם הלכה למעשה, פעם רפורמה, פעם תאגיד – אנשים טובים, מסורים, שעובדים עשרות שנים במקצוע העיתונות, בתנאים לא תנאים, שידור ציבורי שהוא חשוב לכולנו.

יואל חסון: ונתניהו, רק נתניהו, ברצון האובססיבי שלו לייצר שירות ציבורי שיקראו לו ביבי נתניהו, שהוא ה-ביבי.

יואל חסון: סי של מדינת ישראל, בכל מחיר, לא משנה מה הפגיעה בעובדים האלה.

יואל חסון: ואנחנו נכנסים, אדוני השר, בחזון הזה של שמונה השנים, שלכם, אנחנו נכנסים גם לחזון שבו אתם הופכים את ישראל לפחות דמוקרטית.

יואל חסון: כי מה היום נתניהו אומר לכולם?

יואל חסון: שדמוקרטיה היא ניסיון להפיל ראש ממשלה.

יואל חסון: זו, אגב, המצאה של נתניהו.

יואל חסון: פעם דיברו על זה שמחליפים ראש ממשלה.

יואל חסון: מחליפים – לגיטימי.

יואל חסון: החליפו פה כמה וכמה ראשי ממשלות.

יואל חסון: אבל מאז נתניהו זה הפך להיות, חבר הכנסת קיש וחבר הכנסת ביטן – זה הפך להיות: מפילים ראש ממשלה.

יואב קיש: כן – – –

יואל חסון: לא, חבר הכנסת קיש, אני אלמד אותך שיעור מספר אחת בדמוקרטיה – שראש ממשלה מחליפים, ולא מפילים.

יואל חסון: אני לא מפיל אותו משום מקום; אני לא אוחז בכיסא שלו ומפיל אותו מהכיסא.

יואל חסון: אנחנו לא עושים הפיכה ונכנסים לבית ושולפים אותו ממיטתו, כי זה לא דמוקרטיה, אלא אנחנו פועלים באופן דמוקרטי – להחליף את ראש הממשלה, ולא להפיל.

יואל חסון: אבל אצל ראש הממשלה נתניהו הכהונה, כהונת ראש הממשלה, זה משהו אין-סופי.

יואל חסון: זה אין-סופי.

יואל חסון: אין לזה תאריך תפוגה, זה אין-סופי.

יואל חסון: מי שמנסה לקטוע את הכהונה הזאת – הוא מפיל ראש ממשלה; מפיל ראש ממשלה.

יואל חסון: הוא בוגד, הוא שמאלני, אלוהים ישמור.

יואל חסון: לא משנה שאם נחשוף כאן את האמת, 70% מהמפלגה של ראש הממשלה עצמו היו רוצים לראותו הולך הביתה.

יואל חסון: אבל בעיניו גם הם שמאלנים, בעיני נתניהו גם הם שמאלנים.

יואל חסון: וגם בנט שמאלני.

יואל חסון: כל מי שחס ושלום מבקש להפיל את נתניהו – הוא בוגד, הוא שמאלני.

יואל חסון: והדבר הנוסף, אתם יודעים, באמת, אמרתי קודם, אני, באמת, עבדתי עם ראש ממשלה שהיה אפשר להגיד עליו הרבה דברים, אבל הוא היה ראש ממשלה – –

אופיר אקוניס: – – –

יואל חסון: – – שמה שהוא רצה לעשות הוא עשה.

יואל חסון: הוא עשה.

יואל חסון: הוא קיים את הדברים שהוא האמין בהם.

יואל חסון: גם אם לא היה לו רוב.

יואל חסון: אפילו פיטר שרים בממשלה בלי לחשוש שהממשלה שלו תיפול.

דוד ביטן: תגיד לי, גם על אולמרט דיברת כך?

דוד ביטן: – – –

יואל חסון: חבל, פספסת.

יואל חסון: פספסת.

אופיר אקוניס: לא, רק שהוא לא יחזור.

אופיר אקוניס: עזוב.

אופיר אקוניס: הלוא הוא יראה בערוץ 99 שידור חוזר.

דוד ביטן: לא, זה סתם מעניין – – –

יואל חסון: – – – אל תפריע.

דוד ביטן: תן לו שידבר כמה שהוא רוצה, מה זה מעניין אותי.

יואל חסון: אל תפריע לי.

דוד ביטן: מה זה מעניין אותי?

דוד ביטן: היית גורו של אולמרט, אז מה?

יואל חסון: השר אקוניס, אם אני ארצה לחזור, אני אחזור.

אופיר אקוניס: קודם כול, אתה יכול לחזור על הרבה דברים.

אופיר אקוניס: אתה יכול לחזור על הרבה דברים, רק שאתה חופר.

דוד ביטן: זכותך לחזור, זכותך.

יואל חסון: תודה רבה על הציון, אדוני.

אופיר אקוניס: חן-חן.

יואל חסון: אבל אם כבר, למדתי כבר מהטובים ביותר.

אופיר אקוניס: זה נכון.

יואל חסון: בכל אופן אני אומר, השר אקוניס, ששכח כנראה מה זה – אה, האמת היא שלא היית אופוזיציה אף פעם.

אופיר אקוניס: מעולם.

אופיר אקוניס: נו, מה אני אעשה.

יואל חסון: אני מאחל לך לחוות את זה.

אופיר אקוניס: אגב, יכול להיות.

אופיר אקוניס: אתה יודע שאני – – –

יואל חסון: אני מאחל לך לחוות את זה.

יואל חסון: אני זכיתי להיות גם וגם, אני זכיתי להיות גם וגם.

יואל חסון: אני מאחל לך, תאמין לי, דווקא מתוך אהבה, להיות באופוזיציה.

יואל חסון: בכל אופן, אני אומר, אדוני השר, מילא היינו חשופים לראש ממשלה שמבצע מדיניות שהוא מאמין בה, שנלחם על המדיניות שלו.

יואל חסון: מי זה נתניהו היום?

יואל חסון: נתניהו היום הוא קבלן הביצוע של הפריבילגים – של הפריבילגים; מי אלה הפריבילגים?

יואל חסון: הפריבילגים היום הם אותה מפלגה שמייצגת את המתנחלים, הבית היהודי, שהם – ביעילות, אני חייב לומר, ביעילות רבה מאוד – מצליחים לכפות מדיניות על ראש הממשלה.

יואל חסון: הממשלה כולה מנוהלת על-ידי מנהיגות הפריבילגים הזאת – – –

קריאות: – – –

דוד ביטן: לא משנה – – –

קריאה: זה מה שאני אומר.

קריאה: עזוב אותך.

יואל חסון: את יכולה לדאוג פה לשקט?

יוסי יונה: אתה מציג את זה בצורה כזאת – – –

דוד ביטן: אני מציג.

דוד ביטן: סוכם עשרה דוברים.

קריאה: – – –

דוד ביטן: – – – שקרן?

יואל חסון: את יכולה לדאוג פה לשקט?

נאוה בוקר: חברים.

נאוה בוקר: לא צריך להוסיף לך זמן.

נאוה בוקר: דיברת יפה מאוד.

נאוה בוקר: חבר הכנסת יוסי יונה וחבר הכנסת דוד ביטן, בבקשה.

נאוה בוקר: אל תאשים רק אותו.

יואל חסון: לא, את צריכה להוסיף לי דקה.

נאוה בוקר: נוסיף לך דקה, לא להתקמצן.

נאוה בוקר: תמשיך.

יואל חסון: תוסיפי לי דקה.

יואל חסון: איבדתי דקה.

יואל חסון: לא, זה חשוב.

נאוה בוקר: חבר הכנסת דוד ביטן, בבקשה.

יואל חסון: שתי דקות.

יואל חסון: שתי דקות אני צריך.

יואל חסון: זה לא – – –

נאוה בוקר: תמשיך.

נאוה בוקר: נו, בחייאת.

יואל חסון: בכל אופן, אני אומר – זה לא ייאמן.

יואל חסון: חבר הכנסת ביטן, אתה, אתה – – –

נאוה בוקר: חבר הכנסת דוד ביטן, יושב-ראש הקואליציה.

דוד ביטן: – – –

קריאה: – – – לא היה – – –

נאוה בוקר: אמרתי לו.

נאוה בוקר: יואל, תמשיך, חבר הכנסת יואל חסון.

דוד ביטן: אני עוזר לך, נותן לך אתנחתה, שתוכל לחשוב מה אתה הולך להגיד.

יואל חסון: אבל הבעיה, שהיא לא נותנת לי עוד זמן.

דוד ביטן: תני לו, מה הבעיה?

נאוה בוקר: חבר הכנסת יואל חסון, אתה מוזמן להמשיך.

יואל חסון: אני מבקש תוספת זמן.

יואל חסון: שלוש דקות אני איבדתי כאן, ויש לי פה מסר להעביר, גברתי.

נאוה בוקר: אני נותנת לך שתי דקות תוספת זמן.

יואל חסון: לא לא, שיושב-ראש הקואליציה לא יסתום את הפה לאנשי האופוזיציה.

נאוה בוקר: שתי דקות תוספת זמן.

נאוה בוקר: שתי דקות תוספת זמן.

נאוה בוקר: בבקשה.

יואל חסון: תודה רבה, אני מודה לך.

יואל חסון: לכן אני אומר – לכן אני אומר, בסופו של דבר הפריבילגים האלה, אותם פריבילגים מנהלים היום את הממשלה הזאת.

יואל חסון: הם מנהלים את האג'נדה.

יואל חסון: הם יוצרים מציאות שבה מיעוט מוביל ומנהל את הממשלה הזאת והופך אתכם, כל חברי הכנסת של הליכוד, לעוזרים הפרלמנטרים של בצלאל סמוטריץ; כולכם – חברת הכנסת ברקו, את, דוקטור, באמת, מהמדרגה הראשונה, הפכת להיות מה, מה, מכונת ההצבעה של סמוטריץ?

יואל חסון: כזאת שנקראת כל רגע לוועדות הכנסת כדי לאשר את מה שצריך לאותם פריבילגים?

יואל חסון: איפה, איפה החזון המשותף של כלל הציבור?

יואל חסון: איפה החשיבה מעבר לסקטור?

יואל חסון: אנחנו רואים מצבים שבהם תקציבים חשובים לחינוך, לחברה למתנ"סים, למטרות חשובות, לא עוברים או שעוברים במאמץ גדול, וכל איזה קרוון או כל איזו בטונדה באיזה מאחז לא קשור, בעשרות מיליונים, עובר בוועדת הכספים בלי שום בעיה, ולא רק שם.

יואל חסון: ואתם יודעים מה האסון הכי גדול?

יואל חסון: חברת הכנסת ברקו, אני אגיד לך: האסון הכי גדול שאתם עשיתם זה שחיברתם את קידה ואת אש-קודש למעלה-אדומים ולאריאל.

יואל חסון: אתם מסכנים את גושי ההתיישבות באמת, אתם, ברגע שלא עושים את ההפרדה הראויה והנכונה בין גושי ההתיישבות לבין היישובים המבודדים, אתם גוזרים עליהם דין מוות, ממש, של אפס בנייה, הקפאה.

יואל חסון: חברת הכנסת ברקו, חבר הכנסת ביטן, אתה דיברת על אהוד אולמרט, אז בוא אני אגיד לך משהו.

יואל חסון: תחת ממשלת אולמרט היה גם משא-ומתן מדיני, וגם לא הוקפאה הבנייה בשום מקום בגושי ההתיישבות, אתה יודע את זה?

יואל חסון: ואתם הקפאתם את הכול.

יואל חסון: הכול מוקפא.

יואל חסון: הכול מוקפא, הכול מוקפא.

ענת ברקו: – – – מה יצא ממנו?

ענת ברקו: מה יצא ממנו?

ענת ברקו: מה יצא?

יואל חסון: לפחות בנו, בנו.

ענת ברקו: אה, בנו.

יואל חסון: אה, תודי שבנו.

ענת ברקו: בנו – –

יואל חסון: אבל גם בנו וגם עשו תהליך מדיני.

ענת ברקו: – – אבל דיברו.

ענת ברקו: דיברו.

ענת ברקו: ומה יצא מהתהליך המדיני?

יואל חסון: אתם גם לא בונים וגם מבודדים את מדינת ישראל – –

ענת ברקו: מה יצא מהתהליך המדיני?

יואל חסון: – – ויוצרים כאן סכנה אמיתית למדינה דו-לאומית.

ענת ברקו: לא תהיה מדינה דו-לאומית.

יואל חסון: חברת הכנסת ברקו, את יכולה להצהיר הצהרות מכאן ועד באר-שבע.

יואל חסון: גם ראש הממשלה אמר לפני הדיון במועצת הביטחון, יום לפני: לא יהיה דיון, לא תהיה החלטה, ירד מסדר-היום.

יואל חסון: קמנו בבוקר, מציאות אחרת לחלוטין.

יואל חסון: המציאות הזו תטפח על פניכם, וגם על פנינו כי אנחנו אזרחי המדינה הזאת והמדינה הזאת חשובה לנו.

יואל חסון: אבל זה כנראה מאוחר מדי, זה יהיה מאוחר מדי.

יואל חסון: אני חייב לדבר, בנוסף, גם על הסיטואציה הנוכחית שאנחנו חווים אותה עכשיו, שראש הממשלה נמצא בביתו, בבית ראש הממשלה, ועובר חקירה משטרתית.

יואל חסון: קודם כול אני רוצה מאוד שהאמת תצא לאור.

יואל חסון: חשוב לי שהאמת תצא לאור.

יואל חסון: אני מקווה גם שראש הממשלה רוצה שהאמת תצא לאור.

יואל חסון: אני גם מבין ומקבל את זה שראש הממשלה נאבק על חפותו.

יואל חסון: זה הגיוני ונכון וזה ראוי שיעשה את זה.

יואל חסון: אבל צריך להגיד כמה דברים, חבר הכנסת יוסי יונה, שגם אתה תדע, כי אוהבים בתקשורת, ביום-יומיים האחרונים, לעשות חיבור – או איך שאתה אוהב לומר, הלימה – בין סיפור אולמרט ופרשת נתניהו.

יואל חסון: פרשת אולמרט ופרשת נתניהו.

יואל חסון: פרשת נתניהו הנוכחית, ואגב, גם בפרשות נתניהו הקודמות, כאלה שנסגר עליהן התיק בסופו של דבר – היה הבדל גדול ביניהן לבין פרשות אולמרט.

יואל חסון: כל העבירות לכאורה שנתניהו נחשד בהם, על-פי מה שאנחנו שומעים מאמצעי התקשורת, ואני אומר לכאורה גם, הן עבירות שלכאורה נעברו או נעשו בזמן כהונתו כראש הממשלה.

יואל חסון: זה, גבירותי ורבותי, השינוי, חברי חברי הכנסת, הגדול ביותר במקרה הזה.

יואל חסון: כי אני בטוח, גברתי היושבת-ראש, שגם אם את, שאת חברת מפלגתו של ראש הממשלה, תשמעי, או יוכח אדוני השר, שנתניהו בכיסאו כראש ממשלה עבר על החוק, הפר אמונים בזמן כהונתו כראש ממשלה – אני בטוח שזה לא יהיה נסלח בעיניכם.

יואל חסון: זה לא יכול להיות נסלח בעיני אף אזרח שאוהב את המדינה הזאת, שראש ממשלה שיושב על כסאו ותוך כדי כהונתו עובר על החוק.

יואל חסון: אם הדבר הזה יוכח, חברים, אין לזה אח ורע.

יואל חסון: זו עליית מדרגה דרמטית וקיצונית שאין לתאר אותה.

יואל חסון: אנחנו מורגלים לראות הכול, לצערי, אבל זה משהו שצריך להבהיר אותו ולהגיד בצורה ברורה.

יואל חסון: אגב, גם החוק המפורסם של חבר הכנסת אמסלם, שמתיימר לומר שהוא לוקח דוגמה, חבר הכנסת רוזנטל, הוא אומר שהוא לוקח דוגמה מהחוק הצרפתי.

מיקי רוזנטל: החוק הצרפתי לא דומה.

יואל חסון: בדיוק.

מיקי רוזנטל: החוק הצרפתי חל רק על עבירות שהיו טרם נבחר לתפקידו הציבורי.

יואל חסון: שהיו לפני, בוודאי.

יואל חסון: אין חוק בעולם, בעולם, שמגן על מנהיג כלשהו שעובר על החוק בתקופת כהונתו כמנהיג, אם כנשיא, או ראש ממשלה – אין חוק שמגן עליו ופוטר אותו מחקירה או מבדיקה או מכתב אישום.

יואל חסון: אין דבר כזה.

יואל חסון: אני אומר לכם, אני גם יודע בוודאות שגם לא יהיה פה דבר כזה.

יואל חסון: זה לא יעבור.

יואל חסון: החוק הזה לא יעבור.

יואל חסון: זה לא יקרה וזה לא יעבור וזה לא יהיה.

יואל חסון: אני אגיד לכם יותר מזה, ואמרתי את זה היום בכמה וכמה הזדמנויות.

יואל חסון: החוק הזה של חבר הכנסת אמסלם הוא לא איזה חוק תמים.

יואל חסון: יש פה תוכנית סדורה.

יואל חסון: אגב, רוב הרעיונות האלה, או שמגיעים מראש הממשלה או שראש הממשלה מאמץ אותם מאוד מהר.

יואל חסון: הכוונה היא מאוד ברורה.

יואל חסון: חברת הכנסת ברקו, את לא עברת פריימריז, יכול להיות שבקרוב תצטרכי לעבור פריימריז.

יואל חסון: אני אגיד לך משהו, ראש הממשלה, יש לו תוכנית סדורה.

ענת ברקו: – – –

יואל חסון: יש לו תוכנית סדורה.

יואל חסון: אם החוק של אמסלם יעבור, ראש הממשלה מייד יפזר את הכנסת כדי לגלוש לקדנציה השנייה.

יואל חסון: הוא כמובן ינסה להיבחר לראש ממשלה – אני כמובן מקווה שהוא לא ייבחר – ואם הוא ייבחר לראש הממשלה בפעם הנוספת, הוא יימנע מהחקירה.

מיקי רוזנטל: אין שר, תבקש שיעצרו את הזמן.

יואל חסון: נא לעצור את הזמן, אין שר.

יואל חסון: תודה רבה.

נאוה בוקר: אין שר?

יואל חסון: עכשיו השר נכנס.

נאוה בוקר: חזר?

נאוה בוקר: המשך.

יחיאל חיליק בר: צריך להחזיר לו שלוש דקות.

נאוה בוקר: יקבל שלוש דקות.

יואל חסון: כן, מגיעות לי עוד שלוש דקות.

יואל חסון: לא היה פה שר, תוסיפי שלוש דקות.

יואל חסון: את מוסיפה לי?

נאוה בוקר: כשתסיים, אני מוסיפה.

יחיאל חיליק בר: – – – 30 דקות – – – אני רוצה הארכה בממשלה.

אופיר אקוניס: את מי זה מרשים?

אופיר אקוניס: לא מרשים אף אחד.

יואל חסון: תראו – אתה יודע, השר אקוניס, אני אגיד לך משהו.

יואל חסון: אני אגיד לך משהו, אדוני השר.

יואל חסון: אתה יודע מה, האמירה המזלזלת הזאת שלך, שזה לא מרשים אף אחד – זה גם לא מרשים אותי שאתה אומר את הדברים האלה.

יואל חסון: אתה יודע למה זה לא מרשים אותי?

יואל חסון: כי המינימום הנדרש מפרלמנטר – ואני יודע שאתה רצית להיות פרלמנטר, אדוני השר, ואתה גם היית פרלמנטר – זה להעריך את הכלל המרכזי הזה שהפרלמנט הוא שמפקח עליך, אדוני, והאופוזיציה ודאי שמפקחת על הקואליציה ועל הממשלה.

יואל חסון: אז מן הראוי לשדר פחות התנשאות וזחיחות וקצת יותר להכיל ביקורת של אופוזיציה – –

אופיר אקוניס: – – –

יואל חסון: – – קצת יותר להכיל ביקורת של אופוזיציה.

יואל חסון: ותאמין לי, לא חבר הכנסת בר ולא חבר הכנסת רוזנטל ולא חבר הכנסת יונה ולא חבר הכנסת לוי, אף אחד מאתנו לא רץ והתמודד לעמוד בראשות האופוזיציה, בסדר?

אופיר אקוניס: זה דווקא לא רעיון – – –

יואל חסון: אבל מרגע שנבחרנו ואנחנו יושבים באופוזיציה, אנחנו נמלא את חלקנו באמונה וניאבק בכל מה שנראה לנו לא טוב.

יואל חסון: ואתה יודע מה, אדוני השר, יש כל כך הרבה דברים לא טובים כאן ואתה יודע את זה, כי גם לך יש אף פוליטי ואתה בעצמך מריח את הריח הזה; את הריח הזה של הבלגן, את הריח הזה של איבוד השליטה, את הריח הזה שראש הממשלה מאבד את זה.

יואל חסון: כי ככה זה כשאדם יושב יותר מדי זמן בכיסא ויותר מדי זמן הוא מאבד את הקשר למציאות והרגליים כבר לא תמיד נוגעות ברצפה והן כבר למעלה גבוה-גבוה.

יואל חסון: כמו שאתה יודע אדוני, גבוה-גבוה החמצן קצת מופחת.

אופיר אקוניס: דליל.

יואל חסון: דליל מאוד.

יואל חסון: לכן, זה עושה השפעות.

יואל חסון: היו מחקרים.

יואל חסון: אתה יודע, אדוני, היו מחקרים שאנחנו מושפעים מחמצן דליל.

יואל חסון: אתה יודע, זה קורה בפסגה.

יואל חסון: אתה אומנם לא ממש בפסגה, אצלך עדיין החמצן כנראה פחות דליל, אבל הייתי מצפה ממך – – –

יחיאל חיליק בר: הוא היה שר החלל, הוא מבין בחמצן.

יואל חסון: הוא עדיין שר החלל.

אופיר אקוניס: – – –

יחיאל חיליק בר: אבל הוא כבר לא נקרא שר החלל.

יחיאל חיליק בר: הורידו את החלל.

יואל חסון: אה, הורידו את החלל?

יחיאל חיליק בר: הורידו את החלל.

יחיאל חיליק בר: כבר אין אחראי לחלל.

יחיאל חיליק בר: החלל הופקר על-ידי הימין בישראל.

יואל חסון: מילא אתם מפקירים את הארץ, אבל להפקיר גם את החלל?

יואל חסון: זה באמת נורא.

יחיאל חיליק בר: אף-על-פי שכששאלתי אותו, הם אמרו שהם אחראים רק לגלקסיה שלנו.

יחיאל חיליק בר: הגלקסיות השכנות זה לא – – –

יואל חסון: אתה רוצה לתת להם לנהל את הגלקסיות?

יואל חסון: את המדינה הם לא מנהלים, אז את הגלקסיות אתה רוצה שהם ינהלו?

יואל חסון: אז אני אומר, באמת, למדתי שהציבור הישראלי באמת בסופו של דבר רוצה שבראשות הממשלה יהיה אדם שקצת מחובר למציאות והוא אדם שמבין את לבו של העם, ואדם שמחובר ליום-יום ולא זורק כל מיני אמירות מנותקות, מנותקות מכל עניין.

יואל חסון: לכן אני יכול לומר שהפרשה הזאת, כפי שהיא תהיה – אם אכן ראש ממשלת ישראל עבר עבירות תוך כדי ישיבה בכיסא ראש הממשלה, זה דבר, אדוני, שגם כל אחד מחברי הקואליציה לא יוכל לקבל ולא יכול לשאת.

יואל חסון: זה כבר מעבר לענייני נתניהו.

יואל חסון: עכשיו אני אגיד מילה אחרונה בשתי הדקות שנותרו לי, קצת לחברי בליכוד.

נאוה בוקר: אני מוסיפה לך שתי דקות.

יואל חסון: תראו, כל מפלגה צריכה לזכור – גם מפלגה כמו הליכוד, שביחס למפלגות אחרות לא החליפה יושבי-ראש יותר מדי – שהמפלגה זה לא היושב-ראש.

יואל חסון: אתם לא חברי מפלגת נתניהו, אתם חברי מפלגת הליכוד ועומד בראשכם כרגע נתניהו.

יואל חסון: אבל אני מאמין שזה לא לעד ואתם צריכים לחשוב גם על התנועה; תנועה מפוארת, שהייתה פעם לפחות תנועה מפוארת עד שהשתלטו עליכם כל הפריבילגים האלה והפכתם לתנועה ימנית קיצונית, שזרקתם את הליברלים, שהלמ"ד שלכם כבר לא יכולה להסתלסל כמו שהייתה מסתלסלת בעבר.

יואל חסון: לכן אני אומר לכם, בכנסת הזאת יש אפשרות לייצר ממשלה חלופית, אחרת, לא בראשות נתניהו.

יואל חסון: זאת אמורה להיות המשימה שלנו.

יואל חסון: בוודאי אם הדברים, כפי שהם נראים, כלפי ראש הממשלה יהפכו להיות חד-משמעיים ונתניהו לא יוכל להמשיך לכהן כראש ממשלה.

יואל חסון: אנחנו נצטרך להקים ממשלה חלופית ואנחנו נצטרך לייצר מציאות חדשה למדינת ישראל.

יואל חסון: זה אפשרי, זה נחוץ.

יעל גרמן: – – –

יואל חסון: בשביל זה צריך לאחד כוחות ולעבוד ביחד כדי לייצר מציאות טובה יותר וגם כדי להוכיח לכמה אנשים שאתה פוגש לפעמים ברחוב, ואומרים לך: אני לא סובל את נתניהו, אבל אין אופציה אחרת.

יואל חסון: אז אנחנו צריכים כמה חודשים שנתניהו לא יהיה ראש ממשלה, ואז ציבור רחב יגלה ששום דבר לא קרה, השמש זורחת, הירח מגיע בלילה, הכול מתפקד – –

נאוה בוקר: נא לסיים.

יואל חסון: – – הכול עובד, אולי אפילו, גברתי, יותר משגשג.

יואל חסון: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה, חבר הכנסת יואל חסון.

נאוה בוקר: אחריו – חבר הכנסת מיקי רוזנטל.

נאוה בוקר: בבקשה, 20 דקות לרשותך.

נאוה בוקר: בבקשה.

מיקי רוזנטל: תודה רבה, גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, אדוני השר אקוניס, אני לא רוצה לדבר על החקירה כי אני לא יודע מה קורה בה.

מיקי רוזנטל: האמת היא שאני יודע קצת אבל זה לא מבוסס.

מיקי רוזנטל: אני רוצה לדבר, זה מה שקורה, מסביב לחקירה הזאת, כי הדברים שקורים מסביב לחקירה הם חמורים ביותר, חמורים ביותר.

מיקי רוזנטל: ההאשמות האלה, שיוצאות מפיו של ראש הממשלה באופן מפורש ומפי מלחכי הפנכה שלו בכנסת, הן אמירות חמורות ביותר.

מיקי רוזנטל: מה הם אומרים?

מיקי רוזנטל: אתם השמאל רוצים להחליף את ראש הממשלה שלא בקלפי; אתם לא מצליחים בקלפי אז אתם רוצים להחליף אותו באמצעות חקירות משטרה.

מיקי רוזנטל: אז, קודם כול, היסטוריה.

מיקי רוזנטל: ראש הממשלה היחידי שהופל פה שלא בקלפי הוא יצחק רבין.

מיקי רוזנטל: בואו נזכור את זה.

מיקי רוזנטל: היחידי, בינתיים, ואני מקווה שזה לא יקרה יותר.

מיקי רוזנטל: ראש ממשלה מחליפים רק בקלפי.

מיקי רוזנטל: זה דבר אחד.

מיקי רוזנטל: הדבר השני, והוא חמור מאוד, זה איבוד שאריות הממלכתיות של ראש הממשלה וחבר עוזריו וחברים רבים בליכוד, לצערי, גם את, גברתי היושבת-ראש.

מיקי רוזנטל: להגיד שהחקירה הזאת נעשתה ביוזמת השמאל והיא מתנהלת בניהול של השמאל או האופוזיציה – –

נאוה בוקר: – – – יכולה להגיד לך.

מיקי רוזנטל: – – כאילו המשטרה עובדת אצלנו, מנדלבליט הוא חבר ב"שוברים שתיקה" והמפכ"ל הוא בכלל בארגוני השמאל.

מיקי רוזנטל: אין לכם גבול לחוצפה, תגידו?

מיקי רוזנטל: מה זה, אתם רוצים להפוך – גם את המשטרה אתם רוצים להרוס?

מיקי רוזנטל: גם את הפרקליטות?

מיקי רוזנטל: גם את שלטון החוק?

מיקי רוזנטל: תגידו שההאשמות הן האשמות שווא.

מיקי רוזנטל: תגידו שראש הממשלה זכאי.

מיקי רוזנטל: תגידו, הכול בסדר, אין שום בעיה.

מיקי רוזנטל: אבל להאשים את המשטרה שהיא עובדת אצל האופוזיציה?

מיקי רוזנטל: אין לכם גבול?

מיקי רוזנטל: מי מינה את המפכ"ל הזה?

מיקי רוזנטל: אני?

מיקי רוזנטל: מי מינה את היועץ המשפטי לממשלה?

מיקי רוזנטל: יש גבול.

מיקי רוזנטל: ראש הממשלה מינה אותם.

מיקי רוזנטל: יש תהליך ששמור פה במדינה רק למיוחסים ולנבחרי העם והוא תהליך שנקרא בדיקה.

מיקי רוזנטל: כדי שלא תהיה תלונת שווא או תלונת סרק נגד ראש ממשלה, אז יש תהליך בדיקה.

מיקי רוזנטל: לדעתי הוא ארוך מדי ומסורבל מדי ומשתמשים בו למרוח חקירות, אבל הוא זה שמאפשר באמת לבדוק אם מדובר בתלונות סרק או בראיות ממשיות.

מיקי רוזנטל: לצערי הרב, ואני אומר את זה בכנות – אני מייחל שראש הממשלה יצא זכאי מהחקירה.

מיקי רוזנטל: אני מייחל לזה.

מיקי רוזנטל: באמת, בשביל מדינת ישראל.

מיקי רוזנטל: כי לא יכול להיות שיש פה ראש ממשלה אחרי ראש ממשלה, אחרי נשיא, שחלילה מורשעים.

מיקי רוזנטל: אז אני מייחל בשביל מדינת ישראל שראש הממשלה בנימין נתניהו יצא זכאי מהחקירה הזאת.

מיקי רוזנטל: אבל כשיש חקירה, לטנף ככה על הפרקליטות, על המשטרה, על כל המוסדות הממלכתיים של מדינת ישראל כאילו אין מחר?

מיקי רוזנטל: מה קרה לכם, איבדתם את שאריות הכבוד שלכם?

מיקי רוזנטל: והכול כדי להיאחז בשלטון?

מיקי רוזנטל: אני ממש מתבייש.

מיקי רוזנטל: זה לא שייך לא לאופוזיציה ולא לקואליציה.

מיקי רוזנטל: ההאשמות האלה כאילו האופוזיציה מפעילה את המשטרה, כאילו ראש אגף החקירות עובד אצלנו – מה קרה לכם?

מיקי רוזנטל: איבדתם את שארית הכבוד העצמי, שלא לדבר על הממלכתיות.

מיקי רוזנטל: באמת, משהו רע מאוד עובר על הממשלה הזאת ועל ראשה.

מיקי רוזנטל: עכשיו, ניחא.

מיקי רוזנטל: מילא חברי הכנסת בספסלים האחרונים של הליכוד שרוצים להביע תמיכה בראש הממשלה וקצת נסחפים.

מיקי רוזנטל: אבל ראש הממשלה עצמו?

מיקי רוזנטל: הוא בקולו אומר שזאת חקירה שמשרתת את השמאל, נולדה בשמאל.

מיקי רוזנטל: כאילו לא הוא מינה את האנשים, כאילו אין פה משטרה ופרקליטות שפועלים באופן עצמאי.

מיקי רוזנטל: כאילו לא חקרו פה אף פעם ראש ממשלה.

מיקי רוזנטל: את ברק לא חקרו?

מיקי רוזנטל: ואת אולמרט לא חקרו?

מיקי רוזנטל: אנשים אחרים לא חקרו?

מיקי רוזנטל: חקרו את כולם, לצערי, כי יש לנו בעיה של שחיתות שלטונית ואנחנו עוד נדבר על זה.

מיקי רוזנטל: נלווה לזה מהלך עוד יותר חמור, של חברי כנסת אמסלם וביטן, שראש הממשלה משסה אותם בשלטון החוק, כך ובפשטות.

מיקי רוזנטל: הוא אומר להם: תגישו הצעת חוק שראש ממשלה במדינת ישראל, לא יהיה אפשר לחקור אותו במהלך כהונתו.

מיקי רוזנטל: הצעת חוק מופקרת, חצופה, חסרת אחריות.

מיקי רוזנטל: כי מה הגאונים באים ואומרים?

מיקי רוזנטל: תראו, יש גם מדינות שיש בהן חוק כזה, בצרפת, למשל.

מיקי רוזנטל: להבדיל אלף אלפי הבדלות, בצרפת יש חוק כזה, אכן, אבל יש שני הבדלים מהותיים בין צרפת לישראל: האחד, בצרפת נבחר נשיא, רק הנשיא מוגן; והוא נבחר באופן אישי, הוא לא נבחר בבחירות ייצוגיות כמו אצלנו.

מיקי רוזנטל: ההבדל השני, והוא מהותי עוד יותר, זה שבצרפת החיסיון של ראש הממשלה, או של הנשיא, חל רק על עבירות שהוא עשה טרם היבחרו לנשיא.

יעל גרמן: וגם לא על כל העבירות.

מיקי רוזנטל: וגם לא על כל העבירות.

מיקי רוזנטל: כאן הם רוצים הכול.

מיקי רוזנטל: בעיקר – שמעתי היום את הגאון אמסלם, חבר הכנסת אמסלם, אומר:

מיקי רוזנטל: אני מבקש בעיקר לעשות את זה לא על הטרדות מיניות חלילה או משהו כזה, אלא רק על מה שנקרא עבירות צווארון לבן.

מיקי רוזנטל: מדהים.

מיקי רוזנטל: מה זה עבירות צווארון לבן?

מיקי רוזנטל: שוחד, הפרת אמונים – –

יעל גרמן: מרמה.

מיקי רוזנטל: – – מרמה – כל העבירות שלצערי ראש הממשלה חשוד בהן.

מיקי רוזנטל: אני אומר לכם את זה בצער רב.

מיקי רוזנטל: לפי החקירה, הוא משרתם של שני אדונים, שני אדונים.

מיקי רוזנטל: הוא נתן טובת הנאה בזמן קריטי.

מיקי רוזנטל: אני אומר פה אולי משהו שלא צריך אבל כבר אמרתי: בזמן קריטי לתפקידו, לאדם שהוא חפץ ביקרו והיה צריך את שירותיו.

מיקי רוזנטל: זה לא עניין פעוט, זה לא עניין פעוט.

מיקי רוזנטל: זה עניין של קבלת טובות הנאה והפרת אמונים במינימום, במינימום.

מיקי רוזנטל: ועכשיו מבקש חבר הכנסת אמסלם, בעזרתו של חבר הכנסת ביטן – שלא לדבר על שרת המשפטים, שתכף נגיד גם עליה איזו מילה בענייני טוהר מידות ועידוד השחיתות – לבטל את החקירה של ראש ממשלה מכהן בעבירות שהוא עושה תוך כדי כהונתו.

מיקי רוזנטל: המסקנה היא שגם לשכת ראש הממשלה, בסופו של יום, יכולה חלילה להפוך למעון מפלט של פושעים וארגוני פשע, כי אסור יהיה לחקור אותם חלילה.

מיקי רוזנטל: עד כדי כך האבסורד גדול.

מיקי רוזנטל: עכשיו אני רוצה להמשיך ולומר, חבר הכנסת גליק – – –

יהודה גליק: – – –

מיקי רוזנטל: לא, השבח – אני שמח שכבודו הגיע לדיון.

מיקי רוזנטל: אני שמעתי היום את חברת הכנסת ושרת המשפטים איילת שקד, והיא אומרת שהיא שוקלת אולי כן לקדם קטע מהחוק הזה המדובר, שדיברתי עליו, שימנע חקירות של ראש הממשלה, בשם המשילות, בשם המשילות.

מיקי רוזנטל: אני אומר לעצמי – תראו, אני אספר לכם סיפור שקרה אתמול, רק אתמול.

מיקי רוזנטל: אני הצעתי הצעת חוק שלוביסטים לא יוכלו לתרום לחברי כנסת.

מיקי רוזנטל: מה יותר אלמנטרי מזה?

מיקי רוזנטל: הרי באמת, זה כל כך מתבקש, אני לא חשבתי שמישהו יכול להתנגד לדבר הזה.

מיקי רוזנטל: מה גם שבכללי האתיקה של חברי הכנסת אסור לקבל מתנות מלוביסטים, זה סעיף מפורש.

מיקי רוזנטל: אסור לקבל מתנות מלוביסטים, כתוב במפורש.

מיקי רוזנטל: אסור לקבל מתנות אלא בגבול מסוים, אבל מלוביסטים אסור בכלל.

מיקי רוזנטל: אלה תקנות האתיקה שחברי הכנסת קובעים.

מיקי רוזנטל: אבל, לעומת זאת, יש פרצה בחוק מימון מפלגות, וכן אפשר לקבל מכל אדם פרטי גם אם הוא לוביסט.

מיקי רוזנטל: אסור, למשל, לקבל מתנות מחברות עסקיות אגב, גם את זה הצוות ביטן ואמסלם רוצים לשנות.

מיקי רוזנטל: הם רוצים גם לשנות את הנושא של הדירקטורים.

מיקי רוזנטל: הם רוצים להשחית את המדינה בחוק.

מיקי רוזנטל: לא ככה, לא מאחורי הגב, לא בהסתר, לא מתחת לשולחן אלא מעל השולחן.

מיקי רוזנטל: ובכן, אני חוזר להצעת החוק הזאת, כי זה מקומם.

מיקי רוזנטל: איילת שקד, אתמול בוועדת השרים, אמרה שאין צורך בחוק הזה.

מיקי רוזנטל: היא רק שכחה לספר לשרים, שרת המשפטים שאמורה להגן על שלטון החוק ועל טוהר המידות, שהיא עצמה קיבלה מתנה מלוביסט וקידמה חוק שלו.

מיקי רוזנטל: התורם שתרם לה 10,000 שקל הוא חבר הכנסת לשעבר אברהם פורז, שהיום הוא לוביסט, והוא ביקש באמצעותה לקדם הצעת חוק שאכן מקודמת, עברה בוועדת השרים שהיא עומדת בראשה.

מיקי רוזנטל: היא קידמה את החוק הזה עוד לפני שנהייתה שרת המשפטים, והיא מקדמת את החוק הזה, והוא נתן לה 10,000 שקל מתנה.

מיקי רוזנטל: עכשיו, אני לא רוצה להגיד ששרת המשפטים מושחתת, אבל יש דברים שהם done not, פשוט not done, לא עושים דברים כאלה, ואם עושים, לפחות עושים גילוי נאות.

מיקי רוזנטל: אם היא הייתה מספרת אתמול לשרים ואומרת להם: תראו, אני קיבלתי כסף מלוביסט, וקידמתי חוק שלו, ואני לא חושבת שיש בעיה, אני מספיק בוגרת ויכולה להבחין בין האינטרסים שלו לאינטרסים שלי, וכל מיני בלה-בלה – ניחא.

מיקי רוזנטל: אבל אפילו את המעט הזה, את הגילוי הנאות הזה, היא לא עשתה לשרים בשעה שהיא אמרה להם שזה חוק מיותר.

מיקי רוזנטל: ואני שואל אתכם, לאן נוליך את הבושה?

מיקי רוזנטל: לאן נוליך את הבושה?

מיקי רוזנטל: הממשלה הזאת – הממשלה – היא משחיתה ומושחתת.

מיקי רוזנטל: הצעות החוק שלה – אני לא מדבר על אנשים שנופלים, אני לא מדבר על אנשים שטועים, אני מדבר על ההליך הממוסד של השחתת המדינה באמצעות מהלכים – יש כל מיני סוגי שחיתויות, אגב, אם את רוצה לדעת, חברת הכנסת גרמן.

מיקי רוזנטל: אנחנו, האנשים שעוסקים בשחיתויות, מפרידים, או מבחינים בין שלושה סוגי שחיתויות.

מיקי רוזנטל: יש מה שנקרא שחיתות שחורה, יש שחיתות אפורה, ויש שחיתות לבנה – מה ההבדל ביניהם?

מיקי רוזנטל: שחיתות שחורה היא שוחד, מרמה, הפרת אמונים וכו'.

מיקי רוזנטל: שחיתות אפורה – זה מהמקום הזה שזה לא ברור לגמרי, יש דברים שהם על הגבול, ואני רוצה לדבר דווקא על השחיתות הלבנה.

מיקי רוזנטל: מה זה שחיתות לבנה?

מיקי רוזנטל: זו שחיתות חוקית, שהיא מותרת בחוק, אבל היא לא ראויה, ואני אדגים איך זה עובד.

מיקי רוזנטל: למשל, ראש הממשלה, שמנוע – היועץ המשפטי אסר עליו לעסוק בענייני "בזק", כי הוא חבר של אלוביץ, והוא גם שר התקשורת, וראש הממשלה מנוע מלעסוק בזה.

מיקי רוזנטל: לפתע פתאום צצה בשבוע שעבר ידיעה ש"בזק" מקבלת איזו הטבה חסרת תקדים של הפרדה תאגידית, אני לא רוצה להיכנס לעניין הזה, אבל אני רוצה להגיד לכנסת באחריות מלאה שאני יודע שראש הממשלה ממשיך למשוך בחוטים, אף-על-פי שהדבר נאסר עליו.

מיקי רוזנטל: ואני רוצה לומר עוד משהו, באחריות מלאה, שהיום, בדיון שעשינו בוועדת הכלכלה בסוגיה הזאת, כל הגורמים הממשלתיים, כל הרגולטורים, התנגדו למהלך של משרד התקשורת.

מיקי רוזנטל: משרד המשפטים אמר שזה לא על דעתו.

מיקי רוזנטל: משרד האוצר – הממונה על התקציבים אמיר לוי אמר שהוא מתנגד למהלך; זה מהלך שייטיב עם "בזק" וידפוק את הצרכנים, יעלה להם את המחירים – הוא מתנגד.

מיקי רוזנטל: באה הממונה על ההגבלים העסקיים ואמרה: אנחנו מתנגדים למהלך, זה מוקדם מדי, זה לא ראוי, צריך לבדוק.

מיקי רוזנטל: "בזק" מקבלת בין כה וכה, שולטת ב-90% ומשהו מהרווחים בשוק התקשורת.

מיקי רוזנטל: אי-אפשר לתת לה הטבות בלי שמבינים איך זה משפיע על שוק התקשורת.

מיקי רוזנטל: כל רגולטור שהופיע אמר: אנחנו מתנגדים למהלך.

מיקי רוזנטל: מבקר המדינה ביקש ממשרד התקשורת שלא לעשות את המהלך בטרם מסתיים הליך הבדיקה שלו בסוגיה הזאת, של התקשורת הקווית, והרפורמה, מה שנקרא השוק הסיטונאי, כי הוא עושה מהלך בדיקה.

מיקי רוזנטל: מבקר המדינה כתב למנכ"ל משרד התקשורת שהוא מבקש לעכב את ההחלטה.

מיקי רוזנטל: למרות העמדות של כל הרגולטורים שכפי שאמרתי באו לידי ביטוי היום בגלוי בוועדת הכלכלה, מנכ"ל משרד התקשורת, מר פילבר, שהוא איש פוליטי, הוא מינוי פוליטי אישי של ראש הממשלה, טרח לצ'פר את "בזק" במיליארד שקלים – ככה, בהינף יד, בחוסר אחריות.

מיקי רוזנטל: הנימוק הוא בכלל מטורלל – הוא אומר: תראו, זה לא קשור בכלל למחירים, זה קשור לשיפור התשתיות.

מיקי רוזנטל: המשמעות היא שעושים רפורמה שתעלה לציבור הישראלי כסף רב.

מיקי רוזנטל: מי שירוויח ממנה זה החבר של ראש הממשלה, וראש הממשלה מגלגל עיניים לשמים – הוא לא ידע, הוא לא שמע, הוא לא מבין, הוא לא יודע, הוא לא בעסק, הוא לא זה.

מיקי רוזנטל: זה מזכיר לי עוד סוגיה שקשורה לראש הממשלה שאנחנו נמנעים מלעסוק בה בכנסת כי היא לא נעימה לנו, באמת, וזו הסוגיה הזאת, למשל, של בתי ראש הממשלה – הכול נעשה כחוק.

מיקי רוזנטל: החוק מאפשר לממן גם את הבתים הפרטיים של ראש הממשלה.

מיקי רוזנטל: לדעתי זה לא בסדר, אבל זה החוק.

מיקי רוזנטל: אבל אז, בין החוק לבין מה שקורה בפועל, הביזיון הוא כל כך גדול, והשחיתות היא כל כך נוראית, שראש הממשלה משתכשך בביתו בקיסריה בבריכה, וממלא אותה במים על חשבוננו – למה?

מיקי רוזנטל: מה קרה?

מיקי רוזנטל: וכשהתריסים מתקלקלים בבית שלו, אז מביאים את החשבון למדינה.

מיקי רוזנטל: אני לא מדבר על אירוח, נורא, יאללה, אוקיי.

מיקי רוזנטל: הוא מארח שם, בסדר.

מיקי רוזנטל: אבל יש כל מיני דברים שהם חד-משמעית השתה של הכסף, של ההוצאות הפרטיות של ראש הממשלה, על חשבון הציבור – כחוק, חברת הכנסת גרמן, כחוק, הכול כחוק, ועדיין אתה אומר, רגע, זה לא מגעיל?

מיקי רוזנטל: זה לא דוחה?

מיקי רוזנטל: זה לא פגיעה בטוהר המידות?

מיקי רוזנטל: האם ראוי לעשות את זה?

מיקי רוזנטל: – התשובה היא לא, לא ולא.

מיקי רוזנטל: לי זה ברור; רק לאדם אחד זה לא ברור – האיש הזה שיושב בראש ממשלתנו הפך להיות כל כך זחוח וכל כך בטוח בעצמו, וכל כך מזלזל בכל היתר, והוא חושב ששלטונו יימשך לנצח, שהוא גם איבד את הכיוון ואת הדרך, וגם, בעיקר, את המצפן המוסרי; הוא חושב שהוא יכול לעשות כל דבר במדינה הזאת, והכול יסולח לו, כי אם מישהו יאשים אותו במשהו, הוא יגיד – שמאלני, ואם מישהו יתלונן עליו, אז הוא יגיד שהוא ערבי.

מיקי רוזנטל: ואם מישהו לא ימצא חן בעיניו, הוא ימשיך להסית נגדו.

מיקי רוזנטל: מה קרה?

מיקי רוזנטל: יש בעיה.

מיקי רוזנטל: הבעיה היא שהאנשים שהוא עצמו מינה, אנשי האמון שלו, הפרקליט, מפכ"ל המשטרה, היועץ המשפטי לממשלה, אלה האנשים שהוא מינה.

מיקי רוזנטל: הוא כנראה גם אמר להם מה שהוא אמר לראש המוסד שהוא לא מינה – האם תהיה נאמן לי, או לא?

מיקי רוזנטל: והם כנראה הבטיחו לו שהם יהיו נאמנים לו, לא למדינה.

מיקי רוזנטל: ובכל זאת, הראיות מצביעות על זה שיש בעיה עם ראש הממשלה, כי כאמור, הוא איבד דרך וכיוון.

מיקי רוזנטל: עכשיו נחזור רגע לרשות השידור, יש לי מעט זמן, חמש דקות.

מיקי רוזנטל: תראו מה קורה ברשות השידור.

מיקי רוזנטל: מי גרם לרשות השידור להגיע למצבה?

מיקי רוזנטל: פוליטיקאים, לא רק ראש הממשלה, אגב, כל הפוליטיקאים, לאורך הדורות, בחשו בדבר הזה שנקרא רשות השידור, הצליחו להרוס אותה למדי, ואז הגענו למצב העגום שהגענו אליו.

מיקי רוזנטל: אני מצר שהגענו אליו, אבל כנראה לא היה מנוס מהדבר הזה.

מיקי רוזנטל: ואז בא ראש הממשלה, באמת, תראו, כסף ציבורי, המשמעות של הדחייה הזאת מינואר, שהתאגיד אמר שהוא מוכן, לסוף אפריל, שזה התאריך שעכשיו מביאים בחוק שמונח לפנינו, והוא לא החוק האחרון, כמו שאתם יודעים, היא 140 מיליון שקל, 140 מיליון שקל שמממנים את שני הארגונים, גם את שידור השידור וגם את התאגיד – 140 מיליון שקל שזורקים לפח, לפח.

מיקי רוזנטל: עכשיו, מה היה אפשר לעשות ב-140 מיליון שקל?

מיקי רוזנטל: אתם יודעים, אפשר היה לקצר תורים בבתי-חולים, אפשר היה לתת עוד תרופות לאנשים שחולים, אפשר היה לתת אולי עוד קצת כסף לנכים קשים שמרותקים למיטותיהם, או לילדים נכים – אפשר לעשות כל כך הרבה ב-140 מיליון שקל, אבל את ראש הממשלה זה לא מעניין.

מיקי רוזנטל: זה כסף ציבורי, והוא יש לו גחמה נגד רשות השידור, שגם, בפרנויה שלו הם שמאלנים, הם משרתים את האופוזיציה.

מיקי רוזנטל: יש לו בכלל איזו בעיה, שכל מי שלא אתו, אז הוא חושב שהוא נגדו.

מיקי רוזנטל: הוא לא מבין שבעולם יש דעות שונות וכו' וכו', אבל אני עוזב את זה רגע, כי באמת, יש לו איזו אובססיה עם התאגיד בגלל איזה מינוי, זה ממש לא חשוב.

מיקי רוזנטל: שר בממשלתו – והוא בראשות הממשלה – קידם את הרפורמה הזאת ואת החקיקה הזאת.

מיקי רוזנטל: ועכשיו, היחידה שאמרה אמת סביב התאגיד זו באמת השרה מירי רגב, שלפעמים יוצאת לה האמת – לא בכוונה, אבל זה יוצא לה.

מיקי רוזנטל: היא אמרה, מה שווה התאגיד אם אי-אפשר לשלוט בו.

מיקי רוזנטל: אז בניגוד למה שאמרו פה דב חנין ואחרים, ראש הממשלה לא רוצה לסגור את התאגיד; מה פתאום, הוא גם לא נגד שידור ציבורי.

מיקי רוזנטל: הוא בעד שידור ציבורי נשלט, נשלט על-ידי ראש הממשלה, אבל זה מה שהוא רוצה.

מיקי רוזנטל: לא אכפת לו אם קוראים לזה רשות השידור, תאגיד או סבתא של מנשה; לא משנה איך תקראו לזה, אבל הכוונה היא אותה כוונה – הוא רוצה להחליש את השידור הציבורי, ובעיקר לשלוט בו.

מיקי רוזנטל: ואני אומר לכם, אחרי החוק הנורא הזה, שהוא כאילו רק דחייה טכנית, יבואו החוקים הבאים שיגידו: התאגיד לא יהיה בזה, המינויים לא יהיו ככה, הם יהיו תחת שר התקשורת וכו', ואם זה יעלה עוד 140 מיליון שקל, עוד חצי מיליארד שקל, לראש הממשלה זה ממש לא אכפת.

מיקי רוזנטל: הכסף הציבורי לא מעניין אותו.

מיקי רוזנטל: האינטרס הפוליטי וההישרדותי שלו גובר על כל שיקול ענייני ציבורי ו/או ממלכתי.

מיקי רוזנטל: לכן הוא מרשה לעצמו לסגור את התאגיד, לפתוח את התאגיד, שזה יעלה 140 מיליון, שזה יעלה 200 מיליון – זה לא חשוב בכלל.

מיקי רוזנטל: והכול באיזה סוג של תחמנות וגחמות, ושום דבר כמעט לא ענייני, והכול הופך להיות אישי, כאילו המדינה זה הוא והוא זה המדינה ואין בלתו.

מיקי רוזנטל: ואני אומר לך, אדוני ראש הממשלה, בהכירי מעט מהפרטים שעליהם אתה נחקר, לדעתי, מפני שהדבר ההוא עלה לך לראש, איבדת גם את הדרך ובעיקר את המצפן המוסרי.

מיקי רוזנטל: אני לא יודע אם זה פלילי, על זה יחליטו אחרים.

מיקי רוזנטל: אבל אני אומר לך כאן ועכשיו באחריות, שהמתנות שאתה נתת לאיש מסוים בזמן מסוים, בעיתוי קריטי – הוא תלוי בתפקיד שלך, ואתה קיבלת ממנו דברים – הוא מעשה שלא ייעשה במדינת חוק, במדינה מתוקנת.

מיקי רוזנטל: אתה עכשיו מנסה במקום להגיד: אוי, התבלבלתי, סליחה, טעיתי, לא התכוונתי, בטח לא הייתה פה כוונה פלילית, אתה פשוט מנסה לרמוס גם את שומרי הסף, גם את שומרי החוק, גם את החוק עצמו, ומגייס לך כל מיני אמסלמים וביטנים כדי שישנו פה את החוקים, הכול כדי לשרת מטרה אחת – שאתה תוכל להמשיך לשלוט פה.

מיקי רוזנטל: אני אגיד לך משהו.

מיקי רוזנטל: שלמה המלך היה חכם ממך; דוד המלך היה שליט מוכשר ממך, וגם הם כבר לא שולטים, וגם ממך, ברוך השם, עוד מעט ניפטר.

מיקי רוזנטל: תודה רבה.

נאוה בוקר: חברת הכנסת יעל גרמן – בבקשה, עשר דקות לרשותך.

נאוה בוקר: מה קרה?

נאוה בוקר: יש תקלה בהפעלת מערכת המיקרופונים.

יעל גרמן: הכול בסדר?

יעל גרמן: אני שומעת דווקא טוב מאוד.

מיקי רוזנטל: בסדר גמור.

מיקי רוזנטל: שומעים אותך היטב.

מיקי רוזנטל: אין בעיה.

יעל גרמן: תודה רבה לך, גברתי היושבת-ראש, ואדוני השר, היכן שאתה נמצא – אין שר – –

אלעזר שטרן: אז את יכולה לדבר כמה שאת רוצה.

יעל גרמן: כמה שאני רוצה.

יעל גרמן: אני לא רוצה הרבה, אז זה בסדר.

נאוה בוקר: נא לקרוא לשר אופיר אקוניס, בבקשה.

מיקי רוזנטל: אני בטוח שתגידי – – –

יעל גרמן: – – וחברי הבודדים שנשארו במליאה, אני דווקא רוצה כן לדבר על השידור הציבורי.

יעל גרמן: אני חושבת שכל כך מגיע לו לשידור הציבורי שנדבר עליו.

יעל גרמן: אני מאוד מאוד אהבתי את הנאום של איתן כבל, שהעלה את הזיכרונות של ערש השידור הציבורי – גם הטלוויזיה, גם "קול ישראל", רשת ב', מה שאנחנו קראנו לה, ואני חושבת שהוא נתן ביטוי לאהבה של הציבור את השידור הציבורי, את רשות השידור בכלל והשידור הציבורי.

יעל גרמן: השידור הציבורי למעשה זה ערש התרבות של התקשורת.

יעל גרמן: אני חושבת שכל העיתונאים המבריקים, שהיום נמצאים בכל ערוצי התקשורת, לרבות העיתונות ולרבות כמובן ערוץ 2 וערוץ 10, בכל מקום, גדלו על המסורת ולמעשה ממש על כך שהם התחילו את דרכם בשידור הציבורי, כי לשידור הציבורי היו ערכים.

יעל גרמן: השידור הציבורי קודם כול דיבר על דבר אחד נורא פשוט: על שפה עברית תקינה.

יעל גרמן: לא היה דבר כזה שהשדרים ידברו בשפה שגויה.

יעל גרמן: זה ערך בפני עצמו.

יעל גרמן: השידור הציבורי הקפיד ומקפיד עד היום לשמור על הרשת אובייקטיבית.

יעל גרמן: אם אתם שומעים בבוקר – דיברנו על אריה גולן; אתם שומעים בבוקר את אריה גולן או כל מגיש חדשות אחר, אתם רואים איך הם משתדלים להביא את שני הצדדים.

יעל גרמן: אין דבר כזה שיביאו רק צד אחד, ויציגו רק את הדעה האחת שיש למישהו.

יעל גרמן: לא, מציגים דעה אחת – מייד חייבים להציג את הדעה האחרת.

יעל גרמן: יש בשידור הציבורי, או יותר נכון היה – היום כבר קצת פחות – כבוד למרואיינים.

יעל גרמן: מקשיבים, מאזינים, פחות קוטעים.

יעל גרמן: נכון שהיום יש לנו גם דברים אחרים, ויש שם – אני חושבת שזה גם מאוד לגיטימי שיהיו מגישים שמביעים את העמדה שלהם, את האג'נדה שלהם.

יעל גרמן: אני באמת לא חושבת שהשידור הציבורי צריך רק לדווח; אני בהחלט חושבת שהוא צריך להביא מגוון דעות, והוא צריך לפעמים גם להביע דעה.

יעל גרמן: השידור הציבורי הביא לנו לראשונה את הסאטירה.

יעל גרמן: השידור הציבורי נתן ביקורת והעביר ביקורת על כל הממשלות, גם ימין וגם שמאל, וזה היה לגיטימי.

יעל גרמן: השידור הציבורי הביא לנו את התוכנית של "לאם ולילד", והיום נזכרנו יחד עם איתן כבל, איך בשעה 14:00, אני כאם צעירה, הייתי עוצרת, קוראת לילדי, מושיבה אותם, והיינו יחד מאזינים לסיפורים, ואת האהבה שלהם לספרות ולקריאה הם קיבלו מהשידור הציבורי, מהתוכניות שהיו בשעה 14:00, "לאם ולילד".

יעל גרמן: השידור הציבורי מביא לנו תוכניות של מדע ואוניברסיטה פתוחה.

יעל גרמן: הוא מביא לנו את החדשות של העולם.

יעל גרמן: הוא למעשה חושף בפנינו את כל התקשורת, וכפי שאמרתי, על ברכיו גדלו כל העיתונאים.

יעל גרמן: אז למה?

יעל גרמן: אולי תאמרו לי, חברי הבודדים, ואת, גברתי היושבת-ראש, מדוע ראש הממשלה רוצה לחסל את השידור הציבורי?

יעל גרמן: מדוע ביד אחת – שכחתי, זה חמק לו, אבל בכל זאת הוא החליט על הקמת תאגיד השידור הציבורי, ופתאום היום הוא אומר: לא, לא התכוונתי: הייתה מלחמה, היה מבצע, לא שמתי לב, וזה החליק ממני ולא שמתי לב בכלל שהקמתי את זה.

יעל גרמן: למה?

יעל גרמן: האם מבחינה כלכלית?

יעל גרמן: לא, הראו לנו איך התאגיד החדש יביא לחיסכון רב.

יעל גרמן: האם מבחינה ארגונית?

יעל גרמן: האם באמת רשות השידור, התאגיד הציבורי לא מוכן לצאת לאוויר?

יעל גרמן: לא, אנחנו יודעים שהוא היה מוכן היום, בינואר, לצאת לשידור, לעלות לאוויר.

יעל גרמן: אז למה?

יעל גרמן: למה ראש הממשלה מתנכל לשידור הציבורי ולתאגיד השידור?

יעל גרמן: הוא אמר את זה במפורש.

יעל גרמן: לא תאמינו, אבל לתאגיד השידור הציבורי הסתננו אנשים מ"שוברים שתיקה".

יעל גרמן: הסתננו, אני לא יודעת איך, וראש הממשלה גילה את זה, ש"שוברים שתיקה" השתלטו על התאגיד, רחמנא ליצלן.

יעל גרמן: הגדיל לעשות אחד מחברי הכנסת, שאגב, אני מאוד מחבבת ומאוד מעריכה, והוא סיפר בגילוי לב באחד מצהרי "שבתרבות" שריגלו וחיפשו בכל אתרי האינטרנט של העיתונאים שהיום נמצאים בתאגיד השידור הציבורי, ומצאו שהם שמאלנים.

יעל גרמן: חברים יקרים, שמאלנים השתלטו על התאגיד.

יעל גרמן: אתם יודעים מה זה?

יעל גרמן: לא, אל תתרגשו, כי גם מרים נאור, נשיאת בית-המשפט העליון, היא שמאלנית.

יעל גרמן: והיה גם, לא חבר כנסת אלא שר שאמר שאם ייערכו בחירות בבית-המשפט העליון, השמאל ינצח.

יעל גרמן: אני חושבת שגם היועץ המשפטי לממשלה, ברגע שהוא התנגד לחוק ההסדרה, גם הוא שמאלני.

יעל גרמן: בוודאי בני בגין, שלא הסכים להצביע עבורו, הוא גם שמאלני.

יעל גרמן: מי עוד שמאלני?

יעל גרמן: אלעזר, תעזור לי.

אלעזר שטרן: מי שלא הצביע בשבילם.

יעל גרמן: יפה.

יעל גרמן: לא חשבתי על זה.

יעל גרמן: כל מי שלא הצביע עבור הליכוד או עבור הקואליציה, הוא שמאלני, ושמאלני אצלם זה בוגד.

יעל גרמן: אין דבר כזה שמישהו אוהב את המדינה ויש לו דעות אחרות מאשר לראש הממשלה.

יעל גרמן: אבל זה כל העניין, אדוני ראש הממשלה, שיש דעות אחרות, והן לגיטימיות.

יעל גרמן: ויש דעות אחרות, שאוהבות את המדינה.

יעל גרמן: ויש אנשים שרוצים בטובת המדינה ולא הצביעו לך, ויכול להיות שהם נמצאים גם בתאגיד השידור – אני מאוד מקווה שהם גם נמצאים בתאגיד השידור הציבורי.

יעל גרמן: כי אם אנחנו חפצים באמת בחופש הבעת דעה, אם אנחנו רוצים אכן לשמור, לפחות למראית עין, על דמוקרטיה, אני חושבת שאנחנו צריכים לשמור על שידור ציבורי ועל תאגיד השידור הציבורי, ולדאוג לכך שיהיה שם פלורליזם, שיהיו דעות גם מהימין, גם מהשמאל וגם מהמרכז, מכל מגוון הקשת הפוליטית.

יעל גרמן: ואסור לך, אדוני ראש הממשלה, לבטל את אחד הדברים היפים שיש לנו במדינת ישראל.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת עפר שלח, בבקשה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת עפר שלח – אינו נוכח.

נאוה בוקר: בבקשה, עשר דקות לרשותך.

עפר שלח: תודה, גברתי.

עפר שלח: כשאנחנו באים, חברי חברי הכנסת, לדון – מהו שידור ציבורי, אני שייך לקבוצת חברי הכנסת שיודעת להעיד על זה קודם כול מהצד של מהו שידור.

עפר שלח: אני לא עבדתי – יעל, עבדתי, לדעתי, ברוב גופי השידור במדינת ישראל – לא עבדתי אף פעם בשידור הציבורי, וזה למרות העובדה שעל-פי טבעי והדברים שעניינו אותי בתור עיתונאי, יכול להיות שהשידור הציבורי היה ביתי הטבעי.

עפר שלח: שידור ציבורי חזק, עצמאי, שלא כפוף לשיקולים מסחריים, שבעלי-הבית שלו הם לא חברות או אנשים – שאין לי שום דבר נגדם, הם שילמו לי יפה מאוד לאורך השנים, אני חושב שכוונותיהם של רובם היו טובות, אבל בסופו של דבר הם אנשים פרטיים עם אינטרסים פרטיים – זה החלום של עיתונאי.

עפר שלח: וצריך להגיד את האמת.

עפר שלח: רשות השידור, שהתחלנו את אחר הצהריים הארוך הזה באזכור נוסטלגי של כמה מתוכניותיה, על-ידי חברנו איתן כבל וכן הלאה, עם השנים הפכה להיות הכול חוץ מהשידור הציבורי שרצינו ושעליו חלמנו, מסיבה נורא פשוטה – הפוליטיקאים התלבשו עליה.

עפר שלח: הפוליטיקאים החליטו – אני יכול לספר לכם – מאיר, אני חושב שתשמח לשמוע את הסיפור – שפעם פוליטיקאי מהמפד"ל אפילו התערב בסוגיה מי יהיה פרשן הכדורסל של הערוץ הראשון.

עפר שלח: הדברים האלה הפכו את רשות השידור, בעיקר בכהונה של מנכ"לים מסוימים, שחלקם שמותיהם הושמעו, לבית למיקח וממכר פוליטיים הרבה יותר מאשר לתחנת שידור ראויה.

עפר שלח: ועם זה שהיו בערוץ הראשון לאורך השנים תוכניות, כשלעצמן, כאלה ואחרות, טובות מאוד, ואנשים מאוד מוכשרים ואנשים טובים שבאו לעבוד, לאט-לאט הלכו הפוליטיקאים וסיאבו את הגוף הזה, באופן מכוון לחלוטין, במעורבות יומיומית, במעורבות במה שנקרא ליין-אפ בתוכנית, זאת אומרת מי יופיע ומתי, במעורבות בדברים שייאמרו, בהתעסקות אין-סופית בדברים שנאמרים ולא נאמרים בתוכניות האלה, בכל הדרכים שבהן אפשר להפוך את השידור הציבורי מהפנינה, מאבן הפינה של שידור, ממה שכולנו חולמים עליו, ממה שהדוגמה שלו, אולי הדוגמה הטובה ביותר שיש בעולם, שזה ה-BBC באנגליה, הטלוויזיה הטובה ביותר בעולם, שמשלבת גם תוכן מרתק, וגם תוכן בידורי, וגם תוכן מאתגר, ועושה את כל זה עם רייטינג טוב ותוצאות טובות ונושאת את עצמה, ומהווה בסיס שעליו נוסדה הטלוויזיה בכל העולם כולו.

עפר שלח: רשות השידור, או יותר נכון הערוץ הראשון, כי הרדיו היה חיה אחרת, וגם נשא את עצמו יותר טוב וגם שמר על עצמאות יותר גדולה, אבל בעיקר הטלוויזיה, שלגביה, בואו נגיד, לפוליטיקאים מכל הצדדים הייתה פיקסציה – היה עיסוק באמת – בעוד הערוץ הראשון הולך ויורד ברייטינג שלו, ופחות ופחות אנשים רואים אותו – אגב, סיפור אמיתי, למיטב ידיעתי, אדוני היושב-ראש החדש, כשעברו למדוד את הרייטינג במכשירים – פעם היו מתקשרים לאנשים, היו עושים מין סקר דעת קהל כזה ולפי זה קובעים את הרייטינג.

עפר שלח: אחר כך עברו לבדוק את הרייטינג במכשירים; זאת אומרת, לקחו 500 ומשהו משפחות, שמו להן מכשיר שמחובר לטלוויזיה, וכל פעם שהם מחליפים ערוץ זה רושם את זה.

עפר שלח: אפשר לראות בזמן אמת מה הם רואים.

עפר שלח: ואז התגלה דבר מעניין, שהרייטינג של הערוץ הראשון היה קרוב לאפס בשעה 24:00, ובערך 1 בשעה 01:00.

עפר שלח: זאת אומרת, הוא עלה.

עפר שלח: מה הדבר המעניין בסיפור, יעל?

עפר שלח: שהשידורים שלו נפסקו ב-24:00.

עפר שלח: זאת אומרת, יותר אנשים עברו לראות את הערוץ הראשון כשהוא לא שידר מאשר ראו אותו בקצה השידורים שלו.

עפר שלח: תשאלי אותי למה – אני לא יודע.

עפר שלח: אולי זה ה-multi-bars האלה, הפסים הצבעוניים האלה, זה טוב בשביל לישון לידם.

מאיר כהן: זה מרגיע, מרגיע.

עפר שלח: זה מרגיע, כן.

עפר שלח: כמו ערוץ הדגים שהיה פעם, אתה זוכר?

עפר שלח: אבל הדבר הזה באמת, ככל שראו אותו יותר ויותר אנשים, העיסוק בו, הקיבעון לגביו, הטירוף לגביו, רק הלכו וגברו, והם מגיעים לשיאם בשנים האחרונות, שנים שעיתונאים, וכמובן אנשים בבית הזה – אני חושב שאיתן, שפתח את הדיון הזה, היה מהבולטים שבהם – מנסים להציל את השידור הציבורי, ומנסים להעמיד אותו על פסים ראויים, ומנסים שיהיה פה באמת שידור ציבורי, ויש פה אנשים בשביל זה – יש, אגב, הרבה מהאנשים האלה בתוך רשות השידור הקיימת.

עפר שלח: אבל המסגרת – אמר לי את זה חברי מוטי קירשנבאום, זיכרונו לברכה, לפני הרבה מאוד שנים – למי שלא זוכר, היה מנכ"ל רשות השידור בשנות ה-90.

עפר שלח: איש טלוויזיה משכמו ומעלה, שגויס – אני לא יודע אם אתה יודע את זה, אלעזר – מוטי קירשנבאום למד טלוויזיה ב-UCLA, ולמד בכיתה עם כרים עבדול-ג'באר – תמיד היה מתגאה בזה באוזני, שהוא למד עם ג'באר בכיתה.

עפר שלח: וכשאליהוא כץ הקים את הטלוויזיה הישראלית הוא נסע, בין השאר, ללוס-אנג'לס, לבקש ממוטי לחזור לפה.

עפר שלח: זאת אומרת, הוא היה פה מהיום הראשון.

עפר שלח: ובגיל פחות מ-40 היה חתן פרס ישראל, על "ניקוי ראש", ובאמת, תולדותיו הם תולדות הטלוויזיה בארץ, וכל יום אני מתגעגע אליו, אללה ירחמו – מוטי אמר לי לפני הרבה מאוד שנים: את רשות השידור צריך לסגור ולפתוח.

עפר שלח: אי-אפשר, במבנה הנוכחי, שעוות כל כך – לא באשמת האנשים שעבדו, באשמת המעורבות הפוליטית הזאת – עוות כל כך, אי-אפשר כבר להציל אותה.

עפר שלח: וזה מה שבא לעשות השר ארדן, ובאה לעשות הוועדה בראשות רם לנדס, ובאנו לעשות אנחנו, בוועדה שקארין אלהרר עמדה בראשה והיה לי הכבוד לנסות לעזור לה ולמהלך הזה בכנסת הקודמת – פעם אחת לקחת את הדבר הזה ולהעמיד אותו על הבסיס הנכון.

עפר שלח: כי הדיון שהיה פה קודם על הכסף הוא נכון, אבל מעבר לכסף, מעבר לזה, כן, טלוויזיה ציבורית ראויה שווה את הכסף שאנחנו נשים.

עפר שלח: טלוויזיה ציבורית ראויה זה אחד ממוצרי היסוד שהשלטון צריך לתת, כמו שהוא נותן – לא יודע – כל דבר שאתם יכולים לחשוב עליו.

עפר שלח: זה מוצר יסוד של הרוח הישראלית.

עפר שלח: והדבר הזה עמד לרגע על הרגליים.

עפר שלח: עכשיו, אני אספר פה, מעל במת הכנסת, שכשהשר ארדן, בממשלה הקודמת, בא אלי, בתור יו"ר סיעת יש עתיד, כי אנחנו, כמו שאתם יודעים, תמכנו בחוק הזה – יאיר לפיד תמך בו כשר האוצר, אנחנו תמכנו בו לכל האורך ותמכנו בפעולה של גלעד ארדן – הוא בא אלי, שאני אעזור לו להקים את הוועדה של קארין, ואז הוא אמר לי דבר מאוד פשוט.

עפר שלח: הוא אמר לי: תבין, אני צריך להעביר את החוק הזה, השר הזה, השר אקוניס, במושב הזה של הכנסת, כי אחרת ראש הממשלה יטרפד לי אותו.

עפר שלח: אמר לי השר הממונה, כשהוא בא לעשות את המהלך הזה בכנסת.

עפר שלח: כי הוא הכיר היטב את הקיבעון ואת הטירוף שקשור לשידור הציבורי המוכה, מועט הרייטינג, הלא-קיים על המפה, שקשה לטובי הזיכרון מאתנו אפילו לזכור תוכנית אחת מאלה שמשודרות בו, את הקיבעון שיש לזה אצל ראש הממשלה הנוכחי.

עפר שלח: והדבר הזה, ברור לכולנו שהוא פחות ופחות מעניין את הציבור.

עפר שלח: וזו קללה, כי כמו שאמרתי, שידור ציבורי זה מוצר יסוד של תרבות הפנאי בישראל.

עפר שלח: אבל הדבר הזה, העובדה שאנחנו מסכימים – העובדה שהוא עובר כאן בעוד איזה תרגיל – לדחות את זה לארבעה חודשים, בניגוד לדעתו של שר האוצר, בניגוד להכרזות של התאגיד שהוא מוכן, רק כדי עוד יותר להאריך את הייסורים, אולי יימצא איזה נס ואפשר יהיה לתקוע את השידור הציבורי הזה עוד יותר – הדבר הזה הוא חרפה, עוד אחת מהחרפות שממיטה עלינו הממשלה הנוכחית.

עפר שלח: אבל מה נעשה, בשלב הזה הרייטינג באולם הוא כנראה דומה לרייטינג של הערוץ הראשון.

עפר שלח: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

יעל גרמן: אבל איכותי, תודה.

מאיר כהן: חבר הכנסת מיקי לוי – בבקשה, אדוני.

מאיר כהן: יוסי יונה אחרי מיקי לוי.

מאיר כהן: בבקשה.

מאיר כהן: מיקי, עשר דקות, ולאחר מכן יוסי יונה ינעים לנו בקולו 50 דקות.

מאיר כהן: בבקשה, אדוני.

מיקי לוי: תודה רבה.

מיקי לוי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, שוב אנחנו מוצאים את עצמנו מצביעים על תיקון חוק שכולו גחמה פרטית של איש אחד, גחמה פרטית של ראש הממשלה ושר החוץ ושר התקשורת, מר בנימין נתניהו.

מיקי לוי: האיש נושא במשרות רמות, שני שרים וראש ממשלה.

מיקי לוי: היכן יש לו זמן להתעסק עם ענייני המדינה?

מיקי לוי: רק אלוהים יודע.

מיקי לוי: תיקון לדחיית פתיחת תאגיד השידור הציבורי, אף-על-פי שראשיו אומרים כי התאגיד ערוך ומוכן לפעול מחר בבוקר והצהירו לא אחת: אנחנו מוכנים, רק תגידו לנו להתייצב, הכול מאורגן, בעלי התפקידים בעמדותיהם, אנחנו מוכנים לשידור.

מיקי לוי: ולמה הם לא מופעלים?

מיקי לוי: כי ראש הממשלה לא רוצה שידור ציבורי עצמאי כפי שקבעו הממשלה והכנסת; הוא רוצה שליטה מוחלטת בשידור הציבורי.

מיקי לוי: וכבר אמרה השרה מירי רגב: מה זה שווה שאנחנו משלמים ולא שולטים.

מיקי לוי: זה חרוזים, אדוני היושב-ראש.

מיקי לוי: משלמים ולא שולטים.

מיקי לוי: וכמה עולה הגחמה הפרטית הזאת של ראש הממשלה?

מיקי לוי: אני אגיד לכם, כי חפרתי במספרים.

מיקי לוי: 35 מיליוני שקלים לחודש דחייה.

מיקי לוי: זו העלות לחודש.

מיקי לוי: ועבור אותה תקופת זמן שהחוק הזה בא ודוחה את פתיחת התאגיד – מעל 140 מיליוני שקלים.

מיקי לוי: חבר הכנסת יוסי יונה, אתה מתעניין בכל נושא העוני ועזרה לציבור.

מיקי לוי: מה היית עושה ב-140 מיליוני שקלים?

מיקי לוי: מזיז הרים וגבעות.

מיקי לוי: אבל זה מה שעולה הדחייה הזאת של תחילת עבודתו של השידור הציבורי.

מיקי לוי: רק לפני שבועיים ימים קיצצה הממשלה בחינוך, ברווחה, בבריאות, בביטחון הפנים, בשירותי הכבאות וההצלה, וכבר אמרתי מעל דוכן זה: 5.6% לשנה, זה הקיצוץ הרוחבי.

מיקי לוי: השרים עצמם, כשנשאתי את הדברים האלה אמרו: לא יכול להיות – סליחה, 5.8% לשנה, טעות שלי, שזה 11.6% קיצוץ רוחבי לשנתיים.

מיקי לוי: בשביל מה להכניס את זה לבסיס התקציב אם הולכים למחרת לקצץ?

מיקי לוי: בעיני מי אתם זורים חול?

מיקי לוי: בעיני הציבור?

מיקי לוי: הייתכן?

מיקי לוי: הניסיונות לדחות את הקמת התאגיד עולים לנו בחיים של אזרחים, כי הכסף הזה, של 130 מיליון שקלים, הוא פחות תרופות, פחות מיטות בבתי-החולים, פחות עובדים סוציאליים, פחות ניידות בכבישים, פחות ופחות ופחות כבאיות.

מיקי לוי: חברים, בעל-הבית השתגע.

מיקי לוי: הכול מותר.

מיקי לוי: הממשלה הזאת והעומד בראשה מצהירים הצהרות, מקבלים החלטות, מחוקקים חוקים ומכלים את הזמן היקר של הבית הזה, זמן שהציבור העניק לנו על מנת שנעבוד בשבילו.

מיקי לוי: ובלי למצמץ, אחרי תקופה קצרה באים לבית הזה ומבטלים הכול בגלל שיקולים פוליטיים צרים.

מיקי לוי: תראו את רשימת הקלון הזאת.

מיקי לוי: חוקקנו את חוק השוויון בנטל, וביטלתם אותו.

מיקי לוי: חוקקנו את חוק המשילות, וביטלתם גם אותו.

מיקי לוי: חוקקנו את חוק הספרים, גם אותו ביטלתם.

מיקי לוי: הקמנו חוק רשות אשפוז, סגרתם אותה.

מיקי לוי: הגעתם להסכם היסטורי בכותל עבור יהדות העולם, וביטלתם גם אותו.

מיקי לוי: הוקמה נבחרת הדירקטורים – גם אותה אתם מתכוונים לבטל, כי זה מה שהתקבל על-ידי הוועדה המיוחדת שהקים ראש הממשלה, ותחתם למנות מינויים פוליטיים.

מיקי לוי: אתם לא מתביישים?

מיקי לוי: שמעתי את חבר הכנסת דודי אמסלם אומר: לפיד מינה את אורי יוגב.

מיקי לוי: אז אם חבר הכנסת אמסלם צופה בי עכשיו בטלוויזיה, או ייקח את הפרוטוקול, כי דברי מכוונים לפרוטוקול: מי שהביא את אורי יוגב – ואני איני מטיל ספק בכישוריו וביושרו, זה לא תפקידי – מי שהמליץ על אורי יוגב ללפיד, ואני הייתי שם, לא חבר הכנסת אמסלם, לך, צא ולמד, הוא ראש הממשלה שלך, חבר הכנסת אמסלם.

מיקי לוי: כדאי שתלך ותשאל את ראש הממשלה מי המליץ והביא את אורי יוגב, כדי שיעמוד בראש נבחרת הדירקטורים – והיא ראויה.

מיקי לוי: תשאלו את האנשים שם, אני הייתי שם.

מיקי לוי: לא מינינו אף אחד, לא המלצנו על אף אחד, לא ידענו מה מהות המבחנים, לא ידענו מי מונה.

מיקי לוי: אנשים ראויים, אנשים מהדרג הבכיר ביותר של הניהול במדינת ישראל שאמורים להציל את החברות הציבוריות.

מיקי לוי: ואנחנו רואים שהחברות הציבוריות – חלקן יצאו לדרך חדשה.

מיקי לוי: אז לבוא ולהאשים בצורה בוטה, לא אחראית, את יש עתיד ואת השר לשעבר לפיד: אתם הבאתם את אורי יוגב – שקר וכזב; חד-משמעית שקר וכזב, חבר הכנסת דודי אמסלם.

מיקי לוי: לך תשאל את ראש הממשלה.

מיקי לוי: ועכשיו, אחרי שהחליט הבית הזה, וראש הממשלה הזה, על סגירת רשות השידור והקמת תאגיד שידור ציבורי עצמאי ומנותק לכאורה מהפוליטיקה, אתם פשוט מנסים לפגוע בו.

מיקי לוי: פשוט בושה וחרפה.

מיקי לוי: אתם עסוקים רק בעצמכם, והאזרחים והבעיות שלהם פשוט לא מעניינים אתכם – לא הצפיפות בבתי-החולים, לא מספר ההרוגים בדרכים, לא הצפיפות בכיתות, העוני המחריף, הפערים החברתיים.

מיקי לוי: אתם עוסקים בתאגיד השידור הציבורי כאילו זה הדבר המרכזי שיש לנהל במדינת ישראל.

מיקי לוי: כבר פתרתם את כל הבעיות?

מיקי לוי: החלשת התקשורת והכפפתה לפוליטיקאים היא בראש מעייניכם.

מיקי לוי: רק תראו עד כמה אתם מנותקים ועד כמה אתם מבזבזים כספי ציבור שוב ושוב בלי להסתכל לציבור בעיניים.

מיקי לוי: אני רוצה לספר לכם כאן

מיקי לוי: סיפור אישי של בחור חולה בסיסטיק-פיברוזיס, שפנה אלי מוקדם יותר וקבל על המחסור בתקציבים כדי לטפל ולהוסיף לסל התרופות; מחסור בתקציבים שנובע בין היתר מהשיגעון לדחות שוב ושוב את פתיחת התאגיד.

מיקי לוי: אותו בחור מספר לי כי משרד הבריאות לקח על עצמו לקדם את הנושא של המחלות הנדירות והוחלט להשקיע בידע ובמחקרים בתחום כדי להגביר את המודעות.

מיקי לוי: ועדת הסל לא מכניסה את התרופות שחולים במדינות אירופה וארצות-הברית כבר נהנים מהן, אבל למה היה לכם כסף?

מיקי לוי: מעל רבע מיליון שקלים לאותם חברי כנסת, דמי לא יחרץ, כדי שיתמכו בתקציב.

מיקי לוי: אין לכם כבר בושה?

מיקי לוי: ואין לי, זה אפילו לא כספים קואליציוניים.

מיקי לוי: זה כספי שוחד, לכאורה על השולחן, דמי לא יחרץ.

מיקי לוי: כספים קואליציוניים שנחתמים בהסכם קואליציוני, בסדר, אפילו שמפלגתי לא חתמה על הסכם כזה ולא נטלה אפילו שקל אחד.

מיקי לוי: השמיכה קצרה, ותקציב הסל לא מספיק גדול, כי פשוט אין כסף.

מיקי לוי: רק בחודש שעבר, אמרתי, חברי כנסת שוחדו וקיבלו כסף לטובת הנושאים האישיים שלהם.

מיקי לוי: אתם שכחתם עבור מי אתם עובדים, אז אני רוצה להזכיר לכם: אתם עובדים עבור הציבור, ולא עבור ראש הממשלה, וההצעה הזאת, טוב אם תוסר מסדר-יום.

מיקי לוי: בשעה זו, אדוני היושב-ראש, נצפו חוקרי משטרת ישראל נכנסים למעונו של ראש הממשלה.

מיקי לוי: אני מקווה בכל לבי, אני אומר לכם את זה, כי ראש הממשלה, וככה אני מאחל לו, יצא מהחקירה ללא רבב.

מיקי לוי: ראש ממשלה מחליפים בקלפי.

מיקי לוי: די לבושה הזאת שכנסת שלמה עוברת דרך חדרי חקירות ובתי-סוהר.

מיקי לוי: די, זה לא המודל הדמוקרטי שאנחנו רוצים לראות פה.

מיקי לוי: הוסיפו את הצעת החוק הלא-ראויה הזאת, שראש ממשלה, אם מתגלים נגדו חשדות לפלילים, ייחקר רק בסוף הקדנציה.

מיקי לוי: אני מודיע לכם – זה לא ראוי, זה לא יאה – –

מאיר כהן: תודה.

מיקי לוי: – – כי בתקופה הזאת אפשר לשבש הליכי חקירה, אפשר לתאם עמדות, ואני מקווה שהחוק הזה לא יבוא לעולם.

מיקי לוי: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: חבר הכנסת יוסי יונה.

מאיר כהן: אדוני, 50 דקות לרשותך.

מיקי לוי: ואללה, איך אני מקנא בך.

יוסי יונה: איך אתה מקנא בי, 50 דקות.

יוסי יונה: אני לא רוצה לדבר 50 דקות, אני – – –

אופיר אקוניס: עד 50 דקות.

יוסי יונה: עד 50, ואני שמח שהשר אקוניס נמצא כאן, אז אולי גם ננהל איזה – – –

מאיר כהן: בהיכרותי את פרופסור יונה, הוא יכול לדבר 50 דקות.

אופיר אקוניס: יכול, לא אמרתי שלא.

אופיר אקוניס: לא אמרתי שלא.

יוסי יונה: נכון.

יוסי יונה: לא, אני שמח, ואני מקווה גם שחלק מהנאום שלי יהיה למעשה דיאלוג כלשהו שאנחנו ננהל כאן עם חברות וחברי הכנסת והשר, ואז זו בכלל יכולה להיות לנו חוויה דיאלוגית מאוד חביבה, מעניינת ותורמת.

יוסי יונה: תראו, בהמשך ישיר לדברים שאמר חברי מיקי לוי מיש עתיד, אנחנו בעצם מתכנסים פה בפיליבסטר המאוד-ארוך ומתיש הזה, שנעשה למעשה, אפשר לומר, בחלקו – – –

איילת נחמיאס ורבין: למה אתה אומר פיליבסטר?

איילת נחמיאס ורבין: זה כל כך ענייני.

איילת נחמיאס ורבין: פיליבסטר זה כאילו מפחית את זה.

יוסי יונה: תודה, איילת, על התיקון.

יוסי יונה: בסדר.

יוסי יונה: אנחנו עכשיו מתנהלים בניחותא, אז אני מזמין, אפילו, הערות ביניים, אדוני היושב-ראש.

יוסי יונה: אז חזרה, אם כן, לנושא שעליו אנחנו התכנסנו פה ואליו אנחנו מתייחסים, בוודאי זו הצעת החוק בעניין של התשדיר – או רשות השידור הישראלי, כפי שהשר אופיר אקוניס ביקש להדגיש, בזמנו, שזה יהיה "הישראלי".

יוסי יונה: עכשיו, ראו, אני ישבתי בוועדת הרפורמות, אני חבר בוועדת הרפורמות, וכפי שהשר אקוניס ציין, זה כולה משפט אחד, הצעת חוק שכוללת למעשה משפט אחד, ועליה היינו אמורים להסכים.

יוסי יונה: והמשפט אומר: במקום שהתאגיד יחל את עבודתו ב-1 בחודש ינואר, הוא יידחה עד סוף מרס, לתחילת אפריל.

יוסי יונה: והנה התמיהות שלנו.

יוסי יונה: הסאגה הזאת של התאגיד כבר נמשכת תקופה ארוכה, ארוכה מדי.

יוסי יונה: כל חברות וחברי הכנסת, כל אלה שהיו חברי כנסת כבר אינם חברי כנסת; שרים שעסקו בנושא, בסוגיה הזו, כולם – כולנו יחד אמרנו – אתם יודעים מה, אכן, יש מקום לרפורמה הזאת.

יוסי יונה: אנחנו בעד הרפורמה, אנחנו בעד השדרוג של רשות השידור, על כך לא הייתה מחלוקת.

יוסי יונה: והנה הגענו לישורת האחרונה, ותמיהתנו הולכת וגדלה, מדוע צריכים לדחות את פתיחתו, את תחילת פעילותו של התשדיר לתחילת אפריל, כאשר יושבים שם הנציגים, המפעילים, של ההנהלה של התאגיד, ואומרים: הדבר מוכן להפעלה מיידית, אנחנו יכולים לעלות לשידור מחר.

יוסי יונה: וכאשר אנחנו שואלים: אוקיי, אז מה הבעיה?

יוסי יונה: אם בעצם התאגיד יכול לפעול מייד, מדוע הדחייה הזו, מדוע עוד בשלושה חודשים?

יוסי יונה: ואז נאמר לנו, למעשה נאמר לנו, אדוני השר – לא נאמר לנו, אין הסבר לדחייה, אלא שיש מחלוקת בין ראש הממשלה לבין שר האוצר, שאפילו על תכניה ופרטיה לא קיבלנו פרטים.

יוסי יונה: שואלים את המנכ"ל של משרד התקשורת: אדוני, האם אתה יכול להרחיב ולומר לנו לשם מה נחוצה הדחייה הזאת?

יוסי יונה: והוא אומר: אני לא יכול לומר יותר מאשר אני אומר עכשיו, קיימת מחלוקת בין ראש הממשלה לבין שר האוצר, ובכך תם הדיון.

יוסי יונה: אפילו היועצת המשפטית לוועדה ציינה שזה תמוה שאין דברי הסבר לבקשת הדחייה.

יוסי יונה: והנה, באמת, הדבר שמעסיק אותנו, בוודאי בראש ובראשונה שירות שאמור להינתן לציבור הרחב, כן, שזה תאגיד ציבורי שעושה את עבודתו נאמנה, ללא שיקולים מסחריים כאלה ואחרים, זה הדבר הראשון שמעניין אותנו, ואנחנו רוצים בו, ורוצים בו מאוד, רוצים בו מאוד.

יוסי יונה: ודבר שני זה העובדים – החרב המתהפכת של חוסר הביטחון התעסקותי.

יוסי יונה: וכמה עבדנו, אדוני השר, כדי שנגיע לאיזו מזיגה אופטימלית בין העובדים של התאגיד הישן או של רשות השידור הישראלית הישנה לבין התאגיד הזה.

יוסי יונה: ואמרנו, יאללה, בא גואל לישראל, נגיד ברוך שהחיינו וקיימנו והגיענו לרגע המופלא הזה, שרשות השידור או התאגיד החדש עולה לאוויר, והנה אנחנו שוב נתקעים עם איזו הסכמה שאנחנו לא יודעים – אנחנו יכולים לנחש את פרטי האי-הסכמה בין השרים, אנחנו לא יודעים לחלוטין מהם הנימוקים, מהן הסיבות שהדבר הזה הולך ונדחה.

יוסי יונה: ברור שיש חרושת שמועות, ברור שיש שיקולים כאלה שנדמה שאנחנו יודעים עליהם, שזו שוב איזו גחמה של ראש הממשלה, והדיון מי יהיו האנשים שם, האם הם אנשי שלומנו, האם הם שמאלנים מדי, האם הם ימניים מדי, ועוד כהנה וכהנה שיקולים שהם לחלוטין זרים לעניין.

יוסי יונה: לכן גם הבאנו את הדיון לכאן, אדוני היושב-ראש.

יוסי יונה: אנשי הקואליציה מאוד כועסים וזועמים מדוע אנחנו מאריכים בדיון שכזה.

יוסי יונה: ריבונו של עולם, אנחנו יכולים לשאול את השאלה שהיא הרבה יותר מהותית – מדוע אתם דוחים חודשים ארוכים, ואולי שנה, ויש כאלה שחוששים שאולי בכלל התאגיד לא יבוא לעולם בכלל, אז זה מה שמפחיד את אנשי הקואליציה?

יוסי יונה: זה מה שמטריד אתכם?

יוסי יונה: העובדה שאתם תצטרכו לשבת אתנו, לשהות לאורכו של הלילה, כאשר הדחיות החוזרות ונשנות כבר מתקיימות על רצף של חודשים ושל שנים?

יוסי יונה: הייתי אומר שהטרדה הקטנה הזאת שאנחנו לכאורה מטרידים אתכם, להישאר אתנו כאן בלילה, לאורכו של הלילה, היא כאין וכאפס לטרדה שאתם מטרידים את הציבור תקופה כל כך ארוכה, ולא מאפשרים את עלייתו של התאגיד החדש לאוויר.

יוסי יונה: אם כן, הסוגיה הזאת, הסוגיה הראשונה שאני מדבר עליה והיא קשורה לראש הממשלה, היא קשורה לראש הממשלה והיא קשורה לשיקוליו, שלעתים אנחנו באמת יודעים את חלקם ולעתים אנחנו צריכים לנחש מה הם.

יוסי יונה: ואני רוצה לנצל את ההזדמנות – אכן יש לי כברת זמן מאוד מאוד ארוכה, אדוני השר – – –

אופיר אקוניס: אתה לא חייב לנצל אותה.

יוסי יונה: כן, אבל אתה יודע, למה לא?

אופיר אקוניס: – – –

יוסי יונה: נכון, למה לא? אני רוצה לנצל אותה, כי זו בימה מאוד חשובה ואני מעריך מאוד את הבימה הזאת, הגם שספסלי הכנסת ריקים.

יוסי יונה: אבל בכל אופן, אני עדיין מכבד את הבימה הזאת, זו בימה מאוד חשובה להביע בה את עמדתנו.

יוסי יונה: נכון, אדוני?

מאיר כהן: על זה נאמר, אף שהם אינם כאן, כבודם כאן.

יוסי יונה: כבודם כאן, בדיוק.

יוסי יונה: אני מדבר לכנסת ישראל, אני מדבר גם לכיסאות הריקים של כנסת ישראל, אבל עדיין אנחנו מייחסים חשיבות רבה לדיון במליאה.

יוסי יונה: והנה נכנס גם יושב-ראש הקואליציה דוד ביטן.

יוסי יונה: חברי דוד ביטן, אני שמח שנכנסת עם חיוך רחב על פניך.

דוד ביטן: אני תמיד מחייך.

יוסי יונה: אני שמח שאתה מחייך, כי אז אנחנו יכולים להמשיך את הדיון בינינו בחיוך רחב.

יוסי יונה: אז כפי שאמרתי, אני מנצל את ההזדמנות הזאת גם להזכיר שתי סוגיות שקשורות בראש הממשלה או לראש הממשלה.

יוסי יונה: אנחנו לא יכולים, בוודאי כל חבר וחברת כנסת, לעבור לסדר-היום על מה שקרה בשבוע שעבר באו"ם במועצת הביטחון.

יוסי יונה: אני רוצה לומר באופן חד-משמעי, נכון שאפשר לחשוד בנו קצת בציניות, שאפשר לחשוד בהיעדר תום לב, אבל אני רוצה לומר באופן חד-משמעי: מה שקרה במועצת הביטחון זה פגיעה במעמדה של ישראל.

יוסי יונה: אולי יש כאלה שרוצים לשמוח לאידו של ראש הממשלה, וגם הם צריכים להתגבר על כך, משום שאנחנו צריכים להפריד בין ראש הממשלה לבין מדינת ישראל.

יוסי יונה: וההחלטה שהתקבלה על-ידי מועצת הביטחון היא פגיעה בישראל, היא פגיעה במעמדה של ישראל, היא פגיעה במעמדה הבין-לאומי של מדינת ישראל – ועל כך, אופיר, כולנו מסכימים בעניין הזה, וכולנו, לא שאנחנו מסכימים, כולנו גם מצרים על העובדה הזאת.

מאיר כהן: אדוני השר, שומעים אותך.

מאיר כהן: אדוני השר.

מאיר כהן: השר אקוניס.

יוסי יונה: אה, חשבתי שהוא מנהל אתי – – –

מאיר כהן: לא, לא, הוא מנהל עם עצמו.

מאיר כהן: השר אקוניס.

יוסי יונה: אתה אתי?

יוסי יונה: חשבתי שאתה מנהל אתי דו-שיח.

מאיר כהן: השר אקוניס, כשאתה שם אוזניות ומדבר, שומעים את כל שיחתך כאן.

אופיר אקוניס: את שיחתי?

מאיר כהן: מה שאתה אומר, לפחות.

יוסי יונה: רציתי להסב את תשומת לבך.

מאיר כהן: בבקשה, אדוני, תמשיך.

יוסי יונה: אדוני השר, באמת רציתי להסב את תשומת לבך לדברים שאני אומר כאן.

יוסי יונה: אמרתי, שכולנו – שמאל, ימין, מה שנחשב שמאל וימין – מצרים על מה שקרה בשבוע שעבר במועצת הביטחון ואנחנו כובשים את השמחה לאיד.

יוסי יונה: אנחנו לא רוצים לשמוח לאידו של ראש הממשלה, משום שהפגיעה המשמעותית היא פגיעה במדינת ישראל, לא בראש הממשלה.

יוסי יונה: אבל ברור שבעת ובעונה אחת אנחנו יכולים לומר שהפגיעה במדינת ישראל היא פועל יוצא של אופן התנהלותו של ראש הממשלה, ולכן אנחנו מבקרים את ראש הממשלה.

יוסי יונה: אנחנו אומרים לו: שמע, אדוני ראש הממשלה, אתה אחראי לכך שמעמדה של מדינת ישראל נפגע באופן שבו הוא נפגע.

יוסי יונה: ואתה יודע, אופיר, שפה, בספסלי האופוזיציה, לפחות בחלקם, ההסכמות שהגענו אליהן עד כה עם האמריקנים ועם הקהילה הבין-לאומית לגבי גושי ההתיישבות, לגבי השכונות היהודיות – – –

אופיר אקוניס: זה לא נאמר בנאום של ג'ון קרי: כל גושי ההתיישבות.

יוסי יונה: לא, אני יודע, אני מסכים, אופיר.

אופיר אקוניס: אז הם מתכחשים בכלל.

יוסי יונה: לא, אופיר, אני לא מתכחש, אתה רואה, מעל בימה זו אני אומר: ראה בעצם מהם התכנים.

יוסי יונה: חלק מהתכנים שהיו בנאום הזה – אכן, אתה צודק לחלוטין לגבי דברים שלנו ולכם יש הסכמה עליהם.

יוסי יונה: לכם ולנו יש הסכמה לגבי השכונות היהודיות שסביב ירושלים, שהן צריכות להישאר חלק מירושלים.

יוסי יונה: בינינו יש הסכמות לכך שגושי ההתנחלויות אמורים להישאר כחלק ממדינת ישראל הריבונית.

יוסי יונה: והנאום הזה, כשאני אומר שפוגע במעמד – אכן, אתה צודק, יש נסיגה אפילו מההסכמות הללו.

יוסי יונה: אנחנו מסכימים על כך, וחבל שזה כך ואנחנו מצרים על כך.

יוסי יונה: אבל כפי שהדגשתי ואמרתי, העובדה שזה קרה היא בגלל המדיניות של ראש הממשלה.

יוסי יונה: הוא עמד כאן והוא עמד במקומות אחרים – ואתה יודע זאת היטב אופיר, שהוא בא והזהיר את הימין הקיצוני, את בנט ואת חבריו, הוא אמר: חבר'ה, הסיפור של עמונה, חוק ההסדרה יעלה לנו ביוקר.

יוסי יונה: אנא, אני מבקש מכם, חשבו, התפכחו, התעשתו, הדבר הזה יכול להביא להחלטות שאינן מטיבות עם ישראל ומעמדה בעולם.

יוסי יונה: ההחלטות האלה יכולות לגרום נזק, הן יכולות לגרום לכך שחיילינו יעמדו בבתי-משפט בין-לאומיים.

יוסי יונה: ובסופו של דבר לא היה בידו הכוח המנהיגותי לגרום לכך, שהצדדים הללו, החלקים הקיצוניים בממשלתו, יקשיבו לו, ישעו לעצותיו.

יוסי יונה: ובסופו של דבר הוא תמך בחוק ההסדרה.

יוסי יונה: עכשיו בוודאי יש איזה דיבור שאומר: לא, הביטו, בכל מקרה האמריקנים היו בעצם נמנעים בין שהיה חוק ההסדרה ובין שלא היה חוק ההסדרה.

יוסי יונה: אבל מישהו יכול להכחיש שחוק ההסדרה נתן עידוד למדינות שאולי היססו?

יוסי יונה: אתה יודע, אופיר, מהו הדבר הכי מעציב באמת, אני צפיתי בישיבה המיוחדת הזאת של מועצת הביטחון?

יוסי יונה: לראות את נציגי כל העולם מוחאים כף כאשר עולה החלטה נגד מדינת ישראל.

יוסי יונה: כמה פעמים ראינו את הדבר הזה במועצת הביטחון?

יוסי יונה: 14 חברות מועצת הביטחון וכל הציבור, כל הקהל מסביב מוחא כף כאשר ההחלטה הזאת מתקבלת.

יוסי יונה: זה לא צורב לנו?

יוסי יונה: זה לא פוגע בנו?

מאיר כהן: אכן רגע כואב מאוד.

יוסי יונה: זה לא היה מחמיא לנו, זה לא היה נעים לנו, זה מאוד ציער אותנו.

יוסי יונה: זה מאוד ציער אותנו, ולכן גם בפעמים רבות שאני התייחסתי, חברי התייחסו, לנושא הזה – אני אמרתי באופן מפורש: למרות שיש כאלה שאומרים, לא עושים קואליציה עם נתניהו, אמרתי, חבר'ה, לא מחרימים אדם.

יוסי יונה: אני באופן אישי אמרתי: אני מתנגד להחרמה של מנהיג כזה או אחר.

יוסי יונה: אבל על מה ניכנס לקואליציה?

יוסי יונה: היה ובא ראש הממשלה אלינו ואומר, הביטו, אני מגיע אתכם להסכמות עקרוניות, כן משא-ומתן רציני, יש מכנה משותף גדול בינינו, יש מכנה משותף מאוד רחב בינינו ואנחנו הולכים הלאה ואנחנו נלך אתכם יחד הלאה – למשא-ומתן, כן, לחלוקת הארץ.

יוסי יונה: נאמרו כאן דברים, אני גם מסתייג – עמד השר נפתלי בנט, שר החינוך, ואמר על מה אתם מדברים, כיבוש?

יוסי יונה: לא נדבר כיבוש, אני לא מדבר כיבוש.

יוסי יונה: לא מדבר כיבוש.

יוסי יונה: אני מסכים אתך, חברת הכנסת מועלם, אני מסכים אתך, השר אופיר אקוניס: יש לנו זכויות היסטוריות.

יוסי יונה: אבל הסיפור הוא לא זה, הסיפור זה לא אם יש כיבוש או אין כיבוש.

יוסי יונה: על האדמה – יאללה, אין כיבוש, אבל בכל אופן, יש שם אנשים.

יוסי יונה: אף אחד לא יכול להכחיש את העובדה שיש ציבור שכבוש.

אופיר אקוניס: לא נכון.

יוסי יונה: אה, אין?

יוסי יונה: אוקיי.

אופיר אקוניס: אתה יודע את העובדות, אתה פרופסור.

אופיר אקוניס: אתה קראת את הסכמי אוסלו?

יוסי יונה: כן.

אופיר אקוניס: בהסכמי אוסלו, בעצם מאז הנסיגה, סוף 1995, תחילת 1996, מאז, על-פי משנתו של יצחק רבין, 97% מהפלסטינים חיים תחת שליטתה של הרשות הפלסטינית ואינם רואים חייל אחד אלא אם הם מתקרבים ל-check points מפני שהם רוצים – – –

שולי מועלם-רפאלי: וגם אחרי החלת הריבונות, גם אחרי החלת החוק הזה, הם לא – – –

יוסי יונה: אלא אם כן הם צריכים לטוס לפריז, אלא אם כן הם צריכים לצאת לחוץ-לארץ, אלא אם כן, אלא אם כן ואלא אם כן.

אופיר אקוניס: בסדר.

אופיר אקוניס: הם יכולים לצאת דרך ירדן.

יוסי יונה: השר אקוניס – – –

אופיר אקוניס: אתה יודע כמה ישראלים יוצאים דרך ירדן?

יוסי יונה: אתה יודע, אדוני השר, שאתה היית צריך להגיד "אלא אם כן" המון פעמים.

אופיר אקוניס: לא נכון.

יוסי יונה: כן, אתה צריך להגיד המון פעמים "אלא אם כן".

אופיר אקוניס: לא.

יוסי יונה: בכל אופן, המחלוקת בינינו – ופה גם אני אומר לך, אדוני השר, באמת, כחבר, אני יכול להגיד?

אופיר אקוניס: לגמרי.

יוסי יונה: יפה, כחבר.

יוסי יונה: רוב האנשים שיושבים כאן, אין להם מחלוקת אתך על המושג של ציונות או לא ציונות, דברים כאלה.

יוסי יונה: אנחנו מסכימים.

יוסי יונה: אבל לנו יש תפיסה אחרת של מה יבטיח את קיומה העתידי של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.

יוסי יונה: אלה התפיסות שלנו.

יוסי יונה: זאת אומרת, החרדה או הדאגה או נקודת המוצא של הדיון אתך ועם חבריך, הן על זה; על זה המחלוקת.

יוסי יונה: אף אחד לא נחפז, אף אחד לא אץ ואף אחד לא רוצה לוותר על חבלי מולדת.

יוסי יונה: ואתה צודק, ויגידו אנשי הימין: אתם יודעים מה, דין שכם כדין חיפה, מבחינת המעמד שלה, ההיסטורי.

יוסי יונה: דין חברון כדין – אולי הוא אפילו גדול יותר מתל-אביב.

יוסי יונה: אבל לו זו הסוגיה.

יוסי יונה: השאלה המרכזית שניצבת בפנינו היא כיצד אנחנו יכולים להבטיח את עתידה של מדינת ישראל פה כמדינה יהודית ודמוקרטית.

יוסי יונה: זו הסוגיה המרכזית, לא השאלה אם השטח כבוש או לא כבוש.

יוסי יונה: ומזה אתם מתעלמים באופן עקבי.

יוסי יונה: וגם פה יכולה להיות לראש הממשלה, שמדמה עצמו ורואה את עצמו כמדינאי-על, כמי שמתהלך בטרקליני עולם, כמי שיודע להתנהל בצורה מיטבית עם מנהיגי עולם; הייתה מישהי שאמרה, בלי לנקוב בשמות, שלו ראש הממשלה היה חי בארצות-הברית, מן הסתם הוא היה מתמודד על מועמדות המפלגה – אולי הרפובליקנית – לנשיאות בארצות-הברית.

יוסי יונה: אפשר לומר שהיומרות הללו והשאיפות האוטופיות הללו, אדוני היושב-ראש, לא עולות בקנה אחד עם הכישלונות המהדהדים של ראש הממשלה בזירה הבין-לאומית.

יוסי יונה: זה החל, אולי לא החל – אפשר לפרוס את ההיסטוריה לאחור במידה רבה יותר, אבל נקודות ציון חשובות: הסכם הגרעין, שבו כשלנו, ואני שוב אומר לאופיר אקוניס השר: כשלנו.

יוסי יונה: כי כישלונו של ראש ממשלה זה כישלונה של מדינה.

יוסי יונה: לכן אני אומר: כשלנו, כישלון מהדהד שהיה נוגע להסכם הגרעין.

יוסי יונה: והנה כישלון צורב ומהדהד, כפי שהדבר בא לביטוי לפני שבוע באו"ם.

יוסי יונה: אז שוב, הנקודה הראשונה שהזכרתי, שעוסקת בנושא של התאגיד החדש, הבעיות והמשברים והדחיות הבלתי מוצדקות שכרוכות בהתנהלותו של ראש הממשלה.

יוסי יונה: הנקודה השנייה, שוב, שעוסקת בהחלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, כרוכה באופן התנהלותו של ראש הממשלה.

יוסי יונה: וגם הנקודה הנוספת, שבה אני רוצה לעסוק, אדוני היושב-ראש, קשורה בהתנהלותו של ראש הממשלה.

יוסי יונה: יש לנו זמן, אדוני יושב-ראש הקואליציה דוד ביטן, ואנחנו יכולים להרהר קצת בהיסטוריה.

דוד ביטן: דבר על החוק.

דוד ביטן: למה – – – בוא נראה אותך, מה יש לך להגיד על השידור הציבורי.

יוסי יונה: אני דיברתי.

יוסי יונה: רק אדוני חמק לו מן האולם, ולכן לא שמע את מה שיש לי להגיד על התאגיד.

ג'מאל זחאלקה: יצא.

ג'מאל זחאלקה: לא חמק.

ג'מאל זחאלקה: למה חמק?

יוסי יונה: אבל אתה יודע – – –

שלי יחימוביץ': חבר כנסת יכול לדבר על מה שהוא רוצה – –

דוד ביטן: אני יודע.

שלי יחימוביץ': – – כשהוא עומד על הדוכן.

דוד ביטן: אני יודע.

דוד ביטן: אני יודע.

יוסי יונה: אני גם – ובכל זאת.

שלי יחימוביץ': – – –

דוד ביטן: – – – על התאגיד.

יוסי יונה: תודה, חברתי שלי יחימוביץ.

יוסי יונה: אני אומר לך.

יוסי יונה: בכל אופן, דיברתי.

יוסי יונה: רק אתה בחרת בפרק הזמן שהתייחסתי – – –

דוד ביטן: דבר על – – – על ההסכמים שצריך לכבד.

דוד ביטן: דבר – – –

יוסי יונה: אז אני מדבר.

יוסי יונה: אדוני – –

שלי יחימוביץ': – – –

יוסי יונה: – – דוד ביטן – –

דוד ביטן: שמענו, שמענו.

יוסי יונה: – – אני עמדתי בהסכמים אחד לאחד.

דוד ביטן: לא עמדת בשום הסכם.

יוסי יונה: אתה עכשיו מנסה להתחמק מאחריות.

יוסי יונה: מאוד יכול להיות שנרדמתם בשמירה באשר למה שקרה בוועדת הרפורמות.

דוד ביטן: – – –

יוסי יונה: אני – אז אני אומר לך: בדקנו את הנושא הזה שוב ושוב.

דוד ביטן: עם מי בדקת?

דוד ביטן: עם עצמך?

יוסי יונה: אם – בדקתי – – –

דוד ביטן: – – –

יוסי יונה: בדקתי.

יוסי יונה: לא, בדקתי עם היועצת המשפטית, וזו המסקנה שהגענו אליה, שאנחנו דיברנו על עשר השגות עם רשות דיבור ועשר השגות בשם כל חברי המחנה הציוני.

דוד ביטן: לא היה – – –

יוסי יונה: אז אני רוצה לומר לך כאן – –

דוד ביטן: לא היה – – –

יוסי יונה: – – אני אומר לך כאן מעל הבימה הזאת: אל לך, חברי היקר דוד ביטן, להטיל ספק באינטגריטי שלי וביושר שלי.

דוד ביטן: – – –

יוסי יונה: אני עומד בכל הסכם שאנחנו הגענו אליו מאז כניסתי לכנסת ועד היום.

יוסי יונה: ואנא, ואנא, אל תפיל את אולי ההירדמות שלכם בשמירה על כך שאנחנו לא עמדנו בהסכם.

יוסי יונה: ועכשיו אפשר לי בבקשה לזלוג לתחומים ונושאים שעליהם אני חפץ להמשיך ולדבר, אדוני היושב-ראש.

יוסי יונה: אמרתי: שתי הנקודות שעסקתי בהן עד כה, גם בסוגיה של התאגיד וגם בסוגיה של ההחלטה של מועצת הביטחון לפני שבוע, קשורות באופן התנהלותו של ראש הממשלה.

יוסי יונה: הנושא הבא שאני רוצה לדבר עליו הוא העניין של המשילות.

יוסי יונה: עמדה כאן או לא כאן או במקומות אחרים שרת המשפטים, הגברת איילת שקד, ואמרה: הביטו, אולי אנחנו צריכים לקדם יוזמה שאין להעמיד לדין ראש ממשלה או אין לחקור אותו בפלילים בעת שהוא משרת בתפקידו כראש הממשלה.

יוסי יונה: וזאת מדוע, אדוני יושב-ראש הקואליציה?

יוסי יונה: כדי להבטיח משילות.

יוסי יונה: מעניין.

יוסי יונה: זה רעיון מעניין.

יוסי יונה: גם הבנתי שיושב-ראש ועדת הפנים דוד אמסלם חושב על יוזמה מסוג זה: לפטור את ראש הממשלה מחקירות כאלה ואחרות, כאשר עולים חשדות לפלילים.

יוסי יונה: מעניין.

יוסי יונה: אולי צריך להרחיב את היריעה, אדוני היושב-ראש.

יוסי יונה: אולי גם שרים.

יוסי יונה: הרי אם אתה חוקר שר או שרה, גם אז אתה פוגע במשילות, לא?

יוסי יונה: אם – אולי גם ראשי ערים.

יוסי יונה: אולי גם אותנו, חברי הכנסת, צריך לפטור מחקירות משטרה אם עולים חשדות כאלה ואחרים, כי זה פוגע בהתנהלות של הכנסת.

יוסי יונה: אז היכן עוצרים את הדבר הזה?

יוסי יונה: מה יש לעשות כדי להבטיח את המשילות?

יוסי יונה: אני רוצה לספר לכם משהו מההיסטוריה האמריקנית.

יוסי יונה: לפני כמה ימים יצא לי לצפות בתוכנית דוקומנטרית על ארצות-הברית שנקראת "שנות ה-70", ועסקו שם בנשיא רייגן – סליחה, בנשיא ניקסון, והפרשה שערערה והסעירה את אמריקה.

יוסי יונה: לפני שאני אמשיך, אני רוצה לומר, באמת באופן חד-משמעי, שאני, אנחנו כולנו, מקווים שראש הממשלה יצא זכאי בחקירות שלו.

יוסי יונה: עוד הפעם: לא בשל אמפתיה או היעדרה.

יוסי יונה: לא בשל חיבה או היעדרה.

יוסי יונה: כאשר נשיא מדינה, כפי שקרה, נכנס לכלא באשמת אונס, זו פגיעה במדינת ישראל.

יוסי יונה: זאת אומרת, לא במובן זה שלא היינו צריכים לקיים את ההליך של החקירה והתהליך המשפטי או המאסר; ודאי שכן.

יוסי יונה: כאשר ראש הממשלה אהוד אולמרט הוכנס לכלא, זו פגיעה קשה במדינת ישראל, וגם אז רבים מאתנו אמרו: הלוואי, הלוואי שהאיש הזה יצא זכאי.

יוסי יונה: כי חִשבו על מה אנחנו מדברים, חִשבו על הילדים.

יוסי יונה: אני זוכר, כשהייתי ילד בבית-הספר והיינו נכנסים לאולמות המרכזיים של בית-הספר – מה יש שם?

יוסי יונה: התמונה של הנשיא והתמונה של ראש הממשלה – מבחינתנו, וכך זה נכון, האנשים שהם מורמים מעם.

יוסי יונה: הסמלים האולטימטיביים, המדינה כפי שהיא מתגלמת בשני האישים החשובים הללו: ראש ממשלה או נשיא, בסדר הזה – נשיא המדינה וראש הממשלה.

יוסי יונה: חשבו מה זה עושה לילדים בבתי-ספר כאשר ראש ממשלה ונשיא יושבים בבית-הסוהר.

יוסי יונה: חשבו על הלגיטימציה של מדינה בעיני אזרחיה כאשר נשיאים וראשי ממשלות נכלאים.

יוסי יונה: הפגיעה היא פגיעה אקוטית.

יוסי יונה: הפגיעה היא פגיעה קשה.

יוסי יונה: לכן, כאשר אני אומר:

יוסי יונה: אנחנו מצרים על כך, או שאנחנו מקווים שהוא יצא זכאי, זה לא מפני שאנחנו משופעים בחיבה אליו, אלא משום שאנחנו אומרים: פגיעה בראש ממשלה זו פגיעה במדינה עצמה.

יוסי יונה: זו פגיעה בלגיטימיות שלה.

יוסי יונה: זו פגיעה בנאמנות וביכולת של ילדים לפתח נאמנות למדינתם.

יוסי יונה: אבל אני רוצה לחזור למה שהתכוונתי לעשות ולספר קצת על אמריקה.

יוסי יונה: אני רוצה לספר קצת על המעבר מניקסון לנשיא האחר שנחשד בפלילים, וחלקכם בטח מכיר את הפרשייה הזו.

יוסי יונה: זו הייתה הפרשייה של רייגן.

יוסי יונה: שבעצם גם הוא נחשד בכך שהוא עבר על החוק.

יוסי יונה: בזמנו, הקונגרס האמריקני הטיל וטו, אסר על מכירת נשק ל"קונטראס" במרכז אמריקה.

יוסי יונה: הדבר המעניין בקשר לסיפור הזה עלה עשר שנים לאחר חקירתו של רייגן או לאחר חקירה שהתקיימה בקונגרס האמריקני.

יוסי יונה: אז שוב, חשבו על שני תאריכים, על שני מועדים: 1974 – הנשיא ניקסון עוזב את הבית הלבן בבושה ובקלון, לאחר שהחלו, או נפתחו תהליכי הדחה נגדו; ב-1985 נפתחת חקירה בקונגרס האמריקני נגד הנשיא רייגן: הקונגרס אסר על מכירת נשק ל"קונטראס" שפעלו בניקרגואה, והנה, הנשיא בכל זאת אישר, בדרכים עקלקלות, מכירת נשק.

יוסי יונה: את זוכרת?

יוסי יונה: שלי מחייכת.

יוסי יונה: עכשיו, מה מעניין בפרשייה הזאת?

יוסי יונה: לימים, כעשור לאחר מכן, שאלו חברי קונגרס, אמרו להם: תגידו, חקרתם את הנשיא והוא יצא זכאי – הוא אמר: No recollection, לא זוכר, לא היה לי שום קשר לעניין הזה, לא עברתי על החוק.

יוסי יונה: ושאלו את חברי הקונגרס ואמרו להם: תגידו, האמנתם למה שהנשיא אמר?

יוסי יונה: כי אני לא יודע, אלה מכם שזוכרים את אוליבר נורת', העוזר הצבאי שלו, שאמר: הנשיא לא ידע, הכול אחריותי.

יוסי יונה: הדבר פעל בצורה מאוד יפה.

יוסי יונה: הנשיא היה מזמין אליו כל מיני טייקונים לבית הלבן, לחדר הסגלגל, אומר להם מה הסכנות הגדולות אם ניקרגואה תיפול בידיהם של הסנדיניסטה – זו תקופה שחייתי בארצות-הברית, לכן אני מכיר את הפרטים די טוב – אז הוא היה אומר להם: תשמעו, סכנה מאוד גדולה, ניקרגואה הולכת ליפול בידי הקומוניסטים, ועוד דברים כאלה ואחרים, אנחנו צריכים לעזור ל"קונטראס", לגוש הימין שהיה שם.

יוסי יונה: אז אוליבר נורת' – הנשיא מסביר את החומרה של הדבר, לא אומר כלום.

יוסי יונה: אז האנשים האלה יוצאים מהחדר הסגלגל ומגיעים לאוליבר נורת', ואוליבר נורת' אומר להם: אתם יודעים מה הוא התכוון: We need money, אנחנו צריכים כסף, משום שאנחנו לא יכולים להקצות לזה כסף מהתקציב האמריקני.

מאיר כהן: הוא היה העוזר שלו, נכון?

מאיר כהן: יועץ.

יוסי יונה: הוא היה יועץ שלו לעניינים צבאיים, אלוף-משנה אוליבר נורת'.

יוסי יונה: אז ככה זה פעל: הנשיא לא ידע, ואוליבר נורת' לקח את זה על עצמו.

יוסי יונה: לימים, כפי שאמרתי, באו עיתונאים וחקרו, ביקשו לתחקר את חברי הקונגרס שישבו בוועדת החקירה, ואמרו להם: תגידו, האם אתם באמת האמנתם לנשיא?

יוסי יונה: דרך אגב, לפני שאני אגיד אם הם אמרו כן או לא, והתשובה המאוד-מפתיעה שלהם, אולי רק 15% מהציבור האמריקני האמין לנשיא רייגן שהוא אכן לא ידע.

יוסי יונה: אבל ועדת הקונגרס הכריעה בסופו של דבר, אדוני היושב-ראש, שהנשיא לא ידע – שהנשיא לא ידע.

יוסי יונה: ואז, לימים, כאשר שאלו את חברי הקונגרס: תגידו, אתם באמת חושבים שלא ידע?

יוסי יונה: ואז אנשי הקונגרס – אחד מהם אמר את המשפט האלמותי הבא: אמריקה לא יכולה להרשות לעצמה הדחה של שני נשיאים בפרק זמן של עשר שנים.

יוסי יונה: מדהים, נכון, אדוני היושב-ראש?

יוסי יונה: תשובה מדהימה: אמריקה אינה יכולה להשלים עם מציאות שבה שני נשיאים בתוך עשור מודחים על כך שהם עברו על החוק.

יוסי יונה: העלמנו עין.

יוסי יונה: היה ברור לנו שהוא יודע.

יוסי יונה: הסיפור הוא לא אמין.

יוסי יונה: הנשיא ידע, אבל מה, נפיל אותו?

יוסי יונה: דאגנו לאמריקה.

יוסי יונה: זו הייתה הדאגה שלהם לאמריקה.

יוסי יונה: זה מאוד מעניין, השיקול הזה, כן?

יוסי יונה: שיקול שהוא כזה אינסטרומנטלי, תועלתני, שהמשילות באמריקה בעצם מחייבת אותם להעלים עין.

יוסי יונה: חזרה לעניין שלנו.

יוסי יונה: אני באמת ובתמים אומר: הלוואי שהמשטרה לא צריכה להעלים עין, אדוני היושב-ראש.

יוסי יונה: הלוואי שהחקירות יסתיימו בסופו של דבר באין אשמה, בהיעדר אשמה פלילית.

יוסי יונה: לכן אני באמת חוזר ואומר, כשראש ממשלה, או נשיא, מופלל, הרי זה כתם על המדינה.

יוסי יונה: ולכן אנחנו לא שמחנו לאידו בהקשר אחר של ראש הממשלה, באשר לכישלון באמת מהדהד וצורב שהיה לנו באו"ם, משום שזו פגיעה במעמדה של ישראל, ואנחנו גם במקרה הזה לא שמחים לאידו ולא רוצים שהוא יופלל, משום שזה יהיה כתם על מדינת ישראל.

יוסי יונה: כי יש אינטרסים משותפים.

יוסי יונה: ואני רוצה לחזור ולדבר שוב, כי חברי הכנסת פה משתנים, אני רוצה לציין דווקא – חברת הכנסת ברקו, לפני כמה ימים, את יודעת, את והאיש שלך, ראובן, ואני, חולקים פאנלים בשפה הערבית ב-"i24".

יוסי יונה: קוראים לנו: הצוות המתמשך.

יוסי יונה: יש לנו כבר איזו מסורת.

ענת ברקו: שמעתי שהיה לכם פאנל מעניין.

יוסי יונה: נכון.

יוסי יונה: היה לנו פאנל מאוד מאוד מעניין.

ענת ברקו: בערבית צחה.

יוסי יונה: נכון.

יוסי יונה: אנחנו שנינו דוברים ערבית צחה, ב-"i24", וראובן מייצג באופן מאוד חד-משמעי, נחוש ומרשים את עמדת הימין.

יוסי יונה: כן, נראה לי שאתם עושים המון עבודת בית משותפת.

ענת ברקו: יש לנו חמ"ל בבית.

יוסי יונה: כן, אני בטוח שיש לכם חמ"ל בבית, ופה אני יכול להחמיא לאישך על הערבית המאוד-משובחת שבפיו.

מיקי לוי: וההבנה.

יוסי יונה: ועל ידיעת הקוראן.

יוסי יונה: האיש מצטט מהקוראן בנונשלנטיות, שבואו נאמר, שומעיו מקשיבים לו בפה פעור ולסת שמוטה.

מיקי לוי: יוסי, מהיכרות, כל פעם – הוא היה יועץ לענייני ערבים, שלי, גילוי נאות – וכל פעם שהיינו הולכים בין המכובדים, הוא היה מדהים אותם בפסוקים שהיו נשפכים ממנו.

יוסי יונה: חד-משמעית.

מאיר כהן: לא הבנתי.

מאיר כהן: אמרת שהוא היה יועץ לערבים של גילוי נאות?

מיקי לוי: יועץ לענייני ערבים שלי.

מאיר כהן: שלך.

מאיר כהן: אה.

מאיר כהן: לענייני גילוי נאות.

מיקי לוי: ידיעותיו מופלגות.

יוסי יונה: ידיעותיו מופלגות, בשפה הערבית, וגם היכולת שלו לצטט.

ענת ברקו: אני מקווה שהוא צופה בנו, אבל כנראה לא.

יוסי יונה: לא, את יכולה להגיד לו שהכול מצולם, ואנחנו נשלח לו סרטון קטן שבו יראה שאין לנו בעיה לשבח אנשים ששייכים גם לימין הקיצוני.

ענת ברקו: אה, כבר הפכת אותו לימין קיצוני, אה?

יוסי יונה: ברור.

יוסי יונה: ואני אמרתי לאיש שלך באמת, תגיד, והוא חזר והדגיש את העניין הזה – – –

ענת ברקו: אמרת לו: לא נורא, אתה מהימין, אני מהשמאל הרדיקלי, אבל לא נורא, הכול בסדר.

ענת ברקו: יאללה משינה – – –

יוסי יונה: תשמעי, אבל באמת אני חושב, את יודעת מה, שהוא מהימין הקיצון.

יוסי יונה: כי – תראי, אני אגיד את העמדות שלו ואת תגידי: אכן.

ענת ברקו: בוא אני אשאל אותך שאלה.

ענת ברקו: מאחר שהוא לא פה, נראה לי לא נכון.

ענת ברקו: אני לא המדיום.

ענת ברקו: אני אומנם אשתו, אבל – –

יוסי יונה: יש לכם חמ"ל משותף, אמרת.

ענת ברקו: – – אני לא המדיום להעביר דרכו.

יוסי יונה: – – –

ענת ברקו: אז לדעתי תמשיך את ה"דיבייטים" אתו בערבית, כשזה מצולם וכשהוא עונה לך, ועונה לך כמו שצריך.

יוסי יונה: הוא עונה לי כמו שצריך.

ענת ברקו: נראה לי שזו הדרך היותר-מכובדת לעשות את הדיון הזה.

יוסי יונה: לא, בהחלט.

מאיר כהן: רצוי.

יוסי יונה: אבל שוב, הדיון העקרוני שפתחתי בו לפני כרבע שעה, גברתי חברת הכנסת ברקו ובאי הבית המעטים שיש אתנו כאן, לגבי סוגיה מאוד מרכזית שמפרידה בינינו.

יוסי יונה: הרי אף אחד – לא נגיד אף אחד – קחי את המחנה הציוני, אף אחד לא חושב שאין לנו זכות להיות בחברון או בשכם, אבל הבעיה היא לא שטח.

יוסי יונה: הבעיה, אני אומר לו ואני אומר לאחרים: תראו, בהנחה שאין להם שום זכויות על המקום, בכל אופן הם שם.

יוסי יונה: וכאשר אנחנו מדברים על כיבוש, אנחנו מדברים על כיבוש של עם.

יוסי יונה: איך אתם, אנשי הימין, יכולים להסביר לי, גם כאשר אתם באים ואומרים את הדבר ש"אנחנו בני המקום".

יוסי יונה: הי, אני מסכים עם האמירה הזאת, גם אני בן המקום.

יוסי יונה: אבל איך אתם יכולים להסביר את העמדה שלכם, מהו הפרוספקט העתידי שלכם כאשר במקום הזה, גם אם הוא יהיה שאגאלי – פעם כשפרס דיבר על העניין של אנשים, שנפגעים, ומישהו אמר: אני יורה למטה, על הקרקע, הוא אומר לו: אבל איך פחות פגעת באנשים.

יוסי יונה: אז איך אנחנו עושים את ההפרדה הזאת בין האנשים לבין שטח?

יוסי יונה: נניח שאין שטח כבוש, אבל יש עם כבוש.

יוסי יונה: ומהו הפתרון שאתם מציעים לגבי הסוגיה הכאובה המתמשכת הזאת?

יוסי יונה: אף אחד מנציגי הימין שכאן עלה על הפודיום, ודיבר והציג את מרכולתו האידיאולוגית המדינית, לא התמודד עם הסוגיה הזאת, של מה עושים עם העם הפלסטיני שנמצא בשטחי יהודה ושומרון.

יהודה גליק: נותנים להם אזרחות.

יוסי יונה: סליחה?

יהודה גליק: אזרחות.

יוסי יונה: ניתן להם אזרחות.

ענת ברקו: לא, לא ניתן להם אזרחות.

יוסי יונה: אז יופי.

יוסי יונה: הנה, הנה חברת הכנסת ברקו אומרת – – –

ענת ברקו: נצטרך לעשות באמת הפרדה, ושלא תהיה להם מדינה.

יהודה גליק: תהיה להם מדינה.

ענת ברקו: אני לא דוגלת בגישות שלך.

יהודה גליק: אז אני כן דוגל, ואני מבקש – – – ביהודה ושומרון.

ענת ברקו: אז בסדר, אתה רוצה מדינה דו-לאומית, בבקשה.

יהודה גליק: אנחנו מדינה דמוקרטית ונותנים זכויות לכולם.

יוסי יונה: הנה, אם כן, חילוקי הדעות המאוד-עמוקים והמהותיים שמתגלעים פה למול עינינו הלא-משתאות, אפשר לומר, אדוני היושב-ראש.

יוסי יונה: חברת הכנסת ברקו אומרת: זה הבית שלנו, כל השטחים שלנו – אין אזרחות – – –

ענת ברקו: זה מה שאמרתי?

יוסי יונה: אז את בעד חלוקת הארץ?

ענת ברקו: אני, כן, אני בעד שתי מדינות, אתה פשוט לא מקשיב לי, אני נורא מצטערת.

ענת ברקו: אני מקווה שבערבית אתה מקשיב יותר.

יוסי יונה: אז אני אומר לך מעל בימה זאת, אני מתנצל.

יוסי יונה: כל באי הבית, דעו לכם, חברת הכנסת ברקו מצדדת בפתרון של שתי מדינות לשני עמים.

יוסי יונה: נכון?

יוסי יונה: יפה.

ענת ברקו: שני עמים.

ענת ברקו: אחת מהן היא מדינה יהודית.

ענת ברקו: כי זה הם לא מוכנים להגיד, אלה שיושבים שם.

יוסי יונה: אבל עכשיו את מדברת אתי.

יוסי יונה: אני מוכן להגיד.

יוסי יונה: בסדר?

ענת ברקו: אני מדגישה את העניין.

יהודה גליק: תעשו שלום ביניכם, וגמרנו.

יהודה גליק: אנחנו – – – שלום עם העם הפלסטיני.

יהודה גליק: לא – – –

יוסי יונה: בסדר.

יוסי יונה: אני חושב, שוב, שאנחנו כאן פורצים את המחלוקות.

ענת ברקו: אנחנו לא נעשה שלום, נעשה מה שטוב לנו.

יוסי יונה: שאנחנו פורצים את המחלוקות – אני שמח לשמוע את דבריה של חברת הכנסת ענת ברקו.

יוסי יונה: אני אומר את זה ברצינות ללא שום בדל של אירוניה.

יוסי יונה: באמת.

ענת ברקו: זה מפתיע אותך, בדאלכ?

יוסי יונה: בדאלי – מפתיע אותי, אבל אני מייחל לעצמי עוד הפתעות כאלה.

יהודה גליק: אל תדאג היא במיעוט בטל בקואליציה.

יוסי יונה: סליחה?

יהודה גליק: היא במיעוט בטל בקואליציה.

יהודה גליק: אין הרבה כאלה שחושבים ככה.

יוסי יונה: טוב.

יוסי יונה: אז הנה, כפי שאמרתי, פה מתגלעות להן מחלוקות מאוד מאוד עמוקות בתוך הקואליציה – –

יהודה גליק: – – –

יוסי יונה: – – אבל ודאי שאני מצדד או תומך בעמדה, שמוצגת כאן – – –

יהודה גליק: אנחנו מפלגה דמוקרטית – – –

יוסי יונה: נכון, נכון.

יוסי יונה: נכון.

יוסי יונה: אבל שימי לב, באמת, חברתי חברת הכנסת ענת ברקו, לגבי העמדה הזאת.

יוסי יונה: את הבעת גם את החששות שלך, נכון?

יוסי יונה: כאשר חבר הכנסת יהודה גליק מציג כאן את הפרוספקט שלו, ואת אומרת – – –

מאיר כהן: בדאלו.

יוסי יונה: בדאלו.

יוסי יונה: אתה יודע, אתה סופחת לתפוצה העיראקית פה.

יוסי יונה: אתה יודע מה זה "בדאלו" בעיראקית?

יהודה גליק: לא.

יוסי יונה: אנחנו יכולים לסבר את אוזנם של חברי הכנסת בבְּדַאלֺה, כי כולם שומעים את הביטוי הזה, ואולי לא יורדים לעומקם של דברים.

יוסי יונה: "בְּדַאלֺ" בא מהעניין של "במקום" – בַּדִיל בערבית.

יוסי יונה: "בָּדַלַ" זה להחליף.

יוסי יונה: כך, מי שאומר "בְּדַאלֺה" זה אומר:

יוסי יונה: אני מוכן להיות כפרה עליך.

יהודה גליק: בדיל כזה או בדיל אחר – – –

יוסי יונה: בדיוק.

יוסי יונה: אבל עדיף לאמץ את הדיל העיראקי.

מאיר כהן: בחייאתכ.

יוסי יונה: זה "בדאלכ".

יוסי יונה: נכון, ענת?

יוסי יונה: מעכשיו, מי שאומר לך "בדאלכ", תדע שהוא מוכן להחליף את עצמו בשבילך.

מאיר כהן: חבר הכנסת גליק, בשלב הבא אתה תקבל קלטות של נאזם אל-ע'זאלי.

יהודה גליק: תודה רבה.

מאיר כהן: חברת הכנסת ברקו, תדאגי לו להקלטות.

ענת ברקו: – – –

יעקב מרגי: משהו בערבית – – –

יוסי יונה: עכשיו ירדנו לעומקן של מילים, והסברתי לבאי הבית מה המשמעות של המילה העיראקית "בדאלכ".

יוסי יונה: אתה יודע, יעקב?

יוסי יונה: אני צריך לחזור על ההסבר?

יעקב מרגי: לא, לא.

יוסי יונה: אוקיי.

יוסי יונה: חשבתי שאתה רוצה משהו בערבית צחה.

יעקב מרגי: – – – להציג משהו ספרותי כזה – – –

יוסי יונה: לא, אני לוקח את הדברים האלה ברצינות יתרה, ואז אם אני צריך להציג משהו ספרותי, שאר רוח, אז אני טורח להתכונן לפני כן כדי להביא בפני הבית מלאכה מוגמרת, ולא באופן פרטיזני שכזה.

יוסי יונה: אם כן, אדוני היושב-ראש, לגבי חילוקי הדעות שמתגלעים – יהודה גליק נשאר אתנו וחברת הכנסת ברקו נטשה אותנו.

יהודה גליק: – – –

יוסי יונה: אה, נכון, עליזה.

יוסי יונה: את לא מחליפה אותה.

מאיר כהן: חברת הכנסת ברקו כאן.

יוסי יונה: אה, היא כאן?

מאיר כהן: אני אציין לזכותה את ההקשבה היוצאת-דופן לכל מילה שלך.

יוסי יונה: ענת, את פה, נכון?

יוסי יונה: לא הלכת.

ענת ברקו: אני פשוט משתעלת.

ענת ברקו: אני מתנצלת.

ענת ברקו: אז הלכתי לשתות.

יוסי יונה: לא, זה בסדר, את יודעת, אדרבה, אני מעריך מאוד את העובדה שאת נוכחת כאן באולם.

יוסי יונה: חשבי על דלות הנוכחות כאן – – –

מרב מיכאלי: סליחה, סליחה, יש פה נוכחות.

יוסי יונה: אה, אוקיי.

מרב מיכאלי: יש פה איכות.

דב חנין: לא סתם, איכות רצינית.

מרב מיכאלי: נמצא פה חבר הכנסת דב חנין.

יוסי יונה: אז אני בהחלט רוצה להצטרף, כי אני גם נמנה עם המעט שנשארים כאן, ואני מבין שהמחמאה חוזרת לכולנו.

יוסי יונה: נכון, אדוני היושב-ראש?

דב חנין: ודאי.

דב חנין: זה לכולם.

שלי יחימוביץ': אני לא.

יוסי יונה: את לא?

שלי יחימוביץ': אני לא ראויה למחמאות.

יוסי יונה: אז שלי מסתייגת מהמחמאה הזאת.

יוסי יונה: אנחנו מוציאים אותך מכלל עם ישראל, רק בהקשר הזה, בסדר?

ענת ברקו: היא יודעת שאין מחמאות חינם.

דב חנין: המחמאה מגיעה לרובנו.

יוסי יונה: המחמאה מגיעה לרובנו, ואף שחברתי שלי יחימוביץ מסרבת לקבל את המחמאה אני עדיין רוצה להרעיף אותה עליה.

יוסי יונה: אני מקווה שבסופו של דבר תתרצי ותקבלי את המחמאה, כי מגיע לך.

יוסי יונה: אז איפה היינו?

יוסי יונה: אדוני היושב-ראש, תזכיר לי.

יוסי יונה: היינו במחלוקות שהתגלעו בינך לבין יהודה גליק באשר לשאלה איפה אתם עומדים, וראינו שלמעשה – – –

מאיר כהן: שיעור ההיסטוריה משנות ה-70 בארצות-הברית היה מרתק.

יוסי יונה: נכון?

יוסי יונה: אבל מה אפשר לעשות, הוא היה שיעור מאוד תמציתי, נכון, מאוד מעניין.

יוסי יונה: האמת, השארתי את סופו קצת עמום ועלום, אדוני היושב-ראש, משום שאין לדעת מהן ההשלכות והמסקנות שיש לגזור מתוך הסיפור הזה.

יוסי יונה: זאת הייתה התהייה שלי.

יוסי יונה: יהודה, אני חשבתי שאנחנו מנהלים כאן סימפוזיון, ומסתבר שדעתך הוסחה ממני והלאה, ואני רוצה – – –

עליזה לביא: אדוני, אתה מאשים אותי בהסחת דעת?

יוסי יונה: שימי לב, עליזה, שאמרתי שדעתו הוסחה ממני והלאה, ולא ציינתי את הגורם להסחת הדעת.

עליזה לביא: כשאתה אומר "הסחת דעת" זה אומר – – – הוא המרכזי – – –

יהודה גליק: – – –

יוסי יונה: לא, אני לא אכנס לתא הזה של הנאשמים, גברתי, עליזה לביא.

עליזה לביא: הבמה היא שלך.

יוסי יונה: בדיוק.

יהודה גליק: אתה מוזמן להצטרף אלינו לפתרון – – – מתוך זה – – – עם הפלסטינים בחברון – – – יחד עם בני-דודינו מטייבה.

יהודה גליק: כולם צריכים לקבל אזרחות ישראלית מלאה.

יהודה גליק: אין שום סיבה שלא.

יהודה גליק: זה הפתרון הכי צודק שקיים.

יוסי יונה: בסדר, תראה, יש כאן עמדה מאוד פרוגרסיבית, מאוד ליברלית.

יוסי יונה: אבל אני מתאר לעצמי שעם העמדה הזאת תרצה לשמר, כמו רובם של אנשים שיושבים כאן, חברות וחברי הכנסת, את האופי הלאומי של המדינה.

יוסי יונה: נכון?

יהודה גליק: מה הבעיה?

יהודה גליק: יש חוק השיפוט.

יהודה גליק: חוק שחל על יהודים; הוא לא חל על אוכלוסיות אחרות, זה הכול.

יוסי יונה: אבל אתה אומר, אנחנו רוצים שבסופו של דבר זאת תהיה מדינה של העם היהודי שמשתרעת מהירדן עד – – –

יהודה גליק: כמו שבן-גוריון הסכים שבחצי היהודי של תוכנית החלוקה יהיו 55% יהודים ו-45% ערבים.

יהודה גליק: לא הייתה לו בעיה עם זה.

יהודה גליק: פה אנחנו אומרים להם: 60%, 65% ו-35% – לא נורא, נסתדר.

יוסי יונה: אתה יודע, אחת הבעיות היא אולי – אני לא אמנה את כל הבעיות, אבל מן הסתם אחת הבעיות הקטנות, אדוני היושב-ראש – הזניחות, השוליות, המזעריות שניצבות לפתחו – – –

מאיר כהן: חבר הכנסת גליק, אתה לוקח את הרעיון, ואתה מתעלם מהרקע.

יוסי יונה: כן, מרעשי הרקע.

מאיר כהן: ההשוואה הזאת – – –

יהודה גליק: אדוני היושב-ראש, אתה יודע שאני לא שומע רעשים.

יהודה גליק: אני שומע רק מתיקות.

יוסי יונה: לפחות תגיד, רחשים מתוקים.

יוסי יונה: אז כולנו מתכנסים תחת מלל מוסכם.

יוסי יונה: בכל אופן מה שהתכוונתי לומר הוא שהבעיות הזניחות, הקטנות והשוליות הן שהפלסטינים לא כל כך מתלהבים מהפתרון הזה, נכון?

יהודה גליק: הם מתלהבים מאוד.

יוסי יונה: אה, הם מתלהבים מאוד?

יהודה גליק: הפוליטיקאים שלהם לא מתלהבים מזה.

יהודה גליק: אני נפגש מדי יום עם השכנים שלי, בעתניאל, מדאהריה, מסמוע, מיטא – הם מתים לזה.

יהודה גליק: הם אומרים, תביאו לי תעודת זהות כחולה מחר.

יוסי יונה: והם רוצים מדינה אחת – – –

יהודה גליק: הם יודעים מה הם רוצים.

יהודה גליק: מה אתה חושב, שהם רוצים לחיות תחת שלטון שמשפיל זכויות אדם?

יהודה גליק: אתה חושב שהם רוצים לחיות תחת שלטון שבו מוציאים להורג כל שנה אלפי אנשים?

יהודה גליק: הם לא רוצים.

יהודה גליק: הם מעדיפים לחיות במדינה מסודרת.

יוסי יונה: העניין הוא, יהודה – אני בהחלט מאמין לדיווחיך, אבל אתה יודע, בעניינים האלה בסופו של יום נשאל הבן-אדם עם מי הוא דיבר.

יוסי יונה: אנשים שאני דיברתי אתם אומרים אחרת, אז אני לא יודע, אתה מבין, עד כמה הדברים שאתה אומר אכן משקפים את רובה של האוכלוסייה שחיה בין הירדן לבין הים.

מאיר כהן: הוא מדבר עם המתוקים שבהם.

יוסי יונה: אתה מדבר עם המתוקים שבהם.

יוסי יונה: אתה מבין?

יהודה גליק: השכנים שלי.

אמיר אוחנה: הם לא כולם מתוקים, יהודה.

אמיר אוחנה: תסכים אתי על זה.

יהודה גליק: הם השכנים שלי – אלה שעושים אתי קניות – – – בצומת גוש-עציון; אלה שעובדים אצלי ביישוב; אלה שאני פוגש אותם ביום-יום – – –

יוסי יונה: תשמע, יהודה, אתה מזכיר לי זה בדיחה.

ענת ברקו: כמה אנשים נרצחו בעתניאל?

יוסי יונה: יש איזו בדיחה על מישהו שבשנות ה-70 או יותר מאוחר – בביאפרה סבלו שם מבצורת ומרעב נורא.

יוסי יונה: שאלו מישהו ואמרו לו: תגיד, שמעת על בצורת ורעב בביאפרה?

יוסי יונה: הוא אמר: מה אתה מדבר?

יוסי יונה: אתמול פגשתי מישהו בביאפרה, שמן כזה.

יוסי יונה: אתה מבין?

יוסי יונה: אז אני לא יודע אם האנשים שפגשת הם השמנים, ועד כמה ועד כמה הם מהווים איזו אינדיקציה לתיאור שהוא כולל יותר.

יהודה גליק: גם הם יודעים את מה שא.ב.

יהודה גליק: יהושע יודע, שהאופציה של שתי מדינות לא קיימת, היא לא אופציה קיימת – – –

יוסי יונה: אני לא יודע, יהודה.

יוסי יונה: באמת, אני קורא, נניח, את שאול אריאלי ואת מחקריו המאוד-מעמיקים והמאוד-נרחבים.

יוסי יונה: כפי שהוא מראה לנו – דרך אגב, אני חושב שגם השר בנט בהיפוך של היוצרות אומר שרובם של היהודים שמתיישבים בחבלי יהודה ושומרון מתרכזים בסביבות הגושים הגדולים, ולכן גם האפשרות לכונן פה שתי מדינות לשני עמים היא די סבירה, משום שבמקומות הללו, שלא בגושי ההתיישבות, יש מספר מאוד מאוד מועט – – –

מאיר כהן: שאול אריאלי.

יוסי יונה: שאול אריאלי, כן.

יהודה גליק: הם סירבו לקבל את ההצעה של אהוד ברק ושל אהוד אולמרט, שהייתה נדיבה פי כמה וכמה.

יוסי יונה: תראה, אני אגיד לך, אני רוצה להתייחס, אולי במובלע, לנקודה הזו, יש לי עוד שלוש-ארבע דקות.

יוסי יונה: אנחנו הלכנו ופגשנו – אכרם חסון נמצא כאן במליאה, וביחד נפגשנו עם נציגים של הרשות הפלסטינית לפני כחצי שנה, אני חושב שזה היה בווינה, נכון?

יוסי יונה: וגם נפגשתי עם אבו מאזן לפני כמה שבועות, ותמיד עולה התהייה הזאת; באים ואומרים: תגידו, יש פרטנר לשלום?

יוסי יונה: האם אבו מאזן הוא פרטנר לשלום?

יוסי יונה: עכשיו אני אומר: יכול להיות, מי יודע להיות בוחן כליות אדם, אולי לא, אולי הוא לא.

יוסי יונה: הוא עשה עלי רושם שכן.

יוסי יונה: המנהיגים שפגשנו, חבר הכנסת אכרם חסון, מה אתה אומר?

יוסי יונה: הם הרשימו אותך שהם – – –

אכרם חסון: שהם רציניים.

יוסי יונה: שהם רציניים, אבל לך תדע, אולי הם עבדו עליו?

יוסי יונה: אולי הם עבדו עלי?

יהודה גליק: אבל אתה פוגש את הפוליטיקאים, אני אומר לך, תפגוש את ה"עמך".

יוסי יונה: לא, אבל אנחנו פוגשים אנשים שמעוניינים במשא-ומתן.

יהודה גליק: שמעוניינים בשתי מדינות, אלה הפוליטיקאים.

יוסי יונה: בסדר, אבל עכשיו אני מדבר עליהם.

יוסי יונה: אני רוצה להגיד לך משהו, חכה, תקשיב לאיפה אני לוקח את הדיון ותראה, יכול להיות שאנחנו נהיה חלוקים, אבל רק המתן שנייה, ברשותך.

יוסי יונה: אז אומרים: תשמע, יכול להיות שהם לא רציניים, יכול להיות שהם סתם מהתלים בנו, יכול להיות שכאן מדובר באיזושהי מזימה שטנית שכזו, של דונם פה ודונם שם, אולי הם אימצו את האידיאולוגיה הציונית של פעם:

יוסי יונה: בוא ניקח קצת עכשיו – – –

מאיר כהן: רגב אחר רגב.

יוסי יונה: כן בדיוק, ואז אני אומר: יכול להיות, who knows, אבל מה הפתרון שאנחנו צריכים לנסות, לגבי השטחים, לגבי חבלי הארץ הללו?

יוסי יונה: בואו נשמור אותם לפיקדון, לא ניישב בהם יהודים, כן, כדי שהאופציה הזאת של שתי מדינות תעמוד בפנינו.

יוסי יונה: אבל מה, אנשים מהימין הקיצון, אפילו אנשים שיושבים כאן במליאה, מה הם אומרים?

יוסי יונה: מכיוון שאני לא מאמין להם, אני אעשה עוד התנחלויות.

יוסי יונה: איך נובע זה מזה?

יוסי יונה: למה אתה עושה את זה?

יוסי יונה: הרי ברור לכל אלה שמרחיבים את מפעל ההתנחלויות שזה הורס את הסיכוי בסופו של יום לשתי מדינות לשני העמים.

יוסי יונה: זה הורס את הסיכוי הזה.

יוסי יונה: אני יודע שבעיניך, יהודה, ששם אתה מציג עמדה – בוא נגיד, שהיא מעניינת; לטעמי או לדעתי, לעניות דעתי אני אגיד, לא כל כך ברור כמה היא קבילה על הציבור שחי שם, שקוראים לו העם הפלסטיני.

יוסי יונה: אני לא יודע עד כמה היא קבילה, אבל אני חושב שהרחבת מפעל ההתנחלויות בחבלי הארץ הללו פוגעת באופן אנוש באפשרות שאנחנו נגיע להסדר בעתיד, גם אם לא היום, גם אם לא מחר, גם אם אתה חושד שאין מנהיג, גם אם יש כאלה חושדים שאין מנהיגים אמיתיים, לפחות בוא נשמור על האדמות הללו כפיקדון לאלה שאומרים שאבו מאזן, לדוגמה, הוא לא – – –

יהודה גליק: אבל כל זמן שגם לא יבנו הפלסטינים על השטח הזה.

יהודה גליק: בוא נשמור את זה לאופציה שתהיה מדינה אחת.

יהודה גליק: אתה לא יכול – – –

מאיר כהן: אדוני, אתה מסיים עוד חצי דקה, חצי דקה אדוני.

יהודה גליק: אתה לא יכול – – – בשני הקטבים.

יהודה גליק: אני מוכן.

יהודה גליק: אם לא יבנו כל הצדדים, לא הפלסטינים ולא הישראלים – אני מוכן.

יוסי יונה: אוקיי – – –

יהודה גליק: זה – אתה לא מוכן.

יוסי יונה: עוד פעם, לְמה אני לא מוכן?

יהודה גליק: אתה אומר שלקבוע עובדות אתה מוכן?

יוסי יונה: לא, אני לא רוצה לקבוע עובדות, אני רוצה להשאיר פתוחה את האופציה להקמתן של שתי מדינות לשני העמים – –

יהודה גליק: – – –

יוסי יונה: – – כך שאם גם יש חשד של מישהו, שהמנהיגים הפלסטינים של היום הם לא אמיתיים, אתם יודעים מה, נעודד ונחכה לאלה שיהיו אמיתיים, אבל מי שהולך ובונה שם, למעשה פוגע – –

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

יוסי יונה: – – בפרוספקט הזה, ופוגע ביכולותינו, בסופו של דבר בעתיד, ולא בעתיד הרחוק מי-יודע-מה, להבטיח את קיומנו כאן כמדינה יהודית ודמוקרטית.

יוסי יונה: תודה, אדוני היושב-ראש.

יהודה גליק: מה אתה אומר על חוק השידור הציבורי?

יוסי יונה: דיברתי.

יוסי יונה: לא היית פה.

מאיר כהן: תודה רבה לך, אדוני.

מאיר כהן: חבר הכנסת אלעזר שטרן, בבקשה.

מאיר כהן: לרשותך יעמדו – –

אלעזר שטרן: עשר.

מאיר כהן: – – עשר דקות.

מאיר כהן: בבקשה, אדוני.

אלעזר שטרן: אדוני היושב-ראש, אין שר?

אלעזר שטרן: לא צריך?

מאיר כהן: יש שר?

מאיר כהן: יש.

אלעזר שטרן: יש שר?

אלעזר שטרן: יש שר?

מאיר כהן: לא.

מאיר כהן: דבר, אדוני.

מאיר כהן: אני אבקש מהמזכירות.

מאיר כהן: תתחיל לדבר.

אלעזר שטרן: תעצרו את השעון.

מאיר כהן: בסדר, תדבר.

אלעזר שטרן: כל הלילה, המטרה שלו פה זה לעצור את השעון, להתיש אותם.

קריאה: – – –

אלעזר שטרן: לא – כן, מה אנחנו עושים פה?

מאיר כהן: אני אעצור את הזמן ותתחיל לדבר, בבקשה.

מיקי לוי: דבר ללא זמן.

מאיר כהן: שלום, גברתי.

מאיר כהן: בבקשה, עשר דקות לרשותך.

מאיר כהן: חברים.

אלעזר שטרן: תראו, מה אנחנו עושים פה?

אלעזר שטרן: כל פעם נכנס חבר כנסת מהקואליציה או נכנס שר, או שרה, ומבקשים קיזוז, ושואלים: למה אתם צריכים למשוך את הזמן?

אלעזר שטרן: כאילו, מה אתם עושים פה?

אלעזר שטרן: הרי בסוף לקואליציה יש רוב.

אלעזר שטרן: אז אני אומר: מה שאנחנו עושים פה, מה שנקרא פיליבסטר, זה באמת במקום ללכת לזעוק בכותל.

אלעזר שטרן: יש כאלה שכשכואב להם משהו, הולכים לכותל ושמים פשקווילים – –

יהודה גליק: איפה?

אלעזר שטרן: ליד הר-הבית.

יהודה גליק: – – –

אלעזר שטרן: יהודה, זה בסדר, אני ידעתי.

אלעזר שטרן: – – ומקימים קול זעקה.

מרב מיכאלי: אנחנו פשקווילים חיים, אני פשקוויל.

אלעזר שטרן: מרב, את יודעת, יש כאלה שעושים הפגנות, ואנחנו מעריכים אותם.

מרב מיכאלי: אני פשקוויל.

אלעזר שטרן: ביום שני, באנו הבוקר לכנסת, ויש פה – אני ראיתי את תת-אלוף אמיר השכל מחיל האוויר, תת-אלוף עומד פה עם שלט.

אלעזר שטרן: נמאס לו מראש הממשלה.

אלעזר שטרן: תבינו, תת-אלוף בחיל האוויר, זה מה שהוא בוחר לעשות.

אלעזר שטרן: תבינו לאן הגענו.

אלעזר שטרן: אז אנחנו מה, אנחנו יכולים לצאת אליו וללחוץ לו את היד.

אלעזר שטרן: אבל אנחנו יכולים לעמוד פה ליד הפודיום הזה באמת ולהגיד לחברים שלנו בקואליציה: תתעוררו.

אלעזר שטרן: כן העברתם תקציב, אז מה?

מאיר כהן: חבר הכנסת גליק, בבקשה.

מאיר כהן: אתה רוצה לדבר – בצד.

אלעזר שטרן: העברתם תקציב, על מה?

אלעזר שטרן: יש לכם כורסאות – בסדר, אבל המדינה הולכת ומידרדרת – – – יש פה שר?

מאיר כהן: יש, יש.

יהודה גליק: שרה, שרה.

מאיר כהן: השרה מירי רגב כאן.

אלעזר שטרן: – – – והמדינה הולכת ומידרדרת.

אלעזר שטרן: אבל אני רוצה קצת לדבר על שני אירועים שקרו לנו עכשיו, על מה זה נקרא מנהיגות.

אלעזר שטרן: אנחנו דנים פה בחוק השידור הציבורי, ואנחנו עוד לא התאוששנו מחוק ההסדרה, אבל בואו נדבר רגע על חוק השידור הציבורי.

אלעזר שטרן: יש שרים בממשלה, יש שר בממשלה, השר ארדן, שאמר אז שצריך להעביר את זה באמת בקדנציה הקודמת, שעשה, יחד עם ועדה פרלמנטרית בראשותה של קארין אלהרר, עבודה מאוד רצינית.

אלעזר שטרן: אני, יצא לי לבלות שם כמה שעות, אבל היו שמה לדעתי בסוף מאות שעות של דיון רציני.

אלעזר שטרן: ובסוף יצא החוק, שבא לגשר על פער, שבא להבטיח שידור ציבורי במדינת ישראל ברמה שאנחנו נרצה לראות ושימלא את התפקיד של שידור ציבורי.

אלעזר שטרן: ואז יום אחד בא ראש ממשלה, שהיה שותף, ונתן כאילו גיבוי להליך הזה, התעורר, והוא – לא אכפת לו שעות העבודה שלנו והלילות של הוועדות, והוא גם לא חייב הסבר לאף אחד, וגיבוי – לשרים שלך – כאילו השרים שלו נגדו.

אלעזר שטרן: זאת אומרת, איך אפשר לנהל מדינה כשאתה חושב שהשרים שלך פועלים נגדך?

אלעזר שטרן: ואם השרים שלך לא פועלים נגדך, אז למה אתה לא נותן להם גיבוי?

אלעזר שטרן: ואני כבר לא אומר שאתה הופך את השרים שלך לחסרי חוליות.

אלעזר שטרן: הרי בסוף מה קורה?

אלעזר שטרן: אותם שרים, שעמלו ימים כלילות על החוק הזה – בא ראש הממשלה ואומר להם: סליחה, התבלבלתי.

אלעזר שטרן: אבל נתת להם גיבוי.

אלעזר שטרן: ועכשיו, מה קרה?

אלעזר שטרן: הסברים לא צריך?

אלעזר שטרן: לעם לא צריך לתת – מה אנחנו יכולנו לעשות באותן שעות?

אלעזר שטרן: או שכבר יכול להיות שמה שאומר הציבור על מה שהקואליציה הזאת עושה מהכנסת הוא שיותר טוב שיעשו דברים ויבטלו אותם, יעשו דברים ויבטלו אותם, יעשו דברים ויבטלו אותם, יותר טוב משיעשו לנו נזקים.

אלעזר שטרן: ככה לפחות הם מבטלים את מה שהם עושים.

אלעזר שטרן: ואולי זה יותר טוב שהממשלה מבטלת את מה שהיא עושה, ואולי זה מה שראש הממשלה חושב, שצריך להרגיע את העם ולבטל את מה שהממשלה שלו עשתה.

אלעזר שטרן: אנחנו, כבר יש לנו ניסיון עם זה, שהוא נותן לעבוד, לא משנה על מה – אם על חוק הגיוס, או על חוק הגיור, או על ממשלה של 18 שרים, על כל מה שאתם רוצים כאילו; אז הכנסת עובדת, ממשלה עובדת, ובא ראש ממשלה אחד והוא מחליט שעכשיו הוא קם על הצד הלא-נכון ועכשיו הוא יבטל את הכול.

אלעזר שטרן: אבל מילא הייתי חושב שהוא מצליח לעשות את מה שהוא רוצה, אבל הוא מצליח לעשות את מה שהוא רוצה רק בדברים שבאמת הם ברמה הכי נמוכה.

אלעזר שטרן: ניקח את חוק ההסדרה: אומר ראש הממשלה שחוק ההסדרה הוא חוק לא טוב, אסור שיעבור, יקראו לנו להאג.

אלעזר שטרן: אז מה אם הוא אמר?

אלעזר שטרן: אחד השרים שלו חושב שמה שעושה ראש הממשלה הוא לא נכון, אז ראש הממשלה משתפן בפני אותו שר, מכל מיני סיבות שאני לא מצליח להבין אותן, ובסוף הוא מצביע על חוק, ולא משנה כרגע באמת למה הייתה ההחלטה, אבל אין ספק שהיא עושה לנו נזק.

אלעזר שטרן: ויכול להיות שחוק ההסדרה תרם לזה, ואתה הרי היית נגד זה, ראש הממשלה.

אלעזר שטרן: אז אם אתה מנהיג חזק, יודע להוביל, אז איך זחלת?

אלעזר שטרן: איך כופפו אותך?

אלעזר שטרן: על מי אתה חזק?

אלעזר שטרן: באמת, על מי אתה חזק?

אלעזר שטרן: עכשיו, אני אומר לכם שזה מה שאנחנו עושים פה.

אלעזר שטרן: עכשיו, אני אגיד לכם על ראש ממשלה חזק וממי אולי ראש הממשלה יכול לקחת דוגמה.

אלעזר שטרן: תראו, אתמול אני ראיתי באחד העיתונים שיש דיון שכאילו הרמטכ"ל במתח מה יהיה במשפט של החייל, ואנחנו כמובן לא שופטים ואנחנו גם כואבים את כאבם של ההורים שלו בכל מקרה, לא משנה מה יצא.

אלעזר שטרן: אבל ראש הממשלה חכם בלהתקשר להורים שלו.

אלעזר שטרן: שמעתי שיש אב שכול שהבן שלו נהרג בתאונת אימונים והוא כתב אחרי כמה ימים, בשבעה, שראש הממשלה עוד לא התקשר אליו, באירוניה.

אלעזר שטרן: אז אחרי זה ראש הממשלה התקשר.

אלעזר שטרן: אבל למי ראש הממשלה מתקשר?

אלעזר שטרן: למי שיועצי דעת הקהל שלו אומרים לו, לא משנה אם תפרק את רוח צה"ל ואם תפגע בצבא ואם תפגע ברמטכ"ל, מה שאנחנו רוצים זה שתעשה מה שסקר דעת הקהל אומר.

אלעזר שטרן: עכשיו, למה אני אומר את זה כאן?

אלעזר שטרן: כי דיברנו על מנהיגות.

אלעזר שטרן: ותסתכל, אדוני ראש הממשלה, איזה מזל שיש לנו רמטכ"ל כזה.

אלעזר שטרן: איזה מזל שיש לנו רמטכ"ל שיש לו עמוד שדרה, שגם יכול להיות שהוא קורא חלק מהכותרות בעיתונים שיוצאות מהבית הזה, לצערנו הרב.

אלעזר שטרן: יש לו עמוד שדרה.

אלעזר שטרן: ומי שלוחם הוא לוחם הוא לוחם.

אלעזר שטרן: ומי שיודע להוביל פקודים שלו ומי שמחזיק ביד – איך אמר פעם שר הביטחון הקודם – מצפן ולא שבשבת; שיש לו כיוון, והוא לא מתבלבל מכל סקר דעת קהל וכל – איך קראו לזה – הכריזמה של הטיפשות, קרא לזה פרופסור הלברטל, או הכריזמה של סקרי דעת הקהל.

אלעזר שטרן: וככה אנחנו נראים.

אלעזר שטרן: אנחנו הרי לא יודעים למה אנחנו קמים, כי עוד לא עשו את סקר דעת הקהל.

אלעזר שטרן: ובהקשר הזה אני אוהב תמיד לחזור על מה שכותב אייזקסון בביוגרפיה של סטיב ג'ובס, שאם הוא היה שואל אנשים בדור שלו – שהנרי פורד אמר שאם הוא היה שואל אנשים בדור שלו: מה אתם רוצים שאני אייצר לכם?

אלעזר שטרן: – שלי, את יודעת?

אלעזר שטרן: – הם היו אומרים לו: סוס מהיר יותר.

אלעזר שטרן: הוא לא שאל.

אלעזר שטרן: עשה לנו מכוניות.

אלעזר שטרן: יש שרים בממשלה הזאת, ושרות, שמסתכלים ככה, מה ההמון רוצה שנצרח – וצורחים.

אלעזר שטרן: אז זה בסדר.

אלעזר שטרן: אבל אנחנו, יש לנו ראש ממשלה שהוא של כולנו, ואנחנו באמת היינו רוצים שראש הממשלה הזה יעשה את מה שנכון.

אלעזר שטרן: דרך אגב, ראש הממשלה, יכול להיות ששינית את דעתך ואתה חושב היום שתאגיד השידור הציבורי הוא לא טוב; אז מה?

אלעזר שטרן: בשביל זה להרוס את השרים שלך?

אלעזר שטרן: בשביל זה להרוס את המשמעות של החלטה של כנסת?

אלעזר שטרן: ובאמת, אני אומר את האמת, אני גם יש לי שאלות ליושב-ראש הכנסת.

אלעזר שטרן: זה לא יכול להיות שאנחנו פה יושבים ועושים חוקים על-תנאי, באיזה צד ראש הממשלה יתעורר.

אלעזר שטרן: חוק אחרי חוק אחרי חוק.

אלעזר שטרן: אז מילא אנחנו, חברי כנסת באופוזיציה, אבל השרים, מה יגידו?

אלעזר שטרן: מה יגיד השר גלעד ארדן, לדוגמה?

אלעזר שטרן: בסדר, אז השר אקוניס לא הסכים לעשות את מה שראש הממשלה רצה.

אלעזר שטרן: באמת, צל"ש.

אלעזר שטרן: אבל עכשיו הם שותקים, כאילו.

אלעזר שטרן: הם לא רוצים לעשות, אבל הם יצביעו בעד.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

אלעזר שטרן: אדוני ראש הממשלה, אני לא יודע אם אתה יכול עכשיו להתעורר, אם זה כבר לא מאוחר מדי, אולי לא, אולי כן – אבל אם כן, תגלה את המנהיגות שמדינת ישראל זקוקה לה.

אלעזר שטרן: תודה.

מאיר כהן: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה לך, אדוני.

מאיר כהן: חברת הכנסת עליזה לביא, בבקשה.

מאיר כהן: ואחריה – חברת הכנסת שלי יחימוביץ.

מאיר כהן: עשר דקות, גברתי.

עליזה לביא: תודה, אדוני היושב-ראש, חברותי וחברי חברי הכנסת – אין שר?

עליזה לביא: אנחנו מדברים בלי שר?

מאיר כהן: יש, יש, השרה יושבת.

עליזה לביא: אה, השרה יושבת שם, אוקיי, טוב, בסדר.

עליזה לביא: היום, 1 בינואר 2017, יכול היה להיות לנו תאגיד שידור.

עליזה לביא: תאגיד שידור משדר.

עליזה לביא: יכולנו לחיות במציאות חדשה, מאפשרת.

עליזה לביא: עבדנו הרבה מאוד בשביל זה.

עליזה לביא: אבל במקום זה אנחנו יושבים כאן, בשעות הקטנות של הלילה, ומביעים את המחאה שלנו בכלים האופוזיציוניים שיש בידינו.

עליזה לביא: צריך היה להיות אחרת.

עליזה לביא: לא זו הדרך, ואנחנו מבקשים מכאן להשמיע את הצעקה.

עליזה לביא: היה אפשר להכניס את המפתחות, להדליק את האורות, להתאפר, להתחיל לעבוד; לעשות תקשורת טובה יותר, נכונה יותר, ראויה יותר, יצירתית, מאוזנת יותר.

עליזה לביא: בואו נודה על האמת, הגוף הזה כבר עובד, מפיק, מייצר תוכן, סרטונים, עובד על הפקות מקור.

עליזה לביא: היה היום אפשר לגזור את הסרט הלבן כמו שצריך ולצאת לדרך באופן רשמי.

עליזה לביא: אבל פתאום נעצרנו; גחמה של איש אחד, רצון של איש אחד, שעצר את המהלך הזה כולו.

עליזה לביא: בעקבות איש אחד נסחפה ממשלה שלמה, שבצורה עיוורת הלכה והולכת כעדר אחרי צעד שכולם, אבל כולם, בלי יוצא מהכלל, בתוך-תוכם יודעים שאסור היה לתת לזה לקרות; שהצעד הזה הוא צעד שגוי.

עליזה לביא: כי מה קיבלנו בסוף?

עליזה לביא: בואו נודה ונתוודה, מה קיבלנו בסוף?

עליזה לביא: גם יהיה תאגיד, גם באיחור, גם הפסדנו כולנו 150 מיליון ש"ח.

עליזה לביא: אדוני היושב-ראש, 150 מיליון ש"ח.

עליזה לביא: הרבה מאוד כסף התעופף ומתעופף ויתעופף פה מיד ליד, אבל זה לא רק הכסף הזה שעובר מיד ליד – זה כסף שנזרק לפח, זה כסף שהיינו יכולים לעשות אתו הרבה מאוד דברים.

עליזה לביא: כמה מיטות אפשר היה להוסיף לבתי-החולים?

עליזה לביא: כמה הבטחות להשלמה של מיטות בבתי-חולים?

עליזה לביא: שמענו לא מזמן על הבטחה שלא מומשה בדרום ועל הבטחה שמבטיחים לחינם בצפון.

עליזה לביא: ואין מספיק מיטות, ואין מספיק שירותים רפואיים, ואין מספיק רופאים, ואין מספיק אחיות, וסטודנטים לרפואה שלנו נאלצים לבחור ולצאת החוצה כי אין מספיק מקומות ללמוד רפואה במדינת ישראל.

עליזה לביא: כמה שיעורים פרטיים היה אפשר לתת?

עליזה לביא: כמה סייעות היה אפשר להוסיף בצהרונים?

עליזה לביא: ואפשר גם היה כנראה למנוע את השביתה מחר בבוקר.

עליזה לביא: שוב שביתה ושוב טלפון מהבת שלי: אימא, אין לי גן מחר לקטנות, מה אני עושה?

עליזה לביא: בואי לעזור לי.

עליזה לביא: איך אני יכולה לבוא לעזור?

עליזה לביא: לצערי, אני לא יכולה לבוא לעזור.

עליזה לביא: ב-09:00 – שדולה, כנס, על הספרים שנכתבים בסיוע אונר"א כאן, בצד הפלסטיני, ומכחישים ומדברים רע על מדינת ישראל ומבטלים את תל-אביב; במקומה צומח לו כפר, עיר, מטרופולין בשם שאנחנו לא מכירים והיא לא קיימת, אבל בטח לא תל-אביב.

עליזה לביא: אתם מוזמנים להצטרף אלינו, אגב, מחר ב-09:00.

עליזה לביא: אז אפשר היה לעשות את זה אחרת, ויש דברים שמשתנים.

עליזה לביא: וגם אשת בשורה אני רוצה להיות בלילה הארוך הזה.

עליזה לביא: היום התבשרתי שאחרי שלוש שנים יהיה עירוב בים-המלח.

עליזה לביא: לפני שנה, בשבת חנוכה, ביליתי עם משפחתי בים-המלח, ולצערי הרב, כשיצאנו לטייל בבוקר גילינו בפתח המלון שלט שאסור לצאת החוצה למי ששומר שבת עם עגלות, עם ספרים.

עליזה לביא: אין עירוב בים-המלח.

עליזה לביא: פניתי לשר הדתות, פניתי למועצה הדתית – גיליתי שהיא בעצם לא קיימת.

עליזה לביא: פניתי ופניתי ופניתי, והסתבר לי ששלוש שנים אף אחד לא מטפל בסוגיה הזאת.

עליזה לביא: ובשנה האחרונה, בעקבות שאילתות, בלבול מוח חוזר וחוזר וחוזר לכל מי שנוגע בדבר, באמת התבשרנו שהעירוב הושלם, וסוף-סוף אפשר לבוא, וגם אנשים דתיים יכולים לבוא בשבתות ולהיות באזור מלונות ים-המלח.

עליזה לביא: אני מספרת את זה כי אפשר לתקן, אפשר לשנות.

עליזה לביא: צריך להיות עקביים וצריך לרצות לעשות את זה.

עליזה לביא: זה לא מה שקורה כאן בתאגיד של השידור הציבורי.

עליזה לביא: ואני רוצה לשתף אתכם בדיון ארוך שקיימנו הבוקר בוועדה לקידום מעמד האישה.

עליזה לביא: לצערי הרב, נחשפתי לזה.

עליזה לביא: שני חברים שלי כאן

עליזה לביא: בכנסת רוצים להוסיף איש דת לוועדה שבוחנת את הבקשות להפלות במדינת ישראל.

עליזה לביא: לא הבנתי מאיפה זה מגיע ומי בעצם רוצה להוסיף איש דת לוועדה שגם ככה היינו רוצים לראות אותה אחרת.

עליזה לביא: צריך להחזיר את ההבנה שאישה אחראית לגוף שלה, שאישה אחראית להחלטות שלה, ובטח לא איש דת, בוועדה שהיא ביורוקרטית.

עליזה לביא: מי שרוצה להתייעץ עם איש הלכה, עם איש דת – אם אישה יהודייה, אם נוצרייה, אם מוסלמית – תעשה את זה, תאמינו לי, הרבה לפני שהיא מבקשת להגיע לוועדה.

עליזה לביא: אז אני מאוד מאוד שמחה שהסרנו את הבקשה הזאת מסדר-היום, ומאוד מאוד מאוד רוצה שנחזור ונדבר על כך שהמצב החוקי שקיים היום כבר רומס את החירות ואת הזכות של אישה לקבל החלטות.

עליזה לביא: ואת זה אנחנו צריכים לבוא ולתקן בחקיקה, ואני יודעת שרבים ורבות יצטרפו אליה.

עליזה לביא: אפשר לראות איך עושים את זה נכון יותר וטוב יותר וראוי יותר.

עליזה לביא: אדוני, אתה יודע, נושאים רבים מעסיקים אותנו בבניין הזה, אבל אני רוצה לנצל את הדקות שנשארו לי ולדבר על אדם יקר שהרבה התייעצתי אתו בפעמים שלא תמיד ידעתי איך לקרוא את המציאות וגם בסוגיות שהתגלגלו ובאו, ואני מדברת על השר לשעבר יעקב נאמן, שנפטר אתמול בגיל 77; אדם יקר, שתמיד נתן מהכישרון שלו לטובת המדינה.

עליזה לביא: תמיד כשהוא נקרא לבוא, לסייע, לעזור, גם על חשבון זמנו הפנוי, וגם עם הידע הרב, הקשרים.

עליזה לביא: היכולת שלו למצוא – בכל קונפליקט, משבר, ויכוחים ומקומות שהיה נראה שאי-אפשר למצוא בהם את היחד, ידע יעקב נאמן לעשות את זה נכון ולעשות את זה ראוי.

עליזה לביא: הוא היה שר, הוא כיהן בוועדות רבות, אבל יותר מהכול אזכור לו את ועדת נאמן ואת הניסיון שלו לבוא ולמצוא פתרון בסוגיה הכואבת של הגיור במדינת ישראל.

עליזה לביא: הוא אבי החלטת ממשלה שביקשנו להעביר וביקשנו לראות איך עושים את זה נכון, ולצערי הרב, לצערי הרב, הדרך הזאת לא הסתיימה ולא צלחה.

עליזה לביא: ואם אני מצטטת את הדברים שהוא אמר, הוא אמר שאם אנחנו לא נדע לבוא ולתת מענה לנושא הזה של הגיור, זה יהיה אסון לאומי.

עליזה לביא: בשתי המילים האלה הוא הגדיר את המציאות במדינת ישראל נוכח האטימות וחוסר הרגישות ואי-ההבנה בסוגיה הזאת של הגיור, של קבלת הפנים לאחים ולאחיות שלנו שמגיעים לכאן אחרי הרבה מאוד שנים שלא הייתה להם אפשרות להיות בקשר, ואנחנו סוגרים פעם אחר פעם את הדלת.

עליזה לביא: "אסון לאומי", הוא קרא לה.

עליזה לביא: ובצוואה הזאת שלו, בדרך שלו לבוא לנסות לפתור, ידע לתת לנו את הכלים.

עליזה לביא: אני רוצה להעלות את זכרו ולהזכיר אותו, השר לשעבר יעקב נאמן, שעזב לבית עולמו.

עליזה לביא: תודה, אדוני היושב-ראש.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: הודעה לסגן מזכירת הכנסת, בבקשה.

נאזם בדר: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבד להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת החלטת ועדת האתיקה בקובלנות נגד חבר הכנסת באסל גטאס.

נאזם בדר: תודה.

מאיר כהן: תודה רבה, אדוני.

מאיר כהן: (קריאה שנייה וקריאה שלישית)

מאיר כהן: חברת הכנסת שלי יחימוביץ – בבקשה, גברתי.

שלי יחימוביץ': כמה זמן יש לי?

מאיר כהן: 30 דקות, גברתי.

שלי יחימוביץ': אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אנחנו לא היינו יושבים כאן בדיון הממושך הזה על חוק שנוצר מסיבות פיקטיביות, הארכת התקופה שעד אליה יתחיל לפעול תאגיד השידור הציבורי, אלמלא הגחמנות והקפריזות של אדם אחד, הוא ראש הממשלה בנימין נתניהו.

שלי יחימוביץ': ועל כן, אני אייחד לראש הממשלה את דברי, ואני אתחיל בחקירתו של ראש הממשלה, שככל הנראה נמשכת גם בשעות האלה.

שלי יחימוביץ': אני לא מאמינה ללוחמים בשחיתות שרוצים למצות את מלחמתם בשחיתות סביב סוגיית החקירות של ראש הממשלה נתניהו והיו סנגוריו הנלהבים ביותר של אהוד אולמרט כשהיה ראש ממשלה, ואז הם חיפו עליו בכל כוחם.

שלי יחימוביץ': מאבק בשחיתות לא יכול להיות סלקטיבי, ובטח שהוא לא יכול להיות פוליטי.

שלי יחימוביץ': אלה שהיו מגיניו, משמניו, מאתרגיו של אהוד אולמרט אין להם say ואין להם case לבוא עכשיו ולהיות לוחמים בשחיתות כשזה מגיע לנתניהו, ממש כשם שאני לא מאמינה לשרי הליכוד שמתייצבים בזה אחר זה ומשמיעים דברי הבל ורעות רוח על כך שלכאורה התקשורת היא זו שאשמה בכך שראש הממשלה הנרדף עד צוואר נחקר עכשיו על-ידי השוטרים.

שלי יחימוביץ': יש כאן איזה ניסיון מלאכותי לייצר קטטה.

שלי יחימוביץ': אדוני היושב-ראש, יו"ר הקואליציה – – –

מאיר כהן: כן, כן.

מאיר כהן: אדוני יושב-ראש הקואליציה, חברים בצד שמאל, הגברת עליזה בראשי, חברים, חברים שם, זה מפריע לחברת הכנסת.

מאיר כהן: חבר הכנסת ביטן, זה – – –

שלי יחימוביץ': ביטן, בוא שב.

שלי יחימוביץ': קח כיסא, שב.

שלי יחימוביץ': תרגיש בנוח.

דוד ביטן: – – – מה אתם רוצים?

מאיר כהן: מאה אחוז.

שלי יחימוביץ': בוא, בוא תיכנס.

דוד ביטן: כמה עבר?

דוד ביטן: 23.

שלי יחימוביץ': זה לא נספר לי.

שלי יחימוביץ': אני סומכת על יושרו של היושב-ראש.

דוד ביטן: אתה יודע מה?

דוד ביטן: תן לה עוד שלוש דקות – – –

מאיר כהן: היא קיבלה, היא קיבלה.

שלי יחימוביץ': ואללה, תודה.

שלי יחימוביץ': איזה נדיבות, איזה נדיבות.

מאיר כהן: בבקשה, גברתי.

שלי יחימוביץ': יש כאן איזה ניסיון מלאכותי לייצר קטטה, כאילו זאת קטטה בין ימין ושמאל, קטטה בין ראש הממשלה ובין התקשורת.

שלי יחימוביץ': זו לא קטטה, זה חשוד בפלילים שנחקר על-ידי המשטרה.

שלי יחימוביץ': כשם שאדם שחשוד בפריצה לרכב ונחקר על-ידי המשטרה – זו לא קטטה בינו לבין המשטרה, ולא קטטה בין ימין ושמאל.

שלי יחימוביץ': מושחתים יש בימין ובשמאל וראש הממשלה חשוד עכשיו בשחיתות והוא נחקר על-ידי המשטרה.

שלי יחימוביץ': הוא לא מתקוטט עם אף אחד ובמקרה הזה גם ראש הממשלה הוא אזרח ככל אזרח.

שלי יחימוביץ': נכון, יש לו פריבילגיות.

שלי יחימוביץ': נכון, מתאמים אתו את החקירה.

שלי יחימוביץ': נכון, נזהרים מאוד בכבודו.

שלי יחימוביץ': נכון, מהססים מאוד לפני שפותחים בחקירה.

שלי יחימוביץ': אבל בסופו של דבר, ככה זה בדמוקרטיה: הוא אדם שחשוד בפלילים ונחקר כעת באזהרה על-ידי המשטרה, כמו כל אדם אחר שחשוד בפלילים.

שלי יחימוביץ': אין כאן שום קטטה.

שלי יחימוביץ': זה לא על ימין ושמאל.

שלי יחימוביץ': זה לא דיון פוליטי.

שלי יחימוביץ': זה על שחיתות ועבריינות, כן או לא; על שלטון החוק, כן או לא.

שלי יחימוביץ': יש לי עצה אישית לכל הפוליטיקאים שמתבכיינים על זה שרשויות החוק רודפות אותם והתקשורת רודפת אותם ואי-אפשר לזוז כאן בלי שיחקרו אותך.

שלי יחימוביץ': יש לי עצה נורא נורא פשוטה: אל תהיו מושחתים.

שלי יחימוביץ': מין עצה פשוטה כזו.

שלי יחימוביץ': אל תיקחו מתנות, אל תיקחו טובות הנאה, אל תעשו עסקאות מפוקפקות.

שלי יחימוביץ': תחיו כמו בני-אדם נורמליים, תאכלו אוכל נורמלי, תיסעו ברכב נורמלי, תקיימו חיים רגילים.

שלי יחימוביץ': העובדה שאתם רואים אנשים נורא עשירים סביבכם לא הופכת אתכם לאנשים עשירים כמותם.

שלי יחימוביץ': נכון שיש כאן אנשים יותר אמידים.

שלי יחימוביץ': פשוט תשמרו על החוק, מה הבעיה, אני לא מצליחה להבין את נבחרי הציבור שחיים כל הזמן על הסף, במין אימה תמידית שיעלו עליהם, שיגלו שהם קיבלו טובת הנאה, שיגלו שהם קיבלו מתנה שהיא כבר אולי בגדר שוחד ושכבר אולי היא בגדר הפרת אמונים, שהם עשו איזה עסקה מפוקפקת.

שלי יחימוביץ': בשביל מה?

שלי יחימוביץ': מה יוצא מזה?

שלי יחימוביץ': לא יותר פשוט לחיות בשקט ולדעת שגם אם המשטרה תרצה לתאם אתך פגישה ולחקור אותך אתה יכול להיות בטוח ורגוע שלא ידבק בך דבר?

שלי יחימוביץ': פשוט לא להיות מושחתים.

שלי יחימוביץ': מין עצה פשוטה שכזאת.

שלי יחימוביץ': אנחנו נמצאים בתקופה שבה להגיד על אדם שהוא ישר – למשל, בשבוע שעבר הצטרף למפלגתי, לשמחתי, השר לשעבר אבי גבאי, ובין היתר, ואני מודה שגם אני נפלתי במלכודת הזאת, אחת התשבחות שהוענקו לו זה שהוא אדם ישר ונקי כפיים.

שלי יחימוביץ': איך פתאום יושר וניקיון כפיים הפכו לתכונה אקזוטית?

שלי יחימוביץ': תסבירו לי את הדבר הזה.

שלי יחימוביץ': ממתי היא הפכה לתכונה כל כך נדירה ויוצאת דופן שצריך לציין אותה בריש גלי ולחזור ולדבר עליה?

שלי יחימוביץ': מה הבעיה להיות נקי כפיים ולא לעשות לביתך?

שלי יחימוביץ': זאת דרישה בסיסית משליח ציבור.

שלי יחימוביץ': בסיסית לגמרי.

שלי יחימוביץ': אחר כך הוא יכול להיות גאון וכריזמטי וסוחף אחריו המונים ואיש ביצוע מדהים ואיש חזון מדהים, אבל קודם כול תהיה ישר ונקי כפיים, זו לא איזו דרישה מופרזת.

שלי יחימוביץ': כמו רוב בני-האדם שלא עוברים על החוק ולא משחקים כל הזמן על הגבול וחוצים אותו מדי פעם, בהנחה שהם לא ייתפסו מעולם כי הם נעלים מהחוק.

שלי יחימוביץ': אתם מבינים, אין שום כישרון ושום תכונה נשגבה שמהווים איזה אליבי ואיזו הצדקה לשחיתות.

שלי יחימוביץ': אולמרט טען בשעתו שמוסדות שלטון החוק רודפים אותו.

שלי יחימוביץ': המשטרה, הפרקליטות, מבקר המדינה, היועץ המשפטי לממשלה, כולם רדפו אותו והוא רדף אותם וניהל נגדם מלחמת חורמה.

שלי יחימוביץ': ניסה לא להותיר מהם מאומה, בבחינת "תמות נפשי עם פלשתים", אולי אני אפול אבל גם אתם תיפלו.

שלי יחימוביץ': לנתניהו אין אפילו התירוץ הזה.

שלי יחימוביץ': מה הוא יגיד?

שלי יחימוביץ': הוא מינה את מפכ"ל המשטרה, הוא מינה את מבקר המדינה, הוא מינה את היועץ המשפטי לממשלה.

שלי יחימוביץ': מה הוא יגיד עכשיו?

שלי יחימוביץ': שהם רודפים אותו ממניעים פוליטיים?

שלי יחימוביץ': שהם אולי שמאלנים?

שלי יחימוביץ': שהם זממו נגדו מזימה?

איילת נחמיאס ורבין: כן, זה מה שהוא אומר.

שלי יחימוביץ': כן.

שלי יחימוביץ': אבל מה הוא יעשה?

שלי יחימוביץ': הרי הוא מינה אותם במו-ידיו והוא גם יודע שהוא לא יכול לקלל אותם בקללה הנוראה מכול – שמאל.

שלי יחימוביץ': לכן הוא נטפל לתקשורת, מה נשאר לו להגיד?

שלי יחימוביץ': עכשיו, מה אתה מנסה להגיד בזה, אדוני ראש הממשלה?

שלי יחימוביץ': שאותם אנשים שמינית, מבקר המדינה, היועץ המשפטי לממשלה ומפכ"ל המשטרה, הם כל כך רופסים וכל כך עלובים עד שהם פוחדים מאיזה מאמר שנכתב עליהם?

שלי יחימוביץ': או שהם מבקשים – בכלל, אתה מזומן לחקירה באזהרה בשביל שהם יקבלו כותרת אוהדת.

שלי יחימוביץ': זה הקרדיט שאתה נותן לאנשים שאתה עצמך מינית?

שלי יחימוביץ': מה אתה חושב, שהיועץ המשפטי לממשלה ישים את כל הקרדיט שלו, את כל שמו הטוב והמצוין על קרן הצבי בשביל לרצות איזה עיתונאי?

שלי יחימוביץ': ככה אתה מזלזל במוסדות שלטון החוק ובאנשים שאתה בעצמך מינית?

שלי יחימוביץ': צודק ראש הממשלה נתניהו, בדמוקרטיה מחליפים ראש ממשלה בבחירות.

שלי יחימוביץ': לצערנו זה לא תמיד קרה כך במדינת ישראל, אבל זה כבר סיפור אחר.

שלי יחימוביץ': אבל בדמוקרטיה, ראש ממשלה שיש חשד שהוא עבריין סדרתי – חשד, אני לא מכירה את הפרשה ואני לא יודעת את פרטיה; אבל בדמוקרטיה, כשיש למשטרה חשד מבוסס עד כדי כך שהיא מרשה לעצמה לקרוא לראש ממשלה לחקירה באזהרה, בדמוקרטיה הוא גם נחקר על-ידי מוסדות שלטון החוק.

שלי יחימוביץ': כי שוויון בפני החוק הוא ערך בסיסי בדמוקרטיה.

שלי יחימוביץ': בסיסי.

שלי יחימוביץ': וגם אם יש אדם רם ונישא ובתפקיד הכי בכיר והוא הכי חזק והכי עשיר והכי מקושר, גם אז, בסוף, בבואו בפני מוסדות שלטון החוק, דינו כדין אדם רגיל.

שלי יחימוביץ': זאת דמוקרטיה.

שלי יחימוביץ': אני מצפה משרים בממשלה ומחברי כנסת בקואליציה להפסיק לשתוק כמו דגים, או לחלופין להפסיק לגונן על ראש הממשלה נתניהו בטיעונים מופרכים וחסרי קשר למציאות; אם כי אני חייבת לומר ביושר: גם כשאולמרט נחקר, השרים סביבו שתקו כמו דגים, איש לא תבע שהצדק ייעשה וייראה.

שלי יחימוביץ': אני הייתי אז, זו הייתה הקדנציה הראשונה שלי בכנסת, הייתי חברת כנסת בקואליציה, כי מפלגת העבודה בראשות עמיר פרץ ישבה בקואליציה עם אהוד אולמרט, ותאמינו לי שהייתי בבדידות מזהרת.

שלי יחימוביץ': כך שאותה התנהגות נואלת, לא מנהיגותית, לא אמיצה, של השרים שמקיפים עכשיו את ראש הממשלה ומגוננים עליו ויודעים שהם עושים צחוק מעצמם, היא הייתה גם אז, אז בואו נשמור על פרופורציות.

שלי יחימוביץ': כיוון שהייתי כאן ב-2007, בקדנציה הראשונה שלי, כאמור, עברתי על כמה נאומים שנאמתי כאן במליאה בזמן חקירות אולמרט.

שלי יחימוביץ': זה היה יכול להיות משעשע אלמלא זה היה כל כך עצוב, אבל הדברים פשוט יכולים להיאמר שוב ושוב ושוב.

שלי יחימוביץ': אוקטובר 2007, דיון במליאה בעקבות הצעה לסדר-היום של כמה חברי כנסת, אחרי שהשר לביטחון פנים דאז אבי דיכטר שולף הצעה להצעת חוק שלא לחקור ראשי ממשלה מכהנים.

שלי יחימוביץ': אני אקרא את הנאום כאילו הוא נכתב היום, אבל הוא נכתב ב-2007: "אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אדוני השר לביטחון פנים אבי דיכטר, אני מעריכה ומחבבת אותך ואף בטוחה שאתה אדם ישר ונקי כפיים, בשונה מאנשים אחרים שמכהנים, לצערי, בממשלה הזאת, אלא שלפעמים אנשים ישרים ונקיי כפיים נעשים בלא משים כלי שרת בידיהם של מי שידיהם פחות נקיות, בלשון המעטה.

שלי יחימוביץ': אני סבורה שבשבוע שעבר" – זה השבוע שבו אבי דיכטר הניח את הצעת החוק הזאת – "היינו עדים למקרה מצער שכזה".

שלי יחימוביץ': "ראש הממשלה" – נתניהו/אולמרט, כאמור הדברים נאמרו ב-2007 – "נמצא תחת חמש חקירות שונות בשלבים שונים.

שלי יחימוביץ': המכנה המשותף לכולן הוא שיש חשד שראש הממשלה קיבל כסף או שווה-כסף לעצמו או למקורביו.

שלי יחימוביץ': אלה פרשיות חמורות ביותר, ושתיים מהן כבר נחקרות בפועל במשטרה בשלבים מתקדמים ביותר.

שלי יחימוביץ': "אם הדבר הזה נכון, אם יש אפילו באחת מהפרשיות האלה ממש, אסור לו להמשיך לכהן כראש ממשלה.

שלי יחימוביץ': למדינת ישראל מגיע ראש ממשלה נקי כפיים.

שלי יחימוביץ': אם הדבר אינו נכון חלילה, והוא נקי מכל רבב בפרשיות האלה, אסור שהעננה הזאת תמשיך לרבוץ מעליו בהמשך כהונתו.

שלי יחימוביץ': אתה עצמך אומר שהדבר מפריע" – את זה אמרתי לשר לביטחון פנים אבי דיכטר – "ומה ראוי יותר מחקר האמת, חקר מהיר של האמת וידיעה צלולה וברורה של אזרחי מדינת ישראל, האם ראש הממשלה הוא איש ישר ונקי כפיים או שמא אדם מושחת ואולי אפילו עבריין פלילי, שכן הוא חשוד בעבירות פליליות" – כאמור, אוקטובר 2007, אולמרט.

שלי יחימוביץ': מה נשתנה בינואר 2017?

שלי יחימוביץ': כמעט דבר לא השתנה.

שלי יחימוביץ': "הדיון, האם אפשר שחקירת משטרה תתנהל נגד ראש ממשלה מכהן, הוא דיון שאותי באופן אישי מכעיס מאוד.

שלי יחימוביץ': אני סבורה שכן, שראוי שתתנהל ומהר.

שלי יחימוביץ': הוא מכעיס אותי, אבל אני מודה שהוא לגיטימי – – – הוא אינו לגיטימי כשזה מגיע מפיך, אדוני השר לביטחון פנים אבי דיכטר", בשנת 2007, "הממונה על משטרת ישראל.

שלי יחימוביץ': זה בלתי לגיטימי וזה זורע מבוכה קשה בעיקר בקרב החוקרים שבעיצומם של ימים אלה עסוקים בחקירת ראש הממשלה".

שלי יחימוביץ': זה בלתי לגיטימי כשזה בא ממך, שרת המשפטים איילת שקד, ב-2017, מי שממונה על שלטון החוק, שבעוד החקירות האלה מתנהלות, את גם מפיחה רוח חיים באותה הצעה נואלת שלא לחקור ראש ממשלה מכהן.

שלי יחימוביץ': לא הצעה שנולדה מתוך איזו חשיבה פילוסופית או בדיקה של החוק.

שלי יחימוביץ': לא, היא נולדה בעיצומן של חקירות נגד ראש הממשלה.

שלי יחימוביץ': איך אמורה לפרש זאת הפרקליטות, כששרת המשפטים מפיחה רוח חיים בהצעת חוק כזאת?

שלי יחימוביץ': איך אמורים לפרש זאת השוטרים?

שלי יחימוביץ': יכול להיות, כמו שהכנסת הזאת מתנהלת, שבתוך שנייה יהיה פטור מחובת הנחה ושלוש קריאות, ויעבור חוק בשנייה אחת שאוסר חקירת ראש ממשלה.

שלי יחימוביץ': מה הם אמורים לחשוב עכשיו, כשהם בחדרי החקירות, מתאמצים, מגייסים את מלוא כישוריהם כדי לשמור על המדינה, כדי לגונן על שלטון החוק?

שלי יחימוביץ': באים עם פיק ברכיים, עם כבוד מסוים, אחרי שעשו עבודה מאומצת.

שלי יחימוביץ': מה הם אמורים לחשוב מאחורי הראש כשהם יודעים שהכנסת כבר זוממת, בעיצומן של החקירות, באופן הכי בלתי תמים, הכי ציני, לחוקק חוק שיפסיק אותם באמצע החקירה?

שלי יחימוביץ': הרי זה דבר מטורף לחלוטין.

שלי יחימוביץ': "ואני מאמינה", אני ממשיכה לקרוא מהנאום של 2007, "אני מאמינה שזאת חקירה יסודית, אמינה, מעמיקה, מאומצת, לא פשוטה וממילא אני מניחה שאצבעם לא קלה על ההדק ומתייחסים אל החקירה הזאת ברצינות רבה.

שלי יחימוביץ': לשמוע את השר הממונה עליהם אומר שראוי שלא יתקיימו חקירות נגד ראש ממשלה – – – הטיימינג כאן הוא כל כך משמעותי והמסר לשוטרי משטרת ישראל הוא כל כך בוטה וכל כך קלוקל וכל כך לא מתאים לך, אדוני השר" – וגם לא מתאים לך גברתי השרה, שרת המשפטים – "פשוט לא מתאים".

שלי יחימוביץ': "אני מצפה ממך", אמרתי אז לשר לביטחון פנים, ואני אומרת את זה היום לשרת המשפטים איילת שקד, "להעביר מסר צלול וברור לשוטרי משטרת ישראל" – לפרקליטות – "עשו עבודתכם נאמנה והגיעו מהר לחקר האמת".

שלי יחימוביץ': אני קוראת לכם לחזור מהצעות החוק הנואלות האלה.

שלי יחימוביץ': עכשיו אני מגיעה לרשות השידור, והדברים האלה הם לחלוטין לא נפרדים זה מזה, תאגיד השידור הציבורי ורשות השידור.

שלי יחימוביץ': כאמור, הסיבה שאנחנו ניצבים כאן היא קטטה מדומה, מתוקשרת, שיצר ראש הממשלה עם התקשורת כולה, אלא כמובן היא משרתת אותו במלוא מאת האחוזים.

שלי יחימוביץ': לא מספיקה לו תקשורת שאוהדת מדי פעם או שמסקרת את פועלו אבל מרשה לעצמה מדי פעם גם איזה תחקירון קטן, או אולי איזו עקיצה, רחמנא ליצלן, כי מדובר באדם שהוא נישא ומורם מעם, בכלל מלך.

שלי יחימוביץ': איך יכולים הנתינים בחוצפתם לעביר עליו ביקורת, לתחקר את מעשיו, לכתוב עליו כתבות לא מחמיאות?

שלי יחימוביץ': הרי לא לכך נועדה התקשורת.

שלי יחימוביץ': התקשורת נועדה לחלות את פניו של ראש הממשלה ולהשתחוות לו שלוש פעמים ביום ולצלם אותו ואת משפחתו בזוויות מחמיאות בלבד.

שלי יחימוביץ': לכך נועדה התקשורת בעיני ראש הממשלה.

שלי יחימוביץ': לכן אנחנו נמצאים בעיצומה של מתקפה שהיא גם מבנית וגם חוקית על כל גוף משדר שמסתובב בשטח.

שלי יחימוביץ': היא גם פרסונלית.

שלי יחימוביץ': היא פרסונלית על העיתונאים המרכזיים והחשובים במדינת ישראל, שאיש לא חושד בהם במשוא פנים ואף אחד לא מעלה על דעתו שהם יעזו להביא גרגר של מידע שלא הוכח ונבדק אלף פעם.

שלי יחימוביץ': דווקא על העיתונאים עם האתוס העיתונאי, כמו אילנה דיין ורביב דרוקר; בכוונה, כדי לכוון את הירי אל המרכז, אל הליבה, אל העיתונאים האהודים, האהובים, שהם בקונסנזוס, והכול כדי לשרת את הצרכים והאינטרסים האישיים של אדם אחד שמתבלבל ולא מבין שהמדינה זה לא הוא.

שלי יחימוביץ': הוא ראש הממשלה שנבחר והמדינה היא ישות בפני עצמה, הריבון, היא ביטוי לרצון העם.

שלי יחימוביץ': יש לה מוסדות משלה שאינם סרים למרותו.

שלי יחימוביץ': לא מדובר במלך שמצווה אלא באדם שמתכלל ומנהיג את מה שמתרחש במדינה, אבל בכל זאת המדינה היא חזקה ממנו והיא חשובה ממנו.

שלי יחימוביץ': הדבר הזה לא מצליח לחלחל בתודעתו ולכן לפני שהוא מינה את ראש המוסד, הוא שאל אותו שאלה קטנה: האם תהיה נאמן לי, שאל המלך את הנתין.

שלי יחימוביץ': לא, אמר הנתין, אני אהיה נאמן למדינה.

שלי יחימוביץ': תשובה לא טובה, אמר המלך.

שלי יחימוביץ': את אותו סיפור בדיוק אנחנו רואים ברדיפת התקשורת.

שלי יחימוביץ': אנחנו רואים אותו עכשיו בסיפור התאגיד.

שלי יחימוביץ': אני גדלתי מקצועית ברשות השידור.

שלי יחימוביץ': התחלתי ככתבת בדרום, בבאר-שבע, ואחר כך עשיתי את כל קשת התפקידים: כתבת פוליטית וכלכלית והגשתי את יומן הכלכלה.

שלי יחימוביץ': הגשתי וערכתי את התוכנית "הכול דיבורים" במשך שבע שנים ואהבתי את המקום הזה אהבת נפש.

שלי יחימוביץ': דווקא אחר כך, כשעברתי לסקטור הפרטי, לחדשות ערוץ 2, לשידור שהבעלים שלו הוא לא הממשלה אלא בעלי ההון, היה לי קנה מידה להשוות קצת.

שלי יחימוביץ': לחצים יש פה ולחצים פה.

שלי יחימוביץ': את שני מקומות העבודה האלה מאוד אהבתי ואני מכירה אותם ואוהבת אותם עד היום, אבל תאמינו לי, שלחצים מכיוונם של בעלי ההון הם אפילו עוד יותר מצמיתים ומטרידים מאשר לחצים מהדרגים הפוליטיים.

שלי יחימוביץ': הכרתי גם את זה וגם את זה.

שלי יחימוביץ': דווקא בגלל העובדה שבערוצים המסחריים הלחץ הוא מאוד גדול מצד הזכיינים ומצד הבעלים ולעתים קרובות החומה הסינית לא נשמרת – כשאתה פוגע במפרסם גדול, או באחד הזכיינים שיש לו אלף אינטרסים אחרים, אתה הופך להיות יעד לחשדנות תמידית וגם רוצים לסלק אותך מהדרך – דווקא על הרקע הזה, חשיבותו של השידור הציבורי היא כל כך כל כך גדולה.

שלי יחימוביץ': שידור אחד, אחד, ערוץ אחד, רדיו אחד, שאינו נתון לשליטת ההון הגדול.

שלי יחימוביץ': זה דבר כל כך בסיסי בדמוקרטיה, כל כך בסיסי ויסודי.

שלי יחימוביץ': הדבר הזה נחרב ונותץ בשנה האחרונה.

שלי יחימוביץ': אני לא אומרת שרשות השידור נקייה מפגמים, אבל הניסיון לצייר אותה כשורש כל רע הוא כל כך כל כך לא הוגן.

שלי יחימוביץ': אני מודה שיש לי סנטימנט.

שלי יחימוביץ': אני מודה שאני חייבת למקום הזה הרבה מאוד מתפיסת העולם שלי, מערכים שרכשתי.

שלי יחימוביץ': העברית הטובה שלי מגיעה משם, מחינוך מצליף מאוד של הלשונאיות של רשות השידור; אתוסים פשוטים כמו שמירת סוד, שמירה על חסיון מקורות, דברים נורא בסיסיים שהפכו למרכיב באישיות שלי.

שלי יחימוביץ': הילדים שלי נולדו כשעבדתי שם.

שלי יחימוביץ': ולכן גם יש לי סנטימנט חזק, אבל גם אני יודעת להעריך את העבודה הטובה שעושים האנשים הנפלאים שעובדים שם, שנתונים להנהלות מתחלפות עם גחמות מתחלפות, ומצליחים לשרוד ולשמור על חוט שדרה מקצועי ועל גב זקוף.

שלי יחימוביץ': ולכן אני התנגדתי לסגירת רשות השידור, הייתי מהמעטים שהצביעו נגד.

שלי יחימוביץ': ולמה התנגדתי, בין היתר?

שלי יחימוביץ': כי אמרתי, וחזרתי ואמרתי – כבר קראתי נאומים מהעבר, אני לא אכביד בעוד נאומים מהעבר – חזרתי ואמרתי: קל להרוס, קשה לבנות.

שלי יחימוביץ': אתם תהרסו את רשות השידור, ולא יהיה תאגיד שידור ציבורי, כי קל מאוד לחרב, אבל אחר כך – אחר כך הגחמות שולטות, הקריזות, מצבי הרוח ההפכפכים, הזעם של הוד מעלתו, הנהלה שהיא לא מספיק משרתת את גחמותיו של המלך.

שלי יחימוביץ': ואז אותו תאגיד חדש, שכבר פועל ועובד – ואגב, היה יכול לפעול כבר היום, הוא היה יכול להתחיל את שידוריו היום, אין סיבה לכך שאנחנו דוחים את השידורים כאן בחקיקה אלא אותה גחמה; אין שום סיבה לכך שאנחנו יושבים כאן עכשיו ודנים על החוק הזה בכלל.

שלי יחימוביץ': ואז, כשהתאגיד הזה לא משתחווה לפני ראש הממשלה שלוש פעמים ביום, ולא אומר לו: שלום, אדוני המלך, מה תרצה שנשדר היום – פתאום גם הוא לא מספיק טוב, ופתאום חוזרים לרשות השידור, שכבר מוכה וחבוטה, וחלק מאנשיה כבר פורשים, וכבר מחפשים מקומות עבודה אחרים.

שלי יחימוביץ': וכך מחסלים לחלוטין שידור ציבורי במדינת ישראל, בגלל גחמות, ובגלל תאוות שליטה בלתי נשלטת.

שלי יחימוביץ': אני מאוד עצובה על היום הזה שבו אנחנו דוחים את שידורי התאגיד, ולא מפני שאני שותפה לביקורת כלפי רשות השידור.

שלי יחימוביץ': רשות השידור, כאמור, יקרה לי, ואני מודעת למעלותיה, אלא בגלל העובדה שזה הפך גם לסימבול – איך מדינה שלמה מיטלטלת, על-ידי גחמות, בלי היגיון; זה אפילו לא אידיאולוגי, זה לא שיש כאן קרב בין אידיאולוגיות, יש כאן פשוט גחמות שהן בלתי נתפסות, ושכולנו קורבן שלהן.

שלי יחימוביץ': בזמן שנותר לי, חמש דקות, אני רוצה לדבר על שני עניינים נוספים.

שלי יחימוביץ': אני לא התייחסתי ליוזמת גליק-חאג'-יחיא לנסות ולהשיג שליטה ברחמן של נשים אחרי שהן כבר מחליטות לבוא ולבצע הפלה ולהושיב רב וקאדי בוועדת ההפלות – איזה רעיון הזוי ומטורף ומטורלל לחלוטין, ריאקציונרי.

שלי יחימוביץ': לא השתתפתי, גם לא באתי לדיון היום, כי אמרתי: זה כל כך מטורף ומופרע, עד שאני לא רוצה אפילו להיות זאת שתוסיף עוד איזה רוח חמימה בכנפי הדיון הזה, שהזוי שהוא בכלל מתקיים.

שלי יחימוביץ': כל ההתבטאות שלי בעניין הזה עד עכשיו הייתה ציוץ אחד קטן בטוויטר שמסביר למה אני לא עוסקת בזה.

שלי יחימוביץ': אז ענתה לי אישה שאני מאוד מעריכה, יהודית שילת, שהיא חברה בפורום "תקנה", פורום שאני מוקירה מאוד, והיה חלוץ ופורץ דרך בציונות הדתית; היה הפורום הראשון שבעצם הקשיב לנשים נפגעות תקיפה מינית.

שלי יחימוביץ': והיא ענתה לי שכיוון שיש דיון עמוק על הסוגיה האם העובר הוא בר-חיים, יש כאן סוגיה פילוסופית שחייבים לנהל אותה, וגם לאנשי דת, שהם רלוונטיים לרוב אזרחי מדינת ישראל, יש מקום לקיים את הדיון הזה.

שלי יחימוביץ': אני השבתי לה שעם כל הערכתי והוקרתי אליה, והעבודה הנפלאה שפורום "תקנה" באמת עושה – אני עוקבת אחרי הפורום הזה שנים, אפילו מעריצה את העבודה שלהם; עכשיו קל לבקר, כי אנחנו כבר בעידן אחר, אבל בעידן שהם קמו והתחילו לשמוע את התלונות זה היה מהפכני לחלוטין.

שלי יחימוביץ': אז עניתי לה שגם העבודה הנפלאה שלה בפורום "תקנה" היא לא תוצאה של החלטה של מוסדות דת, היא תוצאה של הפמיניזם החילוני, ממש כך.

שלי יחימוביץ': ולכן, אחר כך, אחרי שקמו מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בשנות ה-70 במדינת ישראל, על-ידי פמיניסטיות חילוניות, הדבר הזה חלחל אל הציונות הדתית, ואז הוקם פורום "תקנה".

שלי יחימוביץ': היא ענתה לי: נכון, אבל זאת סוגיה פילוסופית שצריך לדון בה.

שלי יחימוביץ': ודאי שזאת סוגיה פילוסופית שאפשר לדון בה.

שלי יחימוביץ': רק אתמול הבן שלי, שלומד כמה דברים באוניברסיטה, וביניהם גם פילוסופיה, ממש במקרה, הראה לי מאמר של ג'ודי תומפסון על הפלות, במסגרת לימודי הפילוסופיה.

שלי יחימוביץ': לגיטימי לגמרי לדון בזה דיון פילוסופי אבל בוועדת הפלות, שאליה כבר מגיעות הנשים בשיא מצוקתן ואחרי ההחלטה שהן החליטו לבצע את ההפלה – מה הקשר לדיון הפילוסופי?

שלי יחימוביץ': שם נקיים את הדיון הפילוסופי?

שלי יחימוביץ': אולי נקרא שם את ג'ודי תומפסון, בוועדת ההפלות.

יוסי יונה: לימדתי את המאמר.

שלי יחימוביץ': לימדת את המאמר?

שלי יחימוביץ': ממש, באמת, צירוף מקרים.

שלי יחימוביץ': אתמול הוא ביקש ממני לעבור על זה, לראות איך המאמר שהוא כתב על המאמר שלה.

קריאה: – – –

שלי יחימוביץ': לא.

שלי יחימוביץ': זה במסגרת עבודה בפילוסופיה על המאמר של ג'ודי תומפסון.

שלי יחימוביץ': כן, נכון, מאוד לוגי, מאוד שיטתי, מפריך כל טענה – אבל אני לא אסביר לך אם אתה לימדת אותו.

שלי יחימוביץ': זאת סוגיה אחת שרציתי להתייחס אליה.

שלי יחימוביץ': סוגיה נוספת היא האירוע המזעזע, המחריד, הנורא, שקשה אפילו לחשוב עליו, שאירע אתמול בירושלים, של אותה אם ששרפה את בנותיה למוות והתאבדה.

שלי יחימוביץ': צריך לומר, המקרים האלה מגיעים לידיעתנו כשהילדים נרצחים על-ידי הורה אלים, או הורה שאיבד את שפיות דעתו.

שלי יחימוביץ': אבל מעבר לכך שילדים נרצחים בידי הוריהם, הרבה מאוד ילדים מוכים על-ידי הוריהם, והרבה מאוד ילדים הם קורבן להתעללות מינית בתוך הבית על-ידי הורים.

שלי יחימוביץ': לעתים מאוד קרובות, יותר ממה שאנחנו משווים בנפשנו, המקום שאמור להיות המקום הכי בטוח והכי מגונן הופך להיות למקום הכי מפלצתי ונורא, והאדם שאמור לגונן על היקר לו הופך להיות התוקפן האכזרי.

שלי יחימוביץ': זה דבר שאנחנו צריכים לתת עליו את הדעת.

שלי יחימוביץ': קשה לטפל בזה.

שלי יחימוביץ': ככל ששירותי הרווחה נפגעים יותר, והקיצוצים מתרבים, ויש outsourcing של עובדים סוציאליים, והם כבר עובדי קבלן, אז כך הנגישות לילדים, והזיהוי של ילד כזה נעשים קשים יותר ויותר.

שלי יחימוביץ': אבל גם בשולי הדברים אני אומַר, מדי פעם הארץ רועשת אחרי שהורים שמים מצלמה ורואים מטפלת שפגעה בילד או גננת שפגעה בילד.

שלי יחימוביץ': הדברים האלה איכשהו הם הרבה יותר "סקסיים", במירכאות כפולות ומכופלות, תופסים כותרות נורא גדולות כאילו כל הגננות מתעללות בילדים, או כאילו זו תופעה מאוד נפוצה.

שלי יחימוביץ': צריך לומר את האמת, המקום היותר-מסוכן לילדים זה המקום שבו הם אמורים להיות הכי בטוחים.

שלי יחימוביץ': זו סוגיה מאוד קשה, מאוד מכאיבה, מאוד קשה לטפל בה כי היא קורית בין קירות סגורים, אבל מן הראוי לציין את העניין הזה היום.

שלי יחימוביץ': תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

מאיר כהן: איילת.

קריאה: – – –

מאיר כהן: זה אכן נכון, חברת הכנסת יחימוביץ, מרחב הבית הוא המרחב המסוכן ביותר, עם הילדים הכי פגיעים.

מאיר כהן: בני-המשפחה הם הפוגעים.

איילת נחמיאס ורבין: לא, אני יודעת – – –

קריאה: – – –

מאיר כהן: אוה.

איילת נחמיאס ורבין: תקשיבי, זה פשוט נראה מצוין.

איילת נחמיאס ורבין: אני הבאתי פה מגוון מהספרים אצלי בחדר: "הטור השביעי" של נתן אלתרמן, "אומץ ופוליטיקה" של ג"פ קנדי, שזה ספר שהוא כתב לפני שהוא נבחר להיות נשיא ארצות-הברית.

מאיר כהן: רק גברתי את התקנון שאת לא יכולה – – –

איילת נחמיאס ורבין: אבל לקרוא מספר מותר.

מאיר כהן: בוודאי.

איילת נחמיאס ורבין: לקרוא.

איילת נחמיאס ורבין: חס וחלילה, אדוני היושב-ראש, אני אפגע בתקנון הכנסת, לא יעלה על הדעת.

מאיר כהן: בבקשה, יקירתי, בבקשה.

מאיר כהן: 30 דקות לרשותך.

איילת נחמיאס ורבין: אני מאוד מודה לך.

איילת נחמיאס ורבין: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה להודות לחברי שנושאים בעול המאוד-חשוב הזה של הפיליבסטר.

איילת נחמיאס ורבין: אני קודם תיקנתי את חברי חבר הכנסת יוסי יונה, ואמרתי, אנחנו עושים את הפיליבסטר הזה; אמרתי לו, אתה יודע מה, אתה מפחית מגודל המעמד, לא בגלל שפיליבסטר זאת בושה; זה מין סוג של מהלך מאוד מאוד מתקבל על הדעת בפוליטיקה, בפרלמנטריזם, אבל בכל מה שקשור לשידור הציבורי, מי שעושה את הפיליבסטר האמתי זאת הקואליציה לאורך שלוש שנים אחרונות בצורה מבישה, מכפירה, מעיכת עובדים ברשות השידור, מעיכת עובדים בתאגיד בצורה מחפירה.

איילת נחמיאס ורבין: מעבירים מכאן לכאן חוקים, עושים מכל האנשים האלה כאילו הם משחק של לגו.

איילת נחמיאס ורבין: איזה ביזיון, איזה עצב אוחז בי, בכל פעם שאני עליתי פה בשנתיים האחרונות, כמעט השנתיים אחרונות, והייתי צריכה לדבר על תיקון החקיקה הזה שקשור לתאגיד השידור הציבורי, ותיקון החקיקה הזה שקשור לתאגיד השידור הציבורי – אני פשוט התביישתי, באמת, וגם הערב אני מתביישת.

איילת נחמיאס ורבין: ואני גם אספר לך מדוע, אדוני היושב-ראש.

איילת נחמיאס ורבין: לאורך השנה הראשונה שבה עסקנו בנושא הקמת התאגיד – וכמו שאמרתי כל הזמן, באתי לדיון הזה כשידי נקיות.

איילת נחמיאס ורבין: מה זאת אומרת?

איילת נחמיאס ורבין: אני לא הייתי כאן בתהליך החקיקה.

איילת נחמיאס ורבין: ב-2014 לא הייתי חברת כנסת.

איילת נחמיאס ורבין: לאורך השנים עקבתי אחר ההתנהלות ברשות השידור, ואני יכולה להגיד שמבחוץ באמת נראה שבעיות הניהול שם הן עמוקות, באמת עם שורשים מאוד מאוד בעייתיים, שיהיה קשה לשנות את התרבות הארגונית ברשות השידור.

איילת נחמיאס ורבין: אמרו שמקימים את התאגיד.

איילת נחמיאס ורבין: באתי והתוודעתי לתהליכים שמנסים לעשות על מנת להקים את התאגיד, למנהלים, ואני מוכרחה להגיד שלא בכל התהליכים שמחתי.

איילת נחמיאס ורבין: לא את כל התהליכים אהבתי – לא בהכרח את תהליכי קליטת העובדים ולא את תהליך המריבה ההזוי והעלוב של האם תאגיד השידור הציבורי ישדר מירושלים או ממודיעין; האי-סנכרון, האי-תקשורת, נקרא לזה, בין התאגיד החדש לבין רשות השידור.

איילת נחמיאס ורבין: ותשמעו, לא יודעת מי מכם צופה בלילה – אם לא זיהיתם אותי עד כה, אני אדם קצת אנרגטי ולכן יש לי בעיה להירדם בלילות.

איילת נחמיאס ורבין: לכן אני מוכרחה לומר לכם, אני פותחת את ערוץ 1, ותאמינו לי – איזה תענוג, איזה נכסים.

איילת נחמיאס ורבין: חבר הכנסת נחמן שי, שישה עולמות של נכסי צאן ברזל של התרבות הישראלית, כולם על המסך.

איילת נחמיאס ורבין: תקשיב, נחמן.

נחמן שי: הפסטיבל?

איילת נחמיאס ורבין: טוב שאתה מזכיר לי.

איילת נחמיאס ורבין: אתה לא מאמין.

איילת נחמיאס ורבין: אני כל כך נהניתי מהשידורים של הלילות האחרונים.

איילת נחמיאס ורבין: הפסטיבל.

נחמן שי: רבקה מיכאלי.

איילת נחמיאס ורבין: פסטיבל שירי ילדים.

איילת נחמיאס ורבין: אם היה מותר לשיר במליאה, הייתי שרה עכשיו.

איילת נחמיאס ורבין: לא זו אף זו, הם עשו יותר מכך, נחמן.

איילת נחמיאס ורבין: הם לא שידרו רק את הפסטיבלים הנפלאים של שירי הילדים בדיוק בעיצומם של ימי החנוכה, שבהם הורים פושטים רגל ויד כדי לממן את הפסטיגלים של היום; הם שידרו דבר שאף אחד לא זוכר אותו, שנקרא ה"שירוויזיון".

איילת נחמיאס ורבין: זה גם היה.

איילת נחמיאס ורבין: היה דבר כזה של ילדים.

איילת נחמיאס ורבין: כשילדים מופיעים, איזה תענוג, איזה שירים.

איילת נחמיאס ורבין: פשוט להשתגע.

איילת נחמיאס ורבין: תענוג אמיתי.

איילת נחמיאס ורבין: אבל מדובר באלף ואחת סדרות ותוכניות ראיונות וכל מה שעשה באמת באמת באמת את התרבות הישראלית החיננית, האיכותית, המעניינת, הלא-צהבהבה, באמת איזה יופי.

איילת נחמיאס ורבין: אבל בתאגיד לא כל כך רצו לתקשר עם רשות השידור, ואני מאוד לא אהבתי את זה באופן אישי, ואני כל הזמן הבעתי דאגה חוזרת ונשנית, ולא הייתי היחידה, אגב, חלק גדול מהדיונים האלה נוהלו בוועדת הכלכלה בראשותו של חברי איתן כבל.

איילת נחמיאס ורבין: אמרתי, אני נורא נורא מפחדת מזה שאף אחד בתאגיד לא מדבר עם רשות השידור.

איילת נחמיאס ורבין: כי אמרתי לעצמי, הרי לא יכול להיות שברשות השידור יש רק דברים רעים.

איילת נחמיאס ורבין: עינינו הרואות.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו רואים את האנשים שנקלטים לעבודה בתאגיד השידור הציבורי, ומטבע הדברים נקלטים שם גם לא מעט אנשים מרשות השידור, וטוב שכך.

איילת נחמיאס ורבין: ואמרתי: אני מודאגת ממה שאני רואה בהתנהלות התאגיד.

איילת נחמיאס ורבין: ואז, לפני שמונה חודשים, שעתיים לפני שראש הממשלה עולה לשעת שאלות במליאה, אני אומרת במקרה לאחד העיתונאים: תשמעו, יש לי הרגשה מוזרה מאוד – הולכים לדחות שוב את הקמת התאגיד.

איילת נחמיאס ורבין: הוא אומר לי: לא, מה פתאום?

איילת נחמיאס ורבין: וכך היה.

איילת נחמיאס ורבין: עולה ראש הממשלה, אחרי שאמר יושב-ראש הקואליציה דוד ביטן, אמר ככה בשקט, כדי שאף אחד לא ישמע, אבל כולנו מכירים – מסכן, חבר הכנסת דוד ביטן, גם כשהוא מנסה לומר משהו ממש ממש בשקט, זה לא הולך לו – אמר בשקט: אם יקום תאגיד השידור הציבורי.

איילת נחמיאס ורבין: כמעט אף אחד לא שמע.

איילת נחמיאס ורבין: אני שמעתי וקפצתי ואמרתי: מה זאת אומרת אם יקום תאגיד השידור הציבורי?

איילת נחמיאס ורבין: ובמידה מסוימת אני לא אסלח לראש הממשלה על זה שהוא גרם לנו להילחם על תאגיד השידור הציבורי כאילו חיינו הדמוקרטיים תלויים בכך.

איילת נחמיאס ורבין: ולא בהכרח חיינו הדמוקרטיים תלויים בכך שיהיה תאגיד.

איילת נחמיאס ורבין: חיינו הדמוקרטיים, חבר הכנסת נחמן שי, בעיני, ואני מאמינה שדעתי כדעתך וכדעתה של חברת הכנסת שלי יחימוביץ, תלויים בכך שיהיה שידור ציבורי – חיינו הדמוקרטיים.

איילת נחמיאס ורבין: ההזדמנות לשידור ציבורי נקי, חף מאינטרסים, חף מקוניונקטורות, זו צריכה להיות שאיפתו של כל אזרח במדינת ישראל; שתינתן במה לקולות מגוונים ככל הניתן מכל המגזרים.

איילת נחמיאס ורבין: זו הרי עוצמתה של מדינת ישראל.

איילת נחמיאס ורבין: הרבה פעמים, אדוני היושב-ראש, אני אומרת – הגעתי למסקנה שהצד הזה של המליאה, שקוראים לו בגינוי "השמאל" או "המרכז-שמאל", או איך שלא תרצה, יודע שמדינת ישראל חזקה הרבה יותר מאשר הצד הזה.

איילת נחמיאס ורבין: באמת.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא יודעת להסביר לך, אבל כולם פה מפחדים.

איילת נחמיאס ורבין: כל הזמן עסוקים בפחדים.

איילת נחמיאס ורבין: או שמהלכים עליהם אימים, או שהם מפחידים, או שהם מחפשים איזה פועל אחר של המילה "פחד".

איילת נחמיאס ורבין: במקום להסתכל, להישיר מבט אל המציאות, להגיד: תראו, אנחנו החלטנו לסגור את רשות השידור – טוב; החלטנו להקים את התאגיד – טוב; אז בואו באמת נקים את התאגיד, בואו ניתן לו לחיות, בואו ניתן לו להתקיים.

איילת נחמיאס ורבין: בואו ניתן לו להוכיח שהוא באמת יודע לייצר שידור ציבורי ישראלי מהזן שלו התרגלנו.

איילת נחמיאס ורבין: חלק מאתנו, אגב, עוקבים אחר מה שנקרא שידורי תאגיד השידור הציבורי ב"טוויטר", נכון?

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו רואים אותם ברשתות החברתיות.

איילת נחמיאס ורבין: בעיני הם עושים עבודה משגעת.

איילת נחמיאס ורבין: זה לא מספיק בעיני – חובת ההוכחה בעניין ייצור התוכן עדיין מוטלת עליהם, והיא רחוקה מאוד מכדי לשמח אותנו, כי אנחנו גם יודעים שיש הרבה יוצרים ישראלים שהם לא חלק מהתאגיד וצריך לדאוג להם, אבל אני רוצה לקוות שאם הם יודעים לדבר את השפה הזאת, את השפה המעניינת הזאת של איך ניגשים לתקציב ואיך ניגשים לבעיות, ואיך מדברים על הבריאות בישראל ועל הרווחה ועל החינוך, באמת באיזו בשפה אחרת – אני רוצה באמת להאמין ולקוות שהם ידעו לתת לנו שידור ציבורי ואמיתי וחף מאינטרסים.

איילת נחמיאס ורבין: אבל ראש הממשלה לא רוצה שידור ציבורי חף מאינטרסים.

איילת נחמיאס ורבין: ראש הממשלה פתאום נזכר שמה שהיה ברשות השידור היה נהדר.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא מבינה, איפה הייתם כולכם בכנסת ההיא, בכנסת התשע-עשרה?

איילת נחמיאס ורבין: הכול היה נהדר ברשות השידור.

איילת נחמיאס ורבין: הכול היה נפלא.

איילת נחמיאס ורבין: עכשיו הוא נזכר, אחרי שהוא וממשלתו נסוגו מהרפורמה.

איילת נחמיאס ורבין: איפה הם חיו?

איילת נחמיאס ורבין: אה, סליחה.

איילת נחמיאס ורבין: זה ברח לו תחת "צוק איתן".

איילת נחמיאס ורבין: הייתי עסוק בלחימה ב"צוק איתן", אז זה ברח לי.

איילת נחמיאס ורבין: כן?

איילת נחמיאס ורבין: תהליך כזה?

איילת נחמיאס ורבין: למי שכל היום מסתכל במה שקורה בתקשורת?

איילת נחמיאס ורבין: למי שכל היום מאשים את התקשורת במה שקורה לו?

איילת נחמיאס ורבין: למי שכל הזמן מאשים עיתונאים במכתבים – ממש של הכרזת מלחמה, "קאזוס בלי", מניפסטים שלמים, ה"מגנה כרטה", כל תגובה שלו לעיתונאי זה "מגנה כרטה".

איילת נחמיאס ורבין: ואתם יודעים, אני מוכרחה לומר משהו – לא בשולי הדברים, כי זה נאום ארוך – משהו שחשוב לי לומר.

איילת נחמיאס ורבין: העובדה שראש הממשלה מאמין באמת שמישהו מאתנו שמח על כך שעוד ראש ממשלה נמצא בחדר החקירות, או בחדר החקירות שבו ראש ממשלה נחקר, כי הוא הרי לא נחקר בחדר חקירות ממש, ההאשמה העלובה הזאת, המעליבה הזאת – אתם יודעים, צריך לבחור להיעלב, אז אני לא נעלבת כי אני בוחרת לא להיעלב, אבל ההאשמה העלובה הזאת שאנחנו שמחים מזה שהוא נחקר.

איילת נחמיאס ורבין: באמת.

איילת נחמיאס ורבין: אני כל הזמן עומדת פה ואומרת: יש גבול; לא, אין גבול, מסתבר.

איילת נחמיאס ורבין: אין גבול, אין גבול.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו שמחים.

איילת נחמיאס ורבין: אתמול בטלוויזיה בבוקר עמדתי מול חבר הכנסת אמיר אוחנה, במענה לעיתונאי גיא מרוז, ששאל אותי, במין ספקנות כזאת: את באמת לא שמחה?

איילת נחמיאס ורבין: אמרתי לו: כן, מה, זה באמת מפתיע?

איילת נחמיאס ורבין: מה זאת אומרת, ראש הממשלה הזה, שלא אני בחרתי בו – הוא לא ראש הממשלה שלי?

איילת נחמיאס ורבין: זה לא מביך אותי באותה מידה שהוא נחשד בהאשמות כאלה, בקבלת טובות הנאה, בקבלת דבר במרמה, חס וחלילה בשוחד?

איילת נחמיאס ורבין: מה, זה לא מביך אותי?

איילת נחמיאס ורבין: מה זאת אומרת?

איילת נחמיאס ורבין: אולי גם זה ברח לו ב"צוק איתן", כל טובות ההנאה האלה.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא יודעת.

איילת נחמיאס ורבין: אבל שמחה אין כאן, ואפילו לא שמחה לאיד.

איילת נחמיאס ורבין: מי שמח?

איילת נחמיאס ורבין: בליכוד אולי שמחים.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא שמחה, ואני לא מכירה מי מחברי ששמח כתוצאה מזה שראש הממשלה נמצא בחדר החקירות.

איילת נחמיאס ורבין: איזה שטויות.

איילת נחמיאס ורבין: אתם יודעים מה, באמת, על זה נאמר הבל ורעות רוח, ואפילו האשמה מסוכנת.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני חוזרת לעיתונאים, כי העיתונאים הם האשם המרכזי בכל מה שקורה לנתניהו.

איילת נחמיאס ורבין: אם חס חלילה מישהו מהעיתונאים מעז להחמיא למי משרי הממשלה, הרי אנחנו יודעים מה קורה לו מייד אחרי זה.

איילת נחמיאס ורבין: מה זאת אומרת?

איילת נחמיאס ורבין: או, החמיאו לשר בממשלתו של נתניהו?

איילת נחמיאס ורבין: ואני כן, אני נמנית עם אלה שחושבים שאם שר עשה משהו טוב, זה גם קשור לראש הממשלה, בסדר?

איילת נחמיאס ורבין: בואו נוריד את זה מהשולחן כי זה כן איזה עניין של תהליכים.

איילת נחמיאס ורבין: אבל העובדה שאנחנו נמצאים פה עוד פעם, נדמה לי חמש או שש שנים אחרי שהוחלט לקבור את הרפורמה ברשות השידור, רפורמה שהובילה ממשלתו של נתניהו – הרי ממה נפשך?

איילת נחמיאס ורבין: הרי אם היה נותן להעביר את הרפורמה היינו כבר בעולם חדש של שידור ציבורי, בעולם שבו אנחנו באמת יכולים לשמוח שגם הייתה התייעלות.

איילת נחמיאס ורבין: גם אולי הצליחו לגבות פחות אגרה.

איילת נחמיאס ורבין: הרי אנחנו מצאנו את עצמנו במצב שבו פתאום אין איך לממן בכלל את השידור הציבורי, כי מיהרו לבטל את האגרה.

איילת נחמיאס ורבין: אני מצביעה על כך שאין שר במליאה, ידידי היושב-ראש.

איילת נחמיאס ורבין: השרה יצאה.

איילת נחמיאס ורבין: אני כנראה הרגזתי אותה, אף שאני חושבת שאני מדברת מאוד מאוד יפה ובנימוס.

איילת נחמיאס ורבין: אבל למרות זאת, נראה שהרגזתיה.

מאיר כהן: יבדקו את זה.

מאיר כהן: בסדר, תמשיכי.

איילת נחמיאס ורבין: כן, כן, כן.

איילת נחמיאס ורבין: אני ממשיכה.

איילת נחמיאס ורבין: אני ממשיכה.

איילת נחמיאס ורבין: שמע, יכול להיות גם שצריך ללכת להתפנות.

איילת נחמיאס ורבין: אתה יודע, יש מקום שאליו גם השרה הולכת לבדה.

איילת נחמיאס ורבין: ואני אומרת לך את הדבר הבא: הרפורמה ברשות השידור הייתה יכולה לפתור את הבעיה, זאת האמת, זאת האמת, אילו לא היו מעבירים את הכנסת הזאת שוב את התהליך הביזיוני הזה, של חקיקת חוקים וביטולם.

איילת נחמיאס ורבין: ולך, אדוני היושב-ראש – רציתי לומר "השר", אבל שר הרווחה לשעבר – לך ולמפלגתך אני לא צריכה להגיד כמה חוקים הכנסת הזאת העבירה וכמה חוקים הכנסת הזאת ביטלה.

איילת נחמיאס ורבין: ואחר כך אתם תשלחו אותנו להגן על כבודה של הכנסת ועל מעמדה?

איילת נחמיאס ורבין: על מה?

איילת נחמיאס ורבין: על איך ולמה?

איילת נחמיאס ורבין: איך אנחנו נגן על כבודה של הכנסת ומעמדה כשזה המצב?

איילת נחמיאס ורבין: איך אנחנו נוכל לעשות זאת?

איילת נחמיאס ורבין: בואו, בואו נדבר על זה.

איילת נחמיאס ורבין: אם חוק הוא לא טוב, אל תחוקקו אותו.

איילת נחמיאס ורבין: אני אומרת זאת בכל פעם, בכל תהליך חקיקה.

איילת נחמיאס ורבין: אם החוק אינו בשל והובא לא בשל, אל תביאו אותו למליאה.

איילת נחמיאס ורבין: אל תעבירו אותו בוועדה.

איילת נחמיאס ורבין: תנו לו לעבור את הדינמיקה.

איילת נחמיאס ורבין: אבל לא, העבירו את החוק.

איילת נחמיאס ורבין: אה, שוב, זה חמק מתחת לרדאר ב"צוק איתן".

איילת נחמיאס ורבין: חבל, אגב, אדוני היושב-ראש שמתגורר בדימונה, חבל שלא חמקה לו החלטה אחרת, מאוד מאוד חשובה, שהתקבלה דווקא בסוף "צוק איתן", וזה הרחבה של סורוקה ב-117 מיטות.

איילת נחמיאס ורבין: חבל שהיא לא חמקה לו דרך התקציב, כי ההחלטה הזאת, למשל, עד היום לא יושמה.

איילת נחמיאס ורבין: ואנחנו יודעים ששורה ארוכה של החלטות שהיו אחרי "צוק איתן" לא יושמו.

איילת נחמיאס ורבין: ואני נוהגת בשבועות האחרונים – אני מזכירה שוב ושוב את ההחלטה הזאת בעניין בית-החולים סורוקה.

איילת נחמיאס ורבין: ואגב, אנחנו רואים באופן כללי בשבועות האחרונים את הקריסה הטוטלית של מערכות המיון במדינת ישראל.

איילת נחמיאס ורבין: הם פשוט קורסים.

מרב מיכאלי: איילת, סליחה שנייה, אדוני היושב-ראש, אתה רואה שר באולם?

איילת נחמיאס ורבין: אני הערתי על העניין הזה.

איילת נחמיאס ורבין: הלכו לבדוק.

איילת נחמיאס ורבין: ואני הצעתי שיש אפשרות שיש מקום שהשרה הלכה אליו לבדה.

מאיר כהן: בודקים את זה.

מאיר כהן: בודקים את זה במזכירות.

איילת נחמיאס ורבין: אני ביקשתי לבדוק זאת.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה, חברתי יושבת-ראש הסיעה.

איילת נחמיאס ורבין: אתה רואה איזו ערנות יש באופוזיציה?

איילת נחמיאס ורבין: חד-משמעית ערנות.

מרב מיכאלי: לא, כל הזמן אני אומרת: אולי היא מאחורה – – –

מאיר כהן: לא, לא, עד לפני כמה דקות הייתה כאן השרה רגב.

איילת נחמיאס ורבין: לא, לא, את לא טעית.

איילת נחמיאס ורבין: אני הערתי.

איילת נחמיאס ורבין: יקירתי, אני הערתי בזמן – – –

מאיר כהן: הודיעו לנו שהשר שטייניץ בדרך.

מרב מיכאלי: בדרך?

מאיר כהן: כן, אני מקווה – – –

מרב מיכאלי: פעם אחרונה שהוא בא בלילה זה היה מחזה מזהיר, עם נעלי בית.

איילת נחמיאס ורבין: סליחה, זה היה כמעט כמו עם גופייה.

איילת נחמיאס ורבין: זה היה כמעט כמו עם גופייה.

איילת נחמיאס ורבין: עם פנטופלך, עם פנטופלך הוא הגיע אז.

איילת נחמיאס ורבין: כן, הקפיצו אותו.

איילת נחמיאס ורבין: אני זוכרת.

איילת נחמיאס ורבין: כן, אז.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אז, בלילה ההוא, זה לא היה הלילה של התקציב, זה היה הלילה של החטיבה להתיישבות.

איילת נחמיאס ורבין: אז אני הקראתי סיפורים לפני השינה לילדים שלי.

איילת נחמיאס ורבין: כן, זה היה לילה נחמד.

איילת נחמיאס ורבין: אבל עכשיו הילדים שלי, אני מקווה מאוד, ישנים, למרות שספק.

איילת נחמיאס ורבין: בלילה אין לי סיפורים לפני השינה להקריא.

איילת נחמיאס ורבין: זאת האמת, כי כבר זה די עצוב.

איילת נחמיאס ורבין: זה די עצוב.

איילת נחמיאס ורבין: אני אומרת לך דוגרי, זה די עצוב.

איילת נחמיאס ורבין: מה, עוד פעם אני אקרא להם את "דירה להשכיר"?

איילת נחמיאס ורבין: אני אקרא להם את "מעשה בשלושה אגוזים"?

איילת נחמיאס ורבין: אני כבר הקראתי להם את כל לאה גולדברג, ועברי, בעלי שיחיה, הקריא להם את כל אגדות העם של הילדים.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני רוצה להגיד לך משהו.

איילת נחמיאס ורבין: אני מאוד מאוד מנסה לכוון את ילדי לצפות בשידור הציבורי.

מאיר כהן: לשיר, לשיר להם.

איילת נחמיאס ורבין: אדוני, אדוני היושב-ראש, זה יפה לגלות לציבור שצופה בנו שאני אוהבת לשיר.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני אומרת לך, ברגע זה במליאה אסור לשיר אז אני לא אשיר, למרות פסטיבל שירי הילדים.

איילת נחמיאס ורבין: אבל באמת, אני אומרת לך, זה משהו מדהים.

איילת נחמיאס ורבין: איזה החלטות חומקות לו תחת הידיים ואיזה החלטות – איכשהו, איכשהו החלטה על עניין הרחבת סורוקה ב-117 מיטות, איכשהו ההחלטה הזאת אף פעם לא מצליחה לחמוק דרך שום חרך, דרך שום סדק בתקציב.

איילת נחמיאס ורבין: זה פשוט משהו מדהים.

איילת נחמיאס ורבין: איזה חוסר ענייניות.

איילת נחמיאס ורבין: איזה שטויות.

איילת נחמיאס ורבין: באיזה שטויות הממשלה הזאת מעסיקה אותנו בלי להתבלבל ובלי להתבייש.

איילת נחמיאס ורבין: ואני מוכרחה להגיד, אדוני היושב-ראש, שבמידה מסוימת אחד השיאים נשבר אתמול.

איילת נחמיאס ורבין: אני, כמובן, לא אציג שום דבר, משום שזה אסור במליאה, אבל אני רוצה לשתף אתכם בתהליך שאני התחלתי היום.

איילת נחמיאס ורבין: אני גיליתי, אגב, נדיבות במשכן הכנסת שקשה לתאר.

איילת נחמיאס ורבין: כיוון שמדינת ישראל, הסתבר, היא מדינה נזקקת – אנחנו אומת הסטרט-אפ, יש לנו גז בים, בעיקר בים, לצערנו, אגב, בגלל התנהלות הממשלה; יש לנו פה חקלאות מתקדמת מהטובות בעולם ועזוב את הפרט השולי שמנסים להרוג אותה, תעשייה חדשנית בצורה מטורפת.

איילת נחמיאס ורבין: אבל הגיעה השעה לגייס כסף.

איילת נחמיאס ורבין: זה באמת חשוב.

איילת נחמיאס ורבין: אני, אגב, למשל חושבת שהיו שנים שבאמת גיוס כספים עבור מדינת ישראל – למשל מפעל ה"בונדס" הוא מפעל מאוד מאוד חשוב.

איילת נחמיאס ורבין: בהיבט של גיוס הכספים בעיני הוא פחות חשוב; הוא הרבה יותר חשוב בעיני בהיבט של הקשר בין התפוצות לבין העם בישראל.

איילת נחמיאס ורבין: אבל לגייס כסף ליום הולדת ה-70 של מדינת ישראל?

איילת נחמיאס ורבין: החלטת ממשלה, הצעת מחליטים ובמידה מסוימת אני שמחה שהשרה רגב לא כאן, כי שאלתי אותה קודם.

איילת נחמיאס ורבין: אמרתי לה: השרה רגב, איך אני יכולה להוציא לך את הערמונים מהאש?

איילת נחמיאס ורבין: איך אני יכולה לפטור אותך מהדבר המעליב הזה, מהדבר הלא-ענייני?

נחמן שי: תתרמי.

איילת נחמיאס ורבין: אז לא, אני אגיד לך, נחמן.

איילת נחמיאס ורבין: אתה יודע שאני היום התחלתי בגיוס כספים עבור מדינת ישראל.

מאיר כהן: אני הפסקתי את השעון, גברתי.

איילת נחמיאס ורבין: אוקיי.

איילת נחמיאס ורבין: אז אני רוצה לומר לך, נחמן, אני זוכרת שאתה היית, לא בקרן היסוד.

נחמן שי: אני עסקתי בזה הרבה שנים ב-UJC, באיחוד הקהילות.

איילת נחמיאס ורבין: ב-UJC.

איילת נחמיאס ורבין: בדיוק.

איילת נחמיאס ורבין: אז אני רוצה להגיד לך, נחמן, שאני הדפסתי היום שלושה פנקסי התרמה ממש כמו שאנחנו היינו ילדים.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא יודעת אם אתה הספקת לעשות את זה.

איילת נחמיאס ורבין: אני, אגב, אפילו מסתובבת עם עודף, רחמנא ליצלן, עם 120 שקל וגם קצת אגורות, כדי שאם חס וחלילה מישהו נותן לי מיליון שקל, נניח – רב תודות, אני מסודרת – – –

יובל שטייניץ: מי אמר שאין פה שר?

מאיר כהן: אני אמרתי שאין פה שר.

מאיר כהן: עכשיו יש פה שר.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה לומר לך, השר שטייניץ, רק אמרתי "גז בים" – הגעת.

מאיר כהן: אנחנו נחדש את השעון.

יובל שטייניץ: ודאי, מה?

איילת נחמיאס ורבין: אתה יודע מתי להיכנס.

איילת נחמיאס ורבין: זה מאוד מאוד יפה.

יובל שטייניץ: אפילו לא שמעתי אותך.

יובל שטייניץ: כנראה הייתה בינינו טלפתיה.

איילת נחמיאס ורבין: אני יודעת.

איילת נחמיאס ורבין: השר שטייניץ, אבל עכשיו אני רוצה לשתף אותך במשהו נפלא.

איילת נחמיאס ורבין: אני החלטתי, אתה הולך להיות שותף לאחד מהמבצעים הגדולים של מדינת ישראל.

יובל שטייניץ: יש.

יובל שטייניץ: מה המבצע?

איילת נחמיאס ורבין: חד-משמעית, תקשיב.

איילת נחמיאס ורבין: כיוון שממשלת ישראל, שיש לה גז בים, כמו שאנחנו אמרנו, והיא אומת הסטארט-אפ – – –

יובל שטייניץ: למדינה יש גז בים.

יובל שטייניץ: של האזרחים.

איילת נחמיאס ורבין: למדינה יש גז בים.

איילת נחמיאס ורבין: לא, התיקון הוא במקומו.

איילת נחמיאס ורבין: ואנחנו אומת הסטארט-אפ ואנחנו – innovations ברמות, באמת, חדשניים בצורה בלתי רגילה.

איילת נחמיאס ורבין: אבל מסתבר, אדוני השר, שלחגיגות ה-70 של מדינת ישראל אין כסף.

איילת נחמיאס ורבין: לא נמצא תקציב לחגיגות ה-70 של מדינת ישראל ועל כן אנחנו נלך לקושש ונחפש את מזלנו בקרב אומות העולם על-פי הצעת המחליטים של הממשלה.

יובל שטייניץ: אני רוצה רק להזכיר לך ששר אוצר הייתי מ-2009 עד 2013.

יובל שטייניץ: עכשיו אני כבר לא שר אוצר.

יובל שטייניץ: מבחינת כסף – – –

איילת נחמיאס ורבין: לא, רגע.

איילת נחמיאס ורבין: אבל השר שטייניץ, אני רוצה לספר לך איך התגייסתי למבצע.

איילת נחמיאס ורבין: אתה בדיוק נכנסת כשאני מתארת.

יובל שטייניץ: לא אכפת לך שבינתיים אני אחליף איזו מילה עם מרב מיכאלי?

איילת נחמיאס ורבין: לא, אני יודעת, אתה מתגעגע אליה.

איילת נחמיאס ורבין: השר שטייניץ, אבל חשוב שלפני שאתה מחליף אתה מילה או שתיים – אתה יכול גם להחליף משפטים ואפילו פרקים שלמים.

יובל שטייניץ: מה את אומרת?

איילת נחמיאס ורבין: כן.

איילת נחמיאס ורבין: אני הדפסתי היום פנקסי התרמה.

יובל שטייניץ: את מייחסת לי כישורים שלא מקובלים בין שרים.

איילת נחמיאס ורבין: אני הדפסתי פנקסי התרמה.

איילת נחמיאס ורבין: פנקסי התרמה.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא מציגה אותם ממש כי אסור, אתה יודע, מעל הדוכן.

איילת נחמיאס ורבין: פנקסי התרמה.

איילת נחמיאס ורבין: הסכומים הם חצי מיליון, מיליון, ו-2.5 מיליון שקלים.

איילת נחמיאס ורבין: התחלתי – אני מוכרחה – אתה יודע, נדיבות מתחילה בבית.

איילת נחמיאס ורבין: אז התחלתי בסיעה שלי.

איילת נחמיאס ורבין: בישיבת הסיעה באתי לבוז'י הרצוג, לאראל מרגלית, לחיליק בר, לחברת הכנסת מיכאלי, שצריך לומר, בנדיבות גדולה תרמה חצי מיליון שקל.

איילת נחמיאס ורבין: באמת.

איילת נחמיאס ורבין: וקיבלה קבלה ואפילו עודף.

יובל שטייניץ: את רואה, אצלכם יש אנשים שיכולים לתרום מיליון.

יובל שטייניץ: אצלנו בליכוד אין טייקונים כאלה.

איילת נחמיאס ורבין: לא, אנחנו יודעים שאצלכם אין טייקונים.

איילת נחמיאס ורבין: אני יכולה לספור לך כמה טייקונים, אני יכולה לספור לך כמה טייקונים, אבל אנחנו לא ניכנס.

איילת נחמיאס ורבין: אתה יודע משהו?

איילת נחמיאס ורבין: אם דבר אחד אני למדתי אתך, אני לא דורכת לך על הבהונות.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא נוהגת לעשות את זה.

איילת נחמיאס ורבין: זה לא יפה.

יובל שטייניץ: גם אני לא אדרוך לך על הבהונות.

יובל שטייניץ: זה הדדי.

איילת נחמיאס ורבין: אני מודה לך.

איילת נחמיאס ורבין: אני מודה לך.

איילת נחמיאס ורבין: אני לא בטוחה שאני אשרוד את זה.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני אמרת לך באמת, החרפה – – –

יובל שטייניץ: אני לא כל כך כבד.

איילת נחמיאס ורבין: לא, אתה לא כבד.

איילת נחמיאס ורבין: אתה פילוסוף.

איילת נחמיאס ורבין: זה מההגות, אני חוששת, שאני לא אעמוד בזה.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה לומר לך שאני לא מצליחה להבין איך נתתם להחלטה מטורפת כזאת לעבור.

איילת נחמיאס ורבין: איזו – מדינה כמו שלנו.

איילת נחמיאס ורבין: אתה יודע מה מדאיג אותי באמת, אגב?

איילת נחמיאס ורבין: אדוני היושב-ראש, אתה יודע מה מדאיג אותי?

איילת נחמיאס ורבין: הרי איפה אנחנו בדרך כלל הולכים לגייס כסף?

איילת נחמיאס ורבין: יש אומה אחת, צריך להגיד את האמת, ידידתנו הטובה ביותר בעולם, 38 מיליארד דולר בסיוע, ואנחנו – השר שטייניץ, אני מוכרחה להגיד, אותו לא שמעתי מדבר בצורה כזאת והערכתי את זה דווקא, אבל כל שרי הממשלה הזאת, חלק גדול משרי הממשלה אמרו: אובמה הוא היסטוריה, וג'ון קרי הוא היסטוריה, וכולם היסטוריה, הם היסטוריה, ואנחנו נלך לשם לקושש את המעות שלנו.

איילת נחמיאס ורבין: ואני רוצה להגיד לכם משהו, לא בטוח שמצבה הכלכלי של ארצות-הברית הרבה יותר טוב משלנו.

איילת נחמיאס ורבין: אני אומרת לעצמי: אולי לא יהיה להם כסף לתת לנו בשביל חגיגות ה-70 שלנו, ואחרי הכול הם כבר נתנו לנו 38 מיליארד והתחייבנו לא ללכת לקונגרס ולסנאט על מנת לקבל עוד סיוע, הרי, ההתחייבות שאדוני השר אישר אותה בממשלה, משום שהיא באמת חבילת סיוע נכבדת.

איילת נחמיאס ורבין: זה מדהים אותי איך הממשלה מצליחה להחזיק במקל בשני קצותיו.

איילת נחמיאס ורבין: מצד אחד היא מחכה לממשלת דונלד טראמפ, ל-20 בינואר, מצד שני היא אומרת שאובמה הוא היסטוריה, מצד שלישי, 38 מיליארד דולר זה לא אובמה נתן, זה ראש הממשלה השיג.

איילת נחמיאס ורבין: זאת אומרת, מספרים לנו את הסיפור בדיוק איך שנוח, ואנחנו צריכים גם לשבת, להקשיב, להיות סטטיסטים בהצגה של הממשלה הזאת.

איילת נחמיאס ורבין: לא מכובד, אדוני השר.

איילת נחמיאס ורבין: אני אומרת לך באמת, לא מכובד.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו יכולים לממן לעצמנו את חגיגות ה-70, ואתה יודע מה, אני בטוחה שאנחנו נסכים על זה שאנחנו גם רוצים להיות מסוגלים לממן את חגיגות ה-100 שלנו.

איילת נחמיאס ורבין: יכול להיות שבעזרת הגז שיצא מהים, יכול להיות שבאמצעים אחרים, כי אני מאמינה שאם ההשקעות הנכונות יבוצעו כאן, אולי אנחנו גם נהיה מסוגלים להמשיך ולייצר את מה שהפך אותנו לאותה אומת סטארט-אפ גדולה וענקית.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני אומרת לך באמת, אני לא בטוחה, אני לא בטוחה.

איילת נחמיאס ורבין: ואתה יודע, סיפרתי כשלא היית פה, ואני רואה שיושבת-ראש הסיעה שלי לא מתפנה אליך, אז אני מרשה לעצמי להמשיך להפריע לך.

יובל שטייניץ: אני מוכרח רק להגיד לך שכשר אנרגיה אני מתפעל מהאנרגיות שלך בחצות הלילה.

יובל שטייניץ: זה נשמע כאילו יש לך מנוע של אנרגיות מתחדשות.

איילת נחמיאס ורבין: לגמרי אנרגיות מתחדשות.

איילת נחמיאס ורבין: עבדתי על זה.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה להגיד לך: יש לי סוללות בהטענה.

איילת נחמיאס ורבין: כולם עסוקים פה בלהטעין את הסלולרי, אני עסוקה בסוללות ההטענה שלי.

איילת נחמיאס ורבין: תאמין לי.

איילת נחמיאס ורבין: אני מוכרחה לומר לך שהעובדה שאנחנו מוצאים את עצמנו בכל פעם מתעסקים מחדש בתאגיד השידור הציבורי – ואני יודעת, השר שטייניץ, אתה קרוב לראש הממשלה, ואני מעריכה אפילו חברות ולהיות עמית בפוליטיקה – אני לא מזלזלת בדברים האלה.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני רוצה להגיד לך שההתעסקות בתאגיד השידור הציבורי היא פשוט הזויה.

איילת נחמיאס ורבין: באמת, אני מתקשה להאמין שאתה חושב ששידור ציבורי זה לא דבר חשוב.

איילת נחמיאס ורבין: אני מתקשה להאמין.

איילת נחמיאס ורבין: אני מקשיבה לנאומים שלך.

איילת נחמיאס ורבין: אתה יודע מה, אני גם מתקשה להאמין שאתה חושב שהתקשורת אשמה בכל מה שקורה לנו – – –

יובל שטייניץ: אני חושב ששידור ציבורי זה דבר חשוב מאוד.

יובל שטייניץ: לא רק חשוב, אלא חשוב מאוד.

יובל שטייניץ: טוב שיש תקשורת מסחרית, אבל המסחור, יש לו גם הרבה מחירים, ולכן טוב שיש גם תקשורת ממלכתית לא ממוסחרת.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה להגיד לך משהו.

איילת נחמיאס ורבין: כיוון שאנחנו מסכימים, אני לא מצליחה להבין איך אנחנו שוב הגענו לדיון הזה בדבר הצדקת קיומו של התאגיד – תאגיד שאתם הקמתם בממשלה הקודמת.

איילת נחמיאס ורבין: אדוני השר אומנם היה שר במשרד אחר, אבל עם כל הכבוד, אתם הקמתם את התאגיד הזה.

איילת נחמיאס ורבין: למה אתם מתעללים באנשים שעובדים במקומות האלה?

איילת נחמיאס ורבין: אדוני השר, כל אחד מאתנו שהולך מעת לעת לשידור בערוץ 1, ברשות השידור, או ברדיו, ברשת ב', ברשת א' – אתה אומר לעצמך: זה לא יכול להיות שאנשים מוחזקים בצורה כזאת כמו – אתם יודעים כמו מה?

איילת נחמיאס ורבין: כמו מריונטות בקשירה, זאת האמת, וממשיכים לעשות שידור ציבורי, בעיני מעורר השתאות, באמת; בנסיבות בלתי אפשריות ממשיכים לעבוד בכל הכוח, בכל המרץ.

איילת נחמיאס ורבין: אני רואה אותם פה, אני מסתכלת עליהם, חלקם כבר לא ילדים צעירים, אני גם כבר עוד מעט בת 46.

איילת נחמיאס ורבין: לפעמים כשאני אומרת שאנשים מבוגרים ממני, אני צריכה להזכיר לעצמי שגם אני כבר בת 46, אבל אני מסתכלת על האנשים האלה, שלא יצאו עם פנסיה כלשהי, עם איזה דמי פרישה מוגדלים.

איילת נחמיאס ורבין: אני רואה לפעמים, אתה יודע, חבר הכנסת נחמן שי, אני רואה שחלק מהאנשים האלה יצאו עם סכומים עלובים כל כך בגיל הפרישה, ולא יהיה מי שיעסיק אותם.

איילת נחמיאס ורבין: לא יהיה מי שיעסיק אותם, אז מתעללים באלה, ואז גם מתעללים באלה שמתקבלים לתאגיד השידור הציבורי.

איילת נחמיאס ורבין: מה מעניין בתאגיד השידור הציבורי?

איילת נחמיאס ורבין: הלכו מראש על המכנה המשותף הרחב, במובן הזה שמראש בחרו לתאגיד אנשים מכל, מכל, מכל הציבורים בישראל, באמת – מהערבים, מהחרדים, נשים, דתיים-לאומיים – עיתונאים.

איילת נחמיאס ורבין: באמת, אני לא מבינה, עיתונאים שחלקם באמת באמת, ככל שיש דבר כזה עיתונאי חצר ופוליטיקאים – ממש עיתונאי חצר של ראש הממשלה, אבל שום דבר לא מספיק; כאילו רוצים את הראש של מנהל התאגיד ושל היושב-ראש שלו.

איילת נחמיאס ורבין: ואני בעניין הזה רוצה לומר כמה מילים.

איילת נחמיאס ורבין: נחמן, אני הבטחתי לך שבשל מומחיותי הקודמת בממשל תאגידי, אני אסביר משהו על משהו שראש הממשלה כנראה לא מבין, וזה נקרא עצמאות הדירקטוריון.

איילת נחמיאס ורבין: על-פי חוק תאגיד השידור הציבורי מוקם לתאגיד דירקטוריון.

איילת נחמיאס ורבין: להקים אותו – עכשיו תשמעו, זה פשוט מטורף – זה לקח שנה, אולי אפילו טיפה יותר, להקים לתאגיד דירקטוריון.

איילת נחמיאס ורבין: התהליך של החיפוש היה ארוך, התהליך של האיתור ומי יהיו הדירקטורים היה ארוך, התהליך של האישור שלהם היה ארוך והתהליך של החתימה על-ידי ראש הממשלה ארך חודשים, ממש חודשים.

איילת נחמיאס ורבין: היו מגיעים אנשיו של ראש הממשלה ממשרד התקשורת והיינו שואלים אותם: אבל מה יהיה עם הדירקטוריון?

איילת נחמיאס ורבין: כי הם בעצם היו מאיצים.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו היינו מנסים לעקוב אחרי מה שקורה עם התאגיד, אנחנו היינו מנסים לסייע – פעם זה היה בעניין ירושלים, פעם זה היה בעניין היוצרים, פעם זה היה בעניין הזה, פעם זה היה בעניין העובדים – מנסים לסייע ואומרים: אבל מה יהיה עם הדירקטוריון?

איילת נחמיאס ורבין: בסופו של דבר נחתמו המינויים.

איילת נחמיאס ורבין: מאותו רגע לא חדלה ההתערבות.

איילת נחמיאס ורבין: עכשיו, אדוני היושב-ראש, אני מומחית לממשל תאגידי.

איילת נחמיאס ורבין: מה לעשות, כל אחד והמומחיות שלו.

איילת נחמיאס ורבין: אין דבר יותר חשוב בדירקטוריון של חברה, בין שהיא חברה ממשלתית ובין שהיא חברה ציבורית, אין דבר יותר חשוב מעצמאות שיקול הדעת של הדירקטוריון.

איילת נחמיאס ורבין: כלומר, מאותו רגע שיש דירקטוריון, אתה חייב לתת בידו רק דבר אחד, את היכולת לעבוד, לתפקד ולהיות עצמאי בהחלטותיו, להפעיל שיקול דעת.

איילת נחמיאס ורבין: אתה יודע, שאלתי בשלב כלשהו, תוך כדי הדיונים על התאגיד, ניסיתי באמת להבין איך נקלטים עובדי הרשות בתאגיד.

איילת נחמיאס ורבין: זה דבר שהציק לי והטריד אותי, כי למשל יש בעיות, מורכבויות שקשורות לזוגות נשואים ברשות השידור וכל מיני דברים מורכבים מהסוג הזה, ואתה הרי לא רוצה שמשפחה אחת ביום אחד תאבד את שני מקורות ההכנסה שלה.

איילת נחמיאס ורבין: שאלתי שאלה שממנה ניסיתי באמת להבין איך נקלטים העובדים בתאגיד.

איילת נחמיאס ורבין: עצר אותי בצדק רב איתן כבל, ואמרתי לו: תאמין לי, אני לא מאמינה שאני נפלתי בשאלה כזאת.

איילת נחמיאס ורבין: הוא עצר אותי בצדק רב, ואמר לי: איילת, אסור לנו להיכנס לדברים האלה.

איילת נחמיאס ורבין: וזה נכון, וזה נכון, כי אין דרך אחרת לייצר תאגיד עצמאי אלא אם לא מתערבים בהחלטות הדירקטוריון שלו, לא מתערבים במינויים של הדירקטוריון שלו.

איילת נחמיאס ורבין: ומרגע שמונה הדירקטוריון – ואני מזכירה לכם את תחילת הסיפור שלי מלפני כמה דקות, שלחצו עלינו לקדם ולקדם ולקדם, ואנחנו לחצנו לקדם ולקדם ולקדם, ולדעתי, גם חבר הכנסת אראל מרגלית אפילו הגיש בג"ץ בעניין הזה.

איילת נחמיאס ורבין: אתה מוצא את עצמך, באמת – אוי לי מיצרי ואוי לי מיוצרי.

איילת נחמיאס ורבין: מה לעזאזל רוצים כאן?

איילת נחמיאס ורבין: לא רוצים שידור ציבורי, אין מסקנה אחרת.

איילת נחמיאס ורבין: אין מסקנה אחרת, אדוני היושב-ראש, לא רוצים כאן תאגיד שידור ציבורי, לא רוצים כאן עצמאות.

איילת נחמיאס ורבין: למה היושב-ראש צוחק כשנכנסת חברת הכנסת מועלם-רפאלי?

מאיר כהן: אני ממש לא.

איילת נחמיאס ורבין: אותי זה לא מצחיק, אותי זה משמח.

מאיר כהן: בדיוק.

איילת נחמיאס ורבין: בכל אופן, טוב שנכנסת, חברתי.

איילת נחמיאס ורבין: טוב שנכנסת.

שולי מועלם-רפאלי: התחלנו ב-08:00, היא לא גמרה עד עכשיו.

מאיר כהן: אני תמיד שמח לראות – – –

איילת נחמיאס ורבין: טוב שנכנסת.

איילת נחמיאס ורבין: למה?

איילת נחמיאס ורבין: אבל הייתי דווקא מאוד שקטה היום יחסית.

שולי מועלם-רפאלי: ברור.

שולי מועלם-רפאלי: כן ירבה שקט כזה.

איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה לומר לך, שולי, טוב שנכנסת בדיוק כשאני מסבירה שהממשלה לא רוצה שידור ציבורי, וזה אף שכל מי שצופה ב"פסטיגל" בלילות מבין שאין כמו השידור הציבורי, באמת, וגם תוכניות היסטוריה – ואני יודעת, אדוני השר, שאתה אוהב היסטוריה אמיתי.

איילת נחמיאס ורבין: אני יודעת, נו, אדוני השר, באמת – אני אגיד את זה ככה: אם אתה לא תאהב היסטוריה, מי יאהב היסטוריה?

איילת נחמיאס ורבין: זה בעיה.

שולי מועלם-רפאלי: זה הזמן להמליץ על הסרט "הכחשה".

איילת נחמיאס ורבין: הסרט "הכחשה" זה סרט מצוין.

איילת נחמיאס ורבין: נכון, הסרט "הכחשה" הוא סרט מצוין.

איילת נחמיאס ורבין: אבל אני אומרת לכם, תסבירו לי מה המשחקים האלה.

איילת נחמיאס ורבין: עכשיו, אין תשובה אמיתית.

איילת נחמיאס ורבין: אין תשובה אמיתית חוץ מאותה "מגנה כרטה" שראש הממשלה אוהב לשלוח לעיתונאים אחרי שידור של תחקירים, ולא משנה איזה תחקירים, אגב.

איילת נחמיאס ורבין: אתה יודע, זה פשוט, הוא אוהב לשלוח גיליונות, גיליונות של האשמה – תשתי לרוויה, חברתי – באמת גיליונות של האשמות.

איילת נחמיאס ורבין: תגידו לי: זה הדבר היחיד שאני יכולה להסתכל ולהגיד: אין, ראש הממשלה – אולי לא הממשלה אגב; אתם יודעים מה, אנחנו הרבה פעמים חוטאים לעניין ואומרים "הממשלה".

איילת נחמיאס ורבין: לא.

איילת נחמיאס ורבין: אולי זה רק ראש הממשלה, אבל ראש הממשלה, ולצערי, שריו נשרכים אחריו ונשרכים ונשרכים – נשרכים לגייס תרומות למדינת ישראל ליום הולדת ה-70, ונשרכים לשחק במשחק הלגו המטופש הזה של השידור הציבורי – –

מאיר כהן: תודה רבה.

איילת נחמיאס ורבין: – – ונשרכים לקבל החלטות בלתי אפשריות שפוגעות באנשים ללא הפסקה.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה.

מאיר כהן: תודה רבה, גברתי.

מאיר כהן: תודה רבה לך.

איילת נחמיאס ורבין: רגע, ייקח לי זמן להוריד את הכול.

מאיר כהן: כן.

איילת נחמיאס ורבין: אני מצחיקה את הרשמת הפרלמנטרית, זה באמת שיא.

שולי מועלם-רפאלי: הקראת את כל החומר הזה?

איילת נחמיאס ורבין: כן.

שולי מועלם-רפאלי: אולי החלפת את השר שטייניץ.

יובל שטייניץ: למה – – –

שולי מועלם-רפאלי: לא, הכול אצלך בראש – – –

יובל שטייניץ: – – –

איילת נחמיאס ורבין: אז אני רוצה להגיד לך – – – חוץ מ"הטור השביעי" של אלתרמן – – –

מאיר כהן: אדוני, עשר דקות לרשותך.

קריאה: לא, מה פתאום, לנחמן יש יותר.

מאיר כהן: עשר דקות.

מאיר כהן: רשום עשר דקות.

מאיר כהן: ולאחריו – רויטל סויד, 20 דקות.

קריאה: – – –

מאיר כהן: לא.

מאיר כהן: יש כאן רישום מהמזכירות, ואני מכבד אותו.

מאיר כהן: עשר דקות לחבר הכנסת נחמן שי.

מאיר כהן: אדוני.

קריאה: לא, 50 דקות.

מאיר כהן: אז אנא תתקנו.

מאיר כהן: בבקשה.

מאיר כהן: סליחה, גברתי, רגע, אדוני, 50 דקות.

נחמן שי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש, אני שמח על תוספת הזמן, שתאפשר לי קצת יותר להאריך בתיאור של המהפכה המדומה שמבקשים לעשות בשידור הציבורי במדינת ישראל, מהפכה שמתנפצת בימים האלה לרסיסים.

נחמן שי: אבל קודם אני רוצה לומר כמה מילים על הנושא האקטואלי ביותר.

נחמן שי: לפני שעה קלה, אני מבין, הסתיימה חקירתו של ראש הממשלה בירושלים.

נחמן שי: אני לא מתייחס לנושא הזה כפוליטיקאי, אני מתייחס אליו כאל אזרח ישראלי, וזה עוד רגע עצוב בהיסטוריה שלנו, שראש ממשלה עומד לחקירה.

נחמן שי: אינני יודע איך היא תסתיים ואיש לא יודע איך היא תסתיים.

נחמן שי: אני, מבחינתי, חושב שעדיף שהיא תסתיים בלא כלום, כי אנחנו רוצים להיאבק פוליטית בממשלה, במפלגות היריבות, ולא להיזקק לאמצעים אחרים.

נחמן שי: אני חושב שזו צריכה להיות הגישה הנכונה, ככה צריך להחליף שלטון.

נחמן שי: אבל לצערנו הרב, ב-20 השנים האחרונות כל ראשי הממשלה עמדו לחקירה, ונוכחות של חוקרים בבית ראש הממשלה או בלשכתו היו לעניין של שגרה.

נחמן שי: מה זה אומר על מדינת ישראל?

נחמן שי: מה זה אומר על התרבות הפוליטית שלנו?

נחמן שי: מה זה אומר על המקום שנבחרי הציבור תופסים בהוויה הישראלית?

נחמן שי: מסקנות מאוד קשות.

נחמן שי: וכל ישראלי שהולך לישון עוד מעט, אולי הוא כבר ישן, הישראלי והישראלית, הולך לישון בלב כבד, במחשבה שאנחנו לא יודעים מהם החשדות, אנחנו לא יודעים מהן השאלות ומהן התשובות.

נחמן שי: ועדיף מאוד, לטובת טיהור האווירה, שנדע כמה שיותר.

נחמן שי: זה אולי יביא אותנו תכף למקום שבו עומד השידור הציבורי.

נחמן שי: שידור ציבורי הוא אבן היסוד לדמוקרטיה, כי הוא מביא לידי ביטוי את חופש הביטוי, כי הוא מאפשר לציבור לדעת.

נחמן שי: כל אחד מאתנו שחי בדמוקרטיה הישראלית במדינת ישראל, זכאי, רשאי, ואני אומר שזו לא זכות, אלא חובה: חופש הביטוי הוא חובה והזכות לדעת היא זכות מוקנית.

נחמן שי: אז אנחנו לא יודעים על החקירה הזאת, ואמרתי קודם:

נחמן שי: מבחינתי שתסתיים בכלום ונוכל לחזור למאבק הפוליטי הקשה שיש לנו עם הממשלה הזאת, במישור הפוליטי.

נחמן שי: אבל אני חושב שעלינו, מהבית הזה, לעשות כל מאמץ כדי לשמור על השידור הציבורי.

נחמן שי: אני רוצה לחלוק עם חברי פה בכנסת את הסיפור של השידור הציבורי, שבנקודות כאלה ואחרות הוא גם הסיפור האישי שלי.

נחמן שי: הקשר שלי לרשות השידור מתחיל ב-1968.

נחמן שי: ב-1967 הייתה המלחמה של הרדיו במדינת ישראל.

נחמן שי: כבר אין כל כך הרבה אנשים שזוכרים את זה, מה לעשות.

נחמן שי: לא רק שהיא הייתה מלחמה גדולה בממדיה והיסטורית, אלא היא העניקה לרדיו מקום של כבוד בהוויה הישראלית.

נחמן שי: הרדיו העביר את הקולות – – –

רויטל סויד: למה היה צריך מלחמה?

נחמן שי: למה הייתה מלחמה ב-1967?

נחמן שי: המלחמה של 1967 הייתה מלחמת הרדיו.

נחמן שי: פעם ראשונה במדינת ישראל ששדרים וכתבים – – –

רויטל סויד: אנחנו רגילים למלחמה על התקשורת.

רויטל סויד: חשבתי על מלחמה על הרדיו.

רויטל סויד: זה בשנה שנולדתי – – –

נחמן שי: לא, אני תכף אספר איך הרדיו עולה ויורד כמו ברכבת הרים – התקשורת, השידור הציבורי – אבל הרגע הגדול היה ב-1967 והזיכרונות שלנו הולכים לאותם רגעים מופלאים, של המלחמה, של הניצחונות, של הכותל, של החזרה לשורשים, למקומות של אבותינו.

נחמן שי: את זה הרדיו עשה, ועשה בצורה מופלאה.

נחמן שי: אני הגעתי לשם בשנת 1968 וגדלתי על ברכיהם של האנשים שהובילו את הרדיו באותן שנים ושינו את השידור, והייתי אומר את התקשורת בכלל במדינת ישראל, שינוי דרמטי.

נחמן שי: בפעם הראשונה נכנסו לעולמנו שידורים חיים, דבר שהיה אסור על-פי הכללים הקודמים.

נחמן שי: בפעם הראשונה, בהדרגה, שדרים יכלו לומר את מה שהם חושבים, את מה שהם מאמינים בו, כי המלחמה הזאת העבירה את רשות השידור מהעידן של שידור ממשלתי אל העידן של שידור ציבורי, ממלכתי, שאליו אנחנו מתגעגעים ובו אנחנו רוצים.

נחמן שי: החופש הזה, תחושת החופש שהייתה לנו באותן שנים ראשונות של הרשות החדשה, רשות השידור, ושל הרדיו החדש, הייתה לדעתי בשורה גדולה באותה דמוקרטיה ישראלית שאנחנו גאים בה ואנחנו זקוקים לה.

נחמן שי: עוד חידוש התחדש באותן שנים ראשונות –כניסת הטלוויזיה.

נחמן שי: גם את זה כבר, מה לעשות, לא זוכרים כל כך, כי עברו כמעט 50 שנה.

נחמן שי: ב-1968 היה שידור הטלוויזיה הראשון במדינת ישראל, מפה, מירושלים, ממצעד צה"ל.

נחמן שי: הרכיבו אותו די באלתור, עוד לא ידעו איך לשדר בדיוק.

נחמן שי: הביאו איזשהן מכונות מחוץ-לארץ, כמו שעושים במדינת ישראל, הכול ברגע האחרון, קצת פרטאצ'י, אבל התמונות עלו לאוויר ומצעד צה"ל הראשון של אחרי המלחמה, של 1968, כבר עבר בטלוויזיה.

נחמן שי: אלה היו ימים מאוד חשובים לשידור מפני שהם יצקו את היסודות של שידור ציבורי במדינת ישראל, שידור ציבורי ששמר על זכות הציבור לדעת וסיפק לו מידע על מה קורה, לא רק בממד הקולי, אלא גם בממד הוויזואלי.

נחמן שי: אבל יחד עם זאת, אני מוכרח לציין, וצריך לומר את זה גם מבחינה היסטורית, שהרבה מהדברים שקרו אחר כך ברשות השידור – בעצם ההתחלות שלהם, גם הטובות וגם הרעות, היו שם, כי תוך כדי ההתנפלות הזאת על הממד החדש נעשו המון טעויות.

נחמן שי: זה כבר לא כל כך נמצא בעולמנו, אבל המבנה הזה של השידור החדש, כולל הטלוויזיה, היה על רגליים רעועות.

נחמן שי: אם היו מתכננים את זה כמו שצריך, ייתכן, ייתכן, ייתכן ששנים אחר כך היינו מוצאים מבנה מוצק ולא את ההיטלטלות הזאת שהשידור כולו עבר, ובעיקר הטלוויזיה.

נחמן שי: את מלחמת 1973, מלחמת יום הכיפורים, כבר עשתה הטלוויזיה.

נחמן שי: הייתי אז הכתב הצבאי של הטלוויזיה הישראלית.

נחמן שי: יחד עם קבוצה גדולה של שדרים, כתבים, יצאנו לדרום, יצאנו לצפון, וליווינו את הקשה במלחמות ישראל.

נחמן שי: הקשה במלחמות ישראל.

מרב מיכאלי: ספר איך התחילו השידורים ביום השידור עצמו עם שידורים של הססמאות.

נחמן שי: איך התחילו השידורים – ב-13:00, ביום הכיפורים, הוזמנו ללשכתו של ראש אמ"ן דאז אלי זעירא.

נחמן שי: הוזמנו, הכתבים הצבאיים, די בדחיפות.

נחמן שי: זה היה יום כיפור, לא הבנו בדיוק למה, אבל כשנכנסנו לחדר כבר ידענו שמשהו גדול קורה.

נחמן שי: אלי זעירא אמר לנו: רבותי, בשקיעה תתחיל מלחמה.

נחמן שי: בואו נאמר שזה לא דבר שאפשר לשכוח אותו.

נחמן שי: ותוך כדי השיחה אתו התחילו לזרום פתקים לתוך החדר.

נחמן שי: בפתק הראשון הוא ביקש מראש לשכתו לא להעביר עוד פתקים, אבל הפתק השני, הוא קרא אותו ואמר: המלחמה התחילה, ויצא.

נחמן שי: ואז הדבר הראשון שאני עשיתי, בזמן שכבר התחילו צופרים, זה להתקשר למנהל שלי אז, צבי גיל, ולומר לו: צבי, תתניע, תתניע כי אנחנו נכנסים למלחמה והטלוויזיה צריכה להתחיל לעבוד.

נחמן שי: ואז לא היה איש בבניין כמובן, כולם הלכו הביתה.

נחמן שי: היום כבר ברור שגם ביום כיפור צריכים להיות בכוננות, בעיקר ביום כיפור.

נחמן שי: ואז הטלוויזיה – כל שנה חוזרים על התמונות שכולם יוצאים מבתי-הכנסת ורצים ומכוניות מתחילות לנסוע, וכן הלאה.

נחמן שי: ואז גם התחילו להעלות – לא מייד, מרב, כי לא היה מי שיעשה את זה – התחילו לקרוא את הססמאות ואחר כך להעלות אותן.

נחמן שי: בשעה 19:00 או 20:00 כבר הופיע בטלוויזיה משה דיין ודיווח על התחלת המלחמה, וגולדה מאיר דיברה והסבירה שהותקפנו וכדומה.

נחמן שי: את ההיסטוריה של מלחמת יום הכיפורים לא נגלגל עכשיו, ושעה-שעתיים אחר כך כבר כולנו יצאנו לחזיתות השונות כדי להתייצב עם הלוחמים ולדווח.

נחמן שי: את הלילה הזה אני לא אשכח, מפני שאיבדנו בו את הצוות שלי בתאונת דרכים קשה עם אחד מהטנקים שירדו מהר מאוד.

נחמן שי: איבדנו את – –

מאיר כהן: בדרום?

נחמן שי: – – טכנאי הקול שלנו, את עופר הרשקוביץ, זיכרונו לברכה, את חברי עודד חרמוני, זיכרונו לברכה, ועוד אחדים מהנוסעים ברכב שנסענו, ונשארנו מבחינה טלוויזיונית רק צלם ואני, והחלטנו להמשיך ולדווח על המלחמה, כי חשבנו, כפי שהבטיחו לנו, שהיא תימשך 24 שעות.

נחמן שי: אמרנו שנחזור, אבל המלחמה נמשכה 21 יום כידוע.

נחמן שי: ואם נחזור מהצד האישי לצד הציבורי – – –

רויטל סויד: נחמן, וכל הזמן שידרתם ודיווחתם?

נחמן שי: בוודאי, אנחנו שידרנו.

נחמן שי: האמצעים של השידור היו הרבה יותר דלים מאשר היום.

נחמן שי: הטכניקות היו מבוססות על פילם, על סרטים שהיו טעונים פיתוח וגם היו מוגבלים.

נחמן שי: לא היה אפשר, זה לא כמו שאנחנו רגילים היום לצלם כמה שרוצים וכדומה.

נחמן שי: אז היינו צריכים להשתמש נגיד ב-x סרטים שהיו לנו ולשלוח אותם לעורף במסוקים; בדרך כלל כשהם באו לעשות פינוי רפואי היינו מעמיסים עליהם את הסרטים והם היו מגיעים לבניין התחנה.

נחמן שי: שם היו עורכים אותם.

נחמן שי: הצנזורה הייתה בדרך כלל קורעת אותם לגזרים.

נחמן שי: היו מראים מעט מאוד ומדווחים מעט מאוד, גם מהדרום וגם מהצפון, אבל אנחנו נשארנו בדרך כלל, והיו אחר כך שולחים לנו בחזרה סרטים כדי שנוכל להמשיך ולעשות את העבודה שלנו.

רויטל סויד: ואתם כל הזמן הייתם במקום – – –

נחמן שי: כל אחד מאתנו בחר איפה הוא רוצה להיות.

נחמן שי: זו בחירה מאוד קשה, כי למשל אמרתי קודם שטכנאי הקול שלנו נהרג באותה תאונה; אחד הכתבים של רשות השידור, רפי – תכף אני אזכר בשמו – נהרג בזחל"ם של האלוף מנדלר, מפקד אחת האוגדות; כתבים אחרים נפצעו – חברי רון בן-ישי, בניה בן-נון ואחרים – תוך כדי העבודה העיתונאית.

נחמן שי: ההחלטה איפה אתה תהיה בתוך האש היא החלטה מאוד אישית.

נחמן שי: אתה מתלווה אל הכוחות ומחליט, וזה בהחלט יכול להיות גם המקום שאתה לא חוזר ממנו, בלי לעשות שום גלוריפיקציה, זה התפקיד שלך בסופו של דבר.

נחמן שי: גם בדרום וגם בצפון – אמרתי, שם התנהלה המלחמה; הטלוויזיה הייתה בקו הראשון והיא הביאה את המלחמה לבתיהם של אזרחי מדינת ישראל, לא ממש בשידור ישיר אבל בפרקי זמן יחסית קרובים.

נחמן שי: וגם האסון הגדול, כללית, שפקד אותנו, של מלחמה שהופתענו בה ושישראל עמדה בה בסכנה גדולה, גם את המסר הזה הצלחנו להעביר.

נחמן שי: אחר כך, כשהיא הסתיימה, נשארנו עם הלוחמים, העברנו את התרעומת והכעס הגדולים שהיו להם על ההנהגה, ולימים – לא בבחירות שהתקיימו באותה שנה אלא ב-1977 – הלך הרוחות הזה תורגם באופן ברור למהפך המפורסם שהביא לשינוי פוליטי גדול וחשוב בהיסטוריה של מדינת ישראל.

נחמן שי: ואני חושב שאילולא אותם דיווחים ואילולא אותה יכולת להעביר את רוח הלוחמים, את הכעס הגדול שלהם, את ההפתעה שהם הופתעו, את האבדות האיומות שצה"ל ספג אז, למעלה מ-2,500 הרוגים ומשהו כמו 10,000 פצועים ועוד טראומה לאומית גדולה, אילולא התקשורת זה לא היה קורה, וגם השינוי הפוליטי, לדעתי, לא היה מתחולל.

נחמן שי: ב-1974, אחד הדברים – גם הטלוויזיה אז הגיעה למסקנה שהיא צריכה להשתחרר מהפיקוח הפוליטי החמור שהיה מוטל עליה.

נחמן שי: ככתב צבאי, למשל, וזה דבר שכבר לא מוכר היום, תודה לאל, היינו צריכים להציג כל דיווח עיתונאי שלנו בפני נציגים של דובר צה"ל, לא במלחמה אלא בעבודת היום-יום.

נחמן שי: כלומר, היה מגיע נציג של דובר צה"ל לאולפן הטלוויזיה – לא צנזור אלא נציג של דובר צה"ל – הוא או היא היו צופים בכתבה ומחליטים אם היא תשודר, ואם כן, איזה שינויים צריכים לעשות בה.

נחמן שי: זה היה עד 1973.

נחמן שי: ב-1973, ברוח של המרד גם אנחנו מרדנו, ואחד הרגעים שאני זוכר הוא שביום העצמאות 1974 הרמטכ"ל מוטה גור בא לאולפן שלנו להתראיין.

נחמן שי: יש טקס מסורתי בכותל ומשם הוא הגיע לאולפן, והוא מתיישב, מנהל החדשות היה דן שילון, מנהל הטלוויזיה היה ארנון צוקרמן, ואני הייתי ועוד מישהו, ויחד היינו אמורים לראיין אותו.

נחמן שי: והוא אמר לנו: אני מקווה שמפה זה הולך לדברור של שר הביטחון.

נחמן שי: ואז דן שילון אמר לו: מפה זה הולך לעריכה ומעריכה זה הולך לשידור, אין דברור.

נחמן שי: אז הוא אמר, מה זאת אומרת?

נחמן שי: הוא אמר לו, זה נגמר, אנחנו משדרים עכשיו את החומרים העיתונאיים שלנו.

נחמן שי: אם יש משהו שאסור לך להגיד אל תגיד אותו, אבל אתה לא יכול לסמוך על זה שמישהו יראה את החומר ויחליט בשבילך.

נחמן שי: ואז הוא קם והלך וביטל את הריאיון.

נחמן שי: היום כבר לא, אבל ריאיון רמטכ"ל ביום העצמאות היה אחד הדברים החשובים.

נחמן שי: כתוצאה מזה צה"ל הטיל עלינו חרם ואסר עלי ועל חברי להיכנס לצה"ל, לא יכולנו לדווח.

נחמן שי: גם זה דברים שכבר חלפו מן העולם.

נחמן שי: צה"ל החליט שהוא סוגר את שעריו בפני התקשורת, וככה במשך חודשים ארוכים היינו צריכים לדווח על צה"ל, מחוץ לצה"ל, אבל היינו חדורי הרגשה שאנחנו ממלאים פה איזושהי שליחות שהוטלה עלינו, וגם אם זה כרוך בחיכוך עם הרמטכ"ל או עם צה"ל, המחיר שווה כי אנחנו ידענו שבסופו של דבר זה התפקיד שלנו, אין לנו תפקיד אחר אלא להעביר את מה שקורה בצה"ל או בכלל במערכת הביטחון החוצה.

נחמן שי: וכמובן, ליווינו כך את צה"ל שעבר אז מהפכה גדולה בכל התחומים, כולל פרסונליים כמובן – רמטכ"ל, אלופים חדשים וכדומה, כדי לשקם אותו.

נחמן שי: הרשות, רשות השידור, שעכשיו מראה בצדק לאורך החודשים האחרונים בגאווה את ההישגים שלה, והיו לה הישגים נפלאים – גם בתחומי החדשות, גם בתחומי האקטואליה, גם בתחומי הדוקומנטציה, גם בתחומי התרבות, וכן הלאה וכן הלאה, תוכניות יפות, גם הזכירה חברתי איילת או איתן בתחילת הערב את תוכניות הבידור ושידורים בערבית וכדומה, אבל הדברים אז הלכו והסתאבו ברשות השידור, צריך להודות.

נחמן שי: והתהליכים הפוליטיים, אחד הדברים הראשונים שאמר בגין כשהוא נכנס לתפקיד ראש הממשלה זה שצריך להשתלט – אני לא יודע, זה אולי לא המילים המדויקות – אבל סוף סוף לעשות סדר בתקשורת.

נחמן שי: עברו 40 שנה, 40 שנה ואנחנו שומעים את אותם דברים גם היום.

רויטל סויד: תגיד לי, כשאתה אומר התחילו הדברים להסתאב, למה הכוונה?

נחמן שי: התחילו להסתאב בכך שהשכר עלה והכספים שהוקצו להפקות התכווצו והלכו.

נחמן שי: כשאני נכנסתי לתפקידי כיושב-ראש רשות השידור בשנת 2000, בערך 80% מהתקציב היה לשכר ו-20% הלך להפקות.

נחמן שי: 80% לשכר ו-20% להפקות.

נחמן שי: זה לא יכול לעבוד בארגון – מילא, ברדיו שיש בו קצת יותר מרכיבים של כוח אדם, אז זה בסדר משכורות – אבל הטלוויזיה צריכה להפיק הפקות, ואם רוב התקציב משועבד למשכורות, אז אין בה יכולת יותר להפיק הפקות.

נחמן שי: אבל לא זה העניין.

נחמן שי: העניין הוא – – –

מאיר כהן: מה שאתה אומר – שהשידור הציבורי הביא את זה על עצמו?

נחמן שי: כן, במידה מסוימת.

נחמן שי: כן.

רויטל סויד: מה שאלת?

נחמן שי: שואל היושב-ראש אם השידור הציבורי הביא את זה על עצמו?

נחמן שי: במידה מסוימת כן.

נחמן שי: היום הם מתפכחים.

נחמן שי: היום כל מי שבא לבניין שומע דברים אחרים לגמרי.

נחמן שי: עשינו ניסיונות, אני אומר, כיושב-ראש, מ-2000 עד 2002 הייתי יושב-ראש עד שהדיחו אותי, אז עשינו – – –

מאיר כהן: תוכניות הבראה.

נחמן שי: כן, עשינו תוכניות וסירבנו לאשר.

נחמן שי: התברר לנו, שהמשכורות שאנחנו מאשרים הם רק בסיס, כי עליהן מצטרפות שעות נוספות בכמויות פנומנליות.

נחמן שי: עכשיו, אני זכרתי את זה גם.

נחמן שי: גם אני נהניתי משעות נוספות כשהייתי כתב שם, אבל חשבתי שחל איזשהו תהליך שהבינו שימי עבודה – היו הסכמי שכר מבולבלים מאוד: איך מחשבים יום עבודה של עיתונאים וכדומה.

נחמן שי: בסופו של דבר – תכף אני אומר את זה, יש לי עוד קצת זמן – אילו עובדי הרשות אז היו מוכנים לכל אורך השנים האלה למה שהם מוכנים היום – – –

מאיר כהן: יש לך עוד חצי שעה אדוני.

נחמן שי: אני יודע, יש לי עוד הרבה מה לספר.

נחמן שי: זה כל עולמי, היושב-ראש, אני מספר את סיפור חיי בהזדמנות חגיגית זו.

מאיר כהן: בהחלט.

מאיר כהן: זה מרתק.

נחמן שי: אין לי הרבה פעמים שאני יכול להתוודות בפני אולם מלא ומרגש כל כך.

רויטל סויד: סליחה, זה לא הכמות פה, זו האיכות.

נחמן שי: אני בטוח, אני בטוח.

מרב מיכאלי: זה בדיוק הטקסט שאני אמרתי כשמי היה הדובר?

מרב מיכאלי: מי התלונן על זה קודם?

מרב מיכאלי: אתה.

מרב מיכאלי: אתה היית – – – בתור דובר, נכון?

מאיר כהן: לא, לא התלוננתי עלייך.

מאיר כהן: אני ממש לא התלוננתי על האיכות, אז אנא ממך.

מרב מיכאלי: זה היה יוסי יונה.

מאיר כהן: נכון.

מרב מיכאלי: אתה מפסיד.

מרב מיכאלי: נחמן מספר דברים מאוד מרתקים.

נחמן שי: יובל, ידידנו השר שטייניץ היה באותם ימים ב"שלום עכשיו".

נחמן שי: מאותם הכוחות שקמו כדי לעשות את השינוי הפוליטי במדינת ישראל.

נחמן שי: גם הם באו אחרי 73'.

מאיר כהן: וכמו שאתה רואה, השר מחזיר את אוזניותיו.

יובל שטייניץ: רק באחת.

יובל שטייניץ: אוזן אחת – – – אוזן שנייה לנחמן.

נחמן שי: הוא לא מתבייש בפרק הזה של חייו, הוא התאושש.

יובל שטייניץ: אני לא מתבייש.

נחמן שי: אני יודע שלא.

יובל שטייניץ: כל דבר שעשיתי, עשיתי באמונה שאני עושה את הדבר הטוב והנכון ביותר, גם אז וגם היום.

נחמן שי: השר שטייניץ הוא לא נושא שיחתנו היום, אבל מותר לאנשים לעשות שינוי.

נחמן שי: בכל מקרה, לשאלתך, היושב-ראש, זה לא רק העובדים.

נחמן שי: אני רחוק מאוד מלהטיל עליהם את האשמה הבלעדית.

נחמן שי: לאורך השנים הממשלה גילתה תיאבון בלתי ניתן לסיפוק, נקרא לזה כך, לנהל את רשות השידור.

נחמן שי: החל מאביו של יאיר לפיד טומי, זיכרונו לברכה, שנכנס לרשות במצוותו ועל-פי מינויו של מנחם בגין, וישר התחיל לעשות שם שינויים מפורסמים וידועים, זה לא חדש, בכיוונים הפוליטיים שהוא רצה בהם.

נחמן שי: הוא היה עיתונאי והוא הבין בתקשורת.

נחמן שי: מאז התופעה הזאת חזרה ונשנתה מחזור אחרי מחזור, גם בוועד המנהל, גם במליאת רשות השידור וגם בהשפעות שחלחלו והלכו לתוך הדרגים המשדרים.

נחמן שי: זה תהליך ארוך.

נחמן שי: זה לא קרה ביום אחד.

נחמן שי: גם כשהתחלפו השרים וגם כשהתחלפו הגופים הציבוריים, הרוח נשארה אותה רוח והעובדים ידעו שבאיזה מקום הם צריכים להתכוונן לגורמים הפוליטיים שממונים עליהם.

נחמן שי: זה לא היה דבר פשוט כל כך, היו מאבקים – היו כאלה שהסכימו, היו כאלה שלא הסכימו, אבל התיאבון היה קיים כל הדרך – אף אחד לא יצא ממנו נקי, לא ממשלות ליכוד, לא ממשלות עבודה, לא ממשלות קדימה.

נחמן שי: כולן היו שם.

נחמן שי: לשם המחשה אני יכול לומר שהיו 14 דוחות במשך התקופה הזאת על מצב רשות השידור.

נחמן שי: אני חושב, שאם תשים אותם אחד על השני, זה יגיע לגובה של הקיר הזה, אולי יותר.

נחמן שי: 14 דוחות.

מרב מיכאלי: הדוח האחרון עשה סיכום בהשוואה של כל הדוחות שלפניו.

נחמן שי: מי עשה?

מרב מיכאלי: הדוח האחרון.

נחמן שי: האחרון של רם לנדס – – –

מרב מיכאלי: לא, לא של רם לנדס, לפניו.

נחמן שי: כן, הוא ולבני ואחרים.

נחמן שי: כל כמה שנים מינו ומינו.

נחמן שי: אני זוכר את אחד הדוחות הראשונים.

נחמן שי: הביאו מומחה מה-BBC והוא כתב דוח, עוד פעם, קשה.

נחמן שי: אז הוא אמר: עכשיו כשהגשתי את הדוח הגיע אלי צוות של רשות השידור לראיין אותי.

נחמן שי: היה שם טכנאי עם מכשיר הקלטה ולידו כתב.

נחמן שי: היה שם צוות טלוויזיה שכלל בעל תפקיד זה, בעל תפקיד זה, בעל תפקיד זה והוא מנה כמה תפקידים.

נחמן שי: אף טלוויזיה או רדיו לא יכולים לשרוד בבזבוז כזה גדול של כוח-אדם.

נחמן שי: זה מה שהוא אמר.

נחמן שי: אנחנו שנים התנהלנו בעבודת הרדיו – כי התחלתי את עבודתי ברדיו עוד לפני שעברתי לטלוויזיה – עם טכנאי שהלך עם מכשיר הקלטה.

נחמן שי: אסור היה להפעיל מכשיר הקלטה.

נחמן שי: כשאני התמניתי למפקד גלי צה"ל ב-1985, אחד הדברים הראשונים שעשיתי זה לאמץ את מכשירי הטלפון הניידים, הם עוד לא היו כאלה, הם היו בגודל של בננה כזאת – – –

מרב מיכאלי: הייתי באותה תקופה שדרית.

נחמן שי: נכון.

נחמן שי: חברת הכנסת מרב מיכאלי הייתה באותה תקופה שדרית, קריינית.

מרב מיכאלי: קריינית.

נחמן שי: קריינית בגלי צה"ל.

מרב מיכאלי: חיילת.

נחמן שי: חיילת בגלי צה"ל.

נחמן שי: חיילת משתעלת.

נחמן שי: אני יכול לספר את הסיפור על החיילת המשתעלת.

נחמן שי: לספר?

מרב מיכאלי: כן, בטח.

נחמן שי: זה גלי צה"ל, זה משהו אחר.

רויטל סויד: בטח, זה באווירה אינטימית.

נחמן שי: לא, כי פעם ב-02:00, בלילה, כשהייתי בביתי ישן שינה טובה, התקשרו מהתחנה והסבו את תשומת לבי שיש – לא בדיוק הסיפור?

מרב מיכאלי: התקשר אליך למחרת בבוקר העיתונאי רוני רחמני מ"כל העיר" ואמר לך: מה היה אתמול, משהו לא בסדר עם המבזקן?

מרב מיכאלי: הוא היה חולה?

מרב מיכאלי: היו שיעולים.

מרב מיכאלי: אמרת לו: אני לא מאמין.

מרב מיכאלי: הוא אמר: במקרה הקלטתי, אני אשמיע לך.

נחמן שי: אה, אוקיי.

מרב מיכאלי: ואתה, יצא לך קיטור מהאוזניים מזעם.

נחמן שי: ואז התברר שהקריינית מרב מיכאלי החיילת הרשתה לעצמה להשתעל.

מאיר כהן: מזכירת הכנסת מזכירה שהעיתונאי שנהרג בסיפור הקודם הוא רפי אונגר.

נחמן שי: נכון, רפי אונגר, זיכרונו לברכה, ששמו בשנייה אחת נשכח.

נחמן שי: רפי היה חבר טוב שלי.

נחמן שי: נכון, רפי אונגר, תודה לך, חברתי.

נחמן שי: ואז נאלצנו לנקוט אמצעים משמעתיים כמובן כלפי החיילת – – –

מרב מיכאלי: השעיה לא מוגבלת בזמן.

איילת נחמיאס ורבין: או-אה.

רויטל סויד: היא השתעלה, מה היא יכלה לעשות?

מרב מיכאלי: היא לא השתעלה, זו הייתה קלטת עם לופ של שיעולים של השר נחמקין, שהיה משמש ל"דאחקה" למצעד העברי ששודר לפני כן.

מרב מיכאלי: החברה שכחה אותה באולפן.

מרב מיכאלי: המבזקן היה נפתלי יניב שהיה בשעתו דובר משרד החקלאות והיה בגלי צה"ל.

מרב מיכאלי: הוא בא וחמדנו לצון, ובין ידיעה לידיעה השמענו שיעול.

מרב מיכאלי: אלא שהמבזקן נפתלי יניב התלהב מאוד וכל הזמן התחיל להגיד: "שיעול נוסף, בבקשה.

מרב מיכאלי: מבזקים ושיעולים נוספים בשעה הבאה".

מרב מיכאלי: היה נורא כיף עד שהגיע הבוקר.

נחמן שי: החיילת המשתעלת נענשה, כמובן.

איילת נחמיאס ורבין: נחמן, יש לי רק דבר אחד להגיד לך – מרב, עכשיו את יכולה להשעות אותו, כן?

נחמן שי: יכולה.

מאיר כהן: הוא לא משתעל.

נחמן שי: משתעל, משתעל.

איילת נחמיאס ורבין: גם נחמן מושלם.

איילת נחמיאס ורבין: מי יכול להשעות אותו?

נחמן שי: זה מזכיר סיפור אחר מגלי צה"ל – אם כבר אני יכול, אקח עוד דקה, ברוך השם יש לי מספיק זמן – שלילה אחד באמצע הלילה התקשרו מחיל הים, קצין בחיל הים.

נחמן שי: קצין תורן מחיל הים אומר לי: אתה מפקד גלי צה"ל?

נחמן שי: אני אומר לו: כן.

נחמן שי: הוא אומר: אתה שומע גם את השידורים?

נחמן שי: אמרתי לו: ב-02:00, בלילה, אני לא שומע את השידורים, אני מאמין שזה בסדר.

נחמן שי: אז הוא אומר: אולי תאזין לשידור.

נחמן שי: ואז שמעתי מהשידור כל מיני נהמות לא ברורות כאלה: בלו-בלו-בלו.

נחמן שי: אמרתי: מה זה הבלו-בלו-בלו הזה?

נחמן שי: התקשרתי לפיקוח של התחנה, שאלתי: מה קורה פה?

נחמן שי: אמרו לי: יש תוכנית מיוחדת של חברנו יואב קוטנר.

נחמן שי: אמרתי: בתוכנית הזאת שומעים רק בלו-בלו-בלו.

נחמן שי: אמרו לי: כן, יואב אמר ככה: מ-24:00 עד 01:00 נשדר את התוכנית ב-forward ומ-01:00 עד 02:00 נשדר אותה ב-backward.

נחמן שי: הוא אמר: יש משמעות גם כשמשדרים בחזרה.

נחמן שי: אני חשבתי שהתחנה נכבשה על-ידי האויב, אבל לא – זו הייתה התוכנית ששודרה.

נחמן שי: אותה תוכנית מ-12:00 עד 01:00 שודרה בהפוך.

נחמן שי: וגם יואב קוטנר, אחר כך היו לו כמה ימים חופשיים, כמובן.

נחמן שי: אבל בואו, בואו נחזור.

נחמן שי: מה אני אעשה.

איילת נחמיאס ורבין: נחמן, אתה יודע, זה כמו "ציפורי לילה" עכשיו – – –

נחמן שי: זה כמו.

נחמן שי: זה אצל – – –

איילת נחמיאס ורבין: – – – "ציפורי לילה".

נחמן שי: את הסיפורים האלה, אנחנו מצלמים – מספרים אחר כך אצל יוסי – –

איילת נחמיאס ורבין: לא.

איילת נחמיאס ורבין: זה טוב.

נחמן שי: – – במספרי סיפורים.

נחמן שי: כן.

נחמן שי: הוא מזמין שישה אנשים ונותן לנו לדבר.

נחמן שי: אבל אני רוצה לחזור קצת יותר לדברים הרציניים.

נחמן שי: כי במשך כ-15 שנה הבשיל בישראל הרעיון – הנכון – לבטל את המונופול של רשות השידור ולהכניס לעולם הזה שידור מסחרי.

נחמן שי: השר אמנון רובינשטיין וחבריו למפלגה, כולל אברהם פורז, הובילו את היוזמה הזאת.

נחמן שי: ובאמת, בשנת 91' התחיל – סוף-סוף הממשלה סיימה את דיוניה.

נחמן שי: הכנסת סיימה את דיוניה.

נחמן שי: היה לחץ גדול מאוד של רשות השידור למנוע את זה, והוחלט להקים את הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.

נחמן שי: ולי היה הכבוד לעמוד בראש הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.

נחמן שי: תכף אני אתייחס לזה.

נחמן שי: זאת הייתה הפעם הראשונה שבעצם מדינת ישראל הבינה שהעולם המודרני דורש יותר מגוף משדר אחד, ושלא נוכל עוד לחיות על מונופול של טלוויזיה אחת ורדיו – שניים.

נחמן שי: נכנסו בהדרגה גם ערוץ 2 עם שלושה גופים משדרים – קשת, רשת וטלעד, וגם תחנות הרדיו המסחריות.

נחמן שי: אני מזכיר את זה מפני שמאותו יום הצניחה של רשות השידור כבר הייתה ברורה.

נחמן שי: לא היה יום אחד מאז עלה השידור לאוויר ב-4 בנובמבר 1993, שרשות השידור הצליחה לעבור ברייטינג שלה את השידור המסחרי.

נחמן שי: את ערוץ 2.

נחמן שי: לימים היה גם ערוץ 10.

נחמן שי: זו הייתה בשורה גדולה בעיני, שגם את הקרדיט לה צריך לתת, גם לממשלה ולכנסת הזאת שהבינה שבחברה פתוחה, חברה דמוקרטית – אני אומר את זה שוב ושוב כדי להדגיש את החשיבות – צריך להיות שידור מגוון ורב-קולות.

נחמן שי: אי-אפשר יותר לחיות על רייטינג של 90%.

נחמן שי: לנו זה היה כיף גדול כשדרים.

נחמן שי: נהנו מכל הרייטינג.

נחמן שי: מאותו רגע, הרשות כבר לא הייתה שם.

נחמן שי: אבל זה לא עצר את המהלכים הפוליטיים ואת הניסיונות הבלתי-פוסקים של הממשלה ונציגיה השונים – בכל גלגול וגלגול – להשתלט על רשות השידור ולהיות בה בעלי-בית.

נחמן שי: זה לא הצליח כל כך בטלוויזיה המסחרית.

נחמן שי: בנינו מערכת שידעה לחסום את כניסת הפוליטיקאים לתוכה.

נחמן שי: לספר עוד סיפור?

איילת נחמיאס ורבין: כן.

איילת נחמיאס ורבין: ברור.

איילת נחמיאס ורבין: "ציפורי לילה", אמרתי לך.

נחמן שי: "ציפורי לילה".

נחמן שי: אז מועצת הרשות השנייה יצאה לדיונים כדי להחליט מי יקבל את הזיכיון.

נחמן שי: עוד לא ידענו שזה הולך להיות בוננזה כל כך גדולה, אבל היו חמש קבוצות, נדמה לי, והיה צריך להחליט.

נחמן שי: ממש על סף ההחלטה – כשנפלה ההחלטה – התקשרתי לשר הממונה – זה היה חברי משה שחל – ודיווחתי לו שקבוצות אחת, שתיים, שלוש זכו.

נחמן שי: הוא שמח מאוד.

נחמן שי: הוא אמר: היינו בטבריה.

נחמן שי: תחכו לי, אני בא אליכם.

נחמן שי: כי שר אוהב להיות ברגעים האלה ליד ההצלחה, וזה בסדר גמור.

נחמן שי: ואז התחלתי להתקשר לשיחות הנעימות והפחות-נעימות; הנעימות – לאלה שזכו, והפחות נעימות – לאלה שלא זכו.

נחמן שי: והתקשרתי לאחת הקבוצות, ואני אומר:

נחמן שי: אני רוצה להודות לכם שהתמודדתם במכרז – אני שומע קולות שמחה גדולים ברקע וכן הלאה – ואני אומר להם: אני רוצה להודות לכם שניגשתם, אבל לצערי, לא זכיתם.

נחמן שי: הם אמרו לי: מה זאת אומרת?

נחמן שי: אני אומר: לא זכיתם.

נחמן שי: מה לעשות?

נחמן שי: אז אמרו לי: אבל השר שחל הודיע לנו זה עתה שזכינו.

נחמן שי: אז אמרתי: השר שחל אמר.

נחמן שי: השר שחל – נכבד את דבריו.

נחמן שי: אבל אני מצטער מאוד – לא זכיתם.

נחמן שי: והיו לנו שלושה.

נחמן שי: גם הקבוצות האחרות ודאי היו טובות.

נחמן שי: כבר זה רחוק, אבל עברו כבר הרבה שנים.

נחמן שי: אבל השלוש, שלושת הזכיינים היו טובים מאוד, ועשו שינוי גדול במדינת ישראל.

נחמן שי: אלה מכם, כמוני, שהולכים היום לסרט ואומרים: איזה סרט ישראלי מוקרן, ולא עושים טובה לאף אחד.

נחמן שי: הם יודעים שהסרט הישראלי שהם הולכים לראות יהיה סרט טוב, יהיה סרט ששווה לראות.

נחמן שי: אני זוכר את השנים שהיו סרטים ישראליים בודדים שאפשר היה להסתכל בהם.

נחמן שי: רובם היו סרטי בורקס כאלה וכן הלאה.

נחמן שי: מגוחכים.

נחמן שי: גם מבחינה טכנית וגם מבחינת המשחק וגם מבחינת הצילום.

נחמן שי: כלום.

נחמן שי: היום יש, עכשיו, בכל בתי – יש פה בתי-קולנוע ממול.

נחמן שי: אפשר ללכת אליהם לראות סרטים.

נחמן שי: ההצלחה של הקולנוע הישראלי, בין השאר, תודות לטלוויזיה.

נחמן שי: כי אנחנו כפינו, קודם כול בכוח, על הזכיינים לשדר דרמות, להשקיע בסרטים, ומזה צמחה תעשייה שלמה: גם של משחק, גם של צילום, גם של שיווק.

נחמן שי: הבינו בעצם.

נחמן שי: ואחר כך גם קמו גופי קולנוע מובהקים ותעשיית הקולנוע זינקה הלאה.

נחמן שי: אבל לא רק זה – – –

מאיר כהן: אנחנו עדיין אסירי תודה לבמאים שעשו את סרטי הבורקס.

מאיר כהן: הם היו חלוצים.

נחמן שי: אני לא מבטל אותם.

נחמן שי: הם כמו תמיד היו הנחשונים.

מאיר כהן: הם היו חלוצים.

נחמן שי: החלוצים.

נחמן שי: אבל כיום, כשאתה מסתכל על זה, זה סרטי קאלט כאלה.

נחמן שי: זה נחמד לראות את זה.

נחמן שי: כל מיני סרטים שאנחנו זוכרים.

נחמן שי: אבל סרטים ישראליים היום מתמודדים בזירות בין-לאומיות וזוכים בתחרויות ומשדרים גם ומביאים נושאים שהם נושאים אוניברסליים.

נחמן שי: לאו דווקא תמיד יהודים וערבים ומלחמות וכדומה.

נחמן שי: עכשיו יש גל של יוצרים ערבים ושל יוצרות ערביות, דברים שאיש בכלל לא האמין שהם אפשריים.

נחמן שי: אני חושב שהטלוויזיה הישראלית בדרכה, היא שפרצה את המחסום הזה ועליו עולה גל גדול.

נחמן שי: אגב, בתאגיד החדש, אם יגיע לשידור – יש לי ספקות כבדים, כי אני באמת לא יודע מה כוונותיה של הממשלה – כבר מושקעים מאות מיליונים מלכתחילה בהפקות חיצוניות לטובת אותו שוק, שהוא לא – עוד פעם: לא עושים לו טובה, כי הוא הוכיח, השוק הפתוח, החופשי, שוק היוצרים, שיודעים לעשות את כל סוגי הסרטים: גם דוקומנטריים, גם עלילתיים, גם סדרות.

נחמן שי: הכול כבר אפשר לעשות, גם בתוך רשות השידור, כפי שזה נעשה בשנים האחרונות, אבל גם מחוצה לה.

נחמן שי: אני רוצה לומר משהו על איפה אנחנו עומדים היום.

נחמן שי: הממשלה יזמה את אותו דוח שדיברנו עליו, האחרון, שהוביל לביטול רשות השידור – ועדת לנדס – ולהקמת התאגיד.

נחמן שי: אפשר היה להגיע לרפורמה – בכוח.

נחמן שי: ואפשר היה להבהיר לעובדים שאם לא תהיה רפורמה, לא יהיה כלום – – –

מרב מיכאלי: אבל הם כבר חתמו.

נחמן שי: הם היו בדרך.

מרב מיכאלי: הם חתמו.

נחמן שי: נכון.

נחמן שי: הם היו בדרך.

נחמן שי: כן.

מרב מיכאלי: הם – – –

נחמן שי: אחרי מאמצים גדולים.

נחמן שי: כי בתקופה שאני הייתי יושב-ראש – אמרתי כבר קודם – זה לא הצליח.

נחמן שי: לא סיפרתי על ההדחה, אבל נעזוב את זה עכשיו, כי אני רוצה לדבר קצת על האקטואליה.

רויטל סויד: איזו הדחה?

רויטל סויד: שלך?

נחמן שי: שלי, מרשות השידור.

נחמן שי: כן.

מרב מיכאלי: למה?

מרב מיכאלי: תספר.

רויטל סויד: ספר.

מרב מיכאלי: ספר.

רויטל סויד: ספר.

מרב מיכאלי: – – – לך 15 דקות.

מרב מיכאלי: מה, יש לך זמן.

מרב מיכאלי: תספר על – – –

דוד אמסלם: תן שתי דקות על ההדחה.

דוד אמסלם: יאללה.

מרב מיכאלי: לא, לא.

מרב מיכאלי: תן חמש.

נחמן שי: אתה רוצה לדעת איך מדיחים.

נחמן שי: הם – – –

דוד אמסלם: לא.

דוד אמסלם: הם אמרו חמש – – –

נחמן שי: איך מדיחים מרשות השידור?

דוד אמסלם: לא הבנת.

דוד אמסלם: הם רוצים – –

נחמן שי: אז זה היה ככה.

נחמן שי: אני אספר לך.

דוד אמסלם: – – להדיח אותך מהסיעה.

נחמן שי: אני אספר לך: זה כיף להדיח.

נחמן שי: אני ישבתי בתפקיד שלי כיושב-ראש.

נחמן שי: התמניתי על-ידי דליה איציק, שהייתה השרה הממונה, ואהוד ברק, שהיה ראש הממשלה.

נחמן שי: הם כבר היו בממשלת מיעוט למעשה.

נחמן שי: הם הלכו לבחירות.

נחמן שי: אחרי הבחירות קמה ממשלה חדשה.

נחמן שי: אריק היה ראש ממשלה ופואד היה שר הביטחון ומתן היה השר הממונה.

נחמן שי: ואז האחריות עברה – הייתה אמורה לעבור – למתן וילנאי.

נחמן שי: שר ממונה.

נחמן שי: ואז יום אחד בבוקר, בשעה 08:30, עשו משאל שרים.

נחמן שי: ואריק עשה משאל שרים.

נחמן שי: לא היה לו זמן והוא העביר את האחריות לרשות השידור ממפלגת העבודה לליכוד.

נחמן שי: אני הבנתי שזה הולך להיות דרמטי, כי ידעתי שאחרי שיעבירו את האחריות כבר יחליפו גם את האנשים המובילים.

נחמן שי: ואני הייתי בתפקיד ציבורי – לא הייתי מנכ"ל, הייתי יושב-ראש.

נחמן שי: ובאמת, זמן קצר אחר כך התחילו לדבר אתי על סיום תפקידי.

נחמן שי: שאלו אותי מתי אני מסיים את תפקידי וכדומה, אמרתי: אני מסיים את תפקידי בעוד שנתיים.

נחמן שי: לא, אתה לא מתכוון להישאר תקופה ארוכה כל כך.

נחמן שי: אמרתי: למה?

נחמן שי: אני נהנה מאוד מהתפקיד.

נחמן שי: זה עמדה חשובה וזאת שליחות ציבורית ואני חייב לעמוד בה.

נחמן שי: אמרו: כן, אנחנו יודעים את הדברים האלה.

נחמן שי: כל השיחות, אגב, התנהלו בבלפור, במקום שהיו בו חוקרי המשטרה הערב, באותו בית.

נחמן שי: שם ישב בנו של ראש הממשלה, שהיה לימים גם חבר כנסת, והוא ניהל אתי את השיחות האלה: כמה זמן אני מתכוון להיות, מה התוכניות שלי, מה המחשבות שלי וכן הלאה.

נחמן שי: מעולם לא דאגו לי כל כך לעתיד שלי.

נחמן שי: באמת זאת הייתה דאגה יפה.

איילת נחמיאס ורבין: כנה, כנה.

נחמן שי: דאגה כנה.

נחמן שי: בשלב מסוים הוצעה לי עבודה בארגון אמריקני גדול, וקיבלתי אותה, ואז אמרתי: אני רוצה ואני מוכן להמשיך בתפקידי כיושב-ראש רשות השידור ללא שכר.

נחמן שי: זה תפקיד ציבורי, ואחת הבעיות של רשות השידור לאורך כל הדרך הייתה החיכוכים בין המנכ"ל לבין היושב-ראש.

נחמן שי: אגב, ברוב הארגונים הבעיה הזאת קיימת.

נחמן שי: כשיש לך יושב-ראש שמגיע כל יום לעבודה, ובחדר הסמוך יושב המנכ"ל, אז המלחמות – ובחיינו הישראלים זה מקובל מאוד שרבים אחד עם השני, אז גם שם היו מריבות – ולצערי הרב גם היו מריבות ביני לבין המנכ"ל של הרשות, אורי פורת, זיכרונו לברכה.

איילת נחמיאס ורבין: אני מתקשה להאמין שרבת.

נחמן שי: מה?

איילת נחמיאס ורבין: אני מתקשה להאמין שרבו אתך.

נחמן שי: לא, לא.

נחמן שי: אני יודע לריב.

רויטל סויד: כולם זיכרונם לברכה.

נחמן שי: יש הרבה אנשים שנפרדתי מהם במהלך חיי.

נחמן שי: אורי נפרד מאתנו בגיל צעיר.

נחמן שי: אורי נפרד בגיל צעיר יחסית.

נחמן שי: ואז אמרתי: אני אשאר בתפקיד יושב-ראש.

נחמן שי: הארגון שקיבלתי את הצעת העבודה ממנו הסכים שאני אמשיך בתפקיד ציבורי.

נחמן שי: זה מקובל שאנשים – יש להם תפקיד שעליו הם מקבלים שכר, והם עושים את תפקידם – לחסוך לרשות השידור כמה מאות-אלפי שקלים.

נחמן שי: ואז יושב-ראש צעירי הליכוד גלעד ארדן – השם אומר לכם משהו?

נחמן שי: גלעד ארדן.

נחמן שי: יש פה מעגלי חיים שחוזרים לעצמם – הוא פנה לבג"ץ.

איילת נחמיאס ורבין: אבל יש חוק נגד זה שחברי כנסת ייגשו לבג"ץ.

נחמן שי: הוא עוד לא היה חבר כנסת, הוא היה יושב-ראש, והוא נורא רצה להתבלט.

נחמן שי: הוא פנה לבג"ץ, יחד עם אחרים, והמדינה הודיעה לי שהיא לא תגן עלי בבג"ץ.

נחמן שי: אז קיבלתי הודעה מראש הממשלה שהוא נותן לי 24 שעות או 48 שעות – –

איילת נחמיאס ורבין: לבחור.

נחמן שי: – – לסיים את תפקידי.

נחמן שי: המכתב הרשום הגיע לשלושה מקומות: למשרדי ברשות השידור, לביתי ולמכון הכושר שבו התאמנתי.

נחמן שי: כשיצאתי מהמים, מהבריכה, אמרו לי: כרגע היה פה שליח והשאיר לך מכתב.

איילת נחמיאס ורבין: זה לא נרטב?

נחמן שי: זה נרטב אחר כך, אבל באותו רגע היה כתוב שעלי להחליט אם אני מסיים את תפקידי או אם אני מוכן להשקיע את כל זמני.

נחמן שי: נוסח המכתב היה מעניין מאוד, כי הוא אמר לי: רשות השידור נמצאת עכשיו בעיצומה של רפורמה מקיפה – מדובר על 2001 – ומוכרחים יושב-ראש במשרה מלאה.

נחמן שי: ואם אתה לא מוכן להשקיע את כל זמנך, תצטרך לסיים את תפקידך.

איילת נחמיאס ורבין: נחמן, הממשלה שקיבלה החלטה השבוע בעניין יאיר שמיר לא שמעה על המכתב שאתה קיבלת.

נחמן שי: למה?

נחמן שי: שגם הוא לא מתכוון להשקיע את כל זמנו.

איילת נחמיאס ורבין: יאיר שמיר יכול להיות גם יושב-ראש נת"ע, גם יושב-ראש התעשייה האווירית וגם בעסקים פרטיים.

נחמן שי: גם הוא לא מתכוון.

נחמן שי: אז אני הסתכלתי על המכתבים, ראיתי שהמדינה לא מוכנה לתת לי את האמצעים המשפטיים כדי להתמודד בבג"ץ נגד גלעד ארדן וחבריו בליכוד.

נחמן שי: אמרתי תודה רבה, ומיד במקומי מונה פעיל ליכוד מוכר וידוע, והוא המשיך בתפקיד היושב-ראש.

נחמן שי: אחרי תקופה מסוימת – ויתר הסיפור הוא כמובן שההתגלגלות הזאת של רשות השידור נמשכה והלכה הרבה שנים קדימה.

דוד אמסלם: מי זה פעיל הליכוד?

דוד אמסלם: אני מבין שאתה היית פעיל נייטרלי.

נחמן שי: לא, אני לא הייתי חבר מפלגה.

דוד אמסלם: אצלכם זה עובד ככה: אצל הליכודניקים זה העסקנים, אצלכם זה הגאונים.

נחמן שי: לא, מי שנכנס לתפקיד לא יכחיש שהיה איש ליכוד, נקודה.

נחמן שי: מובהק.

דוד אמסלם: אתה הדגשת את זה.

נחמן שי: לא תמיד היו שם.

נחמן שי: אני – – –

דוד אמסלם: הרי לא הדגשת.

דוד אמסלם: מה השם שלו?

נחמן שי: אני מעולם לא הייתי איש פוליטי, עד – – –

דוד אמסלם: מה השם שלו?

נחמן שי: אברהם נתן.

איילת נחמיאס ורבין: עד שנכנסתי לפוליטיקה לא הייתי איש פוליטי.

נחמן שי: אני מעולם לא הייתי חבר מפלגה, עד שנכנסתי למפלגה בשם קדימה בכלל.

נחמן שי: זה היה הרבה הרבה שנים אחר כך.

נחמן שי: ולא הייתי פעיל אף פעם בחיים הפוליטיים.

נחמן שי: הייתי איש מקצוע.

נחמן שי: אבל זה היה בעיני דוגמה למה שרוצים לעשות ברשות השידור.

נחמן שי: אנחנו אומרים את זה בחיוך, אבל זה רחוק מלהיות מצחיק.

נחמן שי: הדוח של לנדס ביטל את האגרה.

נחמן שי: זו הייתה מתנה נחמדה להרבה בתי-אב בישראל.

נחמן שי: החזירו להם 500 שקל.

דוד אמסלם: למה לא הסכמת להישאר ברשות השידור במשרה מלאה, כמו שנהוג?

דוד אמסלם: למה, מפני שהציעו לך משכורת גבוהה יותר בחוץ?

נחמן שי: לא.

נחמן שי: אני אגיד לך.

נחמן שי: המריבות היו קשות מאוד, לא רק אצלי.

נחמן שי: גם אחרי וגם לפני, יושב-ראש ומנכ"ל ברשות השידור, זה היה ידוע שזו יריבות עצומה וסכסוכים יומיומיים.

נחמן שי: גם בגלגולים האחרונים.

נחמן שי: עוד פעם, לא נעים להזכיר שמות.

דוד אמסלם: אתה תיארת איזה מכתב שקיבלת, ישב אתך בבלפור הבן של ראש הממשלה – –

מרב מיכאלי: ולמה לא הסכמת להיות במשרה מלאה.

דוד אמסלם: – – אני שואל שאלה.

דוד אמסלם: אני מציע לך הצעה שהלוואי שהמפא"יניקים היו מציעים אותה לליכודניקים: או שתישארו בעבודה במשרה מלאה, או שתלכו.

נחמן שי: לא, דודי.

נחמן שי: רוח הדברים – – –

דוד אמסלם: אבל אתה – הציעו לך אחלה הצעה: תישאר, רק תעבוד.

דוד אמסלם: אמרת: לא, אני הולך.

נחמן שי: לא.

נחמן שי: קודם כול, תיארתי את רוח הדברים.

נחמן שי: רוח הדברים הייתה: עכשיו התיק הזה בידינו ואנחנו רוצים את האנשים שלנו.

נחמן שי: אלה היו רעיונות מפורטים.

דוד אמסלם: אבל עדיין הסכימו להשאיר אותך.

דוד אמסלם: זו הצורה שרק הליכודניקים עושים אותה, דרך אגב.

דוד אמסלם: המפא"יניקים מעולם לא השאירו איש ליכוד.

נחמן שי: לא היית, אולי, כשאמרתי שכל ממשלות ישראל בחשו בענייני רשות השידור.

נחמן שי: כולן.

נחמן שי: כשהייתה העבודה וכשהיה מפא"י, תמיד נכנסו למוסדות ותמיד ניסו להשפיע על השידורים ותמיד לא היו מרוצים ותמיד ניסו למנות את הכתבים שהם רוצים.

נחמן שי: תמיד, תמיד.

נחמן שי: ואני חושב שאני לא הייתי יחיד, היו עוד כאלה.

דוד אמסלם: דרך אגב, אז מה הטרוניה שלכם ששמעתי נגד ראש הממשלה בעניין הזה בתקופה האחרונה.

דוד אמסלם: הרי אם זה מסורת – – – אז מה הייתה הבעיה?

נחמן שי: אני אסביר לך: א.

נחמן שי: צריך להפסיק את זה; ב.

נחמן שי: הרי אחד מהחוליים – – –

דוד אמסלם: זאת אומרת, אתה מודה שאנחנו לא המצאנו את זה, לכאורה.

דוד אמסלם: לשיטתכם, אנחנו בעצם למדנו – – –

נחמן שי: ברור שלא.

נחמן שי: אבל זה לא עושה את זה נכון.

נחמן שי: עכשיו, כשרוצים לעשות סוף-סוף – –

מרב מיכאלי: זה ליגה אחרת, אתם ליגה משל עצמכם.

נחמן שי: – – גוף חדש ורוצים להבריא.

נחמן שי: הלוא מה בא גלעד ארדן – נעשה ערוץ, נעשה שידור ציבורי חדש.

נחמן שי: אז חלק מהעניין היה לנקות אותו מהפוליטיקה.

נחמן שי: זה חלק מהעניין.

נחמן שי: אם לעשות אותו דבר שהיה, אז בשביל מה אתה מבטל?

נחמן שי: זו הנקודה המרכזית.

נחמן שי: בשביל מה לזרוק 1,600 איש הביתה, ובסוף להביא במקומם אותו דבר?

נחמן שי: זו הבעיה.

נחמן שי: וכשראש הממשלה גילה שם שהוא הולך לקבל זה בערך אותו דבר, אז הוא אמר: בשביל מה לעשות את זה?

נחמן שי: ואתה יודע מה, הוא צודק במידה מרובה.

נחמן שי: בשביל מה לעשות את זה?

נחמן שי: אם זה הולך להיות אותו דבר, לפי תפיסתו, אז לא צריך לעשות את זה.

נחמן שי: אני חושב שזה יכול להיות שונה, ואנחנו נמצאים עכשיו באמת – – –

דוד אמסלם: אם אתה לא חושב שהוועדה קיבלה את ההחלטה שלה בזמנה, מפני שהיא בעצם הבינה שיש פה טעות ארגונית, זה לא הסיפור של פלוני אלמוני לכן צריך לבנות פלטפורמה חדשה, בעיקר כדי לעקר את התרבות הארגונית.

נחמן שי: אני חושב שהייתה הזדמנות.

נחמן שי: כשכבר החרב הייתה על הצוואר ועובדי רשות השידור הבינו, היה צריך להיכנס אתם.

מרב מיכאלי: הייתה.

נחמן שי: ומזכירה לי מרב שכבר חתמו – שאפשר היה – עכשיו הם כמובן מוכנים עוד יותר – להוריד בשכר, לוותר, לעשות גמישות וחתימה וכל הדברים שנדרשים ולהבריא את הארגון.

נחמן שי: ואני חושב שהגיעו לנקודת הזמן הזו, וזה היה בשל.

מרב מיכאלי: נכון.

נחמן שי: ועכשיו, בשידור החדש, אני מודה שאני כבר באמת לא מצליח להבין גם את ההיגיון של הממשלה לאן היא חותרת.

נחמן שי: האם היא רוצה שידור חדש?

נחמן שי: האם היא רוצה להחזיר את הישן?

נחמן שי: מה שאני הייתי מייעץ לעשות – אני עכשיו על תקן מקצועי, לא על תקן פוליטי.

נחמן שי: על תקן פוליטי אני רק יכול להצביע על המחדלים.

יהודה גליק: עכשיו הייעוץ הוא בהתנדבות?

נחמן שי: הייעוץ ללא תשלום.

נחמן שי: לדעתי אי-אפשר לבטל את מה שכבר עשו, אי-אפשר לסגור את התאגיד ולשלוח חלק מהאנשים הביתה.

נחמן שי: חלק חוזרים לרשות השידור, כי הם עובדי רשות השידור.

נחמן שי: חצי מהעובדים בערך.

נחמן שי: 51% מהעובדים החדשים של התאגיד יהיו עובדי רשות השידור.

נחמן שי: נדמה לי שיש 250 כאלה שעברו כבר או שעוברים.

נחמן שי: אני חושב שצריך לקחת את שני הארגונים האלה ולמזג אותם.

נחמן שי: אגב, שדדו אותם.

נחמן שי: בהזדמנות זאת שדדו אותם לגמרי.

נחמן שי: לקחו את הקרקע שלהם, שזה הדבר הכי יקר במדינת ישראל, את מתחם שרונה של הרדיו בתל-אביב – שם פגשתי את אשתי לפני הרבה שנים, את זה לא סיפרתי לכם בהרצאתי המפורטת – מכרו כבר, והולכים להקים שם בתים, כרגיל, גבוהים, ואת הטלוויזיה זורקים משם.

דוד אמסלם: אתה בעד בתים גבוהים או לא?

נחמן שי: מה?

דוד אמסלם: אתה בעד בתים גבוהים או לא?

נחמן שי: הכול שם בתים גבוהים עכשיו.

נחמן שי: כל המתחם.

נחמן שי: היום יש קסם מיוחד לבתים הנמוכים של שרונה.

דוד אמסלם: בוא נדבר כמה דקות מה זה גבוה.

נחמן שי: 40 קומות כאלה, זה גבוה.

נחמן שי: אני לא רוצה לראות בתים כאלה בירושלים – שלך ושלי.

נחמן שי: אני לא רוצה לראות.

נחמן שי: אבל שם – כל האזור נעשה.

נחמן שי: למה שילמו מיליארד שקל על האדמה הזאת?

נחמן שי: כי יבנו שם בתים גבוהים.

נחמן שי: יופי, בסדר, אין לי התנגדות.

נחמן שי: אבל אני חושב שאם יש מיליארד שקל ביד – גם פה הולכים למכור את השטח לא רחוק מאתנו ברוממה במאות מיליונים – קחו את זה ותשתמשו בזה כדי לשקם את הרשות ולבנות אותה מחדש, ולא לשדוד אותה מהנכסים שלה.

נחמן שי: אני קרוב לסיום.

נחמן שי: אני רוצה לומר ככה – אני רוצה להביע, קודם כול, הערכה גדולה לאנשי הרדיו והטלוויזיה שממשיכים בשידור כשהם לא יודעים מה יקרה מחר בבוקר.

נחמן שי: באמת מטלטלים אותם כבר שנתיים.

נחמן שי: מטלטלים מאות אנשים.

נחמן שי: אתה ישבת אתי בדיונים על עניין ירושלים – גם זו סוגיה בפני עצמה, עד שהצלחנו לקבע את זה בירושלים.

דוד אמסלם: – – – את חוות הדעת שלי לגבי ירושלים.

דוד אמסלם: זאת תפיסת עולם.

נחמן שי: יש לי דקה?

נחמן שי: אני לא יכול.

נחמן שי: הוא יפסיק אותי.

נחמן שי: אני מכיר אותו, היושב-ראש, הוא יפסיק אותי.

יחיאל חיליק בר: לא עכשיו.

יחיאל חיליק בר: עוד דקה ושבע שניות.

נחמן שי: אז קודם כול, אני רוצה להביע הערכה לעובדי הרשות – גם הרדיו וגם טלוויזיה שממשיכים עד הרגע האחרון בחוסר ידיעה, בדאגה גדולה להם עצמם ולמשפחות שלהם; אני רוצה גם להביע הערכה לאנשי התאגיד שהצליחו כבר להקים את המערכת, אבל עדיין הם דורכים במקום כי הם לא יכולים להפעיל אותה.

נחמן שי: אני רוצה לצפות שיהיה שכל בתאגיד לקחת גם 75% מעובדי רשות השידור – כמה שאפשר יותר – שעדיין יש שם – להתייחס אליהם, עם כל הכבוד, לא רק כאנשי מקצוע, אלא גם כאל בני-אדם שהשקיעו את מיטב חייהם ושנות עבודתם שם, ויחד להקים תאגיד ציבורי חדש.

נחמן שי: ישראל זקוקה לשידור ציבורי.

נחמן שי: אמרתי את זה בתחילת דברי.

נחמן שי: אני רוצה לסכם: שידור ציבורי שווה חופש ביטוי, שווה דמוקרטיה, ולכן צריך לקיים אותו.

נחמן שי: אני מחזיר לך שמונה שניות, אדוני היושב-ראש, תודה רבה לך.

יחיאל חיליק בר: אני מודה לך על רוחב הלב שלך, חבר הכנסת נחמן שי.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת מרב מיכאלי, עד 40 דקות לרשותך.

מרב מיכאלי: כל הכבוד, נחמן.

רויטל סויד: נחמן, מרתק.

יחיאל חיליק בר: נחמן, דיברת את כל ה-50.

מרב מיכאלי: כן, ברור.

יחיאל חיליק בר: אני מקווה לשרוד כמוך.

מרב מיכאלי: ואם היו לו עוד – – –

דוד אמסלם: ואין לו שריון בפריימריז.

יחיאל חיליק בר: דודי, נתנו לי 50, והבטחתי לשומרים בחוץ שאני לא מדבר יותר מ-48 דקות.

יובל שטייניץ: צריך לתת לו שריון בחמישייה.

נחמן שי: אני אף פעם לא נהניתי – – –

יהודה גליק: אדוני היושב-ראש, יש פה בעיה שזוהיר בהלול לא נמצא – – – זה בעייתי.

מרב מיכאלי: זוהיר עוד מעט יבוא.

מרב מיכאלי: תנוח דעתך.

יחיאל חיליק בר: – – – של סיעת המחנה הציוני.

מרב מיכאלי: תנוח דעתו של אדוני.

יהודה גליק: – – –

מרב מיכאלי: למה חצי שעה?

מרב מיכאלי: 40 יש לי?

מרב מיכאלי: לא 50?

מרב מיכאלי: אוקיי.

מרב מיכאלי: יש לי עד 50.

יחיאל חיליק בר: לא.

יחיאל חיליק בר: רשום פה 40, נכון?

מרב מיכאלי: מוזר מאוד.

איתן ברושי: בתור יושבת-ראש סיעה תן לה עוד כמה דקות.

יחיאל חיליק בר: אני נותן לך עשר מברושי.

יחיאל חיליק בר: אין בעיה.

יהודה גליק: מרב, זאת אפליה נגד נשים – – – זאת באמת אפליה.

מרב מיכאלי: אף-על-פי שנחמן נתן טקסט שהוא נורא נורא רלוונטי, גם מרתק, גם חשוב, אני רוצה קודם כול לפתוח ולהגיד שהחוק הזה, הסיבה שאנחנו טורחות וטורחים להשקיע כל כך הרבה זמן ומאמץ להתנגד לו, זה משום שהוא גם נועד לרמוס את השידור הציבורי – הוא רומס בפועל את השידור הציבורי – דבר שהממשלה הזאת עושה שוב ושוב כמו שנחמן תיאר ותיארו לפני חבר הכנסת איתן כבל; וקארין אלהרר עושה כבר הרבה זמן.

מרב מיכאלי: אבל גם על הדרך לירוק בפרצופו של בג"ץ, כי הרי הוגשה עתירה על-ידי חבר הכנסת איתן כבל נגד הממשלה, לא נגד הכנסת.

מרב מיכאלי: למה הממשלה לא מקיימת את החוק שעבר בכנסת ביוזמת הממשלה, שאמר שהתאגיד לשידור ציבורי צריך להתחיל לשדר ב-1 בינואר והוא לא מתחיל לשדר.

מרב מיכאלי: ובכן, כדי שתהיה לממשלה תשובה לבג"ץ היא מעבירה – דחוף דחוף, מעכשיו לעכשיו, בהליך מזורז ובלתי סביר – דחייה של התאריך, ככה שהכול גרוע בחוק בן השורה וחצי הזה.

מרב מיכאלי: אבל לי יש תיאוריה, חברות וחברים, היום כשעברתי על קורותיו של הערוץ הראשון ועל קורותיה של רשות השידור שנחמן פה פירט וסקר בהרחבה, פתאום הבנתי שאני חושבת שאני מבינה איפה נעוצה הטינה העמוקה של ראש הממשלה בנימין נתניהו לרשות השידור ולערוץ הראשון שהביאה את כולנו למקום הזה.

מרב מיכאלי: אני רוצה לקחת את כולנו לקדנציה הראשונה של בנימין נתניהו כראש ממשלה – לממשלתו הראשונה של נתניהו – –

יהודה גליק: כולנו לא היו אז.

מרב מיכאלי: לא.

מרב מיכאלי: כל אחת ואחד מאתנו היה איפה שהיה.

יהודה גליק: כולנו לא היו.

יהודה גליק: אמרת "כולנו".

מרב מיכאלי: בסדר גמור.

מרב מיכאלי: אז אני רוצה לקחת אותנו אל הימים ההם, ולהזכיר לנו שאחת הרפורמות המרכזיות של נתניהו אז באותם ימים הייתה שהוא העביר את ישיבות הממשלה לימי שישי.

מרב מיכאלי: הזכרת את הדבר הזה, חבר הכנסת אמסלם?

דוד אמסלם: אני זוכר את הריח של הבורקסים.

מרב מיכאלי: בינואר 1997 ביום שישי מתכנסת ישיבת הממשלה, ולקראת סופה בסעיף "שונות" הציג שר המשפטים צחי הנגבי מינוי של יועץ משפטי חדש לממשלה.

מרב מיכאלי: זה עוד לפני ועדת שמגר, עוד לפני הנהלים החדשים העכשוויים שיש למינוי יועץ משפטי לממשלה.

מרב מיכאלי: ככה זה היה קורה.

מרב מיכאלי: פשוט שר המשפטים היה ממליץ על מועמד; הוא היה מביא אותו לממשלה, והממשלה הייתה מצביעה.

מרב מיכאלי: ובכן, שר המשפטים בינואר 1997 צחי הנגבי, הציג את מועמדו ליועץ המשפטי לממשלה – עורך-דין אנונימי בשם רוני בר-און.

מרב מיכאלי: רוני בר-און היה, כאמור, עורך-דין ירושלמי אנונימי, בין השאר חבר ליכוד.

מרב מיכאלי: אני לא אגיד "עסקן", אני רק אגיד "חבר ליכוד" – –

דוד אמסלם: דרך אגב, "עסקן" הייתה פעם מילה יפה לתאר איש ציבור.

יחיאל חיליק בר: אני רק מודיע, מרב, שעדכנו לך ל-59 דקות.

יחיאל חיליק בר: הוספתי לך עשר.

מרב מיכאלי: ובכן, רוני בר-און, איש פעיל בליכוד – כאמור, מוזר; בחירה מוזרה של שר המשפטים.

מרב מיכאלי: בעיקרון יועץ משפטי לממשלה אמור להיות אדם ברמתו המשפטית של שופט בית-המשפט העליון; אדם ששמו הולך לפניו, שהמשקל הסגולי המקצועי שלו הוא כזה שיאפשר לו להיות ראש כל התביעה במדינת ישראל וראש המערכת המשפטית.

מרב מיכאלי: ובכן לא.

מרב מיכאלי: רוני בר-און – איש שאגב אני מחבבת עד מאוד ומעריכה – –

דוד אמסלם: היום את מחבבת אותו.

מרב מיכאלי: – – אבל, איך להגיד, אז, ב-1997, להביא אותו כמועמד ליועץ משפטי לממשלה היה דבר בלתי סביר בעליל.

דוד אמסלם: בעיני מי?

מרב מיכאלי: ובכן, השרים בממשלה – – –

דוד אמסלם: בעיני מי?

מרב מיכאלי: השרים.

מרב מיכאלי: השרים בממשלת נתניהו ב-1997 אמרו בישיבה – –

דוד אמסלם: מי אמר?

מרב מיכאלי: אדוני היושב-ראש, אתה יכול לעשות שקט בצד הזה?

יחיאל חיליק בר: כן.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת מקלב, מקלב, מקלב – מישהו יכול להעיר אותו שם?

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת מקלב, אתה מפריע מאוד.

אורי מקלב: עד כדי כך?

יחיאל חיליק בר: כן.

יחיאל חיליק בר: אמרה הדוברת, אז אני מאמין לה.

יחיאל חיליק בר: גם שומעים מפה.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת כהן, אתם יכולים לצאת לפרסה לדבר בכיף.

יחיאל חיליק בר: יש כורסאות.

מרב מיכאלי: ובכן השרים בממשלת נתניהו בזמן אמת בינואר 1997 אמרו בעצמם:

מרב מיכאלי: אי-אפשר למנות ככה יועץ משפטי לממשלה שהוא פעיל ליכוד ושאיש איננו יודע מיהו ברמה המקצועית.

מרב מיכאלי: זה לא עובד ככה.

מרב מיכאלי: זה לא בסדר.

מרב מיכאלי: זה ימים אחרים – אנחנו מדברות על לפני 20 שנה.

מרב מיכאלי: אלה ימים אחרים.

מרב מיכאלי: היו סטנדרטים ציבוריים אחרים.

מרב מיכאלי: הייתה בושה.

מרב מיכאלי: דברים לא נעשו כמו היום ככה.

מרב מיכאלי: אני מספרת.

דוד אמסלם: מי בליכוד התנגד?

דוד אמסלם: איזה שר?

דוד אמסלם: תגידי לי.

מרב מיכאלי: אני אבקש ממקורותי, שאני רוצה לקוות שעוד לא הלכו לישון וצופות וצופים בי, שיחפשו לי את הפרטים האלה.

דוד אמסלם: אז אולי חלק מהם – זה היה בגלל פוליטיקה פנימית בתוך הליכוד?

מרב מיכאלי: יכול להיות.

מרב מיכאלי: אמר שר המשפטים צחי הנגבי: אל תדאגו, אני דיברתי עם אנשים רציניים, דיברתי על זה אפילו עם אהרון ברק; ונתן שר המשפטים צחי הנגבי את התחושה שאהרון ברק בירך על המינוי – דבר שלא היה נכון.

מרב מיכאלי: התברר לימים שהיה מדובר בסוג של הטעיה, כי בפועל ברק אמר: ממש לא ולא, לא היה ממנה את רוני בר-און בשעתו ליועץ משפטי לממשלה.

מרב מיכאלי: אגב, התברר בדיעבד שצחי הנגבי התמחה כעורך-דין במשרדו של רוני בר-און.

מרב מיכאלי: ובכן, לאחר הדין-ודברים המסוים שהיה בעניין, הממשלה בכל זאת אישרה את המינוי שהובא בפניה: יועץ משפטי חדש לממשלה, רוני בר-און – שנועד, אגב, להחליף את היועץ המשפטי מיכאל בן יאיר, אם אתם זוכרות וזוכרים אותו, יועץ משפטי מתקופת יצחק רבין.

מרב מיכאלי: אגב, היחיד שנמנע בהצבעה היה דן מרידור.

דוד אמסלם: לא היה גליק גדול, לא היה כוכב גדול.

מרב מיכאלי: לא היה כוכב גדול, דן מרידור, לשיטת אדוני.

דוד אמסלם: לא, היועץ המשפטי הקודם.

מרב מיכאלי: אה, מיכאל בן יאיר לא היה כוכב גדול.

מרב מיכאלי: חשבתי שאתה אומר על דן מרידור שהוא לא היה כוכב גדול.

דוד אמסלם: אמרתי שדן מרידור זה סיפור פנים-ליכודי.

מרב מיכאלי: סיפור פנים-ליכודי, דן מרידור.

דוד אמסלם: התנגד לא בגלל העניין אלא בגלל סיפור אחר לגמרי.

מרב מיכאלי: כל זה היה כאמור בישיבת הממשלה ביום שישי, וממש למחרת, במוצאי שבת, אופיר פינס, אז חבר כנסת באופוזיציה, עתר לבית-המשפט העליון, לבג"ץ, נגד המינוי וביקש צו ביניים.

דוד אמסלם: באיזה טענה?

מרב מיכאלי: לא ידעתי לאתר את זה היום.

דוד אמסלם: אגב, עד היום אתם פונים לבג"ץ על כל דבר בלי קשר.

מרב מיכאלי: לא בלי קשר, עם קשר.

דוד אמסלם: הרי אם זה בסמכות – באיזו טענה?

מרב מיכאלי: השופטים הורו למדינה להגיב עד יום ראשון בבוקר, ובפרקליטות התחיל רחש-בחש, והתחילה תחושה שמשהו לא בסדר קורה.

מרב מיכאלי: ביום ראשון, למחרת אותם מוצאי שבת, רוני בר-און, היועץ המשפטי שזה עתה מונה, לא הגיע למשרד המשפטים לעבודה, וביום שני, חברות וחברים, הודיע על התפטרותו.

מרב מיכאלי: אגב, זה דבר מדהים שקרה – הממשלה מעולם לא ענתה לבית-המשפט העליון, לא ענתה לבג"ץ, משום שהעתירה התייתרה, כי רוני בר-און התפטר מתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, ולכן, אין פה אפילו הלכה.

מרב מיכאלי: העתירה נמחקה, ובזה זה נגמר, כי היה הדבר הציבורי הזה, שהתברר שממש יש משהו לא בסדר וזה לא יכול להסתייע.

מרב מיכאלי: שבועיים אחר כך, חברות וחברים – הימים, כמו שאמרנו, שנת 1997 – ערוץ 2, שהזכיר כאן נחמן שי, התחיל לשדר בשלהי 1993, ולקח לו קצת זמן, אבל אז הוא תפס תאוצה מדהימה.

מרב מיכאלי: הוא היה הצלחה מסחררת, היה לו רייטינג אדיר, והערוץ הראשון באותם ימים ממש התרסק.

מרב מיכאלי: היו לו ימים קשים מאוד מאוד.

מרב מיכאלי: הייתה תחושה שכל הטלנטים וכל הטלנטיות – כולם נמצאים בערוץ 2.

מרב מיכאלי: אם אתם זוכרות וזוכרים את הקמפיין של ערוץ 2 שהיה: איפה כולם?

מרב מיכאלי: כולם ב-2, ואכן הייתה תקופה שכולם היו ב-2, והערוץ הראשון באמת היה בתקופה קשה מאוד.

מרב מיכאלי: ובכל זאת, במהדורת "מבט", שבועיים אחרי האירוע הזה, באייטם מס' 4 ב"מבט", שסבל באותם ימים מאחוזי צפייה לא בשמים, הודיע חיים יבין שיש להם סיפור בלעדי של איילה חסון, הכתבת איילה חסון – כתבת מדינית, למיטב זכרוני – והיא מביאה סיפור – – –

קריאה: – – –

מרב מיכאלי: כן, כל הכבוד לגמרי, איילה חסון עיתונאית באמת ראויה ביותר.

מרב מיכאלי: יושבת איילה חסון באולפן, במה שבעגה המקצועית מכונה sit up, זאת אומרת זאת לא כתבה, אין לה אינסרטים, אין מרואיינים, היא פשוט יושבת ומדווחת דיווח.

מרב מיכאלי: מספרת סיפור.

מרב מיכאלי: וזה הסיפור שמספרת איילה חסון – אני רוצה להזכיר שבאותם ימים ש"ס מונה 17 מנדטים, חברות וחברי הכנסת, אריה דרעי, ראש המפלגה, הוא בהליך משפטי ולכן איננו שר – והנה דיווחה של איילה חסון מילה במילה: "מי שרקם ותבע את מינויו של רוני בר-און ליועץ משפטי איננו שר המשפטים צחי הנגבי.

מרב מיכאלי: הנגבי קיבל עליו תיק, כולל ביקורות נוקבות מתוך נאמנות פוליטית מוחלטת – נשמע מוכר?

מרב מיכאלי: – וזוהי השתלשלות העניינים, כפי שהיא הגיעה לידינו: לפני חודשים ספורים, בזמן שמיכאל בן יאיר עדיין משמש יועץ משפטי לממשלה, נפגש איש העסקים דוד אפל עם חברו אריה דרעי.

מרב מיכאלי: 'יש לי בשבילך יועץ משפטי מושלם', אמר אפל לדרעי.

מרב מיכאלי: 'מדובר בעורך-הדין רוני בר-און, והוא בעל סגולות מופלאות מבחינתנו: 1.

מרב מיכאלי: הוא יהיה שלנו; 2.

מרב מיכאלי: הוא עסקן ליכוד; ו-3.

מרב מיכאלי: הוא היה מאמנו של צחי הנגבי.

מרב מיכאלי: שתי הסגולות האחרונות מסירות כל חשד של מעורבות מצדנו במינוי' – דבריו של אפל לדרעי.

מרב מיכאלי: ככה סיכמו לעצמם דרעי ואפל.

מרב מיכאלי: דרעי הכניס את אהוד אולמרט לסוד העניין ועודד אותו לראות בבר-און מינוי מושלם.

מרב מיכאלי: עוד נפגש דרעי עם בר-און, וזה מאושר מהמינוי המכובד שייפול בחלקו, הבטיח לדרעי עסקת טיעון שאין עמה קלון, כדי שדרעי יוכל להמשיך בקריירה הפוליטית שלו.

מרב מיכאלי: לפני שניים מנאמניו טען דרעי שהוא הקליט את בר-און מבטיח את ההבטחות האלה.

מרב מיכאלי: צחי הנגבי, מיותר לציין, לא היה בסוד העניינים.

מרב מיכאלי: במקביל, המתינו בקוצר רוח בממשלה להתפטרותו של בן יאיר, וכשזו הגיעה, התחיל הטיפול המואץ בעניינו של בר-און.

מרב מיכאלי: דרעי בא לראש הממשלה בנימין נתניהו ואל מנכ"לו איווט ליברמן ומודיע להם: אם בר-און לא ימונה, ש"ס תפרוש מהממשלה.

מרב מיכאלי: ראש הממשלה ומנכ"לו מודיעים לשר המשפטים שרוני בר-און הוא המועמד לתפקיד הנכסף.

מרב מיכאלי: בתוך כך מגיעים אל ראש הממשלה שלושה ממקורביו" – שימו לב מי הם – "עורכי-הדין מולכו, שמרון ואבי-יצחק.

מרב מיכאלי: כל אחד מהם בנפרד מזהיר את נתניהו ממינויו של בר-און.

מרב מיכאלי: הם מתריעים בפניו, שמינוי כזה יחזור אליו כמו בומרנג.

מרב מיכאלי: אתה, הם אומרים לו, שהסתייגת משחיתות, לא יכול לתת יד למינוי שכזה – הם אומרים לו.

מרב מיכאלי: נתניהו משתכנע ומסיר את מועמדותו של בר-און.

מרב מיכאלי: יום שני, 6 בינואר השעה 08:00, בבוקר.

מרב מיכאלי: אל ביתו של ראש הממשלה בבית-הכרם מגיעים איווט ליברמן, צחי הנגבי ועורך-הדין אבי-יצחק.

מרב מיכאלי: ברגעים האלה דן אבי-יצחק הוא המועמד להיות היועץ המשפטי לממשלה.

מרב מיכאלי: כל הנוכחים בחדר יודעים שדרעי מתנגד למינויו של אבי-יצחק, לא משום שאינו מעריך אותו, אלא משום שזה, כסנגורו לשעבר, לא יוכל לתת הכשר לעסקת טיעון בעבור דרעי.

מרב מיכאלי: נתניהו עוזב את הפגישה וממהר לכור בדימונה.

מרב מיכאלי: הנגבי וליברמן שולחים את אבי-יצחק לשכנע את דרעי להסיר את התנגדותו למינוי.

מרב מיכאלי: אבי-יצחק מסרב.

מרב מיכאלי: הימים הם ימי טרום הסכם חברון, וש"ס מודיעה על התנגדותה להסכם.

מרב מיכאלי: ליברמן רץ לרצות את דרעי ומבטיח לו שבר-און ימונה בכל זאת.

מרב מיכאלי: ש"ס מסירה את התנגדותה מהסכם חברון.

מרב מיכאלי: זו העסקה, יועץ תמורת הסכם.

מרב מיכאלי: בסופו של דבר, קמה המהומה, ולא בלתי צפויה אפשר לומר.

מרב מיכאלי: בר-און, למי ששכח, התפטר.

מרב מיכאלי: " זה היה הדיווח של איילה חסון במבט לחדשות בערוץ הראשון של רשות השידור, עם כל הלחצים הפוליטיים שהיא כבר הייתה נתונה בהם אז זמן לא קצר.

מרב מיכאלי: בעקבות הדיווח של איילה חסון נפתחה חקירה פלילית – חקירה, חברות וחברים, לא בדיקה, חקירה פלילית – שהחליטה עליה ממלאת-מקום היועץ המשפטי לממשלה, פרקליטת המדינה עדנה ארבל.

מרב מיכאלי: כשמונה היועץ המשפטי אליקים רובינשטיין, אחרי תקופה מסוימת הוא סגר את התיק נגד כל המעורבים בסיפור הזה, ועשה מין דוח ציבורי שכזה, ובזאת נסגרה פרשת בר-און–חברון.

מרב מיכאלי: אם תשאלו אותי, בהיכרותי את האופן שבו פועל ראש הממשלה בנימין נתניהו, שם נזרע זרע הפורענות שגרם לו להבין ששידור ציבורי לא טוב לו.

מרב מיכאלי: לא טוב לו.

מרב מיכאלי: עכשיו צריך להגיד, שכמו שאמר חברי נחמן שי, באמת לאורך השנים מאז – ויכול להיות שעוד לפני כן – רשות השידור באמת עברה תלאות שאין לתאר.

מרב מיכאלי: האמת שהיה קשה מאוד מאוד מאוד לדבר עם הציבור על רשות השידור, כי בכלל את מי עניינה רשות השידור, ברגע שהיה ערוץ 2 ואחר כך ערוץ 10?

מרב מיכאלי: מי בכלל צופה בערוץ הראשון, המוכה והמוזנח הזה?

מרב מיכאלי: ובכן, חברות וחברים, בואו נשים לב לזה.

מרב מיכאלי: שנים ארוכות שממשלות ישראל הקפידו למנות לניהול רשות השידור, כמו שאמר נחמן שי, אנשים פוליטיים.

מרב מיכאלי: אני חושבת שזה באמת התחיל ביתר שאת עם טומי לפיד, שבאמת, ההתמחות שלהם הייתה קרבתם לשלטון, ולא בהכרח ניהול מקצועי, איך לומר.

מרב מיכאלי: עוד דבר שעשו ממשלות ישראל בשנים האלה, זה את הנוהג של למנות מנכ"ל ויו"ר צהובים זה לזה, ככה שאפשר היה – בוודאות לא היה אפשר לנהל שום דבר, כי כל מה שרצה היו"ר, המנכ"ל לא הסכים ולהפך; כל הזמן דברים נפלו ככה בין הכיסאות.

מרב מיכאלי: ככה התדרדר מצבה של רשות השידור לשפל נוראי של פיגור טכנולוגי; ארכאיות גם בתכנים וגם באופן שהדברים נראים; הצטברות אדירה של עובדות ועובדים מתוסכלים, מובטלים בפועל; כמו שדובר כאן – טכנאים ואחרים בהסכמי שכר מופרזים, ואגב, הרבה פעמים שעות נוספות וכל מיני תוספות שנועדו בעצם לפצות על שכר בסיסי עלוב למדי.

מרב מיכאלי: היה חוסר סולידריות – – –

זוהיר בהלול: בעיקר של העיתונאים.

מרב מיכאלי: בעיקר של העיתונאים אתה אומר?

מרב מיכאלי: בעיקר של העיתונאים.

מרב מיכאלי: היה חוסר סולידריות נורא בין העיתונאים לטכנאים – ממש אבל, ממש; חוסר סולידריות ומאבקים פנימיים שרק הזיקו גם הם, והתוצאות כאמור בהתאם.

מרב מיכאלי: אני רוצה להגיד לכם ולכן, שהייתה לי זכות בקריירה התקשורתית ארוכת השנים שלי, לעבוד פעמיים ברשות השידור, בשתי תקופות שונות.

מרב מיכאלי: אחת, בסוף שנות השמונים, ארבע שנים וחצי הייתי הקריינית של הספורט.

נחמן שי: את זוכרת את אות הפתיחה?

מרב מיכאלי: סליחה?

מרב מיכאלי: את אות הפתיחה?

מרב מיכאלי: לא.

מרב מיכאלי: אתה יכול לשיר לו אותו נחמן?

נחמן שי: לא.

מרב מיכאלי: חבל.

יחיאל חיליק בר: נחמן, תשיר, אני אוסיף לה דקה אם תשיר.

זוהיר בהלול: מרב, רק שיבינו שמי שעסק בספורט נועד לגדולות.

מרב מיכאלי: מי כמוך יעלה ויוכיח את זה בקרוב, זוהיר.

מרב מיכאלי: אגב, זה מקום ראוי לספר איך התקבלתי להיות הקריינית של הספורט.

מרב מיכאלי: קודם כול, אם יש צופות וצופים צעירים בינינו, אז הבה נזכיר את "מבט לחדשות", שהיה באולפן על מה שקוראים היום מסך כחול.

מרב מיכאלי: זאת אומרת, את יושבת בעצם ומאחורייך מסך – היום עושים את זה על ירוק, אבל אז זה היה כחול – ומקרינים מאחור כל מיני תמונות, וזה כזה חותך אותך בצורה לא לגמרי טובה, ואם חלילה בשיער יש פריזים או משהו, אז זה גם עושה תקלות במסך.

מרב מיכאלי: מצחיק מאוד.

מרב מיכאלי: אגב, אסור לבוא עם בגדים כחולים, חלילה, כי אז זה צובע גם אותם.

מרב מיכאלי: בכל אופן, היה יושב כל ערב חיים יבין, מר טלוויזיה, מגיש "מבט".

מרב מיכאלי: לידו הייתה הבחורה, הקישוט התורנית, התחלקו בתפקיד הזה – – –

נחמן שי: יש ביוטיוב.

מרב מיכאלי: ביוטיוב – אבל אסור בכנסת עזרים טקטיים.

מרב מיכאלי: היה יושב חיים יבין, ולידו בתפקיד הקישוט או דליה מזור, או שרי רז – שהן היו נפלאות, אגב, בתפקיד.

מרב מיכאלי: אחר כך, בימי חמישי ובשבת – –

איילת נחמיאס ורבין: וגם היו מתולתלות.

מרב מיכאלי: שרי רז הייתה מתולתלת.

איילת נחמיאס ורבין: נכון, אבל בלי להתבייש.

מרב מיכאלי: זה, כן.

מרב מיכאלי: תכף נדבר על המתולתלת האולטימטיבית שהייתה בטלוויזיה.

מרב מיכאלי: שנייה, אני מגיעה לזה – –

איילת נחמיאס ורבין: בבקשה.

איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה.

מרב מיכאלי: – – בחמישי ובשבת, אחרי מבט לחדשות, היה "מבט ספורט" – אותו אולפן, אותו שולחן, אותו מסך כחול, רק היו מקרינים עליו תמונות אחרות.

מרב מיכאלי: במקום חיים יבין, יורם ארבל, מר ספורט, ולצדו הקישוט, כמה שנים טובות – המתולתלת, הנסיכה, המהממת, הקריינית המושלמת בעלת הקול, לדעתי, הטוב בישראל, אורלי יניב.

קריאה: איי, באמת.

קריאה: משהו.

מרב מיכאלי: בלונדינית, עיניים כחולות – באמת מהממת הורסת.

מרב מיכאלי: היא הייתה הקריינית שלצדו של יורם ארבל.

מרב מיכאלי: יום בהיר אחד, אורלי יניב – נחמן, אל תלך.

מרב מיכאלי: זוהיר היה ברדיו, זוהיר היה ברדיו, תנוח דעתו של אדוני.

מרב מיכאלי: יום אחד הכריזה אורלי יניב שהיא עוזבת; מאסה בטלוויזיה והחליטה לנטוש אותה.

מרב מיכאלי: הבנים – והיו רק בנים, חוץ מאורלי יניב, במחלקת הספורט של הטלוויזיה הישראלית – היו שבורים, שבורים, הרוסים, שבורי לב, ממוטטים לחלוטין.

מרב מיכאלי: לקח להם שנה להתאושש מעזיבתה של אורלי יניב – ובצדק, היא באמת הייתה נסיכה בטלוויזיה.

מרב מיכאלי: אז ממש כמו הנסיך של סינדרלה בשעתו, הם התחילו לחפש אחרי המחליפה לאורלי יניב.

מרב מיכאלי: עכשיו, אני, כאמור, הייתי קריינית בגלי צה"ל, השתחררתי מהצבא, ושלושה חודשים קודם לכן התמודדתי על תפקיד המגישה לתוכנית "עד פופ" – זוכרות וזוכרים את המגזין "עד פופ"?

מרב מיכאלי: ובכן, באיזה שלב החליפו את המגישים של "עד פופ", בחרו באברי גלעד, וחיפשו את המגישה שלצדו.

מרב מיכאלי: זה מין פורמט כזה, כבר הבנתם, נכון, יש מגיש, איש מקצוע, איש רציני, גבר, ומחפשות את הקישוט, את הבחורה שלצדו.

מרב מיכאלי: אז באנו המון בחורות ונבחנו לאירוע, ואני לא התקבלתי.

מרב מיכאלי: התקבלה חברתי המנוחה המהממת מיכל ניב, ואני לא.

מרב מיכאלי: שיברון לב, אני אומרת לכם חד-משמעית, שיברון לב טוטלי.

מרב מיכאלי: לא חלף חודש, ואני מוצאת על הקליפס שלי – אתה זוכר, נחמן, את הקליפס במחלקת הקרייניות והקריינים של גלי צה"ל?

מרב מיכאלי: היו לנו קליפסים שהיו משאירים לנו עליהם הודעות, ושם היה בכתב ידו של מנהל המחלקה, מפקד גלי צה"ל נחמן שי – לא, בכתב ידך, סליחה, נחמן: מנהל מחלקת הספורט של הטלוויזיה הישראלית יואש אלרואי מבקש להזמין אותך לאודישן.

מרב מיכאלי: אתה כתבת – לא רק לי, לכל הקרייניות, לא היה אישי.

מרב מיכאלי: וזה למה?

מרב מיכאלי: כי הבנים בספורט – יואש אלרואי, מנהל מחלקת הספורט של הטלוויזיה הישראלית, כמו הנסיך של סינדרלה, עשה נשף גדול והזמין את כל הבנות בשביל לבחור את זאת שתיבחר להחליף את אורלי יניב.

מרב מיכאלי: אז באתי למשרדי הערוץ הראשון, הטלוויזיה הישראלית, בקריה בתל-אביב.

מרב מיכאלי: היינו שם אולי 50 בנות – ואני אומרת בנות, אף שהיו שם נשים מבוגרות.

מרב מיכאלי: אני הייתי צעירה מאוד, כולה בת 21 וחצי, או מה, 21, אבל היו המון נשים – פנינה רוזנבלום הייתה, למשל.

מרב מיכאלי: אני זוכרת את זה.

איילת נחמיאס ורבין: היא טובה בכדורגל.

מרב מיכאלי: היא מצוינת באופן כללי.

מרב מיכאלי: פנינה רוזנבלום היא אישה נהדרת, מצליחה, שבאמת, עשתה דברים מרחיקי לכת בחייה, והיא – יש לי כבוד גדול אליה.

מרב מיכאלי: פשוט היינו המונים שם.

מרב מיכאלי: יורם ארבל לא היה, היה אורי לוי.

מרב מיכאלי: הכניסו אותנו זו אחר זו.

מרב מיכאלי: עכשיו, אני באתי שלושה חודשים קודם לאודישן ל"עד פופ".

מרב מיכאלי: באתי בחיל ורעדה, כי באמת, נורא רציתי את זה.

מרב מיכאלי: חודש אחרי שלא התקבלתי, אמרתי לעצמי: לפני חודש לא התקבלתי לטלוויזיה, ברור שאני לא אתקבל לטלוויזיה, אבל בסדר, מה יכול להיות?

מרב מיכאלי: נבוא.

מרב מיכאלי: ככה באתי, sure enough כמובן – ככה גם התקבלתי.

מרב מיכאלי: נתקבלנו שתיים – –

דוד אמסלם: כשאת אומרת ככה, למה את מתכוונת?

מרב מיכאלי: ככה שכאילו את לא משקיעה, את לא משתדלת – את אומרת: מה יש לך להפסיד – את באה.

דוד אמסלם: ככה בכיף.

מרב מיכאלי: אז באנו, התקבלנו אני ואורית כסיף.

מרב מיכאלי: אורית כסיף, בהחלט.

מרב מיכאלי: אורית כסיף, אם את צופה, היי.

מרב מיכאלי: אני מקווה שאת בטוב.

איילת נחמיאס ורבין: היא לא הייתה מתולתלת, לעומת זאת, היו לה שפיצים בשיער.

מרב מיכאלי: היא לא הייתה מתולתלת, נכון, היו לה שפיצים בשיער, ולי היה קארה.

איילת נחמיאס ורבין: זה היה לך יפה מאוד, אגב.

מרב מיכאלי: וכך עשינו שבוע-שבוע, כמו טבחיות בצבא.

מרב מיכאלי: שבוע-שבוע; שבוע אורית כסיף – שבוע אני.

מרב מיכאלי: כך שרדתי בתפקיד הקריינית של הספורט, שלא הרשו לי בדרך כלל אפילו לא לתקן את התחביר, ודיברנו אז ברי"ש.

מרב מיכאלי: אני לא יודעת אם אתם זוכרות וזוכרים את זה, אבל קריינים דיברו אז ברי"ש.

מרב מיכאלי: כשדיברתי עם רבקה מיכאלי, גם היא הזכירה את האופן שבו דיברו אז ברי"ש.

מרב מיכאלי: כך קראנו טקסטים ארבע שנים וחצי, שתי אולימפיאדות הגשתי ככה, שתי אולימפיאדות – את אולימפיאדת סיאול ב-1988, עם השיר הנפלא, אתה זוכר אותו?

מרב מיכאלי: שיר hand in hand we stand – שיר יוצא מן הכלל.

איילת נחמיאס ורבין: נכון.

מרב מיכאלי: בהחלט כן.

איילת נחמיאס ורבין: אבל דודי, היה דומה לך, דודי – איזה דובי נהדר היה לסיאול.

איילת נחמיאס ורבין: לא, אתה לא מבין, ממש, זה היה פשוט סמל נפלא.

מרב מיכאלי: אז זאת תקופה ראשונה שעבדתי בערוץ הראשון.

מרב מיכאלי: התקופה השנייה הייתה ב-1996–1996.

מרב מיכאלי: אז, כאמור, הערוץ הראשון היה במשבר גדול מאוד אחרי ההצלחה הפנומנלית של ערוץ 2, וניסה להקים את עצמו, ואז הזמינו אותי.

מרב מיכאלי: היה באמת רגע מדהים שבו מוטי קירשנבאום המנוח, האהוב, המהמם, הגאון והמדהים, היה יושב-ראש רשות השידור.

מרב מיכאלי: מנהל החדשות היה דודו גלבוע ומנהלת התוכניות הייתה המחוננת דליה גוטמן – האישה שעשתה באמת, יצרה כל כך הרבה יצירה מדהימה ברשות השידור ובטלוויזיה הישראלית.

מרב מיכאלי: הם הזמינו אותי לבוא ולעשות תוכנית יומית – בעצם, התוכנית היומית הראשונה בטלוויזיה הישראלית, ששודרה מדי ערב בשעה 19:30, ונקראה "כל ערב", בשידור חי, ועשתה את האקטואליה הרכה שהקדימה את החדשות.

מרב מיכאלי: ככה, אגב, לא נתנו לנו לשדר אחרי רצח רבין.

מרב מיכאלי: שידרו פחות או יותר רק חדשות ותוכניות עצב, ואנחנו פשוט היינו באות – היינו בעיקר נשים, כמובן, במערכת, ולכן היינו באות – מדי בוקר למערכת של רשות השידור של הטלוויזיה הישראלית, למבנים הטרומיים האלה שם בקריה בתל-אביב, ופשוט יושבות ובוכות והולכות הביתה.

מרב מיכאלי: זה פחות או יותר מה שעשינו עד שהרשו לנו לחזור לשדר.

מרב מיכאלי: בתקופה הזאת רשות השידור באמת כבר הייתה – המשבר כבר התחיל לתת את אותותיו, ועדיין, אני אומרת לכם, אפשר היה לעשות ברשות השידור דברים מדהימים, כי היו שם ועודם שם – אגב, יש שם עדיין, מר אמסלם, אותם אנשים שאם הייתם מוציאים לפועל ומקיימים את הרפורמה שממשלת נתניהו הקודמת חתמה עם האנשים האלה, הסכם שהם חתמו עליו – והיה מדובר בזה שבאמת חצי מהם כמעט ילכו הביתה.

מרב מיכאלי: אפשר וצריך היה לקחת את כל הכישרון, הניסיון, הידע, האחריות הממלכתית, המחויבות המקצועית העיתונאית שיש ברשות השידור עד עצם היום הזה, אפשר וצריך היה לקחת את זה ולהפוך את זה לשידור הציבורי שמגיע למדינת ישראל; שידור ציבורי עם כל הדברים האלה – עם הידע, עם הניסיון, עם הכישרון, עם המוטיבציה, עם המחויבות, עם האתיקה העיתונאית הראויה באמת באמת שהייתה ברשות השידור.

מרב מיכאלי: הייתה שם תחושת אחריות עמוקה.

מרב מיכאלי: הדברים שנחמן תיאר פה, המאבקים של העובדות והעובדים נגד לחצים פוליטיים שהיו מופעלים עליהם, הם באמת תוצאה של אתיקה עיתונאית ממדרגה ראשונה.

מרב מיכאלי: אבל מה שקרה לאורך השנים – זה כמו שהתחלתי לתאר קודם: מינוי של מנהלים פוליטיים במהותם.

מרב מיכאלי: מינו – ככל שנקף הזמן מינו פחות ופחות, כלומר, יותר ויותר אנשים שהיו תלויים בהם תלות מוחלטת.

מרב מיכאלי: כלומר, ברבות השנים, בכל פעם שהיו מצטטים את הנהלת רשות השידור, זה היה ממש ממש מגוחך.

מרב מיכאלי: למה?

מרב מיכאלי: משום שלא מונו מנהלות ומנהלים חדשים, כי לא הוציאו מכרזים, אלא כל פעם היו מפרישים מישהו או מפטרים אותו או מעבירים אותו מתפקידו בניהול וממנים ממלא-מקום.

מרב מיכאלי: מה המשמעות של ממלא-מקום?

מרב מיכאלי: הוא לא נבחר במכרז, הוא ממונה על-ידי המנהל הפוליטי ואפשר להעיף אותו, מפני שהוא לא נבחר במכרז.

מרב מיכאלי: זאת אומרת, המחויבות שלו לציית למי שמינה אותו ולרצות אותו היא בשמים.

מרב מיכאלי: היא הרבה יותר גבוהה מאשר מי שבאמת קיבל מינוי בדרך הראויה ויש לו עצמאות ויש לו הגנה.

מרב מיכאלי: ולכן, מהר מאוד – – –

רויטל סויד: – – – השר שטייניץ העיר עכשיו שהוא רואה שבינתיים כל מפלגת העבודה, היו כולם ברשות השידור.

רויטל סויד: כל מי שעלה בינתיים.

מרב מיכאלי: השר שטייניץ העיר – – –

יובל שטייניץ: – – – ששלושת הנציגים האחרונים והמכובדים כולם של מפלגת העבודה, ד"ר נחמן שי ידידי ומרב מיכאלי, וגם יושב פה זוהיר בהלול – –

מרב מיכאלי: שתכף יעלה לדבר.

יובל שטייניץ: – – כולם היו מנהלים או עיתונאים ברשות השידור – – –

דוד אמסלם: ובסוף אתם מספרים שליכודניקים עבדו שם – – – אתם מבינים?

דוד אמסלם: אתם מבינים?

מרב מיכאלי: לא השארתם לנו ברירה אלא לבוא לכנסת.

דוד אמסלם: אתם מבינים בסוף איך השיווק שלכם עובד?

דוד אמסלם: אנחנו בבית ואתם עובדים שמה ואתם מספרים שזה אנחנו משפיעים שם.

מרב מיכאלי: לא, אבל זה נכון, כי אתם התחלתם למנות אנשים שחירבו את זה, מה לעשות?

דוד אמסלם: – – – תהיי לי בריאה.

מרב מיכאלי: עם הזמן נהיה ממלא-מקום מנהל טלוויזיה, ממלא-מקום מנהל רדיו, ממלא-מקום מנהל תוכניות, ממלא-מקום מנהל חדשות.

מרב מיכאלי: גם ברדיו, גם בטלוויזיה, כולם ממלאי-מקום, תלויים תלות מוחלטת במי שמינה אותם.

מרב מיכאלי: עכשיו, מה היה מגוחך?

מרב מיכאלי: שהכאילו-הנהלה הזאת, ממלאי-המקום האלה, הם אלה שהיו אמורים לנהל את המשא-ומתן על הרפורמה כשיש להם באמת אפס עצמאות.

מרב מיכאלי: בכל זאת, בסופו של דבר, הביאו את כל עובדות ועובדי הרשות לחתום על הרפורמה.

מרב מיכאלי: תראו, עכשיו צריך להגיד דבר: אתה יודע מה, מר אמסלם, אני אגיד לך דבר אחד, כן נכון: אתם לא הראשונים שלא ערכתם את הרפורמה, אף שהרפורמה שאתם לא ביצעתם, הייתה הראשונה שהייתה חתומה.

מרב מיכאלי: ואחד הדברים הנוראיים שעשיתם בביטול רשות השידור – מר שטייניץ, יש לי הפרעת קשב קשה מאוד.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו רוצים לעזור לך.

מרב מיכאלי: לעזור לי.

מרב מיכאלי: תודה.

מרב מיכאלי: אין צורך לזרז אותי, יש לי 18 דקות.

איילת נחמיאס ורבין: חס וחלילה לזרז אותך, את השתגעת?

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו?

יובל שטייניץ: אנחנו דנים בדבריך בעודם נאמרים – – –

איילת נחמיאס ורבין: כן.

איילת נחמיאס ורבין: אנחנו מעמיקים – – –

דוד אמסלם: – – – 18 דקות.

מרב מיכאלי: שמונה-עשרה, כן.

מרב מיכאלי: ח"י.

מרב מיכאלי: ח"י דקות יש לי.

דוד אמסלם: – – –

מרב מיכאלי: אני רוצה להגיד שהרפורמה שאתם ביטלת – ההבדל בינה לבין כל הרפורמות שקדמו, שהוצעו ולא יצאו אל הפועל, הוא שזאת הייתה רפורמה חתומה.

מרב מיכאלי: זאת הפעם הראשונה בתולדות מדינת ישראל שממשלת ישראל מבטלת הסכם חתום בחקיקה, גם מבחינת יחסי עבודה.

מרב מיכאלי: על זאת שאתם ביטלם, הרפורמה שכבר רשות השידור חתמה עליה, עובדות ועובדי רשות השידור, זה היה בממשלה הקודמת – – –

יובל שטייניץ: אני יכול להגיד לך שאני כשר אוצר חתמתי על רפורמה ברשות השידור, הגעתי להסכם עם ההסתדרות שייצגה אז את רשות השידור, חתמנו בראשי תיבות, ואז אחד הוועדים – מתוך 17 הוועדים – פוצץ את ההסכם.

יובל שטייניץ: אחרי שכבר היה הסכם הבראה לכל רשות השידור, הוא פוצץ את ההסכם.

יובל שטייניץ: כלומר, המטרה שלנו בממשלה – אני מדבר על 2009 עד 2013, זה היה ב-2010 או 2011 – הייתה להציל את רשות השידור, לעזור לה להשתקם.

יובל שטייניץ: הגענו לסיכום עם ההסתדרות הכללית, זה עלה הרבה כסף, מאוד התלבטתי כשר האוצר אבל החלטתי ללכת על זה.

יובל שטייניץ: ואז, לצערי, אחד הוועדים אמר: רגע, אולי אפשר לקבל יותר.

יובל שטייניץ: ופתאום חזר בו או לא הסכים לחתום – – –

מרב מיכאלי: אבל בממשלה שהוקמה ב-2013, רשות השידור כבר חזרה בה מהפיצוץ הזה ואפשר היה להוציא לפועל את הרפורמה הזאת.

יובל שטייניץ: אני לא הייתי אז שר אוצר.

מרב מיכאלי: אבל אז הממשלה, ב-2013 – – –

רויטל סויד: – – – מתווה הגז – – –

יובל שטייניץ: לא, לא, לא.

מרב מיכאלי: כן.

מרב מיכאלי: אבל אז, הממשלה, ב-2013 – – –

קריאות: – – –

מרב מיכאלי: אבל אז הממשלה, ב-2013, במקום לקיים את הרפורמה החתומה, ביטלה אותה באופן חד-צדדי בחקיקה.

מרב מיכאלי: גם מבחינת יחסי עבודה וגם מבחינת אמון הציבור בממשלה, בהסכמים שהממשלה עצמה חותמת, זה דבר שהוא מזעזע ממש, לא פחות מזה, ואגב, צריך להגיד בהקשר הזה – משאיר אלפי עובדות ועובדים במצב של אי-ודאות.

מרב מיכאלי: זאת אומרת, יש לנו היום מצב של עובדי ועובדות התאגיד במצב של אי-ודאות מה יהיה אתם; יש לנו עובדות ועובדים ברשות השידור שהם במצב של אי-ודאות, כי חלקם כן עובדים, לא עובדים, כן יישארו, לא יישארו.

מרב מיכאלי: כי עדיין, בסופו של דבר, לא באמת, כמו שאמר חברי נחמן שי בצדק, לא באמת ברור מה הממשלה הזאת רוצה להשיג.

מרב מיכאלי: לא ברור מה יהיה.

מרב מיכאלי: בכלל לא ברור מה עומד פה על הפרק ומה יהיה גורלם של העובדות והעובדים האלה.

מרב מיכאלי: אני רוצה לספר לכם דברים שקרו ברשות השידור, אוקיי?

מרב מיכאלי: קרה מצב, וזה דבר שאני פרסמתי בשעתי במאמרים שלי ב"הארץ" – שדובר ראש הממשלה, ראש הממשלה, אותו ראש ממשלה, מרים טלפון לתוך משדר חדשות ועומד על כך שהבוס שלו יעלה לשידור כאן ועכשיו, בניגוד לעמדת העורך, בניגוד לכל שיקול חדשותי שהיה, ופשוט כופה את נוכחותו של ראש הממשלה בתוך השידור.

מרב מיכאלי: ככה קרה מהר מאוד שכתבים וכתבות הבינו שכדאי להם לשקול מילים, כי אחרת אחד-אחד הם ימצאו את עצמם בחוץ.

מרב מיכאלי: ואז היה כל ההליך הזה שתיאר פה איתן כבל, היה ניסיון – שאיתן כבל אז כשר ממונה על רשות השידור הוביל – באמת לחוקק חוק שיוציא את הפוליטיקה מהשידור הציבורי.

יובל שטייניץ: מרב, רק הערת ביניים קצרה.

מרב מיכאלי: באמת יתקן, רפורמה לא רק בשכר, לא רק במספר העובדות והעובדים, לא רק בשדרוג הציוד, אלא גם בהוצאת הפוליטיקה.

יובל שטייניץ: רק הערת ביניים קצרה: אין נסיעה של ראש ממשלה – לא חשוב איזה ראש ממשלה, מהימין, מהשמאל, מהמרכז – אין נסיעה של ראש הממשלה לוושינגטון שהיא לא חשובה.

יובל שטייניץ: כל נסיעה של ראש ממשלה ישראלי לוושינגטון לפגוש את נשיא ארצות-הברית או להופיע בקונגרס היא חשובה מאוד.

מרב מיכאלי: אז אתה אומר, סתם הערוצים האחרים – – –

יובל שטייניץ: לא, כי אמרת שהייתה נסיעה לא חשובה לוושינגטון – –

מרב מיכאלי: אמרתי שהייתה כנראה – – –

יובל שטייניץ: – – ובכל זאת רשות השידור שלחה צוות.

יובל שטייניץ: אין נסיעה לא חשובה לוושינגטון.

מרב מיכאלי: אמרתי שהיא היחידה.

מרב מיכאלי: אמרתי שאיכשהו רק הערוץ הראשון, שהוא על פניו זה שאין לו כסף לעשות את זה, היחידי ששלח צוות לסקר את הנסיעה הזאת.

יובל שטייניץ: אז זה מעורר כבר שאלה – אולי זה מעורר דווקא את הביקורת שצריך לבקר את ערוץ 2 ו-10 שלא שלחו צוות.

מרב מיכאלי: כן.

מרב מיכאלי: אנחנו שוב חוזרות וחוזרים למצב שבו, הנה, נציגיו של ראש הממשלה מבקרים את התקשורת.

רויטל סויד: אז אולי לחזור – – –

מרב מיכאלי: המסקנה היא שהתקשורת לא בסדר.

דוד אמסלם: דרך אגב, זה לא תקשורת, זה אנשים.

דוד אמסלם: היות שאנשי התקשורת – – –

מרב מיכאלי: וכל האנשים שעובדים בתקשורת רוצים לנגח את ראש הממשלה?

דוד אמסלם: לא, לא, אני אגיד לך מה הבעיה.

דוד אמסלם: אני מתחבר למה שאמר השר שטייניץ.

דוד אמסלם: הרי אם ראש הממשלה נוסע לביקור ממלכתי בוושינגטון, הרי זה ברור שזה אמור לפתוח את כל מהדורות החדשות, וזה אירוע דרמטי.

מרב מיכאלי: לא, זה לא ברור שזה אמור לפתוח את כל מהדורות החדשות.

דוד אמסלם: לי זה ברור.

דוד אמסלם: זאת הבעיה.

מרב מיכאלי: לא נעים לי – – –

דוד אמסלם: דרך אגב, לדעתי, זאת הבעיה המרכזית בדיוק.

דוד אמסלם: מה אני טוען?

מרב מיכאלי: לא, אין לתאר.

מרב מיכאלי: זה נפלא, הטקסט שלך הזה, כן.

דוד אמסלם: היות שבעצם התקשורת לא מצאה לנכון לנסוע לשם, זה מעיד מי בתקשורת, איזה אנשים בעצם נמצאים בעמדות המפתח בתקשורת.

דוד אמסלם: לכן, כשאנחנו מזהים את זה אנחנו בבעיה.

דוד אמסלם: אנחנו מבינים, דרך אגב – –

מרב מיכאלי: שימו לב, למי שמכם – – –

דוד אמסלם: – – מה הבעיה שלנו אתכם.

מרב מיכאלי: הנה, אז, א.

מרב מיכאלי: – – –

איילת נחמיאס ורבין: מרב, התחיל עם פיליבסטר על הפיליבסטר.

מרב מיכאלי: פיליבסטר על הפיליבסטר.

דוד אמסלם: תביני, את צריכה להבין מה קורה פה.

מרב מיכאלי: הנה, הנה.

יובל שטייניץ: רגע, רגע, אני מסתייג מדבריו של – – –

דוד אמסלם: עכשיו אתם הקוזק הנגזל.

מרב מיכאלי: או, אני שמחה.

דוד אמסלם: אתם בעצם משתלטים על התקשורת, לא רוצים שאף אחד יזיז אתכם, מפני שאסור להתערב.

דוד אמסלם: אתם פועלים נגד הממשלה – זאת אומרת, אלה שנמצאים שם – ובסופו של דבר אתם שואלים למה הממשלה אמורה להגיד: הלו, רבותי, אתם עובדים פה בסטנדרטים שלא קיימים כמעט באף מקום בעולם.

מרב מיכאלי: רגע, עד פה – – –

יובל שטייניץ: אני מוכרח להסתייג מדבריו של – –

מרב מיכאלי: השר שטייניץ, כן, בבקשה.

יובל שטייניץ: – – חבר הכנסת דודי אמסלם.

יובל שטייניץ: אנחנו כולה ליכודניקים, אנחנו לא ברמה שיכולנו לעבוד בתקשורת, לא אתה ולא אני, אנחנו לא מתאימים מבחינת הרמה הנמוכה שלנו – –

יחיאל חיליק בר: כן, אני מבקש, ירדנה, ירדנה, אתן ממש מפריעות פה.

יובל שטייניץ: – – אז לכן מותר לנו לבקר את התקשורת, אבל בדחילו ורחימו, כי עובדה שאין כמעט ליכודניקים בתקשורת.

יובל שטייניץ: זה כנראה אומר שאנחנו לא ברמה המתאימה.

דוד אמסלם: יכול להיות שיובל צודק.

דוד אמסלם: אני גם מתנצל, דרך אגב, על מה שאמרתי והעלבתי אותך.

מרב מיכאלי: לא, לא.

דוד אמסלם: אנחנו פשוטי העם, וקשה לנו.

דוד אמסלם: באמת הוא צודק, לא חשבתי על זה.

מרב מיכאלי: לא, אבל הטיעון – – –

דוד אמסלם: לא, באמת.

מרב מיכאלי: לא, אבל, חבר הכנסת אמסלם – – –

דוד אמסלם: דרך אגב, זה מה שאני טוען – שהימין מעולם לא היה בשלטון.

דוד אמסלם: באופן פורמלי – – –

מרב מיכאלי: חבר הכנסת אמסלם.

דוד אמסלם: באופן פורמלי הוא נמצא, אבל – רק שנייה – אבל בעצם מה שקורה זה השמאל שולט בכל העמדות במדינת ישראל.

דוד אמסלם: לשם אני מושך.

דוד אמסלם: אני חושב שמי שהעם בוחר בו צריך לתת לו את הכלים באמת למשול, ולא מה שקורה היום, כמעט בכל המערכות הציבוריות.

יחיאל חיליק בר: טוב, תודה, חבר הכנסת אמסלם.

מרב מיכאלי: חבר הכנסת אמסלם, אני רוצה, א.

מרב מיכאלי: לחזור לטובת הצופות והצופים שלנו שלא שמעו אותך, כי אתה – – –

זוהיר בהלול: – – – להוריד את – – –

מרב מיכאלי: לא קיבלת מיקרופון, לצערי.

דוד אמסלם: דרך אגב, את קיבלת בפעם הקודמת.

מרב מיכאלי: קיבלתי בהצבעה של התקציב, בהחלט כן.

דוד אמסלם: את רואה?

דוד אמסלם: זה עוד פעם, ממשלת – – –

מרב מיכאלי: הנה, שוב, אין, אין, אפילו הימין דואג לשמאל יותר ממה שהשמאל דואג לשמאל.

דוד אמסלם: עובדה.

דוד אמסלם: ברמת העובדה רק לך היה מיקרופון, לאף אחד פה לא היה מיקרופון.

מרב מיכאלי: אני רוצה רגע לחזור לטיעון שלך.

מרב מיכאלי: הטיעון שלך היה: הנה, עובדה, הטלוויזיה לא סיקרה את החדשות – החדשות לא היו מה שאנחנו חושבים הם צריכים להיות – –

דוד אמסלם: לא אני.

דוד אמסלם: הציבור.

מרב מיכאלי: – – ולכן ברור שהיינו צריכים – לא אתה, לא הציבור.

מרב מיכאלי: מה שאתה.

דוד אמסלם: בואי נלך למבחן הנכון.

מרב מיכאלי: אתה אמרת:

מרב מיכאלי: עובדה שאת בעצמך אומרת שהטלוויזיה לא סיקרה את מה שאני חושב שצריך להיות – –

דוד אמסלם: שראש הממשלה נסע לביקור ממלכתי – – –

מרב מיכאלי: – – ולכן צריך להחליף את הטלוויזיה, זה ברור.

דוד אמסלם: את אמרת.

מרב מיכאלי: אני לא יודעת אם זה ביקור ממלכתי לוושינגטון.

מרב מיכאלי: אני לא אמרתי – – –

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת אמסלם.

דוד אמסלם: כשראש הממשלה מגיע – את אמרת שראש הממשלה נסע לוושינגטון.

מרב מיכאלי: אני לא אמרתי שזה היה ביקור ממלכתי.

מרב מיכאלי: אני אמרתי שזאת הייתה נסיעה לוושינגטון.

דוד אמסלם: – – –

יחיאל חיליק בר: לא, אם היא מסכימה, בסדר.

יחיאל חיליק בר: אבל – את מסכימה שזה יהיה דיאלוג?

יחיאל חיליק בר: אלא אם כן אני – – –

מרב מיכאלי: כן, כן.

מרב מיכאלי: אתה יודע, אני – – –

דוד אמסלם: בוא נסכם שאם היא לא מסכימה היא תגיד לי.

יחיאל חיליק בר: סליחה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

מרב מיכאלי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש, על הדאגה, זה נוגע ללבי.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

מרב מיכאלי: ועכשיו הוא יגיד שזה בגלל שאתם המפלגה שלי, אז אתה דואג לי וזה וזה.

יחיאל חיליק בר: אני אדאג גם לחבר הכנסת אמסלם כשהוא ידבר.

מרב מיכאלי: מר אמסלם.

דוד אמסלם: דודי.

דוד אמסלם: תקראי לי דודי, זה יותר נוח לי, בלי מר.

מרב מיכאלי: חבר הכנסת אמסלם, כל הרעיון הוא שזו פררוגטיבה של עורכות ועורכי החדשות – שאגב, אני אישית הרבה פעמים מסתייגת מסדר העדיפויות שלהם, אבל זאת פררוגטיבה מקצועית שלהם להחליט מה הוא הליין-אפ של החדשות, מה חשוב, מה צריך לבוא קודם, מה מעניין יותר, מה.

מרב מיכאלי: זה בדיוק העניין.

מרב מיכאלי: גם כשזה לא מוצא חן בעיני מה שהם עושים, המסקנה שלי היא לא שצריך להחליף אותם.

מרב מיכאלי: מה לעשות?

מרב מיכאלי: אם אתם לשיטתך 40 שנה בשלטון – –

דוד אמסלם: אז מה המסקנה?

דוד אמסלם: מה המסקנה שלך?

מרב מיכאלי: – – ולא הצלחתם, לא הצלחתם למשול, אז אתם כנראה לא יודעים למשול, מה יש לעשות?

מרב מיכאלי: אתה יודע, עכשיו, אגב, מצבה של מדינת ישראל מעיד כאלף עדות ועדים על זה שאתם לא יודעים למשול.

מרב מיכאלי: העוני המחריד, המרוד, ההולך וגדל – –

דוד אמסלם: לכן?

מרב מיכאלי: – – הפערים ההולכים – –

דוד אמסלם: לא, לא.

דוד אמסלם: לכן אני מציע לכם – – –

מרב מיכאלי: – – ומעמיקים; השכר התקוע; המצוקה הכלכלית של אלה שהם לא בקו העוני; המצב הביטחוני הירוד שלנו; המצב שלנו בעולם; המחדל המדיני האחרון – באמת, אלף עדות ועדים לזה שאתם לא יודעים למשול.

מרב מיכאלי: אני אומרת, אדרבה, הגיע הזמן להחליף גם אתכם ללא ספק.

מרב מיכאלי: ללא ספק.

מרב מיכאלי: טוב.

מרב מיכאלי: אני אסיים בכמה אנקדוטות.

יובל שטייניץ: לצערנו הרב, אנחנו לעולם לא נדע אם אתם יודעים למשול או לא, כי לא נראה שהציבור מתכוון לתת לכם – – –

רויטל סויד: חכה, חכה.

יחיאל חיליק בר: אולי זה יותר קרוב ממה שאתה חושב.

יחיאל חיליק בר: אולי זה יותר קרוב.

מרב מיכאלי: מר שטייניץ, תאמין לי, ככל שאתם מתייהרים יותר, ככה זה מעיד שאנחנו נמשול בקרוב יותר, ברוך השם.

רויטל סויד: חכה, חכה.

מרב מיכאלי: אז ככה שאדרבה, אני מעודדת אותך להמשיך ולהגיד דברי יוהרה שכאלה.

מרב מיכאלי: זה מעיד על הניתוק.

מרב מיכאלי: אני אספר כאמור כמה אנקדוטות לסיום.

מרב מיכאלי: למשל, הידעתן וידעתם שבן-גוריון התנגד להקמת הטלוויזיה?

מרב מיכאלי: אתם יודעים למה?

מרב מיכאלי: אתה רוצה לנסות לנחש?

דוד אמסלם: הוא לא מרשה לי להפריע לך.

מרב מיכאלי: זה דווקא מעניין – הוא פחד שהילדות והילדים לא יקראו ספרים.

רויטל סויד: מה?

מרב מיכאלי: בן-גוריון.

יובל שטייניץ: הוא צדק, דרך אגב.

מרב מיכאלי: צדק, ועוד איך צדק.

יובל שטייניץ: מאז הטלוויזיה – –

מרב מיכאלי: מאז המסכים.

יובל שטייניץ: – – וכל אמצעי המחשוב, קוראים פחות ספרים.

מרב מיכאלי: אגב זה, אתם יודעות ויודעים שאתמול, כשהתארחתי בתוכנית "לונדון וקירשנבאום" – אבל לונדון – היה שם אנתרופולוג – איך הוא קורא לעצמו?

מרב מיכאלי: אנתרופולוג יישומי, שדיווח על מחקרים בארצות-הברית שמראים שיש ירידה דרמטית בהתמכרות ובשימוש של נוער בסמים.

מרב מיכאלי: אתם יודעים למה?

מרב מיכאלי: כי ההתמכרות לסמים הוחלפה על-ידי התמכרות למסכים.

מרב מיכאלי: זה דבר מדהים, והנזקים של זה הם פשוט, הם ממש – א.

מרב מיכאלי: עלייה ברמת האוטיזם, בשיעור מקרי האוטיזם, גם בארץ; ב.

מרב מיכאלי: אובדן הכישורים החברתיים התקשורתיים הבסיסיים בין בני-אדם, שזה דבר שהוא למשל הכרחי בעבודה.

מרב מיכאלי: לא משנה כמה גאון אתה, אם אתה לא יודע לתקשר עם אנשים, איך תבוא למקום עבודה?

מרב מיכאלי: ככה שכן היה היגיון בחשש של בן-גוריון מזה שאם תהיה טלוויזיה הילדים לא יקראו ספרים.

מרב מיכאלי: ובכל זאת, השידורים התחילו שלוש פעמים בשבוע ולאט-לאט הפכו לשבוע מלא.

מרב מיכאלי: אגב, תנוח דעתכם, גם אז המפד"ל איימה לפרק את הקואליציה אם הטלוויזיה תשדר בשבת, אבל – – –

יובל שטייניץ: דרך אגב, מי שכתב על זה ספרים מעולים זה הפסיכולוג האמריקני ניל פוסטמן.

מרב מיכאלי: על מה זה, על זה?

יובל שטייניץ: אני ממליץ לך לקרוא את הספר שלו "אובדן הילדות", שבו הוא מתאר כבר לפני עשרות שנים איך התפתחות הטכנולוגיה, בעיקר הטלוויזיה, גורמת לנזק של ממש לרמה האינטלקטואלית ולתרבות האנושית.

מרב מיכאלי: נו, ברור, כי אתה יודע שבזמן צפייה בטלוויזיה המוח בעצם כמעט לא עובד.

יובל שטייניץ: פחות מאשר בשינה.

מרב מיכאלי: כן, בדיוק.

מרב מיכאלי: ברור, כי בשינה הוא חולם.

מרב מיכאלי: בקיצור, רציתי להניח את דעת כולן וכולם שגם כבר אז היה כמעט כמעט משבר קואליציוני כשהטלוויזיה רצתה לשדר בשבת.

מרב מיכאלי: מי שאחראי לעובדה שהטלוויזיה משדרת בשישי-שבת – זה בזכות פסיקה של בית-המשפט העליון – הוא שופט העליון ברנזון, שהחליט את ההחלטה הזאת, ובזכותו יש לנו טלוויזיה בשישי-שבת.

יובל שטייניץ: את מתכוונת לחובתו, לפי מה שאמרת לפני כמה דקות.

מרב מיכאלי: שמה?

יובל שטייניץ: שההתמכרות הזאת ממשיכה גם בשישי-שבת.

מרב מיכאלי: מצד שני – – –

יובל שטייניץ: ככה שלא קוראים ספרים גם בשישי-שבת.

מרב מיכאלי: הקמת רשות השידור איגדה לתוכה את הטלוויזיה והרדיו הממלכתיים.

מרב מיכאלי: האם זכרתם שהרדיו הישראלי היה בזמנו חלק ממשרד ראש הממשלה?

מרב מיכאלי: על פניו היה נדמה שכשהעברנו אותו – הוצאנו אותו ממשרד ראש הממשלה – העברנו אותו לתוך רשות ממלכתית, רשות ממלכתית שאתם ביטלתם בחוק – לא ייאמן שביטלתם דבר שהוא כזה, באמת אושיה ואבן בניין במדינת ישראל, בישות הציונית שבנינו כאן.

מרב מיכאלי: לא ייאמן שביטלתם את זה בחוק.

מרב מיכאלי: אני רוצה להזכיר את היצירות התרבותיות של הטלוויזיה הישראלית, למשל האירוויזיון.

מרב מיכאלי: האם אתם זוכרות וזוכרים את האירוויזיון שאירחנו בארץ, עם העיגולים האלה שהסתובבו?

מרב מיכאלי: וגם זכינו בו.

דוד אמסלם: ב-1977.

מרב מיכאלי: זה 1978.

מרב מיכאלי: ב-1978 "אבניבי" זכה במקום אחר בעולם.

קריאה: 1978.

קריאה: "הללויה".

מרב מיכאלי: האם זכרתם שכש"א

מרב מיכאלי: בניבי" זכה בפסטיבל הזמר והפזמון הוא לא היה היחידי שזכה ושני שירים הגיעו למקום הראשון עם אותו מספר נקודות – "אבניבי" ושירה של חדווה עמרני, "בוא תאמר שלום"?

מרב מיכאלי: שניהם קיבלו את אותו מספר נקודות והייתה ממש מהומת אלוהים.

מרב מיכאלי: אגב, אחד האמרגנים – אני לא זוכרת אם זה היה האמרגן של יזהר כהן או של זה – איים לפנות לבג"ץ, ואחד אחר איים לשרוף את המועדון.

מרב מיכאלי: מה שהוכרע – חנוך חסון, שהיה אז המנהל המיתולוגי, העורך המיתולוגי של פסטיבל הזמר והפזמון וגם מנהל מיתולוגי של מחלקת הבידור של הערוץ הראשון, הכריע שהשיר שקיבל הכי הרבה הצבעות למקום הראשון יזכה, והשאר כאמור היסטוריה: "אבניבי" זכה באירוויזיון והביא את האירוויזיון לארץ.

מרב מיכאלי: האירוויזיון נערך בירושלים, והעיגולים המסתובבים, שהיו פסגת הטכנולוגיה – – –

דוד אמסלם: בבנייני האומה.

מרב מיכאלי: בנייני האומה.

דוד אמסלם: דניאל פאר הנחה את זה.

מרב מיכאלי: וירדנה ארזי.

מרב מיכאלי: והזוכה: להקת "חלב ודבש" עם השיר "הללויה".

מרב מיכאלי: צחוק צחוק.

מרב מיכאלי: תחשבו על פסטיבלי הזמר והפזמון, תחשבו על תוכניות כמו "ריץ'-רץ'".

מרב מיכאלי: עמיתי איתן כבל הפליא לעשות ושר פה את נילס.

מרב מיכאלי: אני קצת לא אעז לשיר פה "את הריץ' את הרץ', את הריץ'-רץ' נפתח", אבל אלה שחף, במאית מחוננת, שיצרה את "ריץ'-רץ'" ואחר כך יצרה – אתם זוכרות וזוכרים את "שיחת ועידה" של נסים משעל?

מרב מיכאלי: אתם זוכרים את זה, שהוא היה עושה ריאיון אחד על אחד עם פוליטיקאים.

מרב מיכאלי: היה שם סטארט-אפ, שהיא הייתה מצלמת את הידיים, את הזיעה – קלוז-אפים כאלה היסטריים.

איתן ברושי: אחד הראיונות הבלתי-נשכחים היה עם אהוד ברק.

מרב מיכאלי: עם אהוד ברק, עם הלבן בעיניים.

איתן ברושי: מיתולוגיה למיטיבי התקשורת.

מרב מיכאלי: מיתולוגיה למיטיבות לכת.

דוד אמסלם: היה גם "מוקד".

מרב מיכאלי: באמת, "מוקד".

מרב מיכאלי: אגב ירון לונדון, דיברנו על "עלי כותרת".

רויטל סויד: "זה הסוד שלי".

מרב מיכאלי: התחלתי ולכן אסיים.

מרב מיכאלי: התחלתי ולכן אסיים.

מרב מיכאלי: אני רוצה להודות לחברי נשיא שידורי "קשת" היום ואז האיש שהפיק את ביקור סאדאת והפיק את האירוויזיון, אלכס גלעדי, שתרם חלק מהאינפורמציה, ולרבקה מיכאלי, שהזכירה היום כל מיני דברים נהדרים שנעשו ברשות השידור.

מרב מיכאלי: אני רוצה להתגעגע למוטי קירשנבאום, שהיום אמרתי לעצמי: הלוואי שהיה אפשר פשוט להתקשר למוטי קירשנבאום והוא היה כותב לי את תולדות הטלוויזיה הישראלית והערוץ הראשון ורשות השידור ב-50 הדקות המושלמות.

מרב מיכאלי: נאלצתי לעשות את זה בלעדיו.

מרב מיכאלי: אני רוצה להגיד לכם, חברי מהקואליציה ומהממשלה, שמעבר לנזקים האמיתיים והקשים באמת שאתם עושים פה לשלטון החוק ולחופש הביטוי, זה בעיקר כאב לב נוראי.

מרב מיכאלי: פשוט כאב לב נוראי.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה לחברת הכנסת מיכאלי, שנאמה רק 49 דקות ו-45 שניות.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת רויטל סויד, יש לך עד 20 דקות לפרוס את משנתך בנושא התאגיד או בנושאים החשובים לך.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, גברתי.

רויטל סויד: אדוני היושב-ראש, המזכיר, אדוני השר, חברי חברי הכנסת.

רויטל סויד: קודם כול זה בכלל לא ודאי שבשעה 01:15, בלילה – – –

דוד אמסלם: למה את רק 20 דקות?

רויטל סויד: כי ביקשתי.

דוד אמסלם: אני מציע לך, קחי 50 – תגמרי ב-20.

רויטל סויד: זה בכלל לא ודאי שב-01:15, בלילה, יש קהל כל כך מכובד.

רויטל סויד: אני מודה לכם על זה.

עודד פורר: – – – אני נכנסתי במיוחד, ידעתי – – –

יחיאל חיליק בר: אתה מתחייב להישאר לנאום שלי ב-03:00, חבר כנסת פורר?

רויטל סויד: יש משהו סמלי מאוד – סמלי דווקא בעצב, שדווקא ביום שהוא עצוב לכולנו, אגב, אין בו שמחה; יום שבו ראש הממשלה נחקר באזהרה, שזה מבחינתי דבר שאמור לטלטל את כולנו, את כל אזרחי מדינת ישראל; אף אחד לא רוצה שראש הממשלה שלו ייחקר באזהרה – עולה החוק הזה, עולה החוק שקשור לתקשורת; עולה חוק שקשור לאיזושהי מתקפה או אג'נדה אישית מאוד שראש הממשלה סוחב ונושא אתו בשנים האחרונות.

רויטל סויד: אם אנחנו מסתכלים אנחנו רואים שבעצם ראש הממשלה שלנו אוהב מאוד תקשורת.

רויטל סויד: הוא אוהב תקשורת, היא חשובה לו – – –

יובל שטייניץ: התקשורת לא כל כך מחזירה לו אהבה.

רויטל סויד: לא, לא, לא.

קריאה: זה מה שעושה את האהבה יותר נואשת.

קריאה: בכל תחום.

רויטל סויד: בדיוק.

רויטל סויד: הוא אוהב שכותשים את האויבים שלו בתקשורת, אבל זה לא תמיד קורה.

רויטל סויד: הוא רוצה לראות מה קורה עם מנהיגים יריבים בתקשורת, אבל גם זה לא תמיד קורה.

רויטל סויד: אז הוא הופך את העיתונאים ואת המו"לים ואת העורכים – ולפעמים עורך אחד מסוים – אותם הוא הופך לאויבים שלו.

רויטל סויד: ראש הממשלה שלנו לא רק אוהב את התקשורת, יש לו אובססיה.

רויטל סויד: הוא אוהב את החשיפה התקשורתית, וכמו שהוא אוהב אותה, הוא משקיע בזה.

רויטל סויד: הוא משקיע במשפטים המדויקים.

רויטל סויד: כל תנועה ותו אצלו – אנחנו יודעים את זה – היא מתוכננת מראש ונעשו עליה חזרות.

רויטל סויד: אין שום דבר שהוא לא עבד עליו מראש.

רויטל סויד: המסרים שלו הם קצרים וקליטים.

רויטל סויד: הוא מדבר טוב.

רויטל סויד: הוא נואם טוב.

רויטל סויד: בטח ובטח כשהוא עושה את זה באנגלית.

רויטל סויד: אחד מהמאפיינים של התקופה הזאת, הוא באמת שאנחנו לצערנו הרב, הפסקנו בגלל זה להבחין בין מציאות לריאליטי.

רויטל סויד: אנחנו בעצמנו כבר לא ממש יודעים מה פה ההזיה ומה לא.

רויטל סויד: איזו חקיקה עולה פה והיא הזויה ואיזו לא.

רויטל סויד: כמו למשל היום.

רויטל סויד: אנחנו מנהלים דיון על החלת הריבונות במעלה-אדומים, כשאני שומעת את השר צחי הנגבי מדבר ואומר איך אתם נגד התהליך הזה באופן הזה, באמצעות חקיקה וחד-צדדי ולמה רק את מעלה אדומים ולמה לא בצורה מסודרת.

רויטל סויד: אחר כך אתה בא לדיון והוא משום מקום, הוא הזוי לחלוטין.

רויטל סויד: גם פה, לצערנו, קצת אבדנו את הקשר בין המציאות ובין הדמיון.

רויטל סויד: מה ריאליטי ומה מציאות.

רויטל סויד: כל גימיק ככה הולך ותופס את הדבר הזה.

רויטל סויד: ראש הממשלה – שכמו שאמרנו אוהב את התקשורת ושונא את התקשורת ומרוב שהוא אוהב אותה, מכיוון שהיא לא מחזירה לו אהבה אז הוא גם שונא אותה – ראש הממשלה גם הפיל ממשלה בגלל התקשורת.

רויטל סויד: הוא הגיע למצב שבגלל עיתון ישראל היום הממשלה הקודמת נפלה.

רויטל סויד: בגלל שניים, שלושה, ארבעה שקלים לעיתון הממשלה נפלה.

רויטל סויד: אם אנחנו לוקחים את זה ואנחנו באווירה קצת יותר רפויה עכשיו, אבל אם אתה מסתכל על כל הסיפור הזה אתה רואה פה יחסים שהם מאוד מאוד – אני לא אגיד את המילה מעוותים, הם גם מסוכנים, כי לא ככה אמור להתנהל ראש ממשלה.

רויטל סויד: שמענו פה את נחמן, ד"ר נחמן שי, חבר הכנסת, שמענו את האמביוולנטיות שהייתה בין ממשלות כאלה ואחרות, בין פוליטיקאים לרשות השידור.

רויטל סויד: שמענו על מאבקים כאלו ואחרים.

רויטל סויד: לא שמענו בשום שלב, עד היום – ואגב, הוא גם סיפר שגם כאשר מנחם בגין עלה לשלטון הוא אמר:

רויטל סויד: בוא נטפל בעניין המסואב הזה ברשות השידור.

רויטל סויד: אבל לא שמענו בשום דרך וצורה שהיא שהוכרזה מלחמת חורמה, מלחמת חורמה על התקשורת.

רויטל סויד: וזה המצב שאנחנו נמצאים בו עכשיו.

דוד אמסלם: אגיד לך למה, רויטל.

דוד אמסלם: מעולם לא הייתה חוצפה ועזות מצח וחוסר כבוד לראש ממשלה במדינת ישראל כמו שזה קורה בשנים האחרונות.

דוד אמסלם: לכן, ראש הממשלה, לדעתי, רואה את עצמו במצוקה עצומה ולא הוגנת.

דוד אמסלם: קחי לך סתם, דוגמה, לגבי החקירה.

דוד אמסלם: חשבתי על זה כמה ימים.

דוד אמסלם: תראי, לפני כמה שנים עשו מסיבת יום הולדת לנשיא פרס, זיכרונו לברכה, בגיל 90.

דוד אמסלם: המסיבה, זכרתי מהתקשורת, עלתה כמעט 3 מיליון דולר.

דוד אמסלם: אני מניח שאם היו עושים מסיבת יום הולדת לראש הממשלה בנימין נתניהו ב-20,000 דולר – –

רויטל סויד: תראה – – –

דוד אמסלם: – – מר יצחקי היה מגיע עם ארבע ניידות, וגם כנראה אוזק אותו ברגליים.

רויטל סויד: אני רוצה לומר – – –

דוד אמסלם: רק שנייה.

רויטל סויד: לא, אבל יש לנו מצוקת זמן.

רויטל סויד: זה לא כמו עם מרב.

רויטל סויד: אבל הבנתי את הפואנטה.

דוד אמסלם: יש לך 14 דקות.

רויטל סויד: לא, לא, לא.

רויטל סויד: אבל אנחנו לא – ואני רוצה לענות לך על זה.

מרב מיכאלי: את יכולה לקבל יותר.

רויטל סויד: אני גם רוצה להמשיך ואני גם רוצה לענות לך.

מרב מיכאלי: את יכולה לקבל יותר.

רויטל סויד: כן?

רויטל סויד: אז שיוסיף.

רויטל סויד: אז תוסיף.

דוד אמסלם: התחושה תמיד של הכעס היא – – – השוויוניות.

דוד אמסלם: את מבינה?

דוד אמסלם: לכן אני אומר – – –

רויטל סויד: מרב, תוסיפי ל-50.

דוד אמסלם: תראי, אני רואה למשל בעיתונים גם את לפיד, גם את ציפי לבני – –

יחיאל חיליק בר: בסדר, אוסיף לך.

רויטל סויד: תוסיף לי ל-50.

יחיאל חיליק בר: לא ל-50, אי-אפשר.

יחיאל חיליק בר: צריך אישור מזכירות.

יחיאל חיליק בר: אבל אוסיף.

דוד אמסלם: – – משוטטים בכל מקום בעולם.

יחיאל חיליק בר: רק שתדע שאנחנו מוסיפים לה זמן, בגלל הוויכוח.

מרב מיכאלי: כן.

יחיאל חיליק בר: כי היא מבקשת את זה.

מרב מיכאלי: לא, היא רוצה 50.

רויטל סויד: תוסיף.

יחיאל חיליק בר: שתדע את ההשלכות.

רויטל סויד: תוסיף 50.

יחיאל חיליק בר: אז אני כרגע מוסיף לך חמש דקות.

רויטל סויד: לא.

מרב מיכאלי: לא, היא רוצה לקבל – – – 50.

יחיאל חיליק בר: אז דברו עם המזכירות.

יחיאל חיליק בר: זה אישור מזכירות.

קריאה: דוד, אתה שומע מה אתה עושה?

רויטל סויד: עכשיו, אני רוצה להגיד לך משהו על זה, דודי.

יחיאל חיליק בר: הוספת לה ברגע זה חצי שעה.

דוד אמסלם: – – –

יחיאל חיליק בר: לא, לא, חצי שעה.

רויטל סויד: אני רוצה להגיד לך משהו.

רויטל סויד: דודי, אני רוצה לענות לך.

דוד אמסלם: ראיתי שהוספת לה חמש דקות?

יחיאל חיליק בר: אני צריך להוסיף לה חצי שעה בגלל זה עכשיו.

דוד אמסלם: ראיתי שהוספת לה חמש דקות.

יחיאל חיליק בר: אני אומר לך, הם ביקשו חצי שעה להוסיף לה עכשיו.

יחיאל חיליק בר: 50 דקות.

רויטל סויד: בוא תשב, ארצה לענות לך על זה, דודי.

יחיאל חיליק בר: אולי תשב, תשמע את הנאום שלה 20 דקות, וזהו.

רויטל סויד: תקשיב.

דוד אמסלם: הוא לא נותן לי לדבר אתך, אז מה?

רויטל סויד: אבל אנחנו עכשיו מנהלים.

רויטל סויד: בוא, תשב.

דוד אמסלם: אבל הוא אומר לי זה על – – –

יחיאל חיליק בר: כי יש נהלים, אני לא – – –

רויטל סויד: אבל היא מסדרת את זה.

רויטל סויד: בוא.

רויטל סויד: אבל חבל, כבר עליתי.

רויטל סויד: עכשיו תקשיב.

דוד אמסלם: יש פה יושב-ראש מהמפלגה שלך, יש לו משימה.

רויטל סויד: דודי, אני רוצה להגיד לך משהו.

יחיאל חיליק בר: דודי.

דוד אמסלם: בדיוק כמו שאני אומר.

דוד אמסלם: כן, את מבינה?

רויטל סויד: דודי, אבל עכשיו תקשיב: אני מקבלת את העובדה – –

דוד אמסלם: זה חוסר ההגינות הבסיסי אצלכם.

רויטל סויד: – – אני מקבלת את העובדה – –

יחיאל חיליק בר: זה הנחיות מזכירות.

יחיאל חיליק בר: זה לא פייר מה שאתה – – –

רויטל סויד: – – שיש חוסר כבוד מהותי לראש הממשלה.

רויטל סויד: אני מקבלת את העובדה שיש "עליהום" על ראש הממשלה.

רויטל סויד: אבל אני רוצה לומר לך משהו: בניגוד לתפיסה שלך, כפי שהצגת אותה פה, שהוא מגיב לזה – אני אומרת שהוא הרוויח את זה ביושר, כי איך אומרים: הוא התחיל קודם, הוא התחיל קודם.

דוד אמסלם: אני רוצה לשאול אותך שאלה.

רויטל סויד: לא יכול להיות – – –

דוד אמסלם: שאלה אחת.

רויטל סויד: לא, דודי.

דוד אמסלם: – – –

רויטל סויד: שנייה, רגע.

רויטל סויד: רגע.

רויטל סויד: לא יכול להיות – – –

מרב מיכאלי: יש לך.

רויטל סויד: לא יכול להיות שבאמת יהיה לנו ראש ממשלה במדינת ישראל – והוא לא ראש ממשלה מעכשיו, וה"עליהום" הזה לא התחיל מעכשיו, והעובדה שהתקשורת יורדת עליו לא התחילה מעכשיו – לא יכול להיות שנהיה במצב שראש ממשלה שבע שנים מחרב כל דבר שבאיזו דרך פוגע בהישרדות שלו – ולצורך העניין, הדיון שלנו פה עכשיו הוא על התקשורת.

רויטל סויד: עכשיו, תראה, אף אחד מאתנו לא רווה נחת מהתקשורת.

רויטל סויד: פעם היא יורדת על זה ופעם היא יורדת על זה, וכל אחד מאתנו חוטף בדרך זו או אחרת.

רויטל סויד: אף אחד מאתנו לא חסין.

רויטל סויד: אבל אף אחד מאתנו לא חשב לשנייה, באיזה אופן, לעשות אקט בריוני כדי לשמוט את הקרקע מתחת לתקשורת.

רויטל סויד: לפזר כנסת בגלל חוק "ישראל היום"?

רויטל סויד: באמת, איפה אנחנו נמצאים?

רויטל סויד: הרי לא יעלה על הדעת דבר כזה.

רויטל סויד: כי לא נותנים לך, או כי חס וחלילה אתה אמור – את הכלי, את השופר שמשמיע רק את דעתך?

רויטל סויד: דודי, אם אתה לוקח כותרות של עיתונים ומשווה ביניהם, אתה לפעמים לא חושב שאתה שומע את אותן החדשות.

רויטל סויד: ואתה רוצה לשמוע משהו?

רויטל סויד: זה לא בסדר.

רויטל סויד: אנחנו לא אמורים לחיות את הסיטואציה הזאת בשום דרך וצורה שהיא.

דוד אמסלם: אני רוצה לחזור לשאלתי הקודמת, באמת, שהיא מעניינת אותי כאזרח, וכמה ימים היא מטרידה אותי.

דוד אמסלם: על רקע חקירת ראש הממשלה, וכששואלים אותי, למשל, אם יש לי אמון במשטרת ישראל: שמעון פרס – לפני שלוש, ארבע שנים נחגג לו יום הולדת – –

יחיאל חיליק בר: איך הגעת לאמון במשטרת ישראל משמעון פרס?

דוד אמסלם: אסביר.

דוד אמסלם: – – ב-3 מיליון דולר.

דוד אמסלם: כנראה קראתי את זה בעיתון, וגם כנראה סגלוביץ או יצחקי.

דוד אמסלם: אני מניח שאם זה היה דודי אמסלם, הם היו קוראים על זה בעיתון – היו קוראים לי לחקירה למחרת.

דוד אמסלם: היו אומרים לי: רק שנייה, אדוני, קודם כול, מי מימן את זה?

דוד אמסלם: על מה?

דוד אמסלם: על סמך מה?

דוד אמסלם: דקה, למה אני אומר את זה?

דוד אמסלם: יש פה משהו דרמטי שקרה.

דוד אמסלם: והוא לא קיבל מתנה קטנה.

דוד אמסלם: היה בכל העיתונים; הועבר בשידור חי בטלוויזיה.

דוד אמסלם: אני שואל – הייתי בהלם.

דוד אמסלם: אם זה היה אני – ארבע ניידות למטה, יצחקי שם – – –

רויטל סויד: לא, למה אתה אומר את זה?

דוד אמסלם: רק שנייה.

רויטל סויד: סליחה, למה אתה אומר את זה?

רויטל סויד: לא, אתה ממש – – –

דוד אמסלם: תקשיבי.

רויטל סויד: – – לא, לא, אתה לוקח – לא, אני לא מסכימה.

רויטל סויד: בוא נתחיל קודם כול – – –

דוד אמסלם: מה קרה?

רויטל סויד: בוא נתחיל קודם כול – – –

דוד אמסלם: בכל העיתונים הוא קיבל כפיים.

דוד אמסלם: הכול בסדר.

רויטל סויד: בוא נתחיל – – –

דוד אמסלם: אני שואל: האם למישהו במדינת ישראל נחגג יום הולדת פרטי על-ידי גופים, כולל גופים ממלכתיים, ב-3 מיליון דולר, ומשטרת ישראל – איך אומרים "הגשש": לא משמיעה אפילו משרוקית של מארש?

דוד אמסלם: כלום?

רויטל סויד: טוב.

דוד אמסלם: אז איך אני אמור לחשוב על המשטרה?

רויטל סויד: בוא, בוא נדבר רגע על משטרת ישראל, אוקיי?

יהודה גליק: יש פה חוק הרעש.

רויטל סויד: תכף נדבר על הוועדה להפסקת היריון.

דוד אמסלם: את מדברת על צביעות של המערכות.

יהודה גליק: – – –

רויטל סויד: חבר הכנסת גליק, תכף נדבר על הוועדה להפסקת היריון.

דוד אמסלם: – – –

רויטל סויד: אבל לא – – –

דוד אמסלם: – – – בעיתון, נסעו – –

רויטל סויד: הוא לא הוסיף לי את הזמן כדי שאתה רק תשאל.

יחיאל חיליק בר: לא, לא, לא.

יחיאל חיליק בר: תסתכלי על השעון.

יחיאל חיליק בר: תסתכלי על השעון.

דוד אמסלם: – – עשרות חוקרים – – –

רויטל סויד: הוא לא הוסיף לי את הזמן כדי שרק תשאל.

יחיאל חיליק בר: תסתכלי על השעון.

יחיאל חיליק בר: תסתכלי על השעון.

רויטל סויד: אתה חייב גם לקבל תשובות.

דוד אמסלם: – – – עשרות חוקרים בארצות-הברית אספו עדויות – –

יחיאל חיליק בר: רגע, רויטל, תסתכלי על השעון.

דוד אמסלם: האם הבן שלו כנראה קיבל איזה מלון?

רויטל סויד: כן, הסתכלתי.

יחיאל חיליק בר: לא, לא, תסתכלי.

רויטל סויד: ראיתי.

יחיאל חיליק בר: יש לך 44 דקות.

רויטל סויד: כן, בסדר, אז לתת לו לדבר?

יחיאל חיליק בר: לא, אז אין בעיה.

יחיאל חיליק בר: רק שתדעי.

רויטל סויד: לא הוסף הזמן כדי שרק תשאל.

רויטל סויד: אתה צריך גם לקבל תשובות.

רויטל סויד: ואני רוצה לדבר אתך רגע על משטרת ישראל.

יוסי יונה: בגללך הוסיפו לה 40 דקות.

רויטל סויד: בדיוק.

יחיאל חיליק בר: 30, 30.

יחיאל חיליק בר: זה לא אני, דודי.

דוד אמסלם: מי זה מוסיף?

יחיאל חיליק בר: דודי, יש הוראה מהמזכירות, מגיעות לה 50 דקות.

יחיאל חיליק בר: היא ביקשה 20 דקות, ובגלל הוויכוח אתך היא ביקשה את כל ה-50 – נזק.

יחיאל חיליק בר: אז תבין את הנזק שעשית פה.

רויטל סויד: ועכשיו אתה גרמת לכך שחברי הכנסת יישנו פחות זמן.

יהודה גליק: בחנוכה פסקו: מוסיף והולך.

יחיאל חיליק בר: ואני רוצה שתדע לך, דודי, זה שאתה מאשים – –

יהודה גליק: אבל אנחנו לפי בית שמאי – – – פוחת והולך.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת גליק.

יחיאל חיליק בר: זה שאתה מאשים אותי שאני עושה לה תיקון – – –

יהודה גליק: אני לא האשמתי אף אחד.

יחיאל חיליק בר: לא אתה.

יהודה גליק: לא האשמתי.

יהודה גליק: אמרתי – – –

יחיאל חיליק בר: יהודה, תשאיר את רגשי הנחיתות שלך שנייה בצד.

דוד אמסלם: עשיתי דיון בוועדה.

יחיאל חיליק בר: אני רוצה להגיד לך משהו: כשאתה מאשים אותי שאני מוסיף לה זמן – – –

רויטל סויד: אבל אני רוצה לענות לך.

דוד אמסלם: שאלתי את ניצב יצחקי למה הוא אוסף חומרים על חברי כנסת ושרים.

רויטל סויד: טוב, עכשיו אתה שותק.

דוד אמסלם: אני כותב מכתב למבקר המדינה, הוא אומר לי – – –

רויטל סויד: עכשיו אתה שותק.

דוד אמסלם: תביני טוב מה עושה ניצב במשטרה.

רויטל סויד: תקשיב.

דוד אמסלם: ואת שואלת למה אני לא מאמין למשטרת ישראל?

רויטל סויד: עכשיו אתה שותק.

רויטל סויד: עד שאני לא מסמנת לך שאתה יכול לדבר, אתה נותן לי לענות, בסדר?

דוד אמסלם: טוב.

דוד אמסלם: טוב.

רויטל סויד: כי העלית הרבה נושאים – –

יחיאל חיליק בר: אחרת אוסיף לך 100 דקות.

רויטל סויד: – – והם מהותיים מאוד, אוקיי?

יחיאל חיליק בר: נוסיף לך 100 דקות.

רויטל סויד: בבקשה.

יהודה גליק: תביני שכל לילה שאתם משאירים אותנו, אני עולה עוד כמה קילו.

דוד אמסלם: אמרתי בדיון, אמרתי לאחד מחברי הכנסת: תיכנס לדיון.

דוד אמסלם: מה הוא אומר לי?

דוד אמסלם: עזוב אותך, דודי, עוד אסתבך עם המשטרה.

דוד אמסלם: אמרתי למפכ"ל: תבין טוב מה קורה פה.

דוד אמסלם: חוצפה.

דוד אמסלם: תראה לאן הגעתם: חברי כנסת מפחדים לבוא לדיון כי ניצב יצחקי אוסף עליהם חומרים ובונה להם תיקים.

דוד אמסלם: מפני שהם מפחדים ממנו.

רויטל סויד: דודי, אתה אומר דברים חמורים מאוד מאוד.

דוד אמסלם: כן.

דוד אמסלם: אמרתי את זה גם בוועדה.

רויטל סויד: אתה אומר דברים מאוד מאוד – – –

דוד אמסלם: היית שם.

רויטל סויד: נכון, הייתי שם.

רויטל סויד: ואתה יודע שלא חששנו להעלות את השאלות הנוקבות, והעלינו שאלות נוקבות.

דוד אמסלם: אני אומר לך שאני בדרך – הרי אמרתי, חבר'ה, בדרך לכאן, קראתי לכמה ח"כים להיכנס – פחדו.

דוד אמסלם: אמרו לי: עזוב, דודי, מה אנחנו צריכים להסתבך?

דוד אמסלם: תבינו לאן הגענו.

רויטל סויד: דודי, אני רוצה לומר לך משהו, אוקיי?

רויטל סויד: בתור אחת שמכירה את משטרת ישראל מצוין, אמרת דברים חמורים מאוד מאוד פה.

רויטל סויד: ואני רוצה – סליחה, חבר הכנסת גליק, אתה יכול לשבת, לתפוס מקום ולהקשיב?

דוד אמסלם: נתתי לכמה חברי כנסת רשות דיבור.

דוד אמסלם: אמרו לי: אנחנו לא רוצים לדבר.

דוד אמסלם: פעם ראשונה בוועדה שחבר כנסת לא רוצה לדבר.

רויטל סויד: עכשיו שקט.

יחיאל חיליק בר: טוב, אבקש לתת לחברת הכנסת סויד לסיים בסך הכול את 42 הדקות שנותרו לה.

יהודה גליק: אני חייב להספיק להגיע הביתה לשבת.

יחיאל חיליק בר: זה לא יקרה אם דודי ימשיך להתווכח בהתפרעות כזאת.

יחיאל חיליק בר: אני כבר אומר.

רויטל סויד: אין גוף, אין גוף – גם לא משטרת ישראל – שהוא לא "בקיר", מלשון ביקורת.

רויטל סויד: אין גוף כזה.

מרב מיכאלי: שהוא לא מה?

רויטל סויד: שהוא לא חף מביקורת – –

מרב מיכאלי: אה.

מרב מיכאלי: כן, כן.

רויטל סויד: – – שהוא לא חף מכשלים.

רויטל סויד: אין דבר כזה.

יהודה גליק: – – –

רויטל סויד: סליחה, יהודה, בבקשה.

רויטל סויד: אבל העלית פה טענות שהן הרבה מעבר לביקורת נקודתית זו או אחרת.

רויטל סויד: אתה מדבר פה עכשיו ממש על משהו שהוא תפיסת עולם.

דוד אמסלם: בוודאי.

רויטל סויד: עכשיו, כשאני עומדת כאן היום, אני באה ואומרת לך בלב שלם: המשטרה עושה טעויות, אבל המשטרה – אין לה אג'נדה של לבוא, לקחת את ראש הממשלה ולשפד אותו.

רויטל סויד: אין דבר כזה.

דוד אמסלם: מה זה המשטרה?

רויטל סויד: אין דבר כזה.

רויטל סויד: תקשיב לי עכשיו עד הסוף.

דוד אמסלם: מעבר לסמל על הכובע – – –

רויטל סויד: תקשיב לי עכשיו עד הסוף ותרשום את השאלות שיש לך.

רויטל סויד: כי אמרת דברים חמורים.

מרב מיכאלי: נכון.

מרב מיכאלי: אמרת דברים חמורים.

רויטל סויד: עכשיו – אמרת דברים חמורים, באמת.

רויטל סויד: עכשיו, אני מאמינה לך באמונה שלמה שזה מה שאתה מאמין בו.

דוד אמסלם: אבל אמיתיים.

דוד אמסלם: דרך אגב, הם חמורים מפני שהם אמיתיים.

רויטל סויד: ולכן בוא תקשיב – אני מאמינה שזה מה שאתה מאמין בו.

דוד אמסלם: למה לשמעון פרס עשו מסיבה ב-3 מיליון דולר, ויצחקי – – –

רויטל סויד: אתה לא יכול לקחת מסיבת יום הולדת של אדם בן 90, שנחגגה ברוב עם והדר – ואין לי מושג אם זה היה הסכום, אבל אם אתה אומר אתה כנראה יודע – –

דוד אמסלם: זה היה בדיוק הסכום.

רויטל סויד: – – לחשדות שעולים כנגד חברי כנסת, או כנגד שרים, או כנגד ראש ממשלה, על שוחד, על הפרת אמונים, על ענייני זיוף.

רויטל סויד: אתה לא יכול להשוות את זה.

רויטל סויד: אתה לא משווה מסיבה, שאתה אומר שהמקור של הכספים שלה, אתה לא יודע מנין הוא – ולי אין ספק שאם הייתה נשאלת שאילתה, ויכול להיות שגם נשאלה, ולי אין מושג – – –

איילת נחמיאס ורבין: נשאלה.

רויטל סויד: נשאלה.

רויטל סויד: ולי אין מושג על זה.

רויטל סויד: בית הנשיא באותה העת – אם היה נשאל מה המקור, היו יודעים.

רויטל סויד: אבל פה אתה מדבר על העברת מידע למשטרת ישראל.

רויטל סויד: משטרת ישראל חייבת לבדוק אותו.

רויטל סויד: כשאני רואה את הצעת החוק שלך – ועכשיו תרשה לי לדבר, אחר כך אני אשמח לשמוע אותך – אני רוצה לומר לך שהיא סוג של איום.

רויטל סויד: אני אגיד לך על מה היא סוג של איום.

רויטל סויד: הצעת החוק הראשונה שאתה הגשת, שלא לחקור ראש ממשלה תוך כדי תקופת כהונה, הייתה על משהו שבגדול הכוונה הייתה זוטי דברים.

רויטל סויד: אחר כך אתה הגשת את הצעת החוק הזאת, שהוגשה השבוע.

רויטל סויד: הצעת החוק הזאת אומרת כך: ראש ממשלה מכהן לא ייחקר אלא אם כן מדובר בעבירות אלימות, בעבירות סמים, ביטחון המדינה או בעבירות מין.

רויטל סויד: זאת אומרת שמה שאתה אומר זה שעל שוחד, על גנבה, על זיוף, הוא לא ייחקר.

רויטל סויד: עכשיו, המסר שאתה מעביר פה הוא – שניים.

רויטל סויד: שני המסרים – מעבר לזה שאני לא מסכימה להצעת החוק, אבל אני מדברת על המסר, כי הרי בסוף זה לא יחול על ראש הממשלה בנימין נתניהו בקדנציה הזאת ועל הקדנציה הזאת, ולכן זה לא יחול עליו בכלל, כי הוא גם לא יהיה בממשלה הבאה.

רויטל סויד: מה שאני אומרת זה ששני המסרים שאתה העברת הם מסרים חמורים מאוד מאוד.

רויטל סויד: אתה קודם כול עשית הבחנה בין עבירות – –

דוד אמסלם: כל מה שאני עושה הוא חמור בעיניך.

רויטל סויד: – – ואמרת שלכאורה עבירת מין, סמים – ביטחון המדינה זה ברור – ואלימות הן יותר חמורות מעבירות שוחד.

רויטל סויד: זה דבר שאי-אפשר לומר.

רויטל סויד: זה לא יכול להיות.

רויטל סויד: איך אנחנו מציבים רף כזה כשאתה אומר שעבירת שוחד בעיניך היא חמורה פחות, ולכן לא נחקור עליה בקדנציה, למעט העבירות החמורות, שהן עבירות מין, סמים ואלימות?

רויטל סויד: ומסר שני שהעברת – ואם אני לא טועה, אתה גם אמרת אותו אפילו, או אמרת אותו בשפה רפה – הדבר השני שאתה אמרת הוא שידעו שם החוקרים שחוקרים עכשיו את ראש הממשלה, שידעו שזאת הצעת החוק שאני מגיש; שידעו שמה שאנחנו עומדים לעשות עכשיו, שמה שהם עושים, יהיה לא חוקי, יהיה מנוגד לחוק.

רויטל סויד: ואני רוצה לומר לך, דודי, שבנסיבות מסוימות, כמו שיש אבק רכילות, אבק לשון הרע, יש בזה אבק שיבוש הליכי חקירה.

רויטל סויד: יש בזה אבק – אולי אפילו לא אבק – של הטלת אימה על החוקים, להעביר להם מסר.

רויטל סויד: ואני ראיתי את זה כדבר מאוד חמור.

רויטל סויד: הצעת החוק שלך היא נכונה וטובה אולי למשטרים אחרים, היא לא נכונה וטובה למשטר שלנו.

רויטל סויד: כי במשטר שלנו – – –

דוד אמסלם: תגידי לי מתי אני יכול לענות לך.

רויטל סויד: עכשיו אני אסיים, ואחר כך אתה.

רויטל סויד: כי במשטר שלנו, ראש ממשלה – כמו שאנחנו רואים – יכול לכהן גם כעשר שנים, גם אם לא ברצף, שבע שנים ברצף.

רויטל סויד: כשאתה מדבר, אתה משווה את זה למשפט הצרפתי.

רויטל סויד: במשפט הצרפתי יש שתי קדנציות, אנשים יושבים שמונה שנים, אחר כך הם הולכים.

רויטל סויד: גם אז הם לא נחקרים על הכול, אלא רק על מה שהם עשו בתקופה שלפני.

דוד אמסלם: שתי קדנציות שם כמדומני זה 14 שנים.

רויטל סויד: איפה?

דוד אמסלם: במשטר הצרפתי.

רויטל סויד: לא, שמונה.

רויטל סויד: שמונה שנים.

רויטל סויד: שתי קדנציות.

רויטל סויד: שתי קדנציות.

רויטל סויד: ולכן הצעת החוק שלך, שאתה הגשת, והיא מתחברת מאוד למה שאתה אומר.

רויטל סויד: האמת היא שעכשיו אני שומעת את זה בפעם הראשונה ממך במהות.

רויטל סויד: אתה אומר אין לי אמון במשטרה בכלל.

רויטל סויד: אתה אפילו אומר, באיזה מקום הם העבריינים, או הם המסוכנים, ואני צריך להתגונן מפניהם באמצעות הצעת חוק שראש הממשלה לא ייחקר.

רויטל סויד: תקשיב מה אתה אומר.

דוד אמסלם: אני אענה לך.

רויטל סויד: כשאומר לך פה על ראש הממשלה שלנו, שבצער גדול אני יודעת שהוא נחקר היום, לא מפני שאני לא רוצה להחליף אותו, אני מאוד רוצה להחליף אותו.

רויטל סויד: אנחנו גם, בעזרת השם, נחליף אותו, אבל נעשה את באמצעות דרך אחרת, ולא בגלל חקירת משטרה.

רויטל סויד: זה מבזה ומביש אותנו במדינת ישראל שנשיא שלנו ישב בבית-סוהר, שראש ממשלה שלנו יושב בבית-סוהר, שראש ממשלה שלנו נחקר.

רויטל סויד: אבוי לנו שאלה מנהיגי הציבור שלנו.

רויטל סויד: אבוי לנו שככה אנחנו נראים.

רויטל סויד: מה שאתה אומר פה – ואנשים שומעים את זה – אתה גורם לציבור לאבד אמון בגוף שיכול להיות שיש בו דברים שצריך לתקן, אבל לא עד כדי כך שהם תופרים תיקים לראש ממשלה.

רויטל סויד: וזה מה שאתה אומר.

דוד אמסלם: אני יכול לענות לך?

דוד אמסלם: תראי, לפי תפיסתי, מהפכות צבאיות בכל מיני מדינות עולם שלישי מתבצעות על-ידי הצבא.

דוד אמסלם: הצבא משתלט על הטלוויזיה, מדיח את השליט וממנה שליט חדש.

דוד אמסלם: אנחנו במדינה שכללנו את זה קצת.

דוד אמסלם: אנחנו עושים את זה דרך משטרת ישראל.

דוד אמסלם: אנחנו לא משתמשים בצבא, אנחנו משתמשים במשטרה.

דוד אמסלם: במשטר דמוקרטי ראש הממשלה נבחר בבחירות והתפקיד המרכזי שלו הוא לנהל את המדינה.

דוד אמסלם: זה התפקיד שלו, המרכזי, וזו אבן הראשה.

דוד אמסלם: ולא צריך להפריע לו.

דוד אמסלם: אני אומר, במידה שיש – – –

מרב מיכאלי: מה זה לא צריך להפריע לו?

מרב מיכאלי: אם הוא גורם נזקים, ברור שצריך להפריע לו, זו חובה קדושה.

דוד אמסלם: תני לי רק שנייה.

דוד אמסלם: אני אומר – – –

רויטל סויד: על אחת כמה וכמה אם הוא מבצע עבירות פליליות.

מרב מיכאלי: כן, חד-משמעית.

דוד אמסלם: בסופו של דבר, אני חושב שצריך לאפשר לו גם את הקשב הניהולי.

מרב מיכאלי: מה זה לא צריך להפריע לו?

דוד אמסלם: רק עכשיו מנדלבליט הודיע שהוא סגר לו שבעה תיקים רק בשלושה-ארבעה החודשים האחרונים.

דוד אמסלם: תביני, כל פירור של איזו רכילות, ראש הממשלה אמור להיחקר עליה.

דוד אמסלם: תבינו מה קורה כאן.

דוד אמסלם: לכן אני שאלתי – – –

מרב מיכאלי: מה רכילות?

רויטל סויד: רגע, נענה לו.

רויטל סויד: נענה לו.

דוד אמסלם: לכן אני באופן אישי רואה שמשהו פה לא בסדר.

דוד אמסלם: יש פה איזושהי רדיפה שהיא לא מן העניין.

דוד אמסלם: זה אומר: בואו נזרוק הרבה מאוד תיקים, אולי ייתפס משהו.

דוד אמסלם: אולי משהו.

רויטל סויד: תגיד לי, דודי, אני רוצה – – –

דוד אמסלם: תקשיב רק שנייה.

דוד אמסלם: תקשיבי.

דוד אמסלם: אני עקבתי אחרי מה שקרה, דווקא אחרי מנדלבליט בחודש האחרון.

דוד אמסלם: אני קורא כתבות בעיתון "הארץ" שלוחצות אותו, משפילות אותו, אומרות לו שהוא לא מקצועי.

דוד אמסלם: עוד אומרים שהוא ייתן את הדין, ואנשים אפילו לא יודעים על מה מדובר.

דוד אמסלם: אנשים כמעט רצו לבג"ץ בלי להבין על מה.

דוד אמסלם: אז אני מבין שיש פה מוטיבציות שלא קשורות לעניין, מפני שאף אחד לא יודע על מה מדובר.

דוד אמסלם: לכן אני מזה מקיש שיש פה בעצם – איך אמרת?

דוד אמסלם: – צבא עצום, רציני מאוד, שכל תפקידו בכלל ליירט את הימין מהשלטון באמצעות זה שהוא מבין שאם הוא פוגע בראש הממשלה ומצליח להדביק לו איזו עבירה, באותו רגע יכול להיות שיש לו סיכוי לחזור לשלטון.

דוד אמסלם: אני אומר שייקחו את אמות המידה שמודדים את ראש הממשלה, שיבדקו את לפיד, את הנסיעות שלו; את ציפי לבני, מי מממן, מה הם עושים בכספים של המפלגות שלהם.

דוד אמסלם: בבקשה, שיבררו.

דוד אמסלם: אבל לא יעשו את זה.

דוד אמסלם: למה?

דוד אמסלם: ככה.

דוד אמסלם: גם אם אני אכתוב לו מכתב.

דוד אמסלם: יצחקי לא ייגע בו.

דוד אמסלם: לא אמרתי שמעון פרס, שאני קראתי את זה בעיתון.

רויטל סויד: אתה ממש ממש טועה ולא מבין את עבודת המשטרה.

רויטל סויד: ממש טועה.

דוד אמסלם: כשראיתי – – –

דוד ביטן: יש לכם גם משהו על התאגיד או רק על החקירות?

רויטל סויד: אני התחלתי בתאגיד, הוא לקח – – –

דוד ביטן: כשתעברו לתאגיד – – –

רויטל סויד: סליחה, התחלתי על התאגיד, והוא לקח את זה לחקירות.

מרב מיכאלי: לא, גם אדוני לא היה פה עכשיו שלוש שעות – – –

רויטל סויד: בדיוק.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת ביטן נכנס ברוח סערה, ומסיט לנו פה את הדיון.

יחיאל חיליק בר: באמת.

דוד אמסלם: – – – מדוע לא חקרו את מסיבת יום ההולדת של שמעון פרס?

רויטל סויד: למה, מישהו הגיש תלונה?

רויטל סויד: למה, מישהו הגיש תלונה?

רויטל סויד: אתה יודע אם לא ביקשו פירוט וקיבלו?

רויטל סויד: מה, כל דבר צריך לחקור אותו כי זה נראה לך סכום גבוה?

דוד אמסלם: לא ראיתי שמישהו הגיש תלונה נגד ראש הממשלה, אלא כנראה מישהו יזם את זה.

דוד אמסלם: לכן אני אמרתי כאן כשהיה דיון על איסוף התיקים – – – זה דבר חמור.

דוד אמסלם: עניתי לראש יאח"ה, ניצב יצחקי, זה שהמפכ"ל יודע – –

רויטל סויד: רגע, דודי צועק.

דוד אמסלם: – – היועץ המשפטי יודע.

דוד אמסלם: אתה אוסף חומרים על – – – זה מתאים יותר למשטרים אפלים, שאוספים חומרים לעת מצוא.

דוד אמסלם: אני מחבר את – – – דרך אגב, אני אספר לך משהו, אני שלחתי מכתב, את יודעת את זה.

דוד אמסלם: אני הגשתי את זה כמה חודשים לפני זה, אמרתי את זה בוועדה.

דוד אמסלם: שלחתי מכתב למשרד המשפטים – –

רויטל סויד: סליחה, אני עליתי וירדתי?

דוד ביטן: – – –

דוד אמסלם: – – ואני שלחתי להם את המכתב, אם יכול להיות מצב – ביקשתי לדעת האם ראש יאח"ה אוסף חומר על חברי כנסת.

דוד אמסלם: הם ענו לי: לא היו דברים מעולם.

דוד ביטן: – – –

רויטל סויד: תשתיק אותו.

רויטל סויד: אני לא שומעת.

דוד אמסלם: אז את מבינה איפה אני בא?

דוד אמסלם: אני אומר לך שיש לי שבר עם האמון במערכת.

דוד אמסלם: לא רק אני – – – אנשים שהולכים ברחוב וקוראים עיתונים ובאינטרנט – – –

רויטל סויד: תראה, בוא נתחיל רגע ביועץ המשפטי – – –

דוד ביטן: – – –

רויטל סויד: אמסלם, תשתיק אותו.

יחיאל חיליק בר: מרב, הוא מדבר על איילת שפיצלה – – –

דוד אמסלם: – – – להגיש הצעת חוק שמי – – – מרגיש מאוים כתוצאה מהצעת החוק שלי.

רויטל סויד: לא, זה לא מי שמאוים.

רויטל סויד: אתה מעביר מסר – –

דוד אמסלם: – – –

רויטל סויד: – – אתה יודע, זה בדיוק אותו דבר כמו שעשה חבר הכנסת אילטוב עם השופטים.

רויטל סויד: לבוא ולקדם הצעת חוק, ערב מינוי ארבעה שופטי עליון, כשרוצים לערער את המאזן שם, זה כמו שאמרה נשיאת בית-המשפט העליון: הצבת אקדח על השולחן.

רויטל סויד: כשאתה מגיש הצעת חוק, עכשיו, בדיוק כשראש הממשלה צריך להיחקר, וכשאתה בא ואומר, אני רוצה לגרום לכך שראש הממשלה לא ייחקר, אתה בעצם מעביר לחוקרים מסר.

רויטל סויד: תקשיב לי, זה מה שעובר – שידעו שם שאנחנו נהפוך את זה ללא חוקי.

רויטל סויד: אנחנו נהפוך את זה למשהו שהוא מנוגד לחוק.

רויטל סויד: שידעו שמה שהם עושים, עוד מעט לא יהיה בסדר.

רויטל סויד: זה מרפה את ידי החוקרים.

דוד אמסלם: שני דברים אני רוצה לומר לך: 1.

דוד אמסלם: שאני הגשתי את ההצעה לפני כמה חודשים – – –

רויטל סויד: תיקנת אותה.

דוד אמסלם: רק שנייה.

דוד אמסלם: דבר שני – –

רויטל סויד: אתה הגשת אותה אך ורק כשהתחילו כל החקירות של ראש הממשלה.

דוד אמסלם: דבר שני, את יודעת יפה מאוד שההצעה שלי בכלל לא רלוונטית לגבי החקירה הזאת – – –

רויטל סויד: אבל זה מה שאני אומרת – אדרבה.

רויטל סויד: מכיוון שהיא לא רלוונטית לחקירה הזאת – –

דוד אמסלם: אני רוצה לדבר, תני לי להשלים.

רויטל סויד: – – ולקדנציה הזאת, המטרה שלה היא בדיוק מה שאתה רוצה לעשות – להטיל אימה על החוקרים.

דוד אמסלם: אני בעצם לא הבנתי מה זה להטיל אימה.

דוד אמסלם: מה, אנחנו אומרים לחוקרים – – –

רויטל סויד: מסרים סמויים.

דוד אמסלם: רק דקה.

רויטל סויד: מה אתה חושב, שהמשטרה שם לא יושבים ולא מקשיבים?

דוד אמסלם: רק שנייה, אני רוצה להסביר – – –

קריאות: – – –

דוד אמסלם: – – – כמובן ייקח את זה אישי – – – יש לחלק מהם יש גם מוטיבציות אישיות.

דוד אמסלם: אולי – – – בדיוק מה שאמרת.

דוד אמסלם: אבל אני חושב שאם יש חוק, תעבוד לפי החוק.

דוד אמסלם: מה הבעיה?

דוד אמסלם: אני מאיים עליו גם בגלל מה שאמרת.

דוד אמסלם: אני מאיים עליהם במוטיבציות שהן לא רלוונטיות לגבי אזרח רגיל.

רויטל סויד: אבל נקודת המוצא שלך מעוותת.

רויטל סויד: נקודת המוצא שלך היא כזאת – שוטרי משטרת ישראל, יש להם מוטיבציה.

רויטל סויד: המוטיבציה שלהם היא להפיל שלטון.

רויטל סויד: זה מה שאתה אומר – – –

דוד אמסלם: – – –

רויטל סויד: אבל זה מה שאתה אומר פה.

רויטל סויד: הדבר הזה לא נכון.

רויטל סויד: תראה, אתה דיברת קודם על מנדלבליט – –

דוד אמסלם: – – –

רויטל סויד: לא אני רוצה לדבר – – –

דוד אמסלם: במשטרת ישראל יש 35,000 שוטרים.

דוד אמסלם: אני בוודאי לא מדבר על כל משטרת ישראל.

דוד אמסלם: יש שם גוונים.

דוד אמסלם: יש כמה אנשים במשטרת ישראל, כנראה בדרגים הבכירים ביותר שיש להם גם מוטיבציות אישיות – – –

רויטל סויד: תגיד לי, מה אתה מדבר?

רויטל סויד: מפכ"ל המשטרה זה מינוי – – –

דוד אמסלם: – – – מאיפה את יודעת שלא?

רויטל סויד: כי אמרתי, יכול להיות – – –

דוד אמסלם: כי מדובר בנתניהו.

רויטל סויד: לא.

רויטל סויד: אני מכירה את משטרת ישראל.

רויטל סויד: יש לה הרבה מה לתקן – – –

דוד אמסלם: את מכירה את כולה?

רויטל סויד: תקשיב.

דוד אמסלם: לא הבנתי, את כל קציני המשטרה את מכירה?

רויטל סויד: – – – יש לה הרבה מה לתקן.

רויטל סויד: אין לה אג'נדה לבוא ולקחת ראש ממשלה ולחקור אותו – –

דוד אמסלם: – – –

רויטל סויד: – – אתה עכשיו אומר ככה – אתה הכנסת לזה גם את הסיפור של מנדלבליט.

רויטל סויד: הרי מה אתה אומר?

רויטל סויד: אתה אומר – – –

דוד אמסלם: – – – אני לא האמנתי – – –

רויטל סויד: נכון.

רויטל סויד: ואתה שמעת אותי מה אני אמרתי על זה?

דוד אמסלם: – – – אבל אני רואה – – –

רויטל סויד: אתה שמעת מה אני אומרת על זה?

דוד אמסלם: – – – מהמחנה שלך – – –

רויטל סויד: אבל אני אגיד לך מה אני אומרת – – –

דוד אמסלם: – – – הוא כותב אתמול או שלשום, אנחנו מפעילים את דרוקר בטלוויזיה, ומנדלבליט מחליט לפתוח חקירה.

רויטל סויד: אתה תקשיב עכשיו.

רויטל סויד: עכשיו אתה תקשיב לי.

רויטל סויד: היועץ המשפטי מנדלבליט, כשהוא מונה, הייתי בטוחה שמדובר במשחק מכור, וגם אמרתי את זה.

רויטל סויד: במשך הזמן ראיתי את ההתנהלות של מנדלבליט – ואני ראיתי את ההתנהלות שלו בכל מיני מקרים, ואני רוצה לומר לך, שהאיש הזה, היועץ המשפטי הזה, לא נוקט איפה ואיפה, והוא לוקח עניינית את הדברים, והוא בוחן אותם.

רויטל סויד: הוא גם זהיר מאוד.

רויטל סויד: כשהוא בא וסוגר היום שבעה תיקים אתה אומר: מה זה הדבר הזה?

רויטל סויד: ואני אומרת לך שיכול להיות שסוגרים תיקים כשזה לא אומר שבוצעה עבירה או לא בוצעה.

רויטל סויד: זה אומר שלא הייתה תשתית ראייתית מספקת.

רויטל סויד: כמה פעמים סוגרים תיקים כי אין תשתית ראייתית מספקת?

רויטל סויד: זה לא משקף את מה שהיה או לא היה.

רויטל סויד: זה דבר אחד.

יחיאל חיליק בר: רויטל, אני רק מבקש את סליחתך שנייה.

יחיאל חיליק בר: אני עוצר לך את הזמן.

יחיאל חיליק בר: מאחר שיו"ר הקואליציה וראש הממשלה בפועל דוד ביטן עשה פה מהומה על משהו, אני רוצה להקריא לך מהתקנון: "הסתייגויות ינומקו לגבי כל סעיף של הצעת החוק בנפרד, לפי הסדר שבו נרשמו בנוסח שהונח על שולחן הכנסת.

יחיאל חיליק בר: ואולם רשאי יושב-ראש הישיבה, בהסכמת המסתייג" – –

דוד ביטן: – – –

יחיאל חיליק בר: שנייה, ביטן.

יחיאל חיליק בר: – – "לקבוע כי מסתייג, לרבות מי שנרשמה לו הסתייגות לנושא ינמק כל הסתייגות במרוכז".

יחיאל חיליק בר: לאיילת נחמיאס היו עשר הסתייגויות של חמש דקות.

יחיאל חיליק בר: היא הייתה יכולה, לצורך העניין, לעלות ולרדת עשר פעמים, ולנמק חמש דקות.

יחיאל חיליק בר: היא בחרה – – –

דוד ביטן: תסתכל בדף הצהוב – – –

יחיאל חיליק בר: אבל ביררנו בלשכה המשפטית וקיבלנו תשובה – –

דוד ביטן: תסתכל בדף הצהוב.

יחיאל חיליק בר: – – אז לפחות תתנצל על המהומה.

יחיאל חיליק בר: ביטן, זה לא בושה להודות שטעית.

דוד ביטן: תסתכל בדף הצהוב.

מרב מיכאלי: זה לא בושה – – –

יחיאל חיליק בר: זה לא בדף הצהוב.

יחיאל חיליק בר: היא יכולה לעלות עשר פעמים – חמש דקות לנמק כל אחת.

דוד ביטן: – – – לא נכון.

יחיאל חיליק בר: סעיף 92.

יחיאל חיליק בר: אתה רוצה לקרוא? נו, באמת.

דוד ביטן: גם סעיף 98 – – –

יחיאל חיליק בר: אז היא ריכזה את זה בשתי הסתייגויות ולא באחת.

יחיאל חיליק בר: אני, את כל 50 הדקות שלי עושה ביחד.

דוד ביטן: לא – – – היא לא ביקשה.

יחיאל חיליק בר: היא ביקשה בשתי פעמים.

יחיאל חיליק בר: היא ביקשה כשיש הסתייגויות 30 דקות ועוד – – –

דוד ביטן: לא, היא רשומה בסוף להסתייגות, דיבור על הכול.

דוד ביטן: כן או לא?

יחיאל חיליק בר: לא.

דוד ביטן: תסתכל על הדף הצהוב.

יחיאל חיליק בר: לא.

יחיאל חיליק בר: היא פיצלה את זה ל-20 ו-30.

דוד ביטן: אתה יודע מה – – –

יחיאל חיליק בר: ביטן, אתה יודע שעשית פדיחה.

יחיאל חיליק בר: שחרר.

דוד ביטן: לא נכון.

דוד ביטן: לא עשיתי שום פדיחה.

דוד ביטן: היא עלתה למעלה לדבר, ועכשיו היא מפצלת.

יחיאל חיליק בר: אבל זאת זכותה – –

דוד ביטן: לא, היא נרשמה אחרת.

יחיאל חיליק בר: – – היא רשאית להגיש את זה במרוכז.

דוד ביטן: היא רשומה אחרת.

דוד ביטן: תסתכל.

יחיאל חיליק בר: היא לא נרשמה אחרת.

יחיאל חיליק בר: יש לה עשר הסתייגויות של חמש דקות.

יחיאל חיליק בר: היא יכולה לעלות עשר פעמים.

דוד ביטן: אז תעלה אותה כל חמש דקות.

דוד ביטן: זה מה שאתה אומר – היא תעלה ותרד?

דוד ביטן: נו, באמת.

יחיאל חיליק בר: נו, ביטן, עזוב.

יחיאל חיליק בר: אתה יודע שטעית.

יחיאל חיליק בר: בקש סליחה ממזכירת הכנסת על ההאשמות החמורות נגדה.

מרב מיכאלי: – – –

דוד ביטן: לא צריך לבקש סליחה – – – לא עלתה.

יחיאל חיליק בר: ביטן, ראוי גם שתחזור בך מדבריך על מזכירת הכנסת.

דוד ביטן: לא חוזר בי.

דוד ביטן: מזכירת הכנסת עובדת בשביל האופוזיציה.

דוד ביטן: לא חוזר בי.

יחיאל חיליק בר: ביטן, זה ממש לא מכובד מה שאתה אומר על מזכירת הכנסת, ואני פה תובע גם את כבודה וגם את עלבונה.

יחיאל חיליק בר: אני מבקש ממך להתנצל על זה.

יחיאל חיליק בר: אני לא חבר בקואליציה.

יחיאל חיליק בר: אני לא חייב לקבל – – –

דוד ביטן: אתה בסדר.

דוד ביטן: אומר את זה גם, בוויכוח שהיה לי בהצבעה על הנכים – – –

יחיאל חיליק בר: – – – כמי שעובד אתה ארבע שנים כסגן יושב-ראש – אם לטובת הקואליציה או לטובת האופוזיציה.

יחיאל חיליק בר: מה שאמרת פה לא במקום.

יחיאל חיליק בר: בכל הכבוד.

יחיאל חיליק בר: אני מתנצל, גברתי חברת הכנסת.

יחיאל חיליק בר: לפעמים נדמה שאפשר לעשות הכול אם אתה יו"ר הקואליציה, אבל פה עכשיו אנחנו קובעים, לא אתה, ביטן.

דוד ביטן: אין שום בעיה.

דוד ביטן: אנחנו יש לנו זמן.

דוד ביטן: רק אני שואל אותך שאלה – –

יחיאל חיליק בר: נו.

דוד ביטן: – – כשהיה תקציב לא עשיתם את זה, אז כנראה, התקשורת – התאגיד חשוב יותר מהתקציב של המדינה אצלכם וחוק ההסדרים.

יחיאל חיליק בר: מה זה קשור?

דוד ביטן: אז אתם תמשיכו לרדת במנדטים.

יחיאל חיליק בר: אבל מה זה קשור עכשיו הדיון על המנדטים?

יחיאל חיליק בר: ביטן, התעייפת, התחרפנת?

דוד ביטן: זה מה שיש לי להגיד לכם.

יחיאל חיליק בר: אבל מה זה קשור?

דוד ביטן: – – – על מה אתם עושים את המהומה?

דוד ביטן: על התאגיד, אתה מבין על איזה – – –

יחיאל חיליק בר: אבל ביטן, אם אתה עייף, כפרה, לך לישון.

יחיאל חיליק בר: מה אתה רוצה ממנו?

דוד ביטן: על התקציב לא עשיתם את זה.

דוד ביטן: אז זה אומר דורשני – – –

יחיאל חיליק בר: נו?

יחיאל חיליק בר: אז חסכנו לך לילה – – –

דוד ביטן: – – – מה חשוב למפלגת העבודה.

דוד ביטן: מה חשוב לה – התקשורת, התאגיד או תקציב המדינה או תושבי המדינה?

יחיאל חיליק בר: תקשורת חופשית בישראל חשובה לנו מאוד.

יחיאל חיליק בר: כן, לא מתביישים בזה.

דוד ביטן: – – –

יחיאל חיליק בר: לא מתביישים.

רויטל סויד: אבל על מה אתה מתרעם?

יחיאל חיליק בר: על מה אתה מתרעם?

יחיאל חיליק בר: בא לך לישון – תישן.

יחיאל חיליק בר: פרוס שלושה כיסאות ותישן.

רויטל סויד: לא, אבל באמת.

יחיאל חיליק בר: מה אתה רוצה?

דוד ביטן: – – – תמשיכו לרדת משמונה גם לשניים.

יחיאל חיליק בר: אתה אל תדאג למנדטים שלנו, תדאג למנדטים של הליכוד שאנחנו נראה בבחירות הבאות.

יחיאל חיליק בר: אבל מה זה קשור לדיון הזה?

רויטל סויד: אבל למה אתה מתרעם על זה?

יחיאל חיליק בר: מה זה קשור לדיון הזה, ביטן?

יחיאל חיליק בר: אנשים, מותר להם, לפי החוק, לדבר על עשר הסתייגויות – מדברים.

יחיאל חיליק בר: מה אתה רוצה?

רויטל סויד: לא, באמת, למה אתה מתרעם?

יחיאל חיליק בר: הנה, אני בשביל הכבוד שלך אמור לדבר 50 דקות ומדבר רק 48.

יחיאל חיליק בר: איך אני?

דוד ביטן: כנראה, מה שחשוב לכם זה הנושא של התאגיד.

יחיאל חיליק בר: זה תקשורת חופשית.

יחיאל חיליק בר: אני יודע שלכם תקשורת חופשית לא כל כך חשובה.

יחיאל חיליק בר: אבל לנו זה חשוב.

דוד ביטן: אז בבחירות – – – תתחילו לבחון את עצמכם מה טוב.

דוד ביטן: מה טוב למדינה ומה לא.

יחיאל חיליק בר: ביטן, אבל יש לך זמן – לך לישון.

יחיאל חיליק בר: למה אתה מתעצבן עכשיו?

רויטל סויד: אבל דוד, כשאנחנו לוקחים נושא שהוא נושא מהותי לנו – – –

דוד ביטן: – – – חוק ההסדרים לא היה מהותי לכם.

יחיאל חיליק בר: אני לא מבין את הדבר הזה.

יחיאל חיליק בר: אני לא מבין מה קרה פה עכשיו.

רויטל סויד: בוא, אני רוצה שנמשיך את זה.

דוד אמסלם: – – – סגלוביץ ומזרחי, שני אנשים שניהלו את יאח"ה, בסופו של דבר הגיעו רק לשמאל – רק שתביני מה הראש.

דוד אמסלם: כשהם היו במשטרה הם היו אובייקטיבים מאוד.

רויטל סויד: לא, אתה לא יכול לעשות דבר כזה.

רויטל סויד: אתה לא יכול לעשות דבר כזה.

יחיאל חיליק בר: חבר'ה, אתם החלטתם היום להתחרפן, לצאת במתקפה כוללת על כולם – על השמאל, על התקשורת, על ירדנה מלר-הורוביץ.

דוד אמסלם: אני רק אומר לכם – – –

יחיאל חיליק בר: זהו, אין גבולות פה.

רויטל סויד: אבל דודי, אתה שומע מה אתה אומר?

דוד ביטן: למה אתה מדבר ברבים?

דוד ביטן: אני אמרתי משהו?

רויטל סויד: אתה שומע מה אתה אומר?

יחיאל חיליק בר: לא, עליך אני כועס על מה שאמרת על ירדנה.

יחיאל חיליק בר: זה לא מקובל עלי.

רויטל סויד: דודי, אתה כאילו אומר ששוטרים חוקרים בגלל תפיסת עולם.

דוד אמסלם: לא.

רויטל סויד: אם הם שמאלנים – – –

דוד אמסלם: יש להם מוטיבציות אישיות.

דוד אמסלם: אנחנו בני-אדם.

רויטל סויד: כל אחד.

רויטל סויד: לכל אחד יש מוטיבציה אישית.

דוד אמסלם: דרך אגב, הייתי מצפה מהם – – –

רויטל סויד: אבל להפליל מישהו?

דוד אמסלם: תקשיבי – – –

רויטל סויד: מוטיבציה אישית להפליל?

רויטל סויד: אגב, סגלוביץ הלך ללפיד, ועכשיו לפיד יותר ימני מימני.

דוד אמסלם: לא, אני אסביר – – –

רויטל סויד: סגלוביץ הלך ללפיד.

רויטל סויד: הוא ישב אתכם בממשלה.

דוד אמסלם: זה לא ככה, אני רוצה להסביר לך.

דוד אמסלם: תראי, בן-אדם בסופו של דבר מחליט איפה הוא משקיע את הזמן שלו בחקירה.

דוד אמסלם: אני יכול להחליט שאני חוקר אותו או אותך ואיפה אני משקיע את הזמנים.

דוד אמסלם: דרך אגב, זה יושב לי בראש.

דוד אמסלם: כל דבר אני יכול להצדיק, גם אותו וגם אותך.

דוד אמסלם: אני בוחר.

דוד אמסלם: אם אני הייתי מפקד החקירות, לא הייתי נכנס אחרי זה לפוליטיקה.

דוד אמסלם: זה תפקיד הכי רגיש במדינת ישראל.

דוד אמסלם: הייתי מסיים אותו והולך לעבוד בשוק הפרטי או יוצא לפנסיה, בוודאי לא אחרי שבוע הייתי מתמודד בתוך מפלגה, מפני שאני מבין – עכשיו, מאיפה באת ולאן אתה הולך.

דוד אמסלם: דרך אגב, עם המפכ"ל אין לי בעיה, עם מפקד מחוז אין לי בעיה.

דוד אמסלם: מפקד החקירות זה בן-אדם שהכול יושב לו בקופסה.

דוד אמסלם: כל מה שהוא יחליט זה נכון, אתה לא יודע מה עובר לו בראש.

דוד אמסלם: לכן, כשאני התלוננתי, או בעצם השגתי על הסיפור של יצחקי בוועדה – שהוא אסף חומרים, אני הייתי בשוק.

דוד אמסלם: מה, אתה לבד, בראש שלך?

דוד אמסלם: אתה עושה לבד?

דוד אמסלם: לא התייעצת עם המפכ"ל?

דוד אמסלם: לא יידעת את היועץ המשפטי?

דוד אמסלם: לבד?

דוד אמסלם: נשמע הגיוני?

דוד אמסלם: זו עוצמה בלתי סבירה שיושבת אצל בן-אדם וכל מה שהוא יעשה, תמיד הוא יכול להגיד: מה, אתה לא רוצה שנחקור את ההוא?

דוד אמסלם: מה, אתה לא רוצה שנחקור את ההוא?

רויטל סויד: תראה, אני אגיד לך מה ההבדל – – –

דוד אמסלם: אז לכן זה הפחיד אותי.

דוד אמסלם: דרך אגב, שם הסתובב לי הראש.

רויטל סויד: אז עכשיו אני רוצה להגיד לך – – –

יחיאל חיליק בר: דודי, מעניין אם היית אומר את זה אם היית יושב באופוזיציה.

רויטל סויד: לא, לא, לא, אם זה – – –

דוד אמסלם: חיליק, אתה מכיר אותי.

דוד אמסלם: אמיתי עכשיו – –

רויטל סויד: אבל תרשה לי לענות לך עניינית – – –

דוד אמסלם: – – מדינת ישראל יותר חשובה לי מהליכוד.

דוד אמסלם: נשבע לך.

דוד אמסלם: ואני אומר לך, מאז אותו דיון אני לא נרדם.

דוד אמסלם: כתבתי מכתב.

דוד אמסלם: תראה מה החומרה – סיפרתי את זה ואתם לא הקשבתם – נסעתי לפני שנה ואני מדליק רדיו ופתאום אני שומע מבזק.

דוד אמסלם: אני שומע שמשטרת ישראל אוספת חומרים על אנשי ציבור.

דוד אמסלם: הזדעזעתי, כתבתי מכתב.

דוד אמסלם: באתי לכאן.

דוד אמסלם: ישר כתבתי מכתב לשרת המשפטים, מפני שהיא ממונה על – איך קוראים ליחידה שחוקרת את השוטרים?

רויטל סויד: מח"ש.

דוד אמסלם: שאלתי את היועץ המשפטי שלי: למי פונים?

דוד אמסלם: אמר לי: למח"ש.

דוד אמסלם: פניתי אליה, כתבתי לה מכתב ואני מספר לה ששמעתי ככה ברדיו והאם יכול להיות שהמשטרה, יאח"ה – – –

רויטל סויד: מח"ש.

דוד אמסלם: כתבתי למח"ש: האם יכול להיות שהמשטרה אוספת חומרים על זה?

דוד אמסלם: מחכה שבוע, שבועיים, אחרי חודש אני מקבל תשובה: לא היו דברים מעולם.

יחיאל חיליק בר: להד"ם.

דוד אמסלם: התביישתי על השאלה ששאלתי.

דוד אמסלם: אמרתי: וואלכ, אתה יודע מה, איזה הזוי אני, אני שואל שאלות.

דוד אמסלם: לא יכול להיות במדינה שלנו.

דוד אמסלם: זה מתאים לרוסיה, למדינות אחרות, לא לנו.

דוד אמסלם: ואללה, אחרי כמה זמן אני רואה: אמיתי.

דוד אמסלם: עושה דיון בכנסת, שואל את מח"ש: תגידו, אבל שלחתי לכם מכתב.

דוד אמסלם: אתם משקרים גם לי.

דוד אמסלם: אמרו לי: תשמע, לא היה לנו, בדקנו, אבל לא בדקנו כל כך יסודי.

דוד אמסלם: ההוא לא בא וההוא – רבותי, זה קרה לפני חצי שנה.

דוד אמסלם: ואני משתגע איך כל אלה פה לא מזדעזעים.

דוד אמסלם: ואני הולך בדרך לוועדה – –

רויטל סויד: לא.

רויטל סויד: ניהלנו דיון והדיון היה נוקב, והעלינו דברים קשים.

דוד אמסלם: – – ואני הולך בדרך לוועדה – –

רויטל סויד: אל תגיד לא הזדעזעו.

דוד אמסלם: – – ואני שואל עוד הפעם, ואני הולך בדרך לוועדה – – –

רויטל סויד: זה דיון שעשינו אותו – – –

דוד אמסלם: שנייה אחת.

דוד אמסלם: אני הולך בדרך לוועדה ואני מספר בוועדה שמה שחמור – ואני פוגש שני חברי כנסת ואומר להם: חבר'ה, בואו תצטרפו לדיון.

דוד אמסלם: מה הם אומרים לי?

דוד אמסלם: דודי, אל תסבך אותנו אתו.

דוד אמסלם: הייתי בהלם מהתשובה.

דוד אמסלם: אני אומר לו: אדוני, אתה מטריד אותי.

דוד אמסלם: התשובה הזאת – אתה מבין מה עובר לחברי הכנסת בראש פה בכנסת.

דוד אמסלם: אז אתה אחרי זה שואל למה אני – אמרתי, אני חושב שראש יאח"ה לא אמור להיכנס לפוליטיקה.

רויטל סויד: אתה לא יכול למנוע מאנשים להיכנס לפוליטיקה.

יחיאל חיליק בר: מדינה דמוקרטית, מה אתה תגביל מישהו – – –

דוד אמסלם: בהגדרת התפקיד.

רויטל סויד: אז ראש יאח"ה לא ייכנס, וזה לא ייכנס, וזה לא ייכנס?

רויטל סויד: אתה לא יכול למנוע.

יחיאל חיליק בר: למה רמטכ"ל יכול להיכנס?

יחיאל חיליק בר: באמת, מה זה?

רויטל סויד: איזה מין דבר זה?

דוד אמסלם: כמו שאני לא מצפה שנשיא בית-המשפט העליון, כשהוא מסיים את תפקידו ייכנס למפלגה פוליטית, אני לא מצפה מראש יאח"ה להיכנס לשיח הפוליטי.

דוד אמסלם: למה?

דוד אמסלם: מפני שאז זה מערער את האמון אצלי.

יחיאל חיליק בר: אחרי שהוא פורש, לא בתוך תפקיד.

דוד אמסלם: – – – הרי הוא לא נולד בגיל 50 – – –

רויטל סויד: מונולוג.

דוד אמסלם: – – – הוא גיבש אותה – – – ולנו יש מוטיבציות ותפיסות העולם שלנו מכתיבות לנו את המוטיבציה.

דוד אמסלם: לכן גם מזרחי מייד קפץ למפלגת העבודה, ואחרי זה סגלוביץ קפץ לזה.

דוד אמסלם: אני חושב שיש בזה טעם לפגם – – –

מרב מיכאלי: חיליק – – –

יחיאל חיליק בר: היא אישרה את זה במסגרת הזמן שלה.

רויטל סויד: עכשיו אתה יושב – – –

דוד אמסלם: – – – אדוני היושב-ראש, אין חוק שאוסר, אז מותר להם – – –

רויטל סויד: דודי, עכשיו אתה יושב – – –

יחיאל חיליק בר: גם את זה עוד תחוקקו בטח.

דוד אמסלם: בבטן לא מסתדר לי.

יחיאל חיליק בר: הנה החוק הבא שלך, דודי.

יחיאל חיליק בר: הנה החוק הבא שלך.

דוד אמסלם: דרך אגב – – –

רויטל סויד: עכשיו אתה יושב ומקשיב לתשובה.

דוד אמסלם: זה התפקיד הכי דרמטי במדינת ישראל.

יחיאל חיליק בר: אז תקשיב לתשובה שלה.

יחיאל חיליק בר: אבל אני רק אגיד לך משהו – שכמו שהוספתי לה זמן על רקע מפלגתי, לך נתתי קריאת ביניים ארוכה על רקע עדתי.

יחיאל חיליק בר: אז הנה, אתה רואה – – –

רויטל סויד: ואני נתתי לך קריאת ביניים – – –

דוד אמסלם: – – –

יחיאל חיליק בר: לא, אנחנו מאותה עדה.

יחיאל חיליק בר: אתה רואה, מה אתה רוצה.

רויטל סויד: לא, אני נתתי לך קריאת ביניים על רקע חברי.

יחיאל חיליק בר: הנה, אז יש לך גם פריבילגיות.

רויטל סויד: עכשיו אתה תשב ותקשיב לשלושת הנושאים שהעלית; העלית שלושה נושאים, שזרת אותם.

רויטל סויד: המסקנה בשלושתם הייתה: המשטרה, בגלל מוטיבציות אישיות של שוטרים – שהם כנראה חלקם או רובם אנשי שמאל, אי-אפשר לסמוך עליהם.

רויטל סויד: הם רוצים להחליף בזה את השלטון.

רויטל סויד: זו הייתה המסקנה של מה שאמרת, ואתה נגעת בזה בשלושה היבטים: בהיבט הראשון – זה אותו מסמך יצחקי, דשנו ודיברנו עליו כל כך הרבה.

רויטל סויד: אני זו שעמדה פה על הדוכן.

רויטל סויד: אמרתי וקראתי למפכ"ל לבחון את הדבר הזה ולתת תשובה על כך.

רויטל סויד: יושב-ראש הכנסת דיבר ועשינו על זה דיונים בוועדה, וקיבלנו אחר כך תשובות.

רויטל סויד: שמענו שזה היה נקודתי, בגלל חקירה אחרת שהתנהלה; שמענו שזה מסמך שנשאר; שמענו שזה לא יקרה עוד פעם; שמענו שאין עיסוק שיטתי.

רויטל סויד: אני לא באה להגן על משטרת ישראל, אבל מה שאתה אומר זה דברים שזעזעו אותנו, וקיבלנו עליהם תשובות.

רויטל סויד: אי-אפשר להכניס אותם ולצקת אותם פה לתוך כל השיח.

רויטל סויד: דבר שני שאמרת: בואי תראי מה קרה למנדלבליט.

רויטל סויד: נכון, באמת, היועץ המשפטי לממשלה עבר בתקופה האחרונה סוג של מכבש.

רויטל סויד: בצדק, לא בצדק – – –

דוד אמסלם: אסור לשבש לו את שיקול דעתו.

רויטל סויד: לא, עכשיו אתה תקשיב.

דוד אמסלם: אסור לשבש את שיקול דעתו – – –

רויטל סויד: לא, לא, לא, סליחה, עכשיו אני.

דוד אמסלם: ועל מה – – –

רויטל סויד: מה אמרת לי קודם?

רויטל סויד: תני לי לדבר כי את עם הרמקול, עכשיו תיתן לי לדבר כי אני עם הרמקול ואתה דיברת ארוכות.

יחיאל חיליק בר: הוא וביטן עם רמקול טבעי.

יחיאל חיליק בר: שיהיו בריאים שני אלה.

רויטל סויד: עכשיו לגבי הסיפור הזה של היועץ המשפטי.

רויטל סויד: של מנדלבליט.

רויטל סויד: לא לכל אחד יש כל כך הרבה תלונות נגדו, ולא כל תלונה היא גם רכילות.

רויטל סויד: והנה אתה רואה שאף שיש תלונות, הן נסגרות.

רויטל סויד: יש על מי לסמוך, גם על משטרת ישראל וגם על היועץ המשפטי.

רויטל סויד: אבל כשהם באים ואומרים – –

דוד ביטן: – – –

דוד אמסלם: – – –

רויטל סויד: – – כשהם באים ואומרים שיש חקירה – – –

דוד אמסלם: – – – בפריימריז הוא זייף – – –

יחיאל חיליק בר: חבר'ה, אבל תנו לה להשלים משפט.

רויטל סויד: באמת?

רויטל סויד: מי הלך והתלונן על זה?

רויטל סויד: רק ליכודניקים יכלו להתלונן על זה.

קריאות: – – –

רויטל סויד: מי יכול היה להתלונן?

רויטל סויד: מי יכול היה להביא ראיות?

רויטל סויד: מי יכול היה להתלונן?

קריאות: – – –

יחיאל חיליק בר: חבר'ה, אני חייב להגיד לכם – – –

רויטל סויד: רק ליכודניקים.

קריאה: – – –

רויטל סויד: אף אחד אחר לא היה יכול לטעון את זה.

דוד ביטן: – – –

יחיאל חיליק בר: ביטן, היא שמעה את קריאות הביניים שלכם פה באמת בקשב רב.

יחיאל חיליק בר: תנו לה כבוד – לפחות להשלים טיעון.

רויטל סויד: באמת – – –

דוד ביטן: – – – ב-2009 – – – נגד ראש ממשלה.

יחיאל חיליק בר: מסכנה, בקושי דיברה חצי שעה.

יחיאל חיליק בר: תנו לה להשלים טיעון.

רויטל סויד: רק ליכודניקים יכולים להגיש תלונות כאלה – –

דוד ביטן: – – –

רויטל סויד: – – ואם הן תלונות סרק, תבואו בתלונות על עצמכם.

קריאות: – – –

רויטל סויד: אף אחד מהשמאל לא יכול להגיש תלונה על זיוף בחירות.

קריאות: – – –

רויטל סויד: צריך להגיש תשתית ראייתית לזה.

רויטל סויד: אז אל תלך לי על הדבר הזה.

דוד ביטן: – – – בושה וחרפה – – –

יחיאל חיליק בר: טוב, חבר'ה.

יחיאל חיליק בר: חבר'ה.

יחיאל חיליק בר: ביטן, אתה באת עצבני היום, שתהיה בריא.

דוד ביטן: מה זה קשור?

דוד ביטן: – – – בודקים מידע על 2009, זה מה שהמשטרה צריכה לבדוק?

יחיאל חיליק בר: זכותה לבקש לבדוק את זה.

יחיאל חיליק בר: הוא כבר אוסר על ראשי יאח"ה להתמודד בפריימריז.

רויטל סויד: בדקו וסגרו.

קריאות: – – –

רויטל סויד: על מה אתם מלינים?

רויטל סויד: תקשיבו איך אתם נראים.

רויטל סויד: מה אתם אומרים, שמשטרה שמקבלת תלונה לא צריכה לבדוק אותה?

רויטל סויד: בדקה, ראתה שאין כלום, סגרה את התיק.

דוד ביטן: – – – כל דבר צריכים לבדוק?

דוד ביטן: תגידי לי?

רויטל סויד: אז מה אתם רוצים שיקרה?

רויטל סויד: אתם רוצים שיהיו פה תלונות כנגד חברי כנסת ולא תיבדקנה?

רויטל סויד: זה מה שאתם רוצים – שיקרה דבר כזה?

דוד אמסלם: מה אמר יצחקי?

דוד אמסלם: יש ערמות של חומר נגד חברי כנסת.

יחיאל חיליק בר: מצוין, שיחקרו.

רויטל סויד: מידע מודיעיני – – –

יחיאל חיליק בר: אני קראתי לחקור הכול.

רויטל סויד: מידע מודיעיני, הוא אומר.

רויטל סויד: הוא הסביר במפורש: מידע מודיעיני, ואנחנו לא עוברים אתו הלאה.

דוד ביטן: הייתי בהלם שלקחו – – –

רויטל סויד: אבל אתם לא מבחינים בין מתי יש תשתית ראייתית ומתי אין תשתית ראייתית.

רויטל סויד: עכשיו כשאתם רואים שנבדקים – ושבעה תיקים נסגרים – אתם צריכים להבין שמה שלא נסגר – נראה שיש דברים בגו.

רויטל סויד: ותסמכו על היועץ המשפטי לממשלה שיעשה את העבודה.

רויטל סויד: ואל תתכסו לי מאחורי עלה תאנה של אנשי משטרה שמאלנים, כי זה מפחיד שככה אתם חושבים, כי אנשי משטרה עושים את העבודה שלהם.

דוד ביטן: אל תדברי ברבים, בסדר?

רויטל סויד: זה מה שדודי אמר.

דוד אמסלם: אני אמרתי – – –

רויטל סויד: זה מה שדודי אמר.

רויטל סויד: אתה אמרת שהתאגיד שמאלני, והוא אומר שאנשי משטרה שמאלנים.

יחיאל חיליק בר: רגע, את לא שמעת את היציאה של ביטן: גם מזכירת הכנסת כבר שמאלנית ועובדת באופוזיציה.

רויטל סויד: עכשיו אמרת?

יחיאל חיליק בר: הוא אמר.

רויטל סויד: עכשיו אמרת את זה?

דוד ביטן: מה אמרתי?

רויטל סויד: שמזכירת הכנסת שמאלנית?

דוד ביטן: אני אמרתי דבר כזה?

דוד ביטן: אתה לא מתבייש?

יחיאל חיליק בר: לא, שהיא עובדת באופוזיציה.

דוד ביטן: אתה לא מתבייש?

דוד ביטן: אני אמרתי שהיא שמאלנית?

יחיאל חיליק בר: אני אומר, שהיא עובדת באופוזיציה.

יחיאל חיליק בר: זה דבר שאני מקווה, ביטן, שתמצא את תעצומות הנפש להתנצל על זה.

יחיאל חיליק בר: לא ראוי.

דוד ביטן: אני לא מתנצל, מה יש לי להתנצל?

יחיאל חיליק בר: לא ראוי.

דוד ביטן: אני אגיד מה היא עשתה לי עם ההצבעה ההיא – – –

יחיאל חיליק בר: מה היא עשתה לך?

דוד ביטן: – – –

יחיאל חיליק בר: תגיד לי ביטן, התחרפנת היום?

יחיאל חיליק בר: ירדנה, שנותנת את הנשמה שלה – זה מה שיש לך להגיד על זה?

דוד ביטן: בנושא של ההצבעה – – –

רויטל סויד: על מה אתה מדבר?

רויטל סויד: מי המפכ"ל היום?

רויטל סויד: איך קוראים לו?

רויטל סויד: מי הוא?

רויטל סויד: מי מינה אותו?

רויטל סויד: איזו התחייבות יש לו?

רויטל סויד: המפכ"ל הוא רוני אלשיך, הוא מינוי של ראש הממשלה, עם הבטחה מפורשת שאחר כך הוא גם יחזור למקום שממנו הוא הגיע ויעמוד בראש הגוף.

רויטל סויד: באמת, משטרת ישראל, המפכ"ל שלכם – לא שלכם – המפכ"ל הוא מינוי של ראש הממשלה, אז מה אתם רוצים?

רויטל סויד: דיברת קודם על מוטיבציות, לגבי מה שהיה על מנדלבליט – – –

דוד אמסלם: אני מדבר על מוטיבציות.

דוד אמסלם: נוסעים עד לארצות-הברית לבדוק האם הוא קיבל איזה סיכה קטנה.

רויטל סויד: אני מסכימה שיכול להיות שיש מישהו שיש לו מוטיבציה וזו הציפייה שלו, אבל בצד האחר של הבדיקה הזאת, יש בדיקת אמת.

רויטל סויד: אני רוצה לומר לך משהו: לא יכול להיות שתהיה סיטואציה שבה ראש ממשלה, יש נגדו כל כך הרבה בדיקות, ואתם תבואו ותגידו פה: לא נחקור אותו, הכול פה קונספירציה.

רויטל סויד: באמת.

דוד אמסלם: תגידי לי, שמעון פרס – הרי סגלוביץ ראה את זה בעיתון כמוני, 3 מיליון דולר למסיבה.

דוד אמסלם: אם עולה לי בראש – – –

רויטל סויד: תגיש תלונה על זה.

דוד אמסלם: לא רוצה.

רויטל סויד: למה לא הגשת תלונה?

דוד אמסלם: אני אסביר.

רויטל סויד: תגיד לי, על מה אתה מדבר?

רויטל סויד: הגשת לפי חוק חופש המידע לבית הנשיא, בחנת את זה?

דוד אמסלם: תקשיבי דקה.

דוד אמסלם: תקשיבי, אני לא מגיש תלונות סדרתי; לא קם בבוקר מתחיל להגיש תלונות נגד אנשים.

דוד אמסלם: אבל היות שראיתי את זה בעיתון, המשטרה, זה חלק מתפקידה – לקום בבוקר להתחיל להסתכל מה כתוב בעיתון.

דוד אמסלם: חלק גדול מהעבודה שלה מתחיל משם.

דוד אמסלם: ראיתם את זה, למה לא עשיתם?

דוד אמסלם: כי אין מוטיבציות.

דוד אמסלם: אין מוטיבציות.

רויטל סויד: אם העבודה של המשטרה הייתה לקרוא בעיתונים מה שכתוב ואז לחקור, חצי מהאנשים שיש נגדם חשדות בעבירות מין היו הולכים ומזמנים את המתלוננות לפני שהם באים – חלק מהם גם בכנסת הזאת.

רויטל סויד: אז לא כך היא עושה.

רויטל סויד: היא לא עושה את זה ככה.

דוד אמסלם: – – – הרי הכול מתחיל מהעיתון.

דוד אמסלם: כך התחיל עם רביב דרוקר.

דוד אמסלם: איך כתב אלדד יניב?

דוד אמסלם: לפני כמה ימים ראיתי פוסט, שהוא סיפר לחבר'ה בתל-אביב – כך זה תואר בפוסט – שהוא, רביב דרוקר, בעצם עולה בטלוויזיה ומנדלבליט מחליט לפתוח בחקירה.

דוד אמסלם: זה הקשר שהוא עשה, לא אני.

רויטל סויד: די, נו באמת.

דוד אמסלם: זה היה כתוב, אני אראה לך את זה, שלחו לי את זה.

רויטל סויד: די, באמת.

רויטל סויד: דודי, אתה מבזה עכשיו את כל המערכת המשטרתית, בטח ובטח את הפרקליטות ואת היועץ המשפטי לממשלה.

רויטל סויד: מפני שהוא שמע הוא פותח בחקירה?

רויטל סויד: מה עם ראיות, תשתית ראייתית?

רויטל סויד: היועץ המשפטי לממשלה אמר: אם אין יסוד סביר הוא אפילו לא עובר הלאה.

רויטל סויד: אני רוצה לומר לך שאם נגדך תהיה עכשיו תלונה, גם אם לא יהיה יסוד סביר, תוזמן ותיחקר תחת אזהרה.

רויטל סויד: ופה ראש הממשלה נהנה מהגנת יתר, כי בא ואמר היועץ המשפטי מנדלבליט: דווקא בגלל שזה ראש הממשלה, דווקא בגלל ריבוי החקירות, הוא אומר, לא יהיה יותר רף של יסוד סביר, אני לא חוקר.

רויטל סויד: באמת, אנשים יושבים בבית-קפה ועל זה פותחים חקירה?

דוד אמסלם: מני נפתלי הלך להפגין מול ביתו של היועץ המשפטי מנדלבליט, כנראה עשה שם רעש והמשטרה עצרה אותו.

דוד אמסלם: מר דרוקר תוקף – – –

רויטל סויד: כי אם היית קורא, היית רואה שהיה לו אישור להפגנה ומה שקרה שם – – –

דוד אמסלם: מה שאני רוצה לומר, שיש לו אישור – – –

רויטל סויד: – – – אז אי-אפשר להרחיק אותו אם יש לו אישור.

רויטל סויד: והדבר החמור הוא שהוא ספג מכות מהשוטרים, ועל זה התלונה; אותם שוטרים "שמאלנים", אותם שוטרים שהם נגד ראש הממשלה, אותם שוטרים הִכו את מני נפתלי.

רויטל סויד: באמת, זה אותם שוטרים שאתה מדבר עליהם.

דוד אמסלם: אגב, זה לא היה אותם שוטרים, זה שוטרים אחרים.

דוד אמסלם: זה לא אותם שוטרים.

רויטל סויד: אז כשזה נוח לך, השוטרים הם שמאלנים, וכשזה נוח לך, השוטרים הם אחרים והם תוקפים?

דוד אמסלם: אל תגידי משהו שאני לא אמרתי, ואת עושה מזה דמגוגיה.

רויטל סויד: אני?

רויטל סויד: אתה הדמגוג הכי גדול.

דוד אמסלם: אני אמרתי שיש כמה שוטרים.

דוד אמסלם: יכול להיות שוטר אחד, שניים, שלושה; לא אמרתי כל משטרת ישראל.

דוד אמסלם: אבל משהו בהתנהלות – אני רואה פה מוטיבציה שלא הייתה במקומות אחרים.

דוד אמסלם: זהו.

דוד אמסלם: אמרתי את דעתי על שמעון פרס – אז אני אוריד את הראש – – –

רויטל סויד: וכשנחקרים חברי כנסת אחרים או שרים אחרים, מה אתה אומר על זה?

דוד אמסלם: אם תעני לי את על – – –

רויטל סויד: סליחה, חקרו חברי כנסת אחרים וגם שר אחר.

דוד אמסלם: נראה לך סביר שאם היו כותבים בעיתון שלי עשו יום הולדת ב-3 מיליון דולר – 3 מיליון שקל, לא היו קוראים לי?

רויטל סויד: תפסיק עם יום ההולדת.

רויטל סויד: אתה לא בדקת, לא פנית לפי חוק חופש המידע, לא פנית אל בית הנשיא לשאול על המימון.

יחיאל חיליק בר: קיבלתי על זה מידע, את רוצה שאני אגיב לו על זה?

רויטל סויד: כן.

יחיאל חיליק בר: אני רוצה להגיד לך, חבר הכנסת אמסלם – – –

דוד אמסלם: יש דברים שעל פניו אני לא צריך לבדוק.

רויטל סויד: הנה, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: הנה, אז תקשיב.

יחיאל חיליק בר: עכשיו צופים מודאגים, בחור בשם איתן שמע את הדיון ורצה להגיד לך שני דברים על האמיתות שלך.

יחיאל חיליק בר: 1.

יחיאל חיליק בר: במשטר הצרפתי הנשיא נבחר לחמש שנים, יכול לכהן שתי קדנציות וזה היה פעם שבע שנים.

דוד אמסלם: אני חשבתי שבע שנים.

יחיאל חיליק בר: אז הנה, איתן תיקן; 2.

יחיאל חיליק בר: העביר תגובה לנושא של החגיגות של פרס ממנכ"לית בית הנשיא דאז, אפרת דובדבני:

יחיאל חיליק בר: חגיגות יום ההולדת ה-90 לנשיא פרס לא עלו שקל אחד למדינת ישראל.

דוד אמסלם: אז מי שילם אותן?

יחיאל חיליק בר: רגע.

יחיאל חיליק בר: אמרה הבוקר מנכ"לית בית הנשיא אפרת דובדבני – – –

רויטל סויד: תראה איך אתה עכשיו חצי שעה הטלת פה חשד כזה ותשמע – – –

יחיאל חיליק בר: אני יכול להקריא לך את כל – – –

דוד אמסלם: אולי פרס מימן את זה, בבקשה, בוא נשמע.

יחיאל חיליק בר: אני רוצה להבהיר, א.

יחיאל חיליק בר: זה לא היה אירוע יקר משום שארגונים יהודיים חברו להרים את האירוע, המשיכה דובדבני.

יחיאל חיליק בר: הצמדנו את האירועים של המרכז האקדמי פרס ושל בית הנשיא כדי שאנשים כמו ביל קלינטון יוכלו להגיע ולא יצטרכו לבחור.

דוד אמסלם: אבל מי שילם אותו?

רויטל סויד: אבל תיתן לו לסיים.

יחיאל חיליק בר: האירוע לא עלה שקל למשלם המסים הישראלי.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

רויטל סויד: בבקשה.

רויטל סויד: הלאה, הלאה, את הדבר הבא.

יחיאל חיליק בר: אז מה זה 3 מיליון שקלים מהכסף שלנו?

דוד אמסלם: קרן קיימת מימנה את זה?

יחיאל חיליק בר: אבל אכפת לך אם איזה יהודי תורם לפרס?

רויטל סויד: חגיגות ה-70 אנחנו הולכים לשנור; לחגיגות ה-70 למדינת ישראל אנחנו הולכים, הביזיון הזה.

רויטל סויד: אז עכשיו אתה מדבר על זה?

דוד אמסלם: רויטל, אני רואה אותך מתלהבת.

דוד אמסלם: בואי תקשיבי.

דוד אמסלם: הרי גם פה אף אחד לא חושב, גם המשטרה, אני מניח בחשדות נגד ראש הממשלה, שמדינת ישראל מימנה אותו – – – אגב, זה מתנה.

דוד אמסלם: כשבאים אלי ליום הולדת ועושים לי, זה מתנה; אם אתה מזמין אותי לארוחה ועושה בשבילי ארוחת ערב, זה מתנה.

יחיאל חיליק בר: יכול להיות שהדברים האלה נבדקו ואמרו שהם חוקיים.

דוד אמסלם: מי בדק?

יחיאל חיליק בר: בוודאי.

רויטל סויד: די, אתה יודע מה?

רויטל סויד: באמת?

רויטל סויד: כשאומרים לך – – –

דוד אמסלם: אם זה היה נבדק היו נעצרים אנשים.

רויטל סויד: אתה יודע מה, די.

רויטל סויד: אולי בשביל כבוד המת תפסיק להעלות עכשיו דברים כאלה פה.

יחיאל חיליק בר: אתה היית עכשיו במשלחת במרוקו, עשו לך ארוחה – מישהו בדק כמה עלתה הארוחה במשלחת שהיית?

דוד אמסלם: – – – לא.

דוד אמסלם: ברברה סטרייסנד באה רק לכאן רק להופיע.

דוד אמסלם: עזוב אותך.

דוד אמסלם: יום הולדת פרטי שעלתה מיליונים, אתה שואל אותי מי?

דוד אמסלם: יום הולדת שעלה מיליונים – – – למי זה עלה?

דוד אמסלם: על זה יצחקי לא הלך לשאול: חבר'ה מה קורה פה?

דוד אמסלם: לא ראה בעיתון את מה שאני רואה?

יחיאל חיליק בר: אז לא בדקתם, לא עשיתם, אבל להשמיץ עכשיו אחרי שהאיש לא יכול להגן על עצמו, זו באמת גדולה.

דוד אמסלם: רק תענה לי – – –

רויטל סויד: על מה לענות?

רויטל סויד: על מה לענות?

רויטל סויד: תגיד לי דודי, אתם מעלים פה עכשיו דברים חמורים מאוד מאוד.

רויטל סויד: אתם מקבלים תשובות.

רויטל סויד: מה אתה עושה?

רויטל סויד: אתה בא ואומר; לא פנית, לא בדקת, לא ביקשת לקבל תשובות.

רויטל סויד: אבל אתה יודע מה המסקנה שלי?

רויטל סויד: ויש לי עכשיו מסקנה.

דוד אמסלם: את, יש לך תשובות?

דוד אמסלם: מה התשובה שלך?

רויטל סויד: יש לי עכשיו מסקנה.

דוד אמסלם: מה התשובה שלך?

רויטל סויד: קודם תשמע את המסקנה שלי ואחר כך אני אענה לך.

רויטל סויד: המסקנה שלי מכל השיח הזה – ואני מודה לך עליו, כי בזכותו התגבשתי, ואני אגיד לך מה הצלחתי להבין עכשיו: כמו שעשו מסע דה-לגיטימציה מטורף לתקשורת בכל השנים האחרונות ואנחנו בדיון על זה, כמו שעושים מסע דה-לגיטימציה נוראי לבית-המשפט העליון ולמערכת המשפט ולשלטון החוק, רק מפני שרוצים לעשות פה כל מיני חוקים שהם אנטי-חוקתיים, כמו חוק העמותות, חוק ההסדרה ועוד כל מיני חוקים – ואתם עושים מסע דה-לגיטימציה למערכת המשפט – עכשיו התחלנו, היום, היום נחנך מסע הדה-לגיטימציה למשטרת ישראל.

רויטל סויד: ומה שהבנתי פה עכשיו זה שאתה מעלה כאן טענות שכל מהותן זה רק לגרום לכך שהציבור יאבד את האמון שיש לו – –

דוד אמסלם: – – –

רויטל סויד: – – במשטרת ישראל – –

דוד אמסלם: – – – למה הציבור?

רויטל סויד: – – כדי – –

דוד אמסלם: למה – – –?

רויטל סויד: – – באיזה אופן – –

דוד אמסלם: למה?

דוד אמסלם: לא נחקק – – –

רויטל סויד: – – לא להכשיר – –

דוד אמסלם: רגע.

דוד אמסלם: לא נחגג – – – יום הולדת – – –?

רויטל סויד: – – או יותר נכון, לגרום לכך שמשטרת ישראל תיראה נגועה כשהיא חוקרת את ראש הממשלה.

רויטל סויד: אני מאחלת לראש הממשלה שיצא נקי והחקירה תהיה מהירה ושלא יוטל בו כתם – לא מפני שאני לא רוצה להחליף אותו, אלא כי אני לא רוצה להחליף אותו באופן הזה.

דוד אמסלם: – – –

רויטל סויד: זו בושה לנו שראש הממשלה שלנו נחקר תחת אזהרה.

דוד אמסלם: – – – שלכם.

רויטל סויד: אבל מה שאתם עושים היום – –

דוד אמסלם: שלכם.

דוד אמסלם: אתם מותר לכם לעשות הכול – – –

רויטל סויד: – – אתם מצרפים למסע ההכפשה נגד התקשורת – –

דוד אמסלם: מישהו בדק את מרכז פרס?

רויטל סויד: – – הרמיסה שלה, נגד שלטון החוק – –

דוד אמסלם: מישהו בדק את מרכז רבין, מה קורה שם עם הכספים?

רויטל סויד: – – נגד בית-המשפט העליון, נגד בג"ץ, שהפך לשמאלני, גם באמצעות העברת חוקים שאמורים לגרום לכך שבוועדה למינוי שופטים ירגישו מאוימים.

רויטל סויד: אתם היום – –

דוד אמסלם: דרך אגב, אנחנו מתנצלים שאנחנו בשלטון.

רויטל סויד: – – התחלתם את המסע להרוס – –

דוד אמסלם: כנראה אנחנו כל הזמן – – –

רויטל סויד: – – את המשטרה – –

דוד אמסלם: אנחנו מרגישים – – –

רויטל סויד: – – להטיל בה רבב – –

דוד אמסלם: אתם מרגישים מאוימים על עצם העניין שאנחנו בשלטון.

רויטל סויד: – – לגרום לכך שנראה שמי שעומד בראש המערכת, ולאו דווקא המפכ"ל, יוצא נגד ראש הממשלה על דברים שהם סתם.

רויטל סויד: זה מה שהוכחת בדברים שלך היום.

דוד אמסלם: בעצם העניין שאנחנו בשלטון אנחנו מאיימים.

דוד אמסלם: אנחנו לא צריכים, לשיטתכם – –

רויטל סויד: לא.

דוד אמסלם: – – להיות בשלטון.

דוד אמסלם: זה הסיפור.

רויטל סויד: אתם לא עשיתם את זה עד היום.

דוד אמסלם: זו הבעיה שלכם כבר 40 שנה – – –

רויטל סויד: אתם התחלתם את זה רק עכשיו.

יחיאל חיליק בר: עם רגשי הנחיתות האלה כשאתם 40 שנה בשלטון.

יחיאל חיליק בר: נו, באמת.

דוד אמסלם: – – –

רויטל סויד: אתם לא עשיתם את זה עד עכשיו.

דוד אמסלם: זו הבעיה שלכם.

רויטל סויד: על התקשורת עשיתם את זה כי היא עיינה אתכם – –

דוד אמסלם: שנייה, דקה.

דוד אמסלם: אנחנו נגיש הצעת חוק – מאיימים על השוטרים.

רויטל סויד: – – על בית-המשפט – כי הוא הופך לכם חוקים.

דוד אמסלם: כאילו זו לא כנסת.

דוד אמסלם: אסור לנו לחוקק.

רויטל סויד: היום התחלתם את זה גם על המשטרה.

דוד אמסלם: רק לפי שיטתכם.

דוד אמסלם: אנחנו צריכים – –

רויטל סויד: היום התחלתם את זה גם על המשטרה.

דוד אמסלם: – – אנחנו צריכים לחוקק רק חוקים – – –

רויטל סויד: ומי שרואה, שידע שמה שקורה עכשיו, כל מה שייאמר על המשטרה, כל מה שייאמר על החקירות, כל מה שייאמר על השופטים, על השוטרים, כל מה שייאמר עליהם – הם שמאלנים, הם הולכים לשמאל, הם היו ביאח"ה, אסור להם לבוא אחר כך, יש להם מוטיבציה אישית, מה הם עושים?

רויטל סויד: הם לוקחים דברים סתם, הם לא חוקרים על פרס, הם חוקרים רק על ראש הממשלה – כל זה, זה מסע הדה-לגיטימציה של משטרת ישראל.

רויטל סויד: הלוואי שלא יצא כלום מחקירת ראש הממשלה; הלוואי שיש לנו ראש ממשלה זך ונקי, ולא אחד – די, מספיק שהוא נחקר באזהרה.

רויטל סויד: הלוואי שלא יצא מזה שום דבר, הלוואי, כי אנחנו רוצים להחליף אותו בקלפי ולא באופן הזה.

רויטל סויד: אבל לבוא ולעשות, בשם חקירת ראש הממשלה תחת אזהרה, כזאת דה-לגיטימציה למשטרה, בהמשך לבית-המשפט העליון, בהמשך לתקשורת, זה דבר שהוא חמור.

דוד אמסלם: רויטל – – –

רויטל סויד: איזה מוסד עוד אתם – –

דוד אמסלם: אני – – –

רויטל סויד: – – רוצים – –

דוד אמסלם: את – – –

רויטל סויד: – – להשחית ולשחוט עוד?

דוד אמסלם: אנחנו רוצים – – –

רויטל סויד: איזה?

דוד אמסלם: אנחנו רוצים אמות מידה.

דוד אמסלם: לכולם אותו דבר, וזה לא מתקיים היום.

דוד אמסלם: לכן, היות שאתם – את, בעצם, עכשיו, בהכללה שאת עשית – –

רויטל סויד: אני לא עשיתי הכללה.

דוד אמסלם: – – זו בעצם הצביעות שאת עכשיו – – –

רויטל סויד: אני עניתי רק לך – –

דוד אמסלם: עכשיו – – – לא.

רויטל סויד: – – ב-50 דקות שאני עומדת פה.

דוד אמסלם: לא.

דוד אמסלם: אני לא אמרתי משטרת ישראל.

דוד אמסלם: אני מעריך כמעט – את רוב השוטרים במשטרת ישראל.

דוד אמסלם: אין לי בעיה אתם.

דוד אמסלם: זאת לא השאלה.

רויטל סויד: לא.

רויטל סויד: אנחנו לא מדברים על אלה שנותנים את דוחות החניה או את דוחות התעבורה – – –

דוד אמסלם: אנחנו מדברים – – –

רויטל סויד: אנחנו דיברנו כאן, עכשיו, רק על הצמרת.

דוד אמסלם: – – – קודם כול, את דיברת על אלה שהרביצו למני נפתלי קודם, ואמרת שאולי הם ימנים.

רויטל סויד: אתה הזכרת.

דוד אמסלם: את אמרת, לא אני.

רויטל סויד: אתה הזכרת אותם.

דוד אמסלם: לא.

דוד אמסלם: באתי אליהם מהזווית של מנדלבליט, לא מזווית השוטר.

דוד אמסלם: אני רק אמרתי – שאלתי שאלה, ולא ענית לי עליה: אם שמעון פרס, זיכרונו לברכה, נחגג לו יום הולדת – –

רויטל סויד: מה?

רויטל סויד: תגיד לי – – –

דוד אמסלם: – – ב-3 מיליון דולר – –

רויטל סויד: אתה יודע מה אתה מראה לי בזה שאתה חוזר לשמעון פרס?

דוד אמסלם: אם זה מותר, אז גם לי מותר.

רויטל סויד: מכל 67 שנות המדינה, אם אין לך משהו אקטואלי עכשיו להגיד חוץ מלחזור לאותה מסיבת יום הולדת – –

דוד אמסלם: למה?

רויטל סויד: – – אז אתה באמת – – –

דוד אמסלם: למה?

דוד אמסלם: זה לא – – –

רויטל סויד: – – – שקיבלת את התשובות, שקיבלת את התשובות – –

דוד אמסלם: לא מדובר באיזה אירוע – – –

רויטל סויד: – – והן ברורות מאוד מאוד.

דוד אמסלם: לא קיבלתי.

רויטל סויד: הקריא לך את זה.

דוד אמסלם: לא קיבלתי.

רויטל סויד: אזרח שראה אותנו – –

דוד אמסלם: אז מותר; רק שנייה.

רויטל סויד: – – מזדע

רויטל סויד: זע כמונו – –

דוד אמסלם: שנייה.

דוד אמסלם: אל תצעקי.

רויטל סויד: – – מזה שאתה חוזר על זה.

דוד אמסלם: אל – – –

רויטל סויד: הוא פנה אל יושב-ראש הכנסת – –

דוד אמסלם: אבל תעני לי לעניין.

רויטל סויד: – – אל סגן היושב-ראש – –

דוד אמסלם: עזבי, אל תצעקי.

רויטל סויד: – – והעלה לפניו את זה.

דוד אמסלם: תראי, רויטל – – –

רויטל סויד: באמת.

דוד אמסלם: את – – –

רויטל סויד: תפסיק לחזור.

דוד אמסלם: רק שנייה, רויטל.

רויטל סויד: תחדש.

דוד אמסלם: רק שנייה, רויטל.

דוד אמסלם: את תחזרי על עצמך עם הנאומים – – –

רויטל סויד: תחדש.

דוד אמסלם: את עורכת-דין – – –

רויטל סויד: די לחזור כל הזמן למסיבה של פרס – –

דוד אמסלם: ואני שאלתי.

דוד אמסלם: אני שואל.

דוד אמסלם: למה?

רויטל סויד: – – זיכרונו לברכה, דרך אגב.

דוד אמסלם: אני רוצה – נכון, אני אמרתי: זיכרונו לברכה – אני רוצה להתעכב עליה דווקא.

דוד אמסלם: אני שואל שאלה: במסיבה של שמעון פרס, כן?

דוד אמסלם: התשובה שנאמרה כאן, שארגונים, מה שנקרא – – –

רויטל סויד: עמותות זרות.

רויטל סויד: במימון זר.

דוד אמסלם: עמותות – – – אז האם לדעתך – – –

רויטל סויד: עמותות זרות במימון זר.

דוד אמסלם: כן.

דוד אמסלם: האם לדעתך לעמותות זרות במימון זר מותר – – –

רויטל סויד: לא.

רויטל סויד: זה היה בציניות.

דוד אמסלם: אני שואל.

רויטל סויד: זה היה בציניות.

דוד אמסלם: לא, אני שואל.

רויטל סויד: לא, אבל מה שאני אמרתי עכשיו היה בציניות.

דוד אמסלם: לא, אני שואל.

דוד אמסלם: הרי גם קרן קיימת, לפי מה שאני זוכר, השתתפה באירוע הזה, במימון.

דוד אמסלם: אז אני שואל: האם לדוד אמסלם או לנתניהו, בנימין נתניהו – אם נחליט מחר שאנחנו רוצים לעשות יום הולדת לראש הממשלה – – –

רויטל סויד: אתה מדבר פה על עבירה פלילית?

דוד אמסלם: אני שואל.

דוד אמסלם: לא, אני שואל.

רויטל סויד: יש לו?

דוד אמסלם: אני שואל.

רויטל סויד: אתה סתם מפריח.

דוד אמסלם: אני שואל.

דוד אמסלם: אני שואל.

רויטל סויד: אז אני רוצה להגיד לך משהו – –

דוד אמסלם: האם זה שווה בדיקה, למשל?

רויטל סויד: – – וזה ב-30 השניות האחרונות – –

דוד אמסלם: נו.

רויטל סויד: – – אל תפריח דברים סתם.

דוד אמסלם: אצלך זה לא שווה בדיקה.

דוד אמסלם: למה?

יחיאל חיליק בר: אולי בחצי הדקה האחרונה לא תפריעו.

יחיאל חיליק בר: בואו, בואו נראה.

רויטל סויד: אל תפריח דברים סתם.

דוד אמסלם: כי זה לא נתניהו.

רויטל סויד: אל תפריח דברים סתם.

דוד אמסלם: אני בטוח שאם היו חוגגים לנתניהו – – – פה נואמת לי נאומים חוצבי להבות – –

רויטל סויד: כל מה שאתה יכול לחזור עליו זה רק – – – של פרס.

רויטל סויד: אין לך שום דבר מה להגיד.

דוד אמסלם: – – איזה מושחת ולמה לא עוצרים אותו.

רויטל סויד: קיבלת תשובות.

רויטל סויד: ראית שלא היה מימון.

רויטל סויד: ראית שזה לא היה שום דבר.

דוד אמסלם: מה ראיתי?

דוד אמסלם: אז מה, זה היה חינם?

רויטל סויד: ראית שזה לא היה שום דבר.

דוד אמסלם: לא הבנתי.

דוד אמסלם: מה היה?

דוד אמסלם: זה עלה כלום?

רויטל סויד: זאת בושה שזה מה שיש לך לומר, כשראש הממשלה נחקר תחת אזהרה על דברים כל כך חמורים.

רויטל סויד: תודה.

דוד ביטן: למה?

דוד ביטן: זו לא מתנה?

רויטל סויד: הוכחתם היום – –

דוד אמסלם: – – –

דוד ביטן: זו לא מתנה.

רויטל סויד: – – שכל מה שאתם מתחילים היום – –

דוד ביטן: זה לא לפי חוק – – –

דוד אמסלם: נגמר הזמן.

רויטל סויד: – – זה את המסע – –

דוד אמסלם: דרך אגב, הזמן שלך נגמר – – –

רויטל סויד: – – נגד משטרת ישראל.

רויטל סויד: אולי – –

דוד אמסלם: אדוני היושב-ראש – – –

רויטל סויד: – – אולי זה יצדיק את החקירה הזאת.

רויטל סויד: אולי.

יחיאל חיליק בר: אני – – –

רויטל סויד: מבחינתכם.

דוד ביטן: יש לך משהו להגיד על התאגיד?

יחיאל חיליק בר: בגלל ההפרעות – מוסיף לך 20 דקות.

דוד ביטן: עלית על התאגיד.

דוד ביטן: לפחות תגידי משהו על התאגיד.

יחיאל חיליק בר: אני מוסיף לך 20 דקות, בגלל ההפרעות.

יעל כהן-פארן: ביטן, רבע שעה, רבע שעה – – –

דוד ביטן: יש לך משהו להגיד על התאגיד?

יחיאל חיליק בר: תודה רבה לחברת הכנסת רויטל סויד.

דוד אמסלם: לא חשוב.

דוד אמסלם: אנחנו מכירים את המוסר הכפול שלכם.

יחיאל חיליק בר: שבזכותו, שבזכותו – –

דוד אמסלם: זה בסדר.

דוד ביטן: מה זה – – –

דוד אמסלם: – – –

יחיאל חיליק בר: – – של דודי אמסלם, דיברה 55 דקות במקום 20 דקות, כי לא יכול לעמוד לו – – – אתה יודע.

קריאה: כן.

יחיאל חיליק בר: מה לעשות.

דוד אמסלם: אנחנו נציע לראש הממשלה לחגוג יום הולדת כזה גם.

יחיאל חיליק בר: די, די.

יחיאל חיליק בר: לא יפה, דודי.

יחיאל חיליק בר: אני מתכבד להזמין את הדובר הבא, כבוד חבר הכנסת זוהיר בהלול.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

דוד ביטן: זה לא מתנה.

דוד ביטן: 3 מיליון דולר מתנה – – –

יחיאל חיליק בר: יש לך עד 20 דקות, נכבדי.

דוד אמסלם: לא לעבור את 3 מיליון הדולר.

דוד ביטן: זה לא – – –

אברהם נגוסה: – – –

דוד אמסלם: מותרת מסיבה שלא עוברת את ה-3 מיליון דולר.

אברהם נגוסה: – – – זה מספיק – – –

יחיאל חיליק בר: חבר'ה, אולי נקשיב קצת.

יחיאל חיליק בר: מה דעתכם, ככה?

אברהם נגוסה: יש גם – מחר יש גם ועדות.

קריאה: בסדר – – –

אברהם נגוסה: מה זה הפטפוט הזה?

קריאה: – – –

אברהם נגוסה: זה מספיק.

אברהם נגוסה: נגמור ונלך.

אברהם נגוסה: נצביע.

יחיאל חיליק בר: אברהם נגוסה, אתה קורא להסתייגויות לפי החוק פטפוט?

אברהם נגוסה: לא.

אברהם נגוסה: כן, אבל זה לא – – –

יפעת שאשא ביטון: כן – – –

דוד ביטן: לא.

דוד ביטן: זה לא, זה לא נכון.

דוד ביטן: זה לא – – – נכון.

יחיאל חיליק בר: מה זה קשקוש?

יפעת שאשא ביטון: – – –

דוד ביטן: רק על קשקושים.

יפעת שאשא ביטון: יש – – – עוד מחר.

יפעת שאשא ביטון: אתם מדברים – – –

דוד ביטן: אתם מדברים על חוק?

דוד ביטן: תדברו על החוק של השידור הציבורי.

יחיאל חיליק בר: אז תלכו הביתה.

יחיאל חיליק בר: מה – – –?

יחיאל חיליק בר: מה, אנחנו שומרים על משמעת קואליציונית?

יחיאל חיליק בר: מה אתם רוצים?

יחיאל חיליק בר: התפקיד שלנו כאופוזיציה זה לדבר.

יחיאל חיליק בר: מה לעשות.

קריאה: מה לחבר הכנסת זוהיר בהלול ומשמעת סיעתית – – –?

יחיאל חיליק בר: אגב, הוועדות הן לא מחר, הן היום.

יחיאל חיליק בר: אני רק מתקן.

יחיאל חיליק בר: כן.

קריאה: – – –

זוהיר בהלול: שלום לכם.

יפעת שאשא ביטון: – – – כשאין עבודה.

יפעת שאשא ביטון: כאילו, משטר שאילתות.

יפעת שאשא ביטון: כבוד היושב-ראש, תלחץ על השעון.

יפעת שאשא ביטון: תן לו להתחיל לדבר.

יחיאל חיליק בר: יש לחבר הכנסת זוהיר בהלול 50 דקות – – –

זוהיר בהלול: התייעצויות קדחתניות לפני הנאום שלי.

יפעת שאשא ביטון: תלחץ, תן לו להתחיל – – – לשמוע.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

זוהיר בהלול: מעולם, מעולם, גבירותי ורבותי, לא פיללתי ולא ייחלתי לרגע הזה שאני אעמוד בפניכם ואנאם במשך 50 דקות, שהן 3,000 שניות, אל מול – – –

דוד ביטן: גם המבקר אמר:

דוד ביטן: זו לא מתנה לפי חוק המתנות.

דוד ביטן: אז מה זה מתנה – – –?

מרב מיכאלי: 6,000 מילה.

זוהיר בהלול: אל מול – כן – אל מול כנסת כמעט ריקה עם אפס רייטינג.

זוהיר בהלול: ובכל זאת – – –

דוד ביטן: איפה חברי מפלגת העבודה שהסתייגו?

מרב מיכאלי: אנחנו – – –

דוד ביטן: למה הם לא פה?

קריאה: הלכו לישון.

מרב מיכאלי: אנחנו פה.

דוד ביטן: מה זה נקרא?

דוד ביטן: איפה הם?

דוד ביטן: יש יותר ליכוד מאשר עבודה – – –

יעל כהן-פארן: למה?

יעל כהן-פארן: – – –

זוהיר בהלול: בסדר.

זוהיר בהלול: אז אני מעריך – – –

דוד ביטן: – – –

זוהיר בהלול: אז אני מעריך את זה, מר ביטן.

אברהם נגוסה: הם מדברים – הם מדברים והולכים לישון.

זוהיר בהלול: מר ביטן – – –

אברהם נגוסה: זה מה שהם – – –

דוד ביטן: לא.

דוד ביטן: הם מתקזזים.

אברהם נגוסה: מדברים והולכים לישון.

דוד ביטן: מדברים ומתקזזים.

קריאה: – – –

זוהיר בהלול: אני מאוד מעריך את האנרגיות שלכם בשעה הזאת, הבלתי-שגרתית.

דוד ביטן: – – –

קריאה: – – – מתקזזים – – –

דוד ביטן: – – – מתקזזים.

זוהיר בהלול: אני מבין – – –

דוד ביטן: מתקזזים – – –

זוהיר בהלול: אני מבין, מר ביטן – –

קריאה: – – –

זוהיר בהלול: – – ודודי אמסלם, שאתם בלחץ.

זוהיר בהלול: זה שאתם בלחץ, זה לא אומר שצריך לא לקבל את הזכויות במלואן על-פי התקנון של הכנסת.

זוהיר בהלול: הרי אתם שולטים בכיפה, לא אנחנו.

זוהיר בהלול: אנחנו בסך הכול אופוזיציה.

דוד ביטן: התאגיד הציבורי, כשהוא יהיה, הוא ייתן לכם קצת, כמה שידורים.

דוד ביטן: אתם תהיו מרוצים מזה, תאמין לי.

דוד ביטן: אתם פה נלחמים בשבילם 20 שעות – על מה?

דוד ביטן: על תקציב המדינה לא נלחמתם; על חוק ההסדרים לא נלחמתם.

מרב מיכאלי: איזה בן-אדם – – –

דוד ביטן: על שום חוק אתם לא נלחמים.

מרב מיכאלי: – – –

דוד ביטן: אבל על עיתונאים אתם נלחמים.

יחיאל חיליק בר: ביטן, תגיד לי, אני יכול לשאול אותך שאלה?

דוד ביטן: זה מראה מה סדרי העדיפויות – –

מרב מיכאלי: – – – חצוף.

דוד ביטן: – – של מפלגת העבודה.

מרב מיכאלי: חצוף.

קריאה: – – –

יחיאל חיליק בר: ביטן – –

זוהיר בהלול: דוד – – –

דוד ביטן: זה מראה מה אתם שווים – – –

יחיאל חיליק בר: – – אתה, כשנהיית – –

דוד אמסלם: – – –

יחיאל חיליק בר: – – יושב-ראש קואליציה אגדי בשנה האחרונה – –

דוד אמסלם: אבל איך לא נלחמתם?

יחיאל חיליק בר: – – הבולדוזר הגדול שלא מפחד מכלום – קצת פיליבסטר, אתה נשבר?

דוד אמסלם: לא.

דוד ביטן: – – –

יחיאל חיליק בר: קצת פיליבסטר, אתה משתגע?

דוד ביטן: אני נראה לך שבור?

יחיאל חיליק בר: מה קרה?

דוד אמסלם: חיליק – – –

יחיאל חיליק בר: ביטן – –

דוד ביטן: אני נראה לך שבור?

זוהיר בהלול: זה – – –

יחיאל חיליק בר: – – פיליבסטר זה דבר חוקי – –

דוד אמסלם: יכול להיות.

יחיאל חיליק בר: – – לפי התקנון.

דוד ביטן: אני נראה לך שבור?

יחיאל חיליק בר: תפקידינו כאופוזיציה – –

דוד ביטן: אני לא שבור.

דוד ביטן: אתה רואה שאני לא שבור.

דוד ביטן: מה הבעיה?

יחיאל חיליק בר: – – הוא להקשות על עבודתכם.

זוהיר בהלול: זה שאתם – – –

יחיאל חיליק בר: לא גנבנו כלום.

יחיאל חיליק בר: יש תקנון לכנסת ואנחנו עובדים לפיו.

דוד ביטן: אני לא שבור, אבל תעשו את זה בדברים אחרים.

יחיאל חיליק בר: עכשיו מה, ביטן, באת – – – מה קרה?

יחיאל חיליק בר: למה?

דוד ביטן: כי אני פה יושב – – –

יחיאל חיליק בר: אני ערני כביום היוולדי.

דוד ביטן: אני רק שואל איפה מפלגת העבודה – למה אתם לא עושים את זה בחוקים אחרים.

יחיאל חיליק בר: הנושא של התאגיד חשוב לנו.

יחיאל חיליק בר: סליחה, הוא חשוב.

דוד ביטן: למה רק על התאגיד?

דוד ביטן: למה רק על העיתונות?

דוד ביטן: זה מה שמעניין אתכם – איך אתם נראים בתקשורת.

דוד ביטן: אתם לא דואגים לא לעם ישראל ולא לצורכי מדינת ישראל.

יחיאל חיליק בר: אה, תקשורת חופשית זה לא אינטרס של עם ישראל?

יחיאל חיליק בר: אז תעבור לגור בצפון-קוריאה.

יחיאל חיליק בר: נו, באמת.

יעל כהן-פארן: אתם עושים פיליבסטר לעצמכם?

יעל כהן-פארן: אני לא מבינה את זה.

דוד ביטן: – – –

יחיאל חיליק בר: אז תגידו תודה.

יחיאל חיליק בר: תגידו תודה.

דוד אמסלם: חקירות ראש הממשלה נתניהו מעניינות אתכם – לדחוף לשם בכל מחיר, לא משנה מה.

יחיאל חיליק בר: אבל מה אכפת לכם סדר העדיפויות שלנו?

יחיאל חיליק בר: לנו חשובה תקשורת חופשית.

יחיאל חיליק בר: באנו לדבר על זה.

מרב מיכאלי: אדוני היושב-ראש, הערה לסדר.

זוהיר בהלול: העובדה שאנחנו – – –

יחיאל חיליק בר: אתה מאפשר ליושבת-ראש הסיעה שלך הערה לסדר?

זוהיר בהלול: חברות וחברים – – –

יחיאל חיליק בר: שנייה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

יחיאל חיליק בר: נפתח לה.

יפעת שאשא ביטון: זה מותר בתקנון?

יחיאל חיליק בר: בוודאי, מותר בתקנון הכול.

דוד ביטן: איפה יושב-ראש הכנסת?

דוד ביטן: – – –

מרב מיכאלי: אדוני היושב-ראש, יושב פה יושב-ראש הקואליציה וצועק ומפריע לדיון, ולא נעים לי – באמת, אני משתתפת בצערך שאתה, ברשלנות מקצועית של הקואליציה, לא הבחנתם שהאופוזיציה עשתה את עבודתה, הגישה הסתייגויות, צברה את זמן הדיבור לנימוק ההסתייגויות.

מרב מיכאלי: ואני עשיתי את זה – – –

דוד ביטן: – – –

מרב מיכאלי: אנחנו עשינו את זה בכל חוק שחשוב לנו, כולל בתקציב, כולל בחוק ההסדרים, אבל בכל פעם שהבחנו בזה מראש, בלמתם אותנו ולא אפשרתם לנו לעשות פיליבסטר כמו שצריך.

דוד ביטן: – – –

מרב מיכאלי: הערב, לשמחתי – ולצערך המובן – לא שמתם לב.

מרב מיכאלי: ולכן, שוב אני רוצה גם להודות ליושב-ראש הכנסת, שלא אפשר לכם לכנס את ועדת הכנסת ולמנוע מאתנו את זכותנו הבסיסית להתנגד לחוק הגרוע הזה, שגם בא לרמוס את התקשורת וגם בא לירוק לבית-המשפט העליון בפרצוף.

דוד אמסלם: מה זה קשור לבית-המשפט העליון?

יחיאל חיליק בר: תודה ליושבת-ראש סיעת העבודה.

דוד ביטן: מה זה קשור לזה?

דוד ביטן: אני אומר דבר מאוד פשוט: שלא נציין את מספר הכישלונות שלך באופוזיציה, אוקיי?

דוד ביטן: בואו לא נתחרה בעניין הזה.

דוד ביטן: אנחנו סיכמנו עם יוסי יונה, שחזר בו בצורה מאוד מביישת, ולא עשה מה שסיכמנו.

דוד ביטן: זה דבר ראשון.

יוסי יונה: אתה משקר.

יוסי יונה: דוד, אתה משקר.

יוסי יונה: דוד, אתה משקר.

יוסי יונה: הפסדת בדיון.

יוסי יונה: הפסדת בדיון.

דוד ביטן: אני משקר, כן.

דוד ביטן: דבר שני, עם כל הכבוד לכם, עם כל הכבוד לכם, אין לנו שום בעיה עם הפיליבסטר.

דוד ביטן: שום בעיה.

יחיאל חיליק בר: שנייה.

יחיאל חיליק בר: יוסי, תן לו לסיים – – – יוסי, שב.

דוד ביטן: תקבל גם אתה זכות דיבור.

דוד ביטן: אתה צריך להתבייש – זה מה שאתה צריך.

יוסי יונה: אתה פשוט הלכת לישון ונרדמת, ואתה מאשים אותנו.

דוד ביטן: אין לי שום בעיה עם הפיליבסטר.

דוד ביטן: אתה בינתיים רואה שאנחנו נמצאים פה, ואין לי שום בעיה.

דוד ביטן: אני רק אומר: איפה הייתם, מפלגת העבודה, בחוקים אחרים, בעניינים אחרים?

מרב מיכאלי: אנחנו היינו – – –

דוד ביטן: אתם היום חשפתם את הפנים האמיתיות שלכם – –

מרב מיכאלי: חוצפה.

מרב מיכאלי: חוצפה.

דוד ביטן: – – שמה שמעניין אתכם זה תמיכה בתקשורת ולקבל איזו כותרת נעימה ויפה.

דוד ביטן: ואני אומר לכם, אתם לא מייצגים את הציבור, לא תייצגו את הציבור, ואתם תמשיכו לרדת במנדטים.

מרב מיכאלי: – – –

יעל כהן-פארן: – – –

דוד ביטן: זו התוצאה של מה שאתם עושים.

יחיאל חיליק בר: אין שום בעיה.

יחיאל חיליק בר: תודה על הבעת הדעה שלך ועל ההתנשאות הידועה.

מרב מיכאלי: חצוף.

יוסי יונה: מי כל יום בתקשורת?

יוסי יונה: מי, אתה או אנחנו?

יוסי יונה: דוד, אתה לא מפסיד הזדמנות ולו קטנה בתקשורת, ואתה מאשים אותנו שאנחנו רודפי תקשורת?

יחיאל חיליק בר: יוסי, אני אומר לך משהו אמיתי: המוסד של "שבת תרבות" שוקל לשנות את השם שלו ל"שבת תרביטן".

יחיאל חיליק בר: מרוב שביטן השתלט על כל שבתות התרבות בישראל, זה הולך להיקרא "שבת תרביטן".

יחיאל חיליק בר: והוא המתלונן שאנחנו מקבלים – – – אתה מבין?

דוד ביטן: כבוד היושב-ראש, דיברת עלי – תן לי להגיב.

דוד ביטן: זכותי, לא?

דוד ביטן: הצעה לסדר, אותו דבר.

דוד ביטן: כמו שאתם מקשקשים כל היום.

יוסי יונה: – – –

יחיאל חיליק בר: בבקשה, תפתח לו מיקרופון.

דוד ביטן: – – – בתקשורת, אבל אתם מדברים רק על התקשורת.

דוד ביטן: כשסוף-סוף יש איזה סעיף קטן, תיקון קטן בחוק, אתם מתעסקים בזה בלי הפסקה.

דוד ביטן: ואני אומר לכם: תתעשתו, ירדתם לשמונה מנדטים.

דוד ביטן: מיכל בירן, שרוצה להתמודד למזכ"לית העבודה, גם מקום שביעי לא יהיה ריאלי.

דוד ביטן: תתחילו להתעשת ולתמוך בציבור ולא בתקשורת.

דוד ביטן: מספיק לתמוך בתקשורת, זה הכול.

מרב מיכאלי: – – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: תגובה אחרונה לחברת הכנסת מיכאלי, תגובה אחת לחבר הכנסת יונה, שביטן הזכיר את שמו, וחבר הכנסת בהלול יחזור וידבר ללא הפרעות.

יחיאל חיליק בר: בבקשה לפתוח מיקרופון.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, גברתי.

מרב מיכאלי: תודה, אדוני.

מרב מיכאלי: קודם כול לפרוטוקול: חבר הכנסת יונה הגיש בשם סיעת המחנה הציוני הסתייגויות סיעתיות.

מרב מיכאלי: המשמעות של הסתייגויות סיעתיות היא שכל אחד ואחת מחברות הכנסת של הסיעה יכולים לדבר עליהן, ולכן זה מכפיל את הזמן בהתאם למספר חברות וחברי הסיעה.

מרב מיכאלי: זה דבר אחד.

מרב מיכאלי: דבר שני, אדוני יושב-ראש הקואליציה, כל כך הרבה פעמים אתם בדורסנות עשיתם ממש ניצול לרעה של הכוח שלכם על תקנון הכנסת ומנעתם מאתנו לעשות את הדבר שעכשיו אנחנו סוף-סוף עושות ועושים על חוקים רבים ורעים שאתם הבאתם ולא אפשרתם לנו לעשות.

דוד ביטן: איזה חוק?

דוד ביטן: שתגיד איזה חוק.

יחיאל חיליק בר: לא, ביטן.

יחיאל חיליק בר: היא לא הפריעה לך.

מרב מיכאלי: ועכשיו להאשים אותנו שרק מזה אכפת לנו, זה באמת "הרצחת וגם ירשת".

מרב מיכאלי: עכשיו, "הרצחת וגם ירשת" זה הרגיל שלכם, אז אנחנו לא צריכות להתרגש מזה.

מרב מיכאלי: ואני מציעה לאדוני שלא להתרגש כל כך מזה שאתה צריך להישאר פה בלילה בשביל הפיליבסטר.

מרב מיכאלי: בסופו של דבר אתם תשתמשו ברוב שיש לכם – – –

דוד אמסלם: – – –

מרב מיכאלי: מר אמסלם, אין לי טענות אליך, יש לי טענות למר ביטן, שהוא מאבד את זה.

מרב מיכאלי: אני מבינה שהעייפות קשה, אני מאוד מזדהה עם זה.

מרב מיכאלי: לא קל.

דוד ביטן: אין בעיה, תגידי מה שאת רוצה.

דוד ביטן: עוד פעם אני?

דוד ביטן: – – –

יחיאל חיליק בר: לא, לא, לא.

דוד ביטן: היא הזכירה את שמי.

מרב מיכאלי: אנחנו נשארנו פה בשביל להתנגד לחוק הזה, ואנחנו משתמשים בתקנון, לפי התקנון.

דוד ביטן: היא הזכירה את שמי, מה זאת אומרת?

דוד ביטן: היא העליבה אותי.

יחיאל חיליק בר: היא לא העליבה אותך.

דוד ביטן: כן, אני רוצה לדבר.

יחיאל חיליק בר: אוי, "נבי נעלבי" אתה ממש.

יחיאל חיליק בר: חמוד.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת יונה – הערה אחרונה, ואנחנו חוזרים פה לעשות סדר.

יוסי יונה: אדוני היושב-ראש, כל מה שדוד יכול היה לעשות זה לנהוג באופן ג'נטלמני.

יוסי יונה: הפסדתם באיזה קרב מאוד – אולי, אני לא יודע עד כמה הוא חשוב פרלמנטרית.

יוסי יונה: הלכתם לישון בוועדת הרפורמות, ופתאום קמתם והבנתם שעשיתם טעות.

יוסי יונה: וכשאנחנו התייעצנו עם היועצת המשפטית ושאלנו אם הצדק לצדנו, היא אמרה שכן.

יוסי יונה: עכשיו אתה בא, ואלי כהן לידך, ומתחיל להכפיש ומתחיל לדבר שמישהו לא עמד בהסכמים וכן עמד בהסכמים.

יוסי יונה: אז כל מה שאני מבקש מכם: תנהגו בג'נטלמניות.

יוסי יונה: כולה לילה אחד שעליכם להיות ערים.

יוסי יונה: מה קרה, ריבונו של עולם?

יוסי יונה: תגידו: הפסדנו במאבק הפרלמנטרי, נשארנו כל הלילה, בסדר?

יוסי יונה: זה בעצם כלי שעומד לרשותנו כאופוזיציה, ובואו נגמור את זה יפה.

יפעת שאשא ביטון: – – – יושבים ומקשקשים בלי סוף.

אלי כהן: – – –

יחיאל חיליק בר: לא, סליחה.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אלי כהן, לא קיבלת רשות דיבור.

דוד ביטן: למה?

דוד ביטן: הוא אמר על ועדת – – –

יחיאל חיליק בר: לא קיבלת רשות דיבור.

יחיאל חיליק בר: אני ביקשתי מחבר הכנסת בהלול לעשות חסד ולאפשר לך משהו באופן חריג באמצע הנאום שלו.

יחיאל חיליק בר: הפכת את זה לגן-חיות, עם כל ההתנצחות הזאת.

דוד ביטן: – – –

יחיאל חיליק בר: לא, לא, לא.

יחיאל חיליק בר: זה לא ג'ונגל.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת כהן, הפכת את זה לג'ונגל, ממש.

דוד ביטן: על מה אתה מדבר?

דוד ביטן: הם הפכו את זה לג'ונגל.

יחיאל חיליק בר: אז אני עכשיו מלך הג'ונגל ואני מבקש מחבר הכנסת בהלול להמשיך.

דוד ביטן: – – –

יחיאל חיליק בר: אתה דיברת פעמיים, ביטן.

דוד ביטן: לא, אבל מזכירים את שמי כל הזמן.

יחיאל חיליק בר: אז מה, תדבר כל הלילה?

יחיאל חיליק בר: לא פגעו בך, בשמך הטוב.

יחיאל חיליק בר: ביטן, אתה מכיר את התקנון.

דוד ביטן: התקנון אומר שאם משמיצים אותי זכותי להגיב.

יחיאל חיליק בר: לא משמיצים אותך.

דוד ביטן: עשר דקות אני מקבל.

יחיאל חיליק בר: לא, ממש לא.

יחיאל חיליק בר: זה לא התקנון.

יחיאל חיליק בר: זה לא התקנון.

יחיאל חיליק בר: ביטן, זה לא התקנון, ודיברת פעמיים.

יחיאל חיליק בר: בוא נירגע, שתה כוס מים.

יחיאל חיליק בר: נירגע.

דוד ביטן: זכותי לדבר – – –

יחיאל חיליק בר: אלי, לא מכובד.

יחיאל חיליק בר: אנחנו באמצע נאום של חבר כנסת.

אלי כהן: ראיתי את ההתייחסות של – – –

יחיאל חיליק בר: אלי, הייתי הכי הוגן בעולם.

יחיאל חיליק בר: באמת, הבן-אדם באמצע נאום.

אלי כהן: חיליק בר, 30 שניות.

אלי כהן: לא יותר מזה.

יחיאל חיליק בר: אתה מוכן לאפשר לו 30 שניות, אדוני?

יחיאל חיליק בר: כן – כן; לא – לא.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, תפתח לאלי כהן 30 שניות.

אלי כהן: תודה רבה.

דוד ביטן: אפילו פיליבסטר אתם לא יודעים לעשות.

יחיאל חיליק בר: ביטן, אני אארגן לך חופשה מחוץ למליאה.

יחיאל חיליק בר: ביטן, אגב, פה זה לא הקואליציה, ופה אתה לא מנהל את הדיון, בסדר?

דוד ביטן: זה נכון.

יחיאל חיליק בר: תן לי לנהל את הדיון.

דוד ביטן: פיליבסטר אתם לא יודעים לעשות.

דוד ביטן: אפילו את זה אתם לא יודעים.

דוד ביטן: על מה אתם מדברים?

יעל כהן-פארן: למה אלי כהן מקבל רשות דיבור?

יעל כהן-פארן: מי העליב אותו?

יעל כהן-פארן: מי הזכיר אותו?

יחיאל חיליק בר: זה לא בגלל זה.

יחיאל חיליק בר: 30 שניות, בבקשה, ובזאת סיימנו את הסאגה הזאת.

אלי כהן: תודה.

אלי כהן: חבר הכנסת יונה, פיליבסטר מותר לעשות, לגיטימי.

אלי כהן: אנחנו בפרלמנט.

אלי כהן: לא לעמוד בסיכומים, חבר הכנסת יונה, זה דבר שהוא לא מקובל.

יוסי יונה: אלי, אתה סתם מסלף.

יוסי יונה: אתה מסלף.

יוסי יונה: אתה הפסדת בדיון פרלמנטרי ואתה פוחד מהם ומפיל את זה עלינו.

אלי כהן: עכשיו אני אגיד לך משהו, חבר הכנסת יונה: אתה מצולם.

אלי כהן: הפנים מוקלטים.

אלי כהן: מנהלת הוועדה נמצאת.

אלי כהן: תדע דבר אחד: אתה מצופה לעבוד בתום לב.

אלי כהן: תדע, מילה זו מילה.

אלי כהן: תכבד את המילה שלך – –

יוסי יונה: ואני כיבדתי את המילה.

יוסי יונה: אלי, נרשמת.

יוסי יונה: הם מסתכלים עליך ואומרים לך: לא עשית את העבודה.

אלי כהן: – – אחרת לא יכבדו אותך, חבר הכנסת יונה.

אלי כהן: פיליבסטר זה מקובל; לא לעמוד במילה – זה דבר שלא מקובל.

אלי כהן: זה דבר שהוא לא מקובל.

יוסי יונה: – – –

אלי כהן: אני אגיד לך משהו – – –

יוסי יונה: – – –

אלי כהן: חבר הכנסת יונה, אתה מצולם.

יוסי יונה: – – –

אלי כהן: הפנים מוקלטים; מנהלת הוועדה נמצאת.

יוסי יונה: – – –

אלי כהן: תדע דבר אחד – –

יוסי יונה: – – –

אלי כהן: – – אתה מצופה לעבוד בתום לב.

יוסי יונה: – – –

אלי כהן: תדע, מילה זו מילה.

יחיאל חיליק בר: יוסי – – –

אלי כהן: תכבד את המילה שלך – –

יוסי יונה: – – –

אלי כהן: – – אחרת לא יכבדו אותך, חבר הכנסת יונה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

אלי כהן: פיליבסטר זה מקובל.

יוסי יונה: – – –

אלי כהן: לא לעמוד במילה זה דבר לא מקובל.

יוסי יונה: – – –

אלי כהן: ושים לב – –

קריאות: – – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: אלי, אלי – –

אלי כהן: – – היה מצב שלא אמרת – –

יחיאל חיליק בר: – – תכבד את הסיכום.

יחיאל חיליק בר: גם לנו היה סיכום.

אלי כהן: – – היה מצב אתי.

יוסי יונה: אבל לא, לא – – –

אלי כהן: תכבד את עצמך – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

יעל כהן-פארן: – – –

אלי כהן: – – ותעמוד במילה שלך.

אלי כהן: תודה.

קריאות: – – –

יעל כהן-פארן: – – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: אני – – –

יוסי יונה: אתה לא מכבד את עצמך, אלי.

יעל כהן-פארן: – – –

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת פארן.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת יונה.

דוד ביטן: תעמוד במילה שלך.

דוד ביטן: אין לך מילה, אתה מבין?

דוד ביטן: זו הבעיה.

יוסי יונה: – – –

דוד ביטן: אין לך מילה.

יחיאל חיליק בר: אנחנו בזבזנו עכשיו 20 דקות על הדיונים האלה, אז אל תתלוננו שאתם רוצים ללכת לישון.

אברהם נגוסה: יש לי הצעה.

יחיאל חיליק בר: אז אל תתלוננו שאתם רוצים ללכת לישון.

דוד ביטן: עד עשר בבוקר נהיה פה.

יחיאל חיליק בר: אני מתנצל לפני חבר הכנסת בהלול, ואני מאפס לך את הזמן, ואתה תדבר – –

דוד ביטן: אין לו מילה ולא תהיה לו מילה.

יחיאל חיליק בר: – – 50 דקות – בבקשה – שלמות.

דוד ביטן: לא, בחייך, אתם צריכים להתבייש.

דוד ביטן: אפילו פיליבסטר אתם לא יודעים לעשות.

יחיאל חיליק בר: חברים.

דוד ביטן: תעשו פיליבסטר – – –

יחיאל חיליק בר: בגלל זה אתה באטרף?

יחיאל חיליק בר: שאנחנו – בגלל זה אתה באטרף?

מרב מיכאלי: – – –

יוסי יונה: – – –

דוד ביטן: אה, לא, אני לא באטרף.

קריאות: – – –

יחיאל חיליק בר: בגלל זה איבדת עשתונות, ביטן?

דוד ביטן: שיעשו פיליבסטר.

קריאות: – – –

יפעת שאשא ביטון: – – –

יחיאל חיליק בר: אז תתלונן על זה ב"שבתרבות" הבאה כשתדבר, מה שזה – כנראה בשבת הקרובה.

דוד ביטן: – – – יעשו פיליבסטר אם אני לא אבוא להשתתף בפיליבסטר.

קריאות: – – –

יפעת שאשא ביטון: – – –

זוהיר בהלול: אני אהיה אסיר תודה אם דוד ביטן – – –

יובל שטייניץ: זוהיר, תרגיע כאן את האווירה.

יובל שטייניץ: כולם רוצים לשמוע אותך.

זוהיר בהלול: כן, כן, אם דוד ביטן – – –

יובל שטייניץ: תרגיע את כל הצדדים, כולנו מתים לשמוע אותך.

קריאות: – – –

יחיאל חיליק בר: אני באמת, אני רוצה להגיד, זו הפעם הראשונה שהעוזר שלי, גל, נכנס למליאה, ואתם פשוט מביישים את הדיון.

יחיאל חיליק בר: זה פשוט לא – גל, אני מתנצל בשם הכנסת.

זוהיר בהלול: אני אהיה אסיר תודה לידידי דוד ביטן אם ייתן לי את המתכון של אנרגיה בשעה 02:30, לפנות בוקר, כיצד עושים זאת, לעזאזל.

זוהיר בהלול: אינני יודע, אבל אני אטה אוזן.

דוד אמסלם: ארבעה בקבוקי סודה קטנים ויש לך את זה.

זוהיר בהלול: אני אטה אוזן, ואני – – –

יחיאל חיליק בר: אגב, כמי שהיה אתו במשלחת לא מזמן לחו"ל, ביטן מתחיל לחיות ב-01:00, בלילה, אני אומר לך.

זוהיר בהלול: אני יודע.

זוהיר בהלול: אני מכיר את זה.

דוד אמסלם: אני אומר לך, סודה.

דוד אמסלם: קח סודה והכול בסדר.

יובל שטייניץ: זוהיר, תעבור לליכוד – בתוך חצי שנה יהיו לך אנרגיות כמו לו.

זוהיר בהלול: אבל באמת, דוד ביטן ודודי אמסלם – – –

יובל שטייניץ: הליכוד, מפלגה אנרגטית מאוד.

זוהיר בהלול: ידידי, באמת, אני חושב שאתם אנשים נפלאים, אבל נדמה לי שאתם לחוצים ולחיצים בתקופה האחרונה.

דוד ביטן: מה הוא אומר?

זוהיר בהלול: שנייה, שנייה.

זוהיר בהלול: אתם מנסים בעיני רוחכם לבנות תפיסות עולם שתואמות אתכם ואת מה שמרצד אל מול עיניכם, ואתם לא מבינים שאתם נמצאים במדינה, בחברה, שיש בה מגוון של דעות, בכנסת שיש בה מגוון של מפלגות, ולא הכול תואם את תפיסות העולם שלכם.

זוהיר בהלול: באמת, אם אתה חושב שתקציב המדינה, רק הוא עילה לפיליבסטר, אז אתה טועה.

זוהיר בהלול: אתם רמסתם במו-רגליכם – – –

דוד ביטן: מתי אתם השתתפתם באיזה דיון?

דוד ביטן: בחייך, מתי?

דוד ביטן: תראה לי פעם אחת.

זוהיר בהלול: אתם רמסתם ברגליכם הגסות – –

דוד ביטן: נו, באמת, רק זה הדיון – – –

זוהיר בהלול: – – 650 עובדים של רשות השידור שבנו את התשתית האמיתית של תקשורת במדינה.

זוהיר בהלול: אם ידכם או ידיכם היו משיגות את השליטה האבסולוטית על רשות השידור לפי תפיסות העולם שלכם אתם בכלל לא הייתם מסכימים לתאגיד, מבטלים את התאגיד, מבקשים ב-1 באפריל – שאגב, הוא יום השקר הבין-לאומי, ואינכם מבינים שאתם נכנסים לשדה שממנו אין מוצא.

דוד אמסלם: לא אמרת דבר אחד.

זוהיר בהלול: כן.

דוד אמסלם: אני לא הבנתי מכל הדוברים ממרב צפונה: האם אתם בעד תאגיד השידור?

דוד אמסלם: לסגור ולחזור לרשות השידור או התאגיד?

דוד אמסלם: לא הצלחתי להבין.

זוהיר בהלול: את זה לדעתי אף אחד במדינה לא יודע.

דוד אמסלם: אוה, אתם – עזוב אותנו, אנחנו לא מבינים.

זוהיר בהלול: את זה אף אחד במדינה לא יודע, כולל – – –

דוד אמסלם: אתם תמכתם בוועדה, בעד התאגיד, ופה אתם בעד רשות השידור, אז תחליטו.

דוד אמסלם: אני נמצא פה באיזה פיצול בהבנה.

זוהיר בהלול: גם אני לא מבין מה אתם רוצים.

דוד אמסלם: עזוב, אתה יודע מה – –

זוהיר בהלול: אתם – – –

דוד אמסלם: – – בוא נסכם – – –

זוהיר בהלול: לא, אתם – – –

דוד אמסלם: אתם – אנחנו לא מבינים כלום.

דוד אמסלם: אני רוצה להבין – – –

זוהיר בהלול: אתם, הממשלה – – –

דוד אמסלם: אתם עשיתם את – תראו, היות שאנחנו לא מבינים, לא עלינו לדבר.

מרב מיכאלי: די, נו.

דוד אמסלם: אתם עליתם לדבר מפני שיש לכם תפיסות עולם.

זוהיר בהלול: דודי, אבל מי שעשה את הזיגזג – – –

דוד אמסלם: אז אתם בוועדת הכלכלה התנגדתם.

זוהיר בהלול: דודי, דודי.

קסניה סבטלובה: אם לא תקשיב לא תבין.

זוהיר בהלול: דודי, אל תשתלט, שנייה, תראה – – –

קסניה סבטלובה: – – –

זוהיר בהלול: כדי שיהיה סיפק – – –

דוד ביטן: – – –

זוהיר בהלול: חבר'ה, כדי שיהיה – – –

קריאות: – – –

קריאה: קסניה – – –

יחיאל חיליק בר: לא, לא.

יחיאל חיליק בר: הדיאלוג הזה זה רק אם זוהיר מסכים.

יחיאל חיליק בר: אם זוהיר לא מסכים – – –

זוהיר בהלול: אני מסכים.

יחיאל חיליק בר: אתה בסדר?

יחיאל חיליק בר: זה בסדר?

יחיאל חיליק בר: אוקיי, בבקשה.

יפעת שאשא ביטון: – – – ג'נטלמן.

דוד ביטן: הגעת למפלגה שם, בוא נמתין לה, נשמע גם אותה.

דוד אמסלם: את הגשת את חוק הנובוגיק, הנובוביק.

קסניה סבטלובה: לא, אתה מבלבל ביני לבין חבר הכנסת רזבוזוב, אבל בסדר, אין בעיה.

דוד אמסלם: – – –

דוד ביטן: אמרתי לך.

קסניה סבטלובה: כן, יצא לך טעות, אבל בסדר.

קסניה סבטלובה: כל הרוסים אותו דבר – – –

דוד אמסלם: העירו אותי בבוקר – – –

יחיאל חיליק בר: באופוזיציה כולם אותו דבר.

קסניה סבטלובה: אני מודה לך בשם חבר הכנסת רזבוזוב.

קסניה סבטלובה: החוק נקרא נובי גוד.

דוד אמסלם: העירו אותי בבוקר – – – אבל אמרו לי שאת – – –

קסניה סבטלובה: אני מברכת אותך ואת כלל אזרחי ישראל בחג הזה, אבל את החוק הגיש רזבוזוב.

קסניה סבטלובה: אנחנו דומים מאוד.

דוד אמסלם: הקליטו אותך, אמרו לי: אנחנו מנסים להעיר אותה ב-07:00, בבוקר, היא לא קמה.

קסניה סבטלובה: הרוסים – כולם נראים אותו דבר, אז מה ההבדל בין נשים לגברים?

דוד אמסלם: אמרתי לו: טוב – – –

זוהיר בהלול: אתה יודע, דודי.

דוד אמסלם: כן.

קסניה סבטלובה: קראו לי כבר – – –

זוהיר בהלול: בפסיכולוגיה יש מושג שקוראים לו השלכה: מה שאתה לא מסוגל לעשות, אתה משליך על האחר.

זוהיר בהלול: אתה משליך עלינו – – –

קסניה סבטלובה: – – –

זוהיר בהלול: שנייה, שנייה, קסניה.

קסניה סבטלובה: – – –

זוהיר בהלול: קסניה.

יחיאל חיליק בר: קסניה, קסניה.

זוהיר בהלול: תשמעו, למחשבה צריך חוט.

זוהיר בהלול: למחשבה צריך חוט.

זוהיר בהלול: אתם קוטעים את החוט כל הזמן.

יפעת שאשא ביטון: – – –

זוהיר בהלול: באמת, תנו לדובר לדבר ותנו למשורר לשורר.

קריאות: – – –

זוהיר בהלול: דודי.

יחיאל חיליק בר: אני מוסיף לך 20 דקות.

זוהיר בהלול: דודי, אתה מנסה להשליך עלינו – – –

דוד אמסלם: כל שאלה שלו – 20 דקות.

זוהיר בהלול: אתה מנסה להשליך עלינו את מה שאתה לא מסוגל להסביר.

יעל כהן-פארן: אתם עושים פיליבסטר לעצמכם.

זוהיר בהלול: הרי אתם הייתם כאן בעד התאגיד, מאוחר יותר לא רציתם את התאגיד, ואתם זיגזגתם, עשיתם סלאלום, על-פי הטרמינולוגיה שלי.

דוד ביטן: אתם לא?

דוד ביטן: אתם הייתם בעד רשות השידור, ועכשיו – בעד התאגיד.

זוהיר בהלול: לא משנה.

דוד ביטן: אז אתם גם זיגזגתם.

זוהיר בהלול: אנחנו הגבנו.

דוד אמסלם: אנחנו לא עשינו פיליבסטר על זה.

דוד אמסלם: נניח שאנחנו לא מבינים, אז לא עלינו לדבר.

זוהיר בהלול: אנחנו – יש – – –

דוד אמסלם: אתם גם לא מבינים וגם מדברים.

זוהיר בהלול: אז הנה, אני מלמד אתכם.

זוהיר בהלול: אני מלמד את שניכם שיש אקציה ויש ריאקציה.

זוהיר בהלול: נתנו את הריאקציה לאקציה שלכם.

זוהיר בהלול: אתם בעצם לא ידעתם, אתם נפלתם מהכיסא, אתם פשוט מצמצתם, אתם לא הבנתם בדיוק לאיזה חור אתם נכנסים.

זוהיר בהלול: פעם הייתם בעד התאגיד, מאוחר יותר לא הייתם בעד התאגיד, ואתם לא ידעתם.

זוהיר בהלול: התפתלתם עם ראש הממשלה, ולא ידעתם כיצד לצאת מהברוך הזה.

זוהיר בהלול: תודו שנכנסתם למקום שאין ממנו מוצא, וזאת בדיוק הסיבה שאנחנו הגבנו כפי שהגבנו.

דוד אמסלם: עזוב אותנו.

דוד אמסלם: אתם, מה אתם רוצים?

זוהיר בהלול: אני באופן אישי – – –

דוד אמסלם: אנחנו – אמרתי – לא מבינים.

זוהיר בהלול: אז אני אגיד לך – – –

דוד אמסלם: שמעתי את החבר'ה כאן.

דוד אמסלם: אני הייתי בוועדת – היינו בוועדת הכלכלה, שם הבנו שאתם בעד התאגיד, ועכשיו אתם בעד רשות השידור, אז אני עצמי מבולבל מה אתם רוצים.

זוהיר בהלול: אז אני אגיד לך.

דוד אמסלם: עזוב, אנחנו לא יודעים.

דוד אמסלם: אתם, בואו תגידו לנו אתם.

זוהיר בהלול: אז אני אגיד לך.

זוהיר בהלול: אני באופן אישי, באמת, אני מייצג את עצמי.

זוהיר בהלול: אני לא עסקן פוליטי, ואני אף פעם לא הייתי פוליטיקאי; אני באתי מעולם אחר לגמרי.

זוהיר בהלול: ואני אומר לך, אני גדלתי ברשות השידור, הייתי שם מעל 30 שנה, ואנשים חושבים שהייתי ברדיו, אבל הייתי גם בטלוויזיה, בקווים מקבילים.

זוהיר בהלול: כל הזמן הייתי בטלוויזיה, אבל אנשים אולי לא הרגישו, מכיוון שעשיתי – –

דוד ביטן: אתה נגד עובדי רשות השידור?

דוד ביטן: עבדת שם, אתה יודע.

זוהיר בהלול: – – מכיוון שעשיתי תוכניות מאוד – – –

דוד ביטן: אתה מכיר שם את האנשים, אז איך אתה יכול להיות נגדם?

זוהיר בהלול: אני לא נגדם, אני אומר לך.

זוהיר בהלול: אתה לא מאפשר – – –

דוד ביטן: אנשים בני 50 ומעלה שלא יכולים למצוא עבודה – –

יחיאל חיליק בר: ביטן, דוד, באמת, זה לא – – –

דוד ביטן: – – מפני שהחליטו לפתוח את התאגיד.

יחיאל חיליק בר: זה לא דיאלוג, כל הדברים האלה.

יחיאל חיליק בר: אני לא מבין, נו, באמת.

זוהיר בהלול: דוד, אתה – – –

דוד ביטן: מה זה?

זוהיר בהלול: אתה גם – – –

דוד ביטן: לא מפריע לו, אבל, מה אתה רוצה?

זוהיר בהלול: אתה גם משפטן – – –

דוד אמסלם: בואו נסכם – – –

זוהיר בהלול: אתה לא נותן – – –

דוד אמסלם: בוא נסכם, זוהיר, באמת – כשאתה רוצה שאנחנו לא נדבר אז אנחנו לא נדבר.

זוהיר בהלול: לא, לא.

דוד אמסלם: – – –

זוהיר בהלול: לא, אתם מסעירים את מוחי, אתם תמשיכו לדבר.

דוד אמסלם: לא, מפני שאנחנו – – –

דוד ביטן: – – –

יחיאל חיליק בר: אם אתה לא רוצה שידברו פשוט תגיד לי, ואני אדאג שלא ידברו.

זוהיר בהלול: תמשיכו לדבר, אבל תנו לי לפחות להגיב.

יחיאל חיליק בר: להגיב.

דוד ביטן: תוסיף לו שש דקות.

יחיאל חיליק בר: שזה יהיה דיאלוג, ולא רק מונולוג של קריאות ביניים.

זוהיר בהלול: אתה, דוד – – –

דוד ביטן: כבוד היו"ר, תוסיף לו עוד שש דקות.

דוד אמסלם: הוא עם הרמקול.

דוד אמסלם: איך אנחנו יכולים להתגבר על הרמקול?

יחיאל חיליק בר: אני אוסיף לו, ביטן.

יחיאל חיליק בר: אל תאיים.

דוד ביטן: באמת, תוסיף לו.

דוד ביטן: אין לנו בעיה עם הפיליבסטר.

דוד ביטן: תוסיף לו.

יחיאל חיליק בר: לא מוסיף.

יחיאל חיליק בר: תנו לו לדבר, יש לו – – –

דוד ביטן: אל תהיו בלחץ.

יחיאל חיליק בר: יש לו בסך הכול עוד 43 דקות.

דוד ביטן: אל תהיו.

דוד ביטן: תוסיף לו.

זוהיר בהלול: דוד – – –

יחיאל חיליק בר: חבר'ה, תנו לו בקטנה שלושת-רבעי שעה לנאום.

דוד אמסלם: 14 שניות – – –

דוד ביטן: אל תוריד לו את השניות האלה – – – תוסיף לו את הדקות.

זוהיר בהלול: דוד, אתה מייצר – – –

יחיאל חיליק בר: הנה, הוספתי לו דקה כדי שתהיה מבסוט.

יחיאל חיליק בר: הנה, בוא תראה.

זוהיר בהלול: דוד, אתה מייצר ריקוד – – –

מרב מיכאלי: חיליק, תוציא אותם, די.

זוהיר בהלול: א.

זוהיר בהלול: יש לך בעיה של קשב.

יחיאל חיליק בר: מסתבר שאתם נהנים כשאתם מדברים מפה – – –

זוהיר בהלול: חבר'ה – – –

יפעת שאשא ביטון: איך יהיה לכם מעניין אם – – –

יחיאל חיליק בר: כי אני כל פעם שואל את הדובר והוא אומר לי: זה בסדר.

דוד אמסלם: עד שלא נכנסנו כולם פה נרדמו.

מרב מיכאלי: איזה נרדמו?

מרב מיכאלי: הקשיבו לנו.

זוהיר בהלול: חבר'ה – – –

דוד ביטן: איפה אנשי מפלגת העבודה?

דוד ביטן: למה הם לא פה?

דוד אמסלם: אם את רוצה שנצא – – –

מרב מיכאלי: – – –

דוד ביטן: למה הם לא פה?

דוד ביטן: הלכו לישון במלון?

יחיאל חיליק בר: אגב, עוד שעתיים אני מדבר פה בנושא המדיני.

יחיאל חיליק בר: אשמח שתישארו.

דוד ביטן: לא מעניין אותם?

דוד אמסלם: – – – גומר – הולך למלון.

דוד ביטן: לא מעניין אותם הדיון?

יחיאל חיליק בר: ממש לא.

דוד ביטן: לא מעניין אותם הדיון?

זוהיר בהלול: דוד.

דוד ביטן: תביא אותם מהמלון – – –

זוהיר בהלול: דוד ודודי, תודו שיש לכם בעיה של קשב וריכוז.

זוהיר בהלול: תודו.

דוד ביטן: לא, דווקא אין לנו.

זוהיר בהלול: אתם לא מסוגלים להקשיב לדקה, אפילו ל-60 שניות.

זוהיר בהלול: אין לכם יכולת קוגניטיבית להכיל לעצמכם קשב של 60 שניות, ריבונו של עולם.

יפעת שאשא ביטון: – – –

זוהיר בהלול: אז תקשיבו.

זוהיר בהלול: אתה משפטן, דוד, ואתה מבין שלפעמים אתה צריך גם להקשיב לאחר כדי שהנימוקים שלך יהיו נימוקים משכנעים.

זוהיר בהלול: שאלתם אותי ולא קיבלתם תשובה.

זוהיר בהלול: קבל את התשובה, דודי אמסלם, ידידי היקר.

זוהיר בהלול: הערכה גדולה יש בלבי אליך.

דוד אמסלם: זה הדדי.

זוהיר בהלול: 650 עובדים של רשות השידור הם בעיני הדבר הכי מרכזי והדבר הכי מהותי.

מרב מיכאלי: נכון.

זוהיר בהלול: אני בעד להשאיר את האנשים האלה בתוך רשות השידור.

זוהיר בהלול: אם תרצו שזה יהיה בתוך תאגיד – שיהיה; אם אתם רוצים את זה במתכונת הישנה של רשות השידור – תשאירו את זה.

זוהיר בהלול: אבל אל תזרקו את האנשים לכלבים.

זוהיר בהלול: אלה אנשים שבנו את התקשורת בישראל.

דוד ביטן: אתם זורקים, זו בדיוק הבעיה.

אברהם נגוסה: – – –

דוד ביטן: כשאני רוצה לבטל את התאגיד – מי מתנגד?

דוד ביטן: אתם מתנגדים.

אברהם נגוסה: ההבדל הוא אם זה יתחיל בינואר או באפריל 2017 – זה ההבדל.

זוהיר בהלול: תגיד לי, נגוסה, שלא – – –

אברהם נגוסה: – – –

זוהיר בהלול: נגוסה, שלא – – –

דוד אמסלם: מה שדוד אומר, הטענה של דוד היא כזאת: בואו נניח שטעינו בהחלטה.

דוד אמסלם: נניח.

דוד אמסלם: אגב, אנשים לפעמים מקבלים החלטות – טועים.

דוד אמסלם: נניח.

דוד אמסלם: ונניח שעכשיו החליטו שרוצים עכשיו לחזור לרשות השידור.

דוד אמסלם: נשארו 650 איש, אתה מדבר עליהם.

זוהיר בהלול: נכון.

דוד אמסלם: למה המפלגה שלך – – –

דוד ביטן: לא.

דוד ביטן: 1,000 השאירו.

דוד אמסלם: 1,000.

דוד אמסלם: למה המפלגה שלך תומכת עכשיו בתאגיד ולא ברשות השידור?

דוד ביטן: למה אתה תומך בתאגיד, כשכל החברים שלך נמצאים שמה ועבדת אתם שנים, ואתה יודע – – –

דוד אמסלם: ואנחנו טעינו – – –

זוהיר בהלול: אז הנה, יש לך – – –

דוד ביטן: מה זה המשמעת הקואליציונית הזאת?

זוהיר בהלול: אז הנה, לא הקשבת לי.

דוד ביטן: האופוזיציונית הזאת?

זוהיר בהלול: הנה, אתה שומע?

יחיאל חיליק בר: תנו לו לענות, בבקשה.

זוהיר בהלול: אדוני השר שטייניץ, האיש הזה, שמנהל ביד רמה את הקואליציה, לא מסוגל להכיל אפילו משפט אחד.

זוהיר בהלול: זה מה שאמרתי לך לפני כמה דקות.

זוהיר בהלול: אני לא פוליטיקאי, אמרתי לך, ואני לא מחויב לשום דבר; אני מחויב למוסר האישי שלי ולערכים שלי.

זוהיר בהלול: אני בעד – אם אמרת 1,000, אני בעד 1,000 העובדים של רשות השידור.

זוהיר בהלול: ואמרתי לך: לעזאזל, אם זה יהיה תחת האצטלה של התאגיד – שיהיה, ואם זה יהיה לפי המתכונת הישנה והמסורתית של רשות השידור – שתהיה.

זוהיר בהלול: מבחינתי, בראש מעייני להשאיר את הכבוד המקצועי ל-1,000 אנשים ולא לזרוק אותם לכלבים.

זוהיר בהלול: זו העמדה שלי, ומהעמדה שלי – אני עומד מאחוריה, ואלחם למען השארת העובדים האלה עם הכבוד המינימלי של עובדים שבעצם בנו את התשתית האמיתית של התקשורת בישראל.

זוהיר בהלול: אבל אתם מפחדים.

זוהיר בהלול: אתם, בפרפראזה על ראש הממשלה בנימין נתניהו, אתם מ-פ-ח-דים, מכיוון שאתם לא רוצים ש-1,000 העובדים האלה ישמרו את האוטונומיה התקשורתית העיתונאית הנדרשת במדינת ישראל.

זוהיר בהלול: אתם רוצים לשלוט בתקשורת הישראלית, כפי שאתם מנסים, כפי שהאג'נדה שלכם מובילה אתכם פעם אחר פעם, בצורה אובססיבית, אפילו בצורה פתולוגית – אתם רוצים רק לשלוט בתקשורת הישראלית.

זוהיר בהלול: הגחמה הזאת מנסה כל הזמן – אתם מנסים לייצר אותה פעם אחר פעם, כאשר הגחמה הזאת לא טובה, לחלוטין.

זוהיר בהלול: ולכן אני אומר לכם: רשות השידור חייבת להישאר על-פי המתכונת הישנה.

זוהיר בהלול: ואני רוצה לומר לך – שים לב למשפט הזה: שידור ציבורי, מטבע הווייתו ומטבע ההסכמים שיש בינו לבין הציבור, מהווה פורום חופשי, פתוח להבעת דעות ולדו-שיח בין כל גוני החברה השונים.

זוהיר בהלול: אבל אתם לא רוצים.

זוהיר בהלול: לעזאזל, אתם רוצים שיח חד-גוני.

זוהיר בהלול: אתם רוצים שיח חד-גוני.

זוהיר בהלול: אינכם מסוגלים להכיל שיח פתוח, פלורליסטי.

זוהיר בהלול: אתם לא רוצים שהחברה בישראל תנשום; אתם לא רוצים שהחברה בישראל תבעט.

זוהיר בהלול: אתם רוצים שהחברה בישראל תהיה תחת השליטה הבלבדית והבלעדית שלכם.

זוהיר בהלול: תודו.

דוד ביטן: אתה מאמין לזה באמת?

דוד ביטן: זה מה שאתה מאמין?

זוהיר בהלול: ודאי שאני מאמין.

דוד אמסלם: לא, אבל אני רוצה להבין את הרציונל.

דוד אמסלם: אני רוצה לשאול אותך שאלה.

זוהיר בהלול: כן.

דוד אמסלם: הרי מה היה הרציונל בהקמת התאגיד?

דוד אמסלם: א.

דוד אמסלם: היה רייטינג בעייתי של רשות השידור.

דוד אמסלם: היה 2%.

דוד אמסלם: בעיה.

מרב מיכאלי: כי אתם גמרתם אותה – – –

דוד אמסלם: שנייה, דקה, דקה.

דוד אמסלם: בא השר הקודם, אז, בזמנו, שהיה גלעד ארדן, ואמר: תשמעו, יש לנו בעיה.

דוד אמסלם: הקים ועדה.

דוד ביטן: זה לפיד.

דוד ביטן: לפיד גם.

דוד ביטן: אל תשחרר אותם.

דוד ביטן: לפיד גם.

דוד אמסלם: בחנו: האם אפשר להבריא את רשות השידור, או לבנות איזה משהו חלופי?

דוד אמסלם: ואז אמרו: תשמעו, כנראה יש פה תרבות ארגונית שיש לנו בעיה אתה.

דוד אמסלם: בוא נקים איזה משהו חלופי, ונעביר חלק מהאנשים מכאן לכאן.

דוד אמסלם: בדרך גם, לכאורה, שמו את התאגיד הזה ונתנו לו מין עצמאות-יתר, לדעתי.

דוד אמסלם: בסופו של דבר – עכשיו בלבלת אותי.

דוד אמסלם: הרי – איזה חד-גוניות?

דוד אמסלם: עכשיו אתה אומר שאתה רוצה שיחזרו חזרה לרשות השידור הישנה.

מרב מיכאלי: זה לא מה שהוא אמר.

דוד אמסלם: אז למה אתה לא מצביע עבורה?

זוהיר בהלול: אין לי בעיה שזאת תהיה מתכונת חדשה.

מרב מיכאלי: זאת לא אופציה.

דוד אמסלם: אבל במתכונת החדשה, יש שם כבר בור שמכתיב את הקצב.

זוהיר בהלול: לא, אבל תודה, דודי.

דוד אמסלם: שנייה.

זוהיר בהלול: רציתם לבטל את ההחלטה שלכם בשל העובדה שראיתם שהתאגיד החדש – –

דוד אמסלם: מה זה משנה?

זוהיר בהלול: – – ממרה את פיכם, לא מקבל את מרותכם.

דוד אמסלם: דקה.

דוד אמסלם: אז תחליט על מה אתה רוצה לדבר.

זוהיר בהלול: הוא לא סר למרותכם.

דוד אמסלם: אין בעיה.

דוד אמסלם: אלך, אתקדם אתך, בן-אדם רציונלי.

דוד אמסלם: דיברת על השליטה בתאגיד – זה סיפור אחר.

דוד אמסלם: דיברת על 1,600 עובדים, 1,200.

דוד ביטן: 1,000.

דוד אמסלם: אז אם אתה בא מזווית העובדים, בוא נישאר בזווית העובדים.

דוד אמסלם: אם אתה רוצה לבוא בתאגיד – – –

מרב מיכאלי: אדוני היושב-ראש, אני מרגישה שיש פה מגמה.

דוד ביטן: מה הבעיה?

דוד ביטן: יש פיליבסטר – – –

יחיאל חיליק בר: לא, אין בעיה.

יחיאל חיליק בר: זה בהסכמה שלכם, כולל עד – – –

מרב מיכאלי: לא, בסדר, אז אני אומרת – – –

יחיאל חיליק בר: עכשיו, אמרתי לו: ברגע שיגיד לי שמפסיקים את הדיאלוג, אעזור לו.

זוהיר בהלול: כן, כן.

זוהיר בהלול: על כל פנים – – –

יחיאל חיליק בר: אבל נראה לי שהם נהנים מזה.

דוד ביטן: למה, את לא רוצה שנשתתף בפיליבסטר?

זוהיר בהלול: על כל פנים, דודי – – –

דוד אמסלם: מרב, מרב, אין בעיה.

דוד אמסלם: תקשיבי – – –

מרב מיכאלי: – – –

דוד ביטן: נשתתף בפיליבסטר.

דוד ביטן: מה הבעיה?

קסניה סבטלובה: לא ידענו שזה debate.

יחיאל חיליק בר: לא, אין בעיה.

יחיאל חיליק בר: שיחליט אם הוא מוכן להפרעות האלה או לא.

זוהיר בהלול: דודי, דודי, תן לי לומר את דברי.

זוהיר בהלול: תן לי לומר את דברי.

יחיאל חיליק בר: טוב, רגע, עכשיו זוהיר מבקש – –

דוד ביטן: – – –

יחיאל חיליק בר: – – מבקש – – –

דוד אמסלם: – – – לשתות קפה עד שתגידו לנו לחזור.

מרב מיכאלי: לא, אתם יכולים להקשיב.

יחיאל חיליק בר: לא, אפשר – – –

מרב מיכאלי: לא לדבר אלא להקשיב.

דוד אמסלם: אנחנו לא הולכים לישון.

דוד אמסלם: אם אנחנו מפריעים, כי אין לכם תשובות על מה שאנחנו אומרים, נצא נשתה קפה.

מרב מיכאלי: לא.

דוד ביטן: מה הבעיה?

דוד ביטן: עוזרים לכם – – –

יחיאל חיליק בר: אתה תמיד מוזמן לשתות קפה, דודי.

זוהיר בהלול: יש לי מה לומר לך.

דוד ביטן: אנחנו עוזרים לכם בפיליבסטר.

דוד ביטן: מה לא בסדר?

זוהיר בהלול: אתם כפופים – – –

מרב מיכאלי: אתם לא נותנים – – –

זוהיר בהלול: אתם כפופים – – –

דוד ביטן: למה?

דוד ביטן: שיגיד לנו – אנחנו נעצור.

יחיאל חיליק בר: תודה.

זוהיר בהלול: אתם כפופים לדעתו של ראש הממשלה, שרצה לסגור את רשות השידור כדי להכפיף את רשות השידור החדשה לגחמות שלו.

זוהיר בהלול: אתם – – –

דוד אמסלם: אז אנחנו לא מדברים על העובדים?

זוהיר בהלול: אתם – – –

דוד אמסלם: את העובדים נשים בצד?

זוהיר בהלול: אתם – לא, לא, העובדים הם המקור.

דוד אמסלם: אז בוא נחליט.

דוד אמסלם: אם זה העובדים – – –

זוהיר בהלול: העובדים הם המקור.

דוד אמסלם: אז זוהיר, אתה צריך להבין את הרעיון.

זוהיר בהלול: דודי, ברגע שראיתם – תן לי משפט אחד – ברגע שהרגשתם שהתאגיד החדש והמנהלים שלו לא סרים למרותכם, החלטתם לפרק את החבילה.

זוהיר בהלול: לא אכפת לכם מהעובדים.

זוהיר בהלול: אף פעם לא גיליתם חמלה, לא גיליתם הבנה, לא גיליתם הזדהות ואמפתיה, ואפילו לא סימפתיה, לאותם עובדים.

זוהיר בהלול: פתאום שניכם עומדים כאן בשעה 03:00, רבע ל-03:00, לפנות בוקר, ביום שייזכר לדיראון עולם, שבו אתם רוצים רק לסגור את רשות השידור ולאבד את רשות השידור לדעת.

זוהיר בהלול: אין לכם חמלה מינימלית לעובדים של רשות השידור.

דוד ביטן: לנו אין?

זוהיר בהלול: כל הזמן לא גיליתם.

דוד ביטן: אנחנו נלחמים בשבילם חצי שנה.

זוהיר בהלול: כל הזמן לא גיליתם חמלה.

דוד ביטן: אתה אומר שלנו אין?

דוד ביטן: תגיד לי, אתה רציני?

זוהיר בהלול: כל הזמן לא גיליתם אהדה מינימלית לרשות השידור, לעובדים.

דוד אמסלם: – – –

דוד ביטן: אנחנו נלחמים בשבילם – – –

זוהיר בהלול: בוודאי.

דוד ביטן: על מה אתה מדבר?

דוד אמסלם: אקח את הקו שלך.

דוד ביטן: תגיד לי, על מה אתה מדבר?

דוד אמסלם: נניח – כמו שאמרתי, רצו להעביר את העובדים מכאן לכאן, בסדר?

דוד אמסלם: נניח שעכשיו יש פה הנהלה שלא שולטים עליה, ולכן יכול להיות שכועסים על האי-שליטה, והיא מחליטה לא לקלוט את העובדים, כי הרי מה הרעיון?

דוד אמסלם: על מה מתווכחים אתה?

דוד אמסלם: על קליטת העובדים.

דוד אמסלם: היא החליטה שהיא לא רוצה לקלוט מרשות השידור את העובדים.

דוד אמסלם: זה אומר שהיא רוצה לשלוח אותם הביתה.

דוד אמסלם: ודוד מציע, או ראש הממשלה מציע: בוא נחזיר את העובדים.

דוד אמסלם: למה אתה לא חושב שהם באים מדאגה לעובדים?

זוהיר בהלול: פתאום כבר העלויות לא מעניינות אתכם.

דוד אמסלם: לא, לא.

דוד אמסלם: העובדים.

דוד אמסלם: תישאר על העובדים.

זוהיר בהלול: פתאום הכספים לא – – –

דוד אמסלם: הרי אנחנו מדברים על עובדים.

זוהיר בהלול: לא, כי אתם – – –

דוד אמסלם: אנשים שהולכים לשלוח הביתה.

זוהיר בהלול: כי אתם בונים תזה ואתם מפריכים את התזה הזאת.

זוהיר בהלול: אתם בעצם רומסים את התזה הזאת פעם אחר פעם.

זוהיר בהלול: אף אחד כבר לא יודע.

זוהיר בהלול: תאמין לי, כאשר הציבור – אתה יודע, אתה מכיר את התיקים של ילדי תימן?

זוהיר בהלול: כאשר התיקים של רשות השידור ייחשפו באמת ובתמים אל מול הציבור, כל הציבור יבין שאתם רציתם רק לשלוט ברשות השידור.

זוהיר בהלול: זו הגחמה שליוותה אתכם פעם אחר פעם.

זוהיר בהלול: תודו בעניין הזה, ובאמת, שלא נשחק משחקים כאלה.

זוהיר בהלול: אני רוצה לספר לך סיפור: כל אימת שעבדתי ברשות השידור ורציתי להפיק תוכניות רציניות, נתקלתי ברגל גסה.

זוהיר בהלול: פעם רציתי, דודי, לעשות סדרה על הווקף המוסלמי בישראל ברשות השידור.

זוהיר בהלול: הייתה לי תוכנית – ואני חושב שאולי נאזם זוכר אותה – "בין הרשות לאזרח".

זוהיר בהלול: זו הייתה תוכנית כמעט מהפכנית במושגים של תקשורת של המיעוט הערבי בישראל, מכיוון שהיא פתחה צוהר גדול לאנשים לבטא את תסכולם מהיחס של הממסד כלפיהם.

זוהיר בהלול: עשיתי סדרה של כתבות על הווקף המוסלמי בישראל.

זוהיר בהלול: התחלתי בעכו, המשכתי בחיפה, המשכתי ביפו – חסן בק ובית-הקברות טאסו – המשכתי ברמלה ובלוד, ובסוף בבאר-שבע.

זוהיר בהלול: התוכנית הראשונה, של עכו, שודרה.

דוד אמסלם: באיזה שנה זה היה?

זוהיר בהלול: זה היה בשנת 1980 או 1981.

זוהיר בהלול: המנהל של הטלוויזיה היה ג'ו בראל, שהזכיר איתן כבל, לדעתי בנאום הראשון של הפיליבסטר הערב הזה; זה היה בערב, ועכשיו אנחנו לפנות בוקר.

זוהיר בהלול: וזה היה בשבת.

זוהיר בהלול: התוכנית הייתה מדהימה, עם רייטינג מדהים.

זוהיר בהלול: ביום שני אני מגיע לירושלים, והמזכירה, עוזרת ההפקה, אומרת לי: ג'ו בראל רוצה לדבר אתך.

זוהיר בהלול: עליתי אליו, והוא אומר לי: מה, שידרת את התוכנית של הווקף?

זוהיר בהלול: מישהו ראה אותה?

זוהיר בהלול: מישהו צפה בה?

זוהיר בהלול: אמרתי לו: אני צפיתי בה, ואף מנהל לא ביקש, ולכן באמת היא לא עברה את הצפייה שלך.

זוהיר בהלול: הוא אומר לי: עשית עוד תוכניות על הווקף המוסלמי?

זוהיר בהלול: אמרתי לו: כן, עוד חמש, זו סדרה של שש תוכניות.

זוהיר בהלול: אמר לי: איפה התוכניות?

זוהיר בהלול: הרמתי טלפון לעוזרת ההפקה ואמרתי לה: תביאי את ההפקה – אלה היו קלטות כאלה גדולות, זה לא היה דיסק-און-קי וכל התחכום הטכנולוגי שיש לנו היום.

זוהיר בהלול: היא העלתה את כל ה"פילמים" הגדולים האלה אליו.

זוהיר בהלול: חשבתי שהוא רוצה לצפות בהם.

זוהיר בהלול: מאותו יום, דודי אמסלם, כל הסדרה הזאת על הווקף המוסלמי נעלמה כלא הייתה, ואף אחד לא יודע אם זה נמצא בגנזך או שזה נרמס ונמעך עד דק.

זוהיר בהלול: ג'ו בראל ייצג בעצם את תפיסת העולם הימנית.

זוהיר בהלול: תפיסת העולם שלכם אומרת שאם אינני שולט בתקשורת, אני צריך לשלוט בה עוד יותר.

זוהיר בהלול: זאת פילוסופיית העולם שלכם.

זוהיר בהלול: ולכן, כאשר רשות השידור ניסתה להשתחרר פעם אחר פעם – אני למשל זוכר את רפיק חלבי.

זוהיר בהלול: רפיק חלבי היה כתב מדהים, ורצה לצלם את כל המכאובים של יחסי הגומלין בין כובש לבין כבוש.

זוהיר בהלול: היה מצלם כתבות בשטחים, בגדה המערבית – אני לא יודע אם זה מצלצל טוב לאוזן; יהודה ושומרון בטרמינולוגיה שלכם.

זוהיר בהלול: כאשר הוא רצה לשדר את הכתבות האלה, הוא נתקל בקירות אטומים.

זוהיר בהלול: אפילו מנחם בגין, זכרו לברכה, אחד מהמנהיגים הדגולים של מדינת ישראל – אינני יודע אם זה היה בכנסת הזאת, בכנסת החדשה, אינני זוכר; זה היה בסוף שנות ה-70 – הזכיר את רפיק חלבי בנימה סרקסטית ולעגנית, מכיוון שהוא לא רצה שהדברים האלה יתגלו במערומיהם אל מול העולם הנאור, כיוון שהכיבוש הוא כיבוש משחית, והוא ניסה להביא את התמונה כהווייתה כעיתונאי ברשות השידור.

זוהיר בהלול: אפילו הגבה של חיים יבין הטרידה את הליכוד באותה תקופה.

זוהיר בהלול: אז אתם לא רציתם שידור חופשי, לא רציתם שידור שיביא את הביקורת האמיתית כלפי הממסד הישראלי, ורציתם לסגור את הצינור.

דוד אמסלם: כשהיו המפא"יניקים בשלטון היה – – –

זוהיר בהלול: אני לא מכיר את הקיבעון הסטריאוטיפי הזה מי היה ברשות השידור – אם רשות השידור היא שמאלנית או לא שמאלנית.

דוד אמסלם: אתה מדבר כאילו – אתה נזכרת ברשות השידור מתקופת בגין, כאילו לא היה לפני.

דוד אמסלם: זה מפריע לי.

זוהיר בהלול: שמה?

דוד אמסלם: כאילו רשות השידור קמה רק בתקופת מנחם בגין.

זוהיר בהלול: לא, לא, זה נכון.

דוד אמסלם: מפה הזיכרון שלך התחיל.

זוהיר בהלול: ביושר האינטלקטואלי שלי אני חייב לומר לך שהיה מתכון שלא התחיל עם הליכוד.

זוהיר בהלול: זה נכון.

זוהיר בהלול: אני ביושר חייב לומר לך.

זוהיר בהלול: למשל, היה יועץ במשרד ראש הממשלה לענייני ערבים; הראשון, אם אני לא טועה, היה אורי לוברני, אם אתם מכירים את השם הזה – לימים מתאם בלבנון.

זוהיר בהלול: השני היה איש משכמו ומעלה, שמואל טולידאנו, אם אתה זוכר את השם הזה, והיו כמה וכמה שהתגלגלו מאוחר יותר – אחד האחרונים היה פרופסור יצחק רייטר.

זוהיר בהלול: הם ניהלו בין השאר את השידורים בערבית ברשות השידור, והם יצקו אג'נדה – אני לא מדבר בהכללה, אבל לפחות חלק מהם – יצקו אג'נדה שיש בה מרות למדיניות הממשלתית, מה שנקרא אנטי-תזה לחופש העיתונות, לחופש הביטוי.

זוהיר בהלול: אני מסכים אתך שלא כל הרעות החולות של רשות השידור החלו רק בתקופה של הליכוד, אלא אולי בתקופה של מפלגת העבודה זה גם היה, ולכן החטאים האלה הם חטאים שמישהו צריך פעם בהיסטוריה של מדינת ישראל לקחת עליהם אחריות.

זוהיר בהלול: נמשיך הלאה.

זוהיר בהלול: אתה יודע, לראש הממשלה, ממשלת ישראל – כאשר אני מדבר על כך שלא אכפת לכם מהעובדים, אני חושב שהדבר הזה איננו ניתן לוויכוח לחלוטין.

זוהיר בהלול: אף אחד לא יכול לערער על העניין הזה, מכיוון שכאשר רשות השידור ניסתה ליצור אנטי-תזה לתפיסת העולם שלכם, אתם קיבלתם את העניין הזה בבוז, ואתם התחלתם במלחמה עקובה מדם נגד רשות השידור, והבאתם אותה אל פי סגירה, לפחות בתקופות האחרונות של קיומה, לפני כל ההתגלגלויות האחרות.

זוהיר בהלול: ואני מכאן, מהבימה הזאת, מעל הדוכן הזה, תובע שוב את כבודם האבוד של עובדי רשות השידור, ומבקש מכם לחזור בכם מן ההחלטה לסגור את הרשות ולפתוח אותה מחדש, אלא לאפשר לה להמשיך ולנשום על-פי אמות המידה של עיתונות חופשית.

זוהיר בהלול: עכשיו אולי לעניין המדיני, דודי אמסלם וחברי כאן בכנסת.

זוהיר בהלול: אתה יודע, העניין של ההסדרה – ואני השתתפתי – – –

דוד אמסלם: למה למרב נתת לדבר?

יחיאל חיליק בר: היה ויכוח תקנוני.

יחיאל חיליק בר: זה לא צריך התייחסות – – –

דוד אמסלם: הוא רוצה לדבר, תן לו שתי דקות.

זוהיר בהלול: השתתפתי בדיון לגבי החלת הריבונות של מדינת ישראל על מעלה-אדומים.

זוהיר בהלול: אתם מתעלים על עצמכם פעם אחר פעם, חברי בצד השמאלי שלי, שאתם הצד הימני של המפה הפוליטית.

זוהיר בהלול: אתם פעם אחר פעם מנסים לעשות שימושים גרנדיוזיים בפועל "הסדרה".

זוהיר בהלול: זה התחיל ב"הסדרה", אחר כך נמשך ב"הספחה", ובסופו של דבר, זה לא נגמר ב"הרבנה", מהמילה ריבונות.

זוהיר בהלול: איך אתם מעזים לעמוד אל מול כל העולם, כאשר אתם מבוּדדים פעם אחר פעם, בשל העמדות האורתודוקסיות שלכם בשטחים, כאשר אתם מנסים לכבוש את העם הזה לעד, לנצח נצחים, ופתאום אתם מנסים להחיל את הריבונות על מעלה-אדומים למדינת ישראל?

זוהיר בהלול: מה תאמרו – האם אתם תחכו ל-20 בינואר, עד הגעתו של דונלד טראמפ לשלטון בארצות-הברית?

זוהיר בהלול: האם זו הבשורה שאתם מחכים לה כדי להחיל סופית את הכיבוש הישראלי באופן לגלי כראות עיניכם על שני מיליון בני-אדם?

זוהיר בהלול: האם משאת נפשכם היא לעשות עוד הסדרה, ועוד "הרבנה", ועוד "הספחה", ועוד "הכבשה", ועוד סוסי הרבעה לתפיסות העולם שלכם?

זוהיר בהלול: האם זה מה שמעניין אתכם כל הזמן – לכבוש עם אחר?

זוהיר בהלול: להתנער מן העובדה שדווקא מדינת ישראל אמורה להיות הבשורה לאנושות, הבשורה לעמים?

זוהיר בהלול: אתם, שסבלתם מעל אלפיים שנות גולה, והגשמתם את החלום שלכם בסופו של דבר – ואפילו הערבים, בביירות ב-2002–2003, 56 מדינות הסכימו להכיר במדינת ישראל הכרה מלאה דה-פקטו, ולמרות זאת אתם ממשיכים להתעמר בחוק הבין-לאומי, ואתם מאפשרים למצרים של א-סיסי, רגע לפני שהוא נסוג מהחלטתו לתבוע אתכם במועצת הביטחון.

זוהיר בהלול: מי נשאר לכם?

זוהיר בהלול: אילו ידידים בגלובוס, בפלנטה, נשארו למדינת ישראל בשל העובדה שאתם מתנהלים בהתנהלות מדינית לא רק בעייתית, אלא מתגרה כנגד כל מדינות העולם?

זוהיר בהלול: אתם – דודי אמסלם, אני מדבר אתך, אבל אני מדבר אל הימין הישראלי – אתם הולכים מדחי אל דחי.

זוהיר בהלול: אין כמעט תקדימים לליקויים שלכם, להתנהלות השלומיאלית שלכם, לעובדה שאין לכם חוט שדרה, לעובדה שרק דבר אובססיבי ופתולוגי אחד מעניין אתכם, וזה להנציח את הכיבוש על עם אחר.

זוהיר בהלול: איך יכול להיות שהשכול של אם ערבייה יהיה שונה משכול של אם עברייה?

דוד אמסלם: אני אתן לך תשובה אחת.

זוהיר בהלול: כן.

דוד אמסלם: מדינת ישראל עזבה – בעצם עשתה את תוכנית הגירוש מעזה.

דוד אמסלם: תראה, הציבור הישראלי – מכרו לו איזו אשליה.

דוד אמסלם: אנחנו היום לא נמצאים בעזה.

דוד אמסלם: יש שם שלטון, יש שם מדינה בפני עצמה.

דוד אמסלם: אתה יכול להסביר לי למה אנחנו מקבלים טילים על בסיס כמעט יומי בתקופות טובות?

זוהיר בהלול: אל תכניס אותי למקומות האלה.

זוהיר בהלול: אני לא הסנגור לא של עזה – – –

דוד אמסלם: אתה מבין למה – – –

זוהיר בהלול: דודי.

דוד אמסלם: אתה מבין למה הציבור הישראלי כבר לא סומך על שום דבר – רק על הצבא הישראלי ועל עצמו?

זוהיר בהלול: אני אתן לך תשובה: א.

זוהיר בהלול: לא אני ניהלתי משא-ומתן עם "חמאס".

זוהיר בהלול: אתם ניהלתם משא-ומתן עם "חמאס".

דוד אמסלם: מה זה קשור?

דוד אמסלם: תבוא לתוצאה.

דוד אמסלם: תבוא לתוצאה.

דוד אמסלם: תבוא לתוצאה.

זוהיר בהלול: כאשר גלעד שליט היה בשבי – שנייה, אתה רוצה תשובה, דודי?

זוהיר בהלול: אני מאוד מעריך אותך, אבל לפחות תקשיב 60 שניות.

זוהיר בהלול: במהלך השבי של גלעד שליט, הנציגים שלכם הגיעו לקהיר, וזיגזגו מהמלון הזה למלון הזה, ומאוחר יותר זיגזגתם בין חדר זה לחדר זה באותו בית-מלון.

זוהיר בהלול: ואתם כבר מתכחשים לעובדה שניהלתם משא-ומתן עם "חמאס".

זוהיר בהלול: ועכשיו קיבלתם רגליים קרות.

זוהיר בהלול: יש כמה שבויים שנמצאים בשבי של "חמאס" בעזה, ואתם אפילו לא נוקפים אצבע.

זוהיר בהלול: יש שני ערבים שנמצאים שם, ונדמה לי שעוד יהודי יקר נמצא שם – מנגיסטו?

זוהיר בהלול: מנגיסטו?

זוהיר בהלול: נגוסה, אתה צריך להילחם על שחרורו, כי על גלעד שליט אתם ניהלתם משא-ומתן, לא אני ניהלתי משא-ומתן.

זוהיר בהלול: מדוע על מנגיסטו לא?

אברהם נגוסה: אני אגיד לך מה.

אברהם נגוסה: אני אומר לך, ההבדל הוא שאתם מדברים – אני עושה.

אברהם נגוסה: זה ההבדל.

זוהיר בהלול: איפה הוא?

זוהיר בהלול: אבל הוא עדיין בשבי.

אברהם נגוסה: בוודאי, כי – – –

דוד אמסלם: מפני שיש לנו עסק עם ארגון טרור רצחני – – –

זוהיר בהלול: בסדר, אין לי בעיה, דבר מה שבא לך.

זוהיר בהלול: אני לא הסנגור של – – –

אברהם נגוסה: – – –

דוד אמסלם: – – – שאפילו רוצה לסחור בגופות חיילים.

אברהם נגוסה: אני אומר לך, כל הזמן עובדים, כל הזמן, בנושא הזה.

אברהם נגוסה: ראש הממשלה עושה; הגורמים הביטחוניים עוסקים ועושים.

דוד אמסלם: אם זה היה תלוי במדינת ישראל – – –

אברהם נגוסה: נכון, זה שהחזיק אותו הוא אכזרי, אין לו אנושיות.

אברהם נגוסה: זה כל העניין.

יחיאל חיליק בר: אברהם, אני חייב להגיד לך, אני שמח שאתה אומר מה שאתה אומר, ואני מעריך את העשייה שלך למען שחרורו של אברה מנגיסטו.

יחיאל חיליק בר: אני רק אגיד לך שאתמול הייתי בבית המשפחה להדליק נר נוסף.

יחיאל חיליק בר: אתה מכיר את האימא.

יחיאל חיליק בר: היא שבורה לחלוטין, צל אדם.

יחיאל חיליק בר: הם לא יודעים שום דבר.

יחיאל חיליק בר: הממשלה לא מדווחת להם שום דבר, הצבא ורשויות הביטחון לא נותנות להם שום מידע, אז אם אתם יודעים משהו שהם אמורים לדעת – א.

יחיאל חיליק בר: אנא – –

זוהיר בהלול: תרגיעו את המשפחות.

יחיאל חיליק בר: – – באמת, תצילו אותם מהסבל של האי-ודאות הזאת; גם אם לא תצליחו לשחרר – אבל להגיד מה אתם עושים בנושא.

אברהם נגוסה: ככל שאנחנו מדברים – זה מזיק; ככל שפחות נדבר – יש סיכוי.

יחיאל חיליק בר: אבל אומרים את זה כבר שנתיים וחצי, אחי.

אברהם נגוסה: זה ההבדל.

יחיאל חיליק בר: כבר אומרים את זה שנתיים וחצי.

זוהיר בהלול: נגוסה, נגוסה – – –

יחיאל חיליק בר: אפילו אני לא מקבל את זה.

זוהיר בהלול: נגוסה היקר – ואתה יודע כמה כבוד אני רוחש לך: מתעתעים בכם.

זוהיר בהלול: אתה אינך יודע בדיוק אם השבויים האלה – אינני יודע אם אני משתמש בטרמינולוגיה הנכונה, כי היו כאלה שבעצם ברחו לצד השני של הגבול; זו לא ממש הייתה חטיפה או שבי.

זוהיר בהלול: חיליק, אולי תקן אותי אם אני טועה.

זוהיר בהלול: אבל בכל זאת, מדובר באזרחי מדינת ישראל.

זוהיר בהלול: פעם למדינת ישראל היה כבוד לאותם אנשים והמדינה, בזרועותיה, נלחמה כדי לשחרר אותם, אפילו אם היו בסוף הגלובוס.

זוהיר בהלול: תשמע, אם היו גם אויבים, מדינת ישראל ידעה להביא את האויבים.

זוהיר בהלול: ב-1962 אייכמן נחטף בדרכים פתלתלות כדי להביא אותו למשפט כאן, במדינת ישראל.

זוהיר בהלול: מדוע לעזאזל מדינת ישראל, המיוצגת על-ידי ממשלתו של בנימין נתניהו – ואתם חלק מהקואליציה הזאת – אינכם משחררים ותובעים לשחרר את האנשים היקרים האלה?

זוהיר בהלול: מדוע אני צריך לבקש עכשיו כאן, מאחורי הדוכן הזה, את שחרורם של האנשים האלה?

זוהיר בהלול: אתה מדבר אתי על סודי-סודות?

זוהיר בהלול: אתה מדבר אתי על חדרי-חדרים?

זוהיר בהלול: אבל תאמר לי בפסקנות, תישיר מבט אל אותה אם שזועקת לילה-לילה כדי לראות את בנה מחדש והיא עדיין לא מצליחה לעשות זאת.

זוהיר בהלול: תן לה כדור הרגעה ותאמר לה: הם ישוחררו, מכיוון שממשלתו של בנימין נתניהו מטפלת בסוגיית השחרור.

זוהיר בהלול: לא ולא, אתה לא מסוגל לומר את זה.

זוהיר בהלול: נגוסה, עם כל הכבוד לך, כנראה יש הבדל בין אדם לאדם במדינת ישראל.

זוהיר בהלול: לצערי, לדאבון לבי, בכאב מדמם אני אומר לך זאת, שכנראה אין שוויון ביחס בין בני-אדם בעיני רוחה של ממשלה, שאתה אחד מחבריה, לצערי הרב.

זוהיר בהלול: אבל אני גם רוצה לומר לך עוד משהו – – –

אברהם נגוסה: – – – אם נגיד שעד שישחררו את אברה מנגיסטו או אזרחים אחרים שנתפסו על-ידי "חמאס" לא יהיו ביקורים לאסירי "חמאס", אתה לא תתמוך בזה.

אברהם נגוסה: אתה לא תתמוך, אתה תתנגד.

זוהיר בהלול: נגוסה, אתה לא תוכל לאתגר אותי, מכיוון שאני אזרח מדינת ישראל, זו מדינתי, והאינטרסים הכלליים של מדינת ישראל הם נר לעיני.

זוהיר בהלול: שלא תחשוב שאני אעדיף את "חמאס" על פני מדינת ישראל, שאני אזרח שלה, אבל אני כן תובע שוויון; אבל אני כן תובע פיוס; אני כן תובע הושטת יד.

זוהיר בהלול: אני, בניגוד לכם, חושב שמדובר בעם אנושי, בעם בן-חורין, שזכאי לחופש ולאוטונומיה; בניגוד לכם אני תובע את שחרורם, מכיוון שאני שר שירי הלל לעובדה שאתם שימרתם, בכיסופים שלכם, בגעגועים שלכם, את השיבה שלכם לארץ ציון.

זוהיר בהלול: אבל אתם לא מסוגלים להפנות, אפילו במילימטר, את הראש שלכם ואת הלב שלכם כלפי עם אחר, עשוק, כבוש, שאף אחד לא מבין עד כמה הוא מידרדר אל תהומות ממש עמוקים ביחס הבלתי-אנושי שלכם כלפיו.

זוהיר בהלול: את זה כן אני מוכן לעשות, אבל אם אתה חושב שאני הנציג והסנגור של "חמאס", אתה טועה.

זוהיר בהלול: אני אזרח בדיוק כמוך, והאינטרסים של מדינת ישראל הם נר לעיני.

דוד אמסלם: אני אשאל שאלה – – –

יחיאל חיליק בר: אני רוצה להגיד משהו: קודם כול, יישר כוח על הדברים.

יחיאל חיליק בר: אברהם, אני ואז חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה קיבלנו מידע כמה ימים אחרי שהוא עבר, נחטף – אני לא יודע מה היה הסיפור בדיוק.

יחיאל חיליק בר: כחברי ועדת חוץ וביטחון פנינו אל מי שפנינו ואמרנו: תגידו, אתם יודעים שיש ישראלי שנמצא בשבי ה"חמאס"?

יחיאל חיליק בר: אני מדבר אתך על לפני שנתיים ושלושה חודשים.

יחיאל חיליק בר: הוא כבר שנתיים וארבעה חודשים, אגב, 848 ימים, בשבי.

יחיאל חיליק בר: אמרו לנו: אנחנו יודעים, אבל אנחנו מתחננים וגם מבקשים.

יחיאל חיליק בר: יש צו איסור פרסום, אל תוציאו את זה, כי אם תוציאו את הסיפור של אברה, זה יעשה רעש, וה"חמאס" יגדיל את המחיר.

יחיאל חיליק בר: תהיו בשקט, זה עושה נזק.

יחיאל חיליק בר: חודש, חודשיים – אברהם, אנחנו לא יכולים שנתיים וחצי אחרי להגיד את אותו הדבר.

יחיאל חיליק בר: אני אומר לך שזה מעלה תהיות למה במקרה הזה אומרים את זה ובמקרים אחרים לא.

יחיאל חיליק בר: אבל זה, ככה, רק הערה, אתה יודע.

אברהם נגוסה: זה לא ויכוח.

אברהם נגוסה: צריך לשחרר את אברה מנגיסטו וצריך להביא אותו, להביא אותו להורים שלו.

אברהם נגוסה: זה לא ויכוח.

אברהם נגוסה: אבל העניין פה זה הדרך, הפעילות, הדרך לשחרר אותו – זה ההבדל.

אברהם נגוסה: זה פשוט – – –

זוהיר בהלול: ידידי נגוסה – – –

דוד אמסלם: – – –

זוהיר בהלול: שנייה, דודי.

זוהיר בהלול: דודי, רק משפט אחד לנגוסה.

זוהיר בהלול: משפט אחד.

זוהיר בהלול: משפט אחד לנגוסה.

זוהיר בהלול: נגוסה, ברור שאינני בקי בעניינים; ברור שאינני בקי בהתנהלות.

זוהיר בהלול: אם יש מגעים חשאיים – אינני יודע.

זוהיר בהלול: אני מודה ומתוודה שאינני מכיר את מה שאתה אומר, איני בקי בפרטים האלה.

זוהיר בהלול: אם ממשלתו של בנימין נתניהו, הממשלה שלך, מטפלת בסוגיית שחרורם, אז אני מרים ידיים.

זוהיר בהלול: אבל נדמה לי שעברו יותר משנתיים, שנתיים וחצי, ושום דבר נגלה לעין עוד לא חשנו בו, עוד לא ראינו אותו.

זוהיר בהלול: גם אתה, נדמה לי, מתוסכל מן העובדה שלמרות מאמציך הכנים עדיין לא קיבלת תשובה לגבי לו"ז – מתי הם משוחררים, לאיפה זה הגיע, האם יש מתווכים בעניין הזה.

זוהיר בהלול: גם אתה לא מסוגל לומר לי את הדברים האלה.

זוהיר בהלול: כן, דודי.

דוד אמסלם: אני רוצה לשאול אותך שאלה: למה, אתה חושב, מה ההשערה שלך, למה באמת הם לא בארץ?

דוד אמסלם: מה, הממשלה לא רוצה להביא אותם, לדעתך?

זוהיר בהלול: א.

זוהיר בהלול: הם לא נחטפו, דודי.

דוד אמסלם: שאלתי – מסתובבים אזרחים ישראלים, לא משנה כרגע איפה הם נמצאים, ברצועת-עזה.

דוד אמסלם: מה לדעתך הסברה, מדוע הממשלה לא מביאה אותם?

זוהיר בהלול: ברור.

זוהיר בהלול: אם אתה רוצה תשובה עם יושר ויושרה, אז ודאי שאין גם אספירציה ל"חמאס" לשחרר אותם חינם.

זוהיר בהלול: ברור לי.

דוד אמסלם: זאת אומרת, סביר להניח ש"חמאס" – – –

זוהיר בהלול: מה, אני צריך לתת לך שיעורים במדעי מדינה?

דוד אמסלם: סביר להניח שה"חמאס" רוצה שנשחרר מחבלים שרצחו יהודים בגין אותם אנשים שבטעות עברו את הגדר.

דוד אמסלם: אזרחים רגילים – – –

זוהיר בהלול: אבל אתם עשיתם את זה, דודי.

זוהיר בהלול: אתם שחררתם.

דוד אמסלם: רק שנייה, דקה.

דוד אמסלם: אז אתה מבין שזוהי הנוסחה, שיש שני אזרחים ישראלים שאתה אומר שהם – – –

זוהיר בהלול: שלושה.

דוד אמסלם: שלושה, שניים ממוצא ערבי ואחד יהודי, שהגיעו לשם בנסיבות אישיות, זאת אומרת, בנסיבות אזרחיות.

דוד אמסלם: הם לא חדרו לשם כי עשו פעולה צבאית או משהו כזה; או שחלקם היו קצת במצב נפשי כזה או אחר או שטעו והגיעו לאן שהגיעו.

דוד אמסלם: סתם, דרך אגב, האם היה עולה בדעתך שמדינת ישראל הייתה מחזיקה אזרח כלשהו מרצועת-עזה שחצה את הגבול בטעות?

דוד אמסלם: הסתבר שעצרו אותו, דיברו אתו, הבינו שזה בטעות.

דוד אמסלם: האם להחזיק אותו כאן בשבי או להחזיק אותו בבית-הכלא או להחזיר חזרה?

זוהיר בהלול: א.

זוהיר בהלול: אין לי שום בעיה לענות על השאלה הזאת.

זוהיר בהלול: זו קושיה, אבל אתם הרגלתם את האחרים כמעט בכל מקום, אפילו "חיזבאללה", לחילופי שבויים.

דוד אמסלם: אבל יש חשיבה.

דוד אמסלם: תראה, אחרי הסיפור של שליט קמה ועדת שמגר ודנה בעניין.

דוד אמסלם: תראה, זה לא כל כך פשוט: מצד אחד יש לך חייל, וודאי שאם זה חייל אז החובה המוסרית שלך כלפיו היא הרבה יותר גדולה מאשר לאזרח שחצה על דעת עצמו – בכל אופן, אתה שלחת אותו.

זוהיר בהלול: נכון.

דוד אמסלם: אבל – – –

יעל כהן-פארן: – – – "דודובסטר".

דוד אמסלם: יש לך חייל שם, ובגינו אתה צריך לשחרר אלפי מחבלים, שחלקם – אתה יודע שהם ירצחו עוד יהודים.

דוד אמסלם: אלה הדילמות.

דוד אמסלם: אתה שואל אותי מה נכון?

דוד אמסלם: אני לא יודע.

דוד אמסלם: אני שמח שאני לא צריך לקבל את ההכרעה, מפני שזה לא פשוט.

דוד אמסלם: דרך אגב, עד שנים מסוימות, מאז קום המדינה ועד מה שקרה בלבנון אז, בסיפור מלחמת לבנון והחטופים מהנח"ל, מדינת ישראל לא שחררה.

דוד אמסלם: אחד תמורת אחד.

דוד אמסלם: לא היו כאלה דברים.

זוהיר בהלול: אני מודה ומתוודה שזו – – –

דוד אמסלם: יכול להיות שהמדינה, גם בוועדת – – – דוח שמגר – אני חושב שזה היה שמגר, עד כמה שאני זוכר, אם זיכרוני אינו מטעה אותי, באו ואמרו: רבותי, מדינת ישראל, לאור כל מה שקרה פה, גם שחרור החיילים שנחטפו בלבנון בשנת 82', ואחרי זה הסיפור הזה של שליט, בואו נעשה סדר עם עצמנו, שאם קורית לנו תקלה – מה המחיר שאנחנו מוכנים לשלם.

זוהיר בהלול: זה נכון.

דוד אמסלם: בואו נעשה את זה מבעוד מועד, לא כשזה כואב ואז יש לחץ טבעי של המשפחה, עם ישראל, כל הציבור בארץ, ומתחילים לעבוד מהרגש ולא מהשכל.

זוהיר בהלול: אגב, אתה יודע, אוזני קשובות למה שאתה אומר בצורה רגישה מאוד, ואתה מעלה נקודה מאוד קונטרוברסלית, בעייתית.

זוהיר בהלול: אבל דבר אחד אני לא מוכן לקבל; לפחות עניין אחד אני לא מקבל: אם מישהו שיש לו בעיות נפשיות – לכאורה, כי אנחנו לא יודעים – ועבר את הגבול, האם הוא לא אזרח מדינת ישראל?

דוד אמסלם: היה אזרח.

זוהיר בהלול: האם המחיר שאנחנו משלמים על אדם בריא – צריך להיות נמוך יותר כאשר מדובר באדם שהוא מעורער בנפשו?

דוד אמסלם: אתה יודע שזה – – –

זוהיר בהלול: צריך לשחרר אנשים, להחזיר אותם הביתה.

זוהיר בהלול: זו קדושת – – –

דוד אמסלם: אבל אם אתה יודע שזה לא – – –

זוהיר בהלול: זו קדושה שאתם למדתם אותנו.

דוד אמסלם: לא, אבל האם אתה כופר – הרי אני מסביר, אחרי סיפור שליט הייתה אופוריה בציבור תקופה מסוימת, ואחרי זה היה ויכוח ענייני אם זה באמת נכון לעשות את זה.

דוד אמסלם: אמרתי, זאת שאלה לא פשוטה בכלל, שלי אין תשובה של נכון, לא נכון.

דוד אמסלם: אתה יודע, אתה בעצם מציל את חייו של חייל אחד, שאתה שלחת אותו לקרב, ויש לך חובה מוסרית לדאוג לו, מפני שיש עוד חיילים, אחרים, שרואים מה אתה עושה אתו, ומבעוד מועד; לעומת זה, אתה משחרר אלפי מחבלים שאתה יודע בוודאות שחלקם ירצחו יותר מיהודי אחד.

זוהיר בהלול: כן, אבל אתם בעצם – – –

דוד אמסלם: אז זאת הדילמה – שאתה לא יודע כל כך מה לעשות.

זוהיר בהלול: כן, דודי, זה נכון שאנחנו עכשיו – – –

דוד אמסלם: לכן המדינה, לאחר שקרה האירוע – אני אומר עוד הפעם – ביקשו מהשופט שמגר: בוא, עכשיו אנחנו אחרי האירוע, אנחנו עובדים מהשכל, אנחנו לא עובדים מהרגש.

דוד אמסלם: בואו נבנה לנו איזו תפיסת עולם של המדינה, מה נעשה במקרה הבא, שלא יקרה מצב שכשהוא כבר קרה לנו, עוד פעם יקומו ההורים, ועוד פעם הציבור יקום ויגיד: רק שנייה, למה עכשיו?

דוד אמסלם: אולי בחטוף הבא.

דוד אמסלם: זה מה שמדינת ישראל עשתה אז.

דוד אמסלם: אני חושב שזה היה נכון לעשות את זה.

דוד אמסלם: אז מותר לה לשנות את עמדתה, זה בסדר.

דוד אמסלם: למה אתה לוקח את זה לאותו אזרח, שהוא חולה נפש או לא – אני לא מעלה בדעתי בכלל – –

זוהיר בהלול: אתה.

זוהיר בהלול: אתה אמרת, דודי, לא אני.

דוד אמסלם: – – שזה שיקול בכלל.

זוהיר בהלול: אני בכלל לא הזכרתי.

זוהיר בהלול: אתה הזכרת את זה.

זוהיר בהלול: התמלול של השיחה הוא תמלול שיכול להביא את העדות החותכת.

זוהיר בהלול: אתה העלית את הנקודה הזאת.

דוד אמסלם: לא, אני אמרתי – – –

זוהיר בהלול: לא אני העליתי.

דוד אמסלם: אני אמרתי – – –

זוהיר בהלול: אני התייחסתי אל האנשים האלה כאזרחים לכל דבר – –

דוד אמסלם: לא, לא הבנת.

זוהיר בהלול: – – שמדינת ישראל, בקדושת האדם, צריכה להשיב אותם ארצה.

דוד אמסלם: אני אמרתי את זה בהיבט – –

זוהיר בהלול: בסדר, אוקיי.

דוד אמסלם: – – שהאנשים האלה לא חדרו לרצועת-עזה כדי לעשות שם מודיעין או לעשות פיגוע.

דוד אמסלם: אלו אנשים שאחד מהם אולי היה רפה שכל, ככה בטעות, חלק לא ראו את הגדר, נכנסו כאזרחים רגילים.

דוד אמסלם: לכן ה"חמאס" – –

זוהיר בהלול: אם הייתי נפגש עם השיח' – – –

דוד אמסלם: – – ברוב אכזריותו – –

זוהיר בהלול: דודי, אם הייתי – – –

דוד אמסלם: – – נמקים בבתי-כלא – –

זוהיר בהלול: אם הייתה ניתנת לי – תשמע אותי משפט אחד – אם הייתה ניתנת לי – – –

דוד אמסלם: – – אפילו שהם מוסלמים.

דוד אמסלם: לא אכפת לו.

זוהיר בהלול: אם הייתה ניתנת לי הפריבילגיה להתייצב אל מול בכירי "חמאס" בעזה, הייתי אומר להם בדיוק את מה שאתה אומר:

זוהיר בהלול: אלה אנשים שלא נכנסו כדי להילחם בכם.

זוהיר בהלול: שחררו אותם, מכיוון שיש אם בוכייה מעבר לגבול.

דוד אמסלם: אז אתה – – –

זוהיר בהלול: צריך להשיב אותם.

זוהיר בהלול: אבל אני לא הנציג של "חמאס".

דוד אמסלם: אתה מבין למה אזרחי מדינת ישראל לא רוצים להיכנס עוד פעם לפיאסקו הזה, כרגע, לאיזה הסדר מדיני, כמו שאתה אומר, לגבי יהודה ושומרון – מה יקרה לנו שם?

דוד אמסלם: אתה לא מבין שהם עושים את החיבורים האלה?

דוד אמסלם: הם מבינים שיש פה איזה שלטון מרושע, אכזרי ברמות שאי-אפשר לתאר, ואנחנו לא רוצים לעשות גזור הדבק ולשים אותו לאורך כל המדינה אחרי זה.

זוהיר בהלול: אבל אתה יודע, יש צמצם במצלמה.

זוהיר בהלול: תפתח את הצמצם קצת ותחשוב מה אתה לא עושה; תחשוב מה מדינת ישראל לא עושה.

זוהיר בהלול: מדינת ישראל תוקעת את הפלסטינים ללא משא-ומתן – ממשלת ישראל, לא מדינת ישראל; ממשלת ישראל, שאתם מנהלים.

זוהיר בהלול: אתם ממשלת ישראל, אתה יושב בצד של ראש הממשלה.

זוהיר בהלול: אתם מייצגים בעצם את המדיניות של מדינת ישראל.

זוהיר בהלול: אתם לא קיבלתם את ההזמנה של מדינות ערב, 56 מדינות אסלאמיות כשרות למהדרין – זה קצת דיכוטומי – כשרות למהדרין, שמוכנות להכיר במדינת ישראל, אבל לא הושטתם יד.

זוהיר בהלול: אבו מאזן, המתון שבמתונים, כל הזמן קורא לכם, קורץ לכם, מתחנן בפניכם, מבקש מכם – –

דוד אמסלם: הוא על במת האו"ם – – –

זוהיר בהלול: – – אני מסתפק – שנייה, דודי, דודי, שנייה.

זוהיר בהלול: אני לא משלים משפט.

דוד אמסלם: נו, אבל רק שנייה.

זוהיר בהלול: – – אני מוכן להסתפק ב-22% משטח פלסטין לפני 1967.

זוהיר בהלול: תנו לי 22% ואני מסתפק בכך, אתם לא מסוגלים לתת לו.

זוהיר בהלול: אתם עכשיו מתבודדים בתוך עצמכם, אתם מתבוססים בתוך הביצה שלכם כאשר כל העולם מפנה לכם גב, ואינכם מבינים שעדיף שלא להעמיד רק שאלות מוסריות על הכף, על כפות המאזניים, אלא לומר מה אנחנו לא עשינו כדי לפתור את הבעיות, כדי לבנות לנו שדרת חיים אחרת במדינת ישראל; כדי שהנכדים שלך, דודי, והילדים שלך לא ילכו להילחם ולהביא שכול לאימהות הבוכיות.

זוהיר בהלול: כן.

דוד אמסלם: תראה מה מפריע לי בעניין: תראה, אבו מאזן רק לפני כמה חודשים עלה על במת האו"ם – זה בן-אדם אינטליגנט לא?

דוד אמסלם: דוקטור.

דוד אמסלם: אני לא מדבר כרגע על מה הוא עשה את הדוקטורט שלו – בא והאשים את מדינת ישראל בהרעלת בארות המים.

דוד אמסלם: אתה מבין, זה מה שהיו עושים נגד היהודים האנטישמים בעולם לפני 200-100 שנה, ועוד אלפי שנים, עד לפני 100 שנה.

דוד אמסלם: מפני שאז כבר האינטליגנציה הבינה שלא מרעילים בארות.

דוד אמסלם: לכן אני אומר, תשמע מה הבחור הזה, מה הבן-אדם הזה עושה.

דוד אמסלם: עכשיו, תסתכל, אני עוקב אחרי השידורים גם בעיתונות וגם בטלוויזיה הפלסטינית.

דוד אמסלם: אני מזדעזע מההסתה של ילדים קטנים.

דוד אמסלם: מה הקשר – ילדים בגן, אתה מכניס אותם, הם עושים הצגות שכאילו עם נשק, ילד בגיל ארבע.

דוד אמסלם: עכשיו אני אומר – –

זוהיר בהלול: תשמע, דודי, אתה – – –

דוד אמסלם: – – לפני שאתה מדבר, לפני שמדברים עם אבו מאזן, כן להחזיר, לא להחזיר, צריכה להיות איזו אטמוספירה הגיונית.

זוהיר בהלול: אז ייתכן, דודי, ייתכן שהיו התבטאויות לא כל כך קורקטיות של אבו מאזן, אבל תסכים אתי שיש הצהרות לא כל כך קורקטיות של ראש הממשלה שלנו.

זוהיר בהלול: בנימין נתניהו, למשל, אני מזכיר לך – – –

דוד אמסלם: – – –

זוהיר בהלול: אני מזכיר לך, בתשובה לפינוי עמונה, ראש הממשלה בנימין נתניהו קרא לחוק הישראלי, לרשויות, לזרועות החוק בישראל להתחיל להרוס בתים של ערבים במדינת ישראל.

זוהיר בהלול: מה אתה אומר על כך?

דוד אמסלם: אני אסביר לך.

זוהיר בהלול: מפנים את עמונה, ומייד קונטרה: אנחנו הורסים את הבתים של אזרחי מדינת ישראל הערבים.

דוד אמסלם: אני אגיד, אני אעשה לך סדר גם בזה.

דוד אמסלם: זוהיר, באמת, אמיתי, תראה, עשיתי סיור לפני שבועיים, אני וביטן, והזדעז

דוד אמסלם: עתי מהיקפי הבנייה הבלתי-חוקית במגזר הערבי.

זוהיר בהלול: הסיור המשותף שעשינו בלוד, אתה מתכוון?

דוד אמסלם: לא, לא.

דוד אמסלם: לפני שבוע וחצי, שבועיים.

דוד אמסלם: גם ראינו את זה בלוד.

דוד אמסלם: דרך אגב, אני עושה דיון על דהמש עוד מעט כדי להבין.

דוד אמסלם: אני בית"רי, אני באמת מכבד את כל האזרחים הישראלים.

דוד אמסלם: אני מאמין בזה באמונה שלמה שלכל אזרח במדינת ישראל צריכות להיות חובות וזכויות שוות; והוא צריך להיות נאמן למדינתו, כמו שיהודים אמריקנים נאמנים לארצות-הברית.

זוהיר בהלול: כן.

דוד אמסלם: דרך אגב, הייתי במרוקו.

דוד אמסלם: היהודים במרוקו – אם תראה איך הם מדברים על המלך אתה לא תאמין.

דוד אמסלם: לא תאמין.

זוהיר בהלול: מה זה לא תאמין?

זוהיר בהלול: הייתי אתך שם.

דוד אמסלם: אה, נכון, נכון.

דוד אמסלם: והם מכבדים את המלך בדיוק כמו הערבים, ואת מרוקו.

דוד אמסלם: ואף שמרוקו פועלת נגד ישראל – – – הם לא מעזים.

זוהיר בהלול: ואף-על-פי-כן.

דוד אמסלם: שנייה.

זוהיר בהלול: כן.

דוד אמסלם: דקה.

דוד אמסלם: לכן אני אומר, במגזר הערבי יש בעיה.

דוד אמסלם: יש בעיה.

דוד אמסלם: חלק – אני לא יודע ממה זה נובע.

דוד אמסלם: יכול להיות שהם חושבים שמותר להם הכול.

זוהיר בהלול: מכורח המציאות זה נובע.

דוד אמסלם: דקה.

זוהיר בהלול: זה נובע מכורח המציאות.

דוד אמסלם: עכשיו יש תב"עות.

דוד אמסלם: אתה יודע שישבנו אז עם בינת, לפני חצי שנה, בעקבות מה שדיברת אתי.

זוהיר בהלול: נכון, שנה, כן.

דוד אמסלם: הזמנו אותה, ישבנו.

דוד אמסלם: יש תוכניות מתאר שבעצם עשו אותן במדינת ישראל לאוכלוסייה הערבית, מפני שצריך לתת גם להם את הגידול איפה שצריך.

דוד אמסלם: גם הם צריכים לבנות באיזה מקום.

דוד אמסלם: אבל יש עבירות חמורות ביותר.

זוהיר בהלול: תן לי להשיב לך.

דוד אמסלם: יש שם כאוס כמעט.

דוד אמסלם: אז לזה ראש הממשלה התכוון.

דוד אמסלם: הוא אמר: רבותי, אנחנו עושים סדר בכל המקומות.

דוד אמסלם: אם אני צריך לעשות סדר בעמונה – אני אעשה, ובמקביל אני אעשה בכל – אין פה סדר סלקטיבי.

זוהיר בהלול: כשאנחנו ביקשנו – דודי, תן לי שני משפטים – ביקשנו מראש הממשלה לאפשר עסקה – אני קראתי לה "הודנה" – לא להרוס בתים בנקודת זמן מסוימת, לאפשר לזרועות התכנון והבנייה, שאתה אחד מהאקספרטים, מהמומחים הגדולים ביותר שלהם, לעשות סדר בתוך החברה הערבית, בכפוף להקצאת משאבים, ומאותה נקודת זמן כל אזרח ערבי שיבנה בניין בלתי חוקי, אנחנו נסיר כל הגנה ממנו – – –

דוד אמסלם: אני מספר לך שמדובר על עבירות בנייה – – –

יפעת שאשא ביטון: אתה עוזר להם לשרוד.

יפעת שאשא ביטון: לא הבנתי את הרעיון הזה.

זוהיר בהלול: מה זה, יפעת?

יפעת שאשא ביטון: לא, אני אומרת, הוא עוזר לכם כאילו לשרוד את 50 הדקות.

דוד אמסלם: את לא מרשה לי לדבר אתו?

יפעת שאשא ביטון: מרשה לך, בטח, מה.

זוהיר בהלול: את יודעת שאין לי בעיה להעביר את 50 הדקות.

דוד אמסלם: מדובר, דרך אגב, על עבירות מחוץ לקו הכחול של היישוב – –

זוהיר בהלול: כן.

דוד אמסלם: – – לא בתוך היישוב.

דוד אמסלם: ביישוב יש הרבה עבירות בנייה.

דוד אמסלם: לא מתעסקים אתן – זו העירייה.

דוד אמסלם: מדובר כרגע מחוץ לקו הגבול.

דוד אמסלם: האם אתה חושב, באמת – – – שאזרח ישראלי, לא משנה יהודי, ערבי, נוצרי, צ'רקסי, לא חשוב מי, מותר לו לבנות בלי רישיון איפה שהוא רוצה?

זוהיר בהלול: אני רוצה לומר לך, בפרפראזה אמיתית, אבל: אני בעד הגנה על איש חסר ישע שנכנס למרכול, לוקח כיכר לחם, שם אותו מתחת למעיל ויוצא.

זוהיר בהלול: אני מבין את אותו גנב.

זוהיר בהלול: הוא לא גנב מבחינתי; הוא איש רעב שמנסה להשביע את הרעב שלו.

זוהיר בהלול: אני חושב שהחמלה שלנו – ואתם, היהודים, הכי חמלתיים עלי אדמות, בעיקר בגלל כל מה שעברתם בהיסטוריה המדממת שלכם – אני חושב שאם בחור נכנס למרכול ושם כיכר לחם מתחת למעיל לא צריך להעניש אותו.

דוד אמסלם: נכון.

דוד אמסלם: מה זה קשור – – –

זוהיר בהלול: אנשי הרווחה צריכים להטות אוזן למצוקות שלו.

זוהיר בהלול: וזה קשור.

זוהיר בהלול: כאשר אתה מתעלם מן העובדה שיש ריבוי טבעי, כאשר שטח הבינוי איננו מתרחב במשך 40-30 שנה, כאשר אין תכנון ובנייה, כאשר הבן כבר מתחתן ויש לו ילדים, ולאב יש כבר נכדים – איפה הוא יאכסן אותם?

זוהיר בהלול: איפה הוא ישכן אותם?

דוד אמסלם: – – – מחוץ לקו הכחול של היישוב?

זוהיר בהלול: האם לא היית בונה להם חדר מעל לדירה שלך?

דוד אמסלם: – – – מחוץ לקו הכחול של היישוב, בתוך שמורות טבע.

זוהיר בהלול: בקיצור, נותרה לי – – –

דוד אמסלם: אין יהודי אחד שיבנה בתוך שמורת טבע ולא יהרסו לו.

דוד אמסלם: אחד.

זוהיר בהלול: בסדר, אוקיי, אוקיי, שמורות טבע זה בוודאי קו אדום.

זוהיר בהלול: אבל מצד שני, אתה צריך להבין – – –

דוד אמסלם: זוהיר, באמת, אתה יודע, אתה מכיר את הגישה שלי.

זוהיר בהלול: דודי, אתה צריך להבין את המצוקות של המיעוט הערבי.

דוד אמסלם: לזה ראש הממשלה – – –

זוהיר בהלול: המיעוט הערבי, ב-99% מהמקרים מעולם לא פגע בביטחון של המדינה.

זוהיר בהלול: אנחנו רוצים להיות אזרחים מתחת למטריית החוק במדינת ישראל, אבל תנו לנו אפשרות לחיות בצלם אנוש; תנו לנו אפשרות להיות אנשים תחת השוויון שאנחנו חותרים אליו פעם אחר פעם.

זוהיר בהלול: אף אחד כאן לא חותר נגד אושיות המדינה; אף אחד לא רוצה לקעקע את המדינה.

זוהיר בהלול: אתה יודע, דודי, נדמה לי ש-13 מלחמות עברה מדינת ישראל, אם אני לא טועה.

זוהיר בהלול: חיליק, תקן אותי.

זוהיר בהלול: אולי – – –

דוד אמסלם: כמה?

זוהיר בהלול: 13 מלחמות.

דוד אמסלם: 13 נראה לי מופרך.

זוהיר בהלול: לא.

זוהיר בהלול: גם כל – – –

יחיאל חיליק בר: יש שש מלחמות ידועות בשבעה עשורים.

זוהיר בהלול: כן, נכון.

זוהיר בהלול: כמעט.

יחיאל חיליק בר: אבל היו עוד מבצעים וכאלה שאתה אולי קורא להם מלחמות.

זוהיר בהלול: מבצעים שאני מכנה – – –

יחיאל חיליק בר: בסדר.

זוהיר בהלול: תשמע, כשיש חול וקורבנות, זו מלחמה לכל דבר; כשיש טילים מכל צד ויש מטוסים שמפוצצים, זו מלחמה לכל דבר.

זוהיר בהלול: מעולם הערבים אזרחי מדינת ישראל – בצל המלחמות הללו והמבצעים הללו, כדבריך – מעולם לא ארבו למדינת ישראל, מעולם לא תכננו פוטש במדינת ישראל.

זוהיר בהלול: הם נשארו אנשים שנשענים על החוק הישראלי, על הנאמנות למדינת ישראל.

זוהיר בהלול: מעולם לא ארבנו לכם בפינה.

דוד אמסלם: – – –

זוהיר בהלול: אז יש עשבים שוטים.

דוד אמסלם: הרבה, אבל הרבה – – –

זוהיר בהלול: חברים, יש עשבים שוטים.

זוהיר בהלול: אבל הערבים במדינת ישראל – – –

דוד אמסלם: אבל הרבה עשבים שוטים יש.

זוהיר בהלול: מה?

דוד אמסלם: יש, קודם כול, הרבה עשבים שוטים, אבל הבעיה הכי קשה היא שאפילו חברי הכנסת הערבים בכנסת, מהרשימה, הם יותר קיצוניים מהם בדבר הזה.

זוהיר בהלול: זה לא נכון.

זוהיר בהלול: יש כאן אנשים משכילים, אנשים אינטלקטואלים, אינטליגנטים – –

יחיאל חיליק בר: אני לא מאמין שאני אומר את זה, אבל נא לסיים.

זוהיר בהלול: – – שמגינים על טובת האזרחים הערבים.

זוהיר בהלול: אם מותר לי רק במשפט אחד, אדוני היושב-ראש: יש צופה כמעט קבוע שעוקב אחרי הדיונים האלה בכנסת, שמו אסף טרובק – אני מקווה שאני מבטא נכון את השם הזה.

זוהיר בהלול: אסף – אינני יודע איזו מצלמה מצלמת אותי – אסף, המשך להיות נאמן למה שקורה בכנסת ישראל.

זוהיר בהלול: כתבת לי: אני משתתף בצערך, מכיוון שזה ליל שימורים.

זוהיר בהלול: אבל דע לך שאנחנו יכולים להתעלות גם בלילות קשים שכאלה.

זוהיר בהלול: הנה, קיבלת נאום בן 50 דקות.

זוהיר בהלול: תודה רבה לכם.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר כנסת בהלול.

יחיאל חיליק בר: אני רוצה להוסיף – איתן ברושי, תיגש בינתיים לבימה, אבל אוסיף: אסף טרובק הוא תושב פרוד, והוא צופה מושבע של ערוץ הכנסת.

יחיאל חיליק בר: לא משנה באיזו שעה אני מנהל מליאה או חברינו מדברים, אסף שולח הערות ותובנות ופניני חוכמה, ואני מוסיף את ברכת הכנסת לאסף טרובק, הצופה הנאמן, על תרומתו לדיוני הכנסת.

איתן ברושי: וחבר מפלגת העבודה.

יחיאל חיליק בר: אבל אנחנו לא מדברים פה כמובן על פוליטיקה.

איתן ברושי: למה לא פה?

איתן ברושי: אם לא פה אז איפה?

יחיאל חיליק בר: אבל הוא גם חבר ותיק במפלגת העבודה.

דוד אמסלם: הוא סימס לי.

דוד אמסלם: הוא סימס – לא, זה בסדר.

יחיאל חיליק בר: אז הנה, הכנסנו את אסף טרובק לדברי הימים של הכנסת.

זוהיר בהלול: לדברי הימים של הכנסת.

יחיאל חיליק בר: לדברי הימים של הכנסת, בזכות – – –

זוהיר בהלול: ותן את הקרדיט לזוהיר.

יחיאל חיליק בר: אמרתי: בזכות זוהיר.

יחיאל חיליק בר: נכון.

יחיאל חיליק בר: רק הצטרפתי למזמור השבח שלך.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת ברושי, 50 דקות?

איתן ברושי: בוא נתחיל.

יחיאל חיליק בר: רשום פה 30, אבל מה אתה רוצה?

איתן ברושי: נתחיל.

איתן ברושי: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, כנסת ריקה ומנומנמת, אני בהחלט מאלה שגדלו עם רשות השידור, וגם נאמן לרשות השידור.

איתן ברושי: אני יכול לומר שאני, כשהייתי בבית-ספר – אני בן קיבוץ גשר, היום חבר גבת – אז קבעו לנו את מקומות העבודה.

איתן ברושי: ואני זוכר שבכיתה ח' או ט' היה טקס, ולכל אחד אמרו איפה הוא עובד, ועלי הטילו את העבודה ברפת.

איתן ברושי: מאז הייתי כמה שנים רפתן, ולמדתי לקום מוקדם בבוקר.

איתן ברושי: שני דברים אני תמיד אומר שלמדתי מהעבודה ברפת: לקום מוקדם ולשתות הרבה קפה.

איתן ברושי: קמים מוקדם לחליבות בוקר, וקמים מוקדם לעבודה, וגם שותים לפני ובאמצע החליבה.

איתן ברושי: זה מלווה אותי גם היום.

איתן ברושי: וכמעט אין יום שאני לא שומע בין חמש לשש בבוקר את השעה שבה יש סקירת עיתונות.

איתן ברושי: מדפדפים בעיתונים, יש גם מדי פעם רעש של העיתון, והקריין התורן או העורך מציגים את הנאמר בעיתונים.

איתן ברושי: ואם אתה שומע, אתה כבר מגיע מוכן לסדר-יום; אתה יודע מה פחות או יותר צפוי.

איתן ברושי: ואני רוצה לומר – מעבר לדברים שנאמר בהמשך, שאינם קשורים דווקא לנושא – שאני חושב שיש שתי נקודות שהן לא במחלוקת: 1. שאסור לעזוב את ירושלים.

איתן ברושי: באיזה שלב בדיונים היה נדמה שמישהו העלה בדעתו להוציא את רשות השידור, או את מה שנקרא "קול ישראל מירושלים", למודיעין.

איתן ברושי: עם כל הכבוד לכל מקום אחר, זה נראה לי לא נכון, ונראה לי שיש לעמוד על כך, ואני מאמין שזה מה שיהיה – שבכל מהדורה שתישאר בסופו של דבר זה יהיה בירושלים.

איתן ברושי: הדבר השני זה העובדים.

איתן ברושי: תמיד ידענו להעריך את העובדים, ואת הנאמנות למקום העבודה, ואת האחריות.

איתן ברושי: נדמה לי שנוצרה תחושה בתקופה קודמת שתוך כדי הקמת התאגיד החדש, יש פגיעה קשה בעובדים – עובדים מסורים, שניהלו את רשות השידור ופעלו ביום, בלילה, בכל עונות השנה, גם בחירום ובמלחמות.

איתן ברושי: אני חושב ששתי הנקודות האלה חשוב שייאמרו וחשוב שנדגיש אותן: שצריך לשמור על העובדים ולכבד אותם, ובמידה שצריך לשפות ולתת תנאים, אם יש פרישה, ובכל מקרה – לא תופעה של להתעלם ולזרוק.

איתן ברושי: ובשום מקרה, בשום מהדורה שלא תהיה, אנחנו לא יכולים לצאת מירושלים.

איתן ברושי: לא יכול להיות שבכל נאום ידברו על ירושלים בירתנו המאוחדת, וכשזה יגיע למדיניות של הממשלה ולתקציבים של המדינה, יימצאו רעיונות לא נכונים של הוצאת רשות השידור, השידור הציבורי, מירושלים.

איתן ברושי: בהמשך להזדמנות שניתן לומר פה דברים, אני רוצה להתייחס גם לנושאים אחרים.

איתן ברושי: תראו, לפני כמה ימים הסתיים קורס טיס מס' 173.

איתן ברושי: קורס טיס הוא אחד הקורסים הקשים, והוא מחייב גם חתימה ארוכה, ובדרך כלל גם אחריות כבדה מאוד – מעבר לחובה של אותן שנים גם שירות מילואים ודברים נוספים.

איתן ברושי: מקובל שקורס טיס עומד על מגרש המסדרים ויש חשיפה של הבוגרים, במובן של מאיפה הם באים ומה הרקע שלהם.

איתן ברושי: ונאמר על-פי – אלה נתונים גלויים, ויש מאחורי זה גם הרבה סיפורים אישיים: החניך הצפוני ביותר מגיע מהמועצה המקומית קצרין ברמת-הגולן, והחניך הדרומי ביותר מגיע ממושב פארן.

איתן ברושי: אבל הדבר המרכזי, שנאמר גם בהזדמנות נוספת – תקשיבו טוב, מי שמאזין: 45%, אדוני היושב-ראש, 45% מבוגרי קורס טיס באים מהמרחב הכפרי, מהמועצות האזוריות; 24% בני מושבים, 12% מקיבוצים ו-9% מהיישובים הקהילתיים.

איתן ברושי: כלומר, 8%–9% מהאוכלוסייה בישראל, 8%–9% מהאוכלוסייה בישראל מעמידים על מגרש בוגרי קורס טיס – שהיום הם כבר באוויר – 45%; 9% מביאים 45% מבוגרי קורס טיס.

איתן ברושי: 55% מתגוררים בערים.

איתן ברושי: תראו, זה החינוך ההתיישבותי; זאת ההתיישבות שהממשלה מאיימת על קיומה.

איתן ברושי: ואני אומר יותר מזה: 44% מבוגרי הקורס התנדבו לשירות בקהילה.

איתן ברושי: כלומר, הם כבר עשו שירות לפני.

איתן ברושי: אני בוגר שנת שירות.

איתן ברושי: במשפחה שלנו יש בוגרי שנת שירות, והייתי עשר שנים בצבא.

איתן ברושי: גם כאן אנחנו רואים שיש לנו בוגרים בשנת השירות, במכינות קדם-צבאיות, כלומר, 70% מהבוגרים לקחו חלק בפעילות גם בתנועות הנוער.

איתן ברושי: זאת אומרת שיש משמעות לחינוך הערכי, יש משמעות לחינוך ההתיישבותי, ויש משמעות לחינוך לתרומה לקהילה ולשותפות בצמיחה תוך כדי לקיחת האחריות.

איתן ברושי: יצא לי לפני כמה ימים – גם לאחרים – להופיע בפני 1,200 תלמידי י"ב של ההתיישבות והתנועה הקיבוצית, בתוכם 120 חניכים בדואים, בארבעה ימים שסיומם היה בבה"ד 1, תוך דגש במסע הזה על שירות משמעותי, חתימה לקבע, לקיחת אחריות.

איתן ברושי: ואמרתי להם בדברי בהדלקת נר במושב עידן – שעוד נגיע אליו תכף – שהממשלה מחסלת את החקלאות ופוגעת בהתיישבות.

איתן ברושי: אמרתי להם שמבחן הבגרות האמיתי הוא לא, כפי שאומרים בבר-המצווה, מעבר מילדות לבגרות, אלא בסוף י"ב – אתה מקבל שתי זכויות, או נכנס לשני סטטוסים: 1. אתה בן 17 או 18, ויש לך הזכות לבחור ולהיבחר, גם לשלטון המקומי וגם לממשלת ישראל.

איתן ברושי: לבחור ולהיבחר; אבל יש לך את הזכות ואת החובה לשרת בצה"ל, להגן על המדינה ולשמור על ביטחונה ועתידה.

איתן ברושי: כלומר, אתה מקבל פה שני דברים בבת-אחת: גם אפשרות לקבוע מה יהיה כאן, וגם את הזכות ואת החובה להבטיח שזה יתקיים.

איתן ברושי: איפה עוד יש מבחן בגרות כזה?

איתן ברושי: והנה, אנחנו רואים שבוגרי תנועות הנוער, בוגרי המכינות ובוגרי החינוך ההתיישבותי – אותו חינוך התיישבותי שוועדת שרים לחקיקה – שכבר אמרתי שהיא מתנהלת בקלות דעת; היא הפוכה ממה שקורה בכנסת בהתנהלות שלה.

איתן ברושי: יושבים שם יותר עוזרים משרים, והחשבון שלה הוא יותר פוליטי וקנטרני מאחריות לעתידה של המדינה.

איתן ברושי: ואותו בנט, שלפני זמן קצר, בציניות, דיבר על סיפוח אזורים ביהודה ושומרון, שמדבר על התיישבות מהים עד הנהר, והוא לא מסוגל לעצור מהלכים פוגעניים של הממשלה בהתיישבות שאיננה ביהודה ושומרון – אותו בנט לא הסכים לחוקק את החוק של החינוך ההתיישבותי.

איתן ברושי: ואמרתי לו: בנט, אני לא מסכים אתך בהרבה דברים.

איתן ברושי: אני עוד הייתי עוזר שר הביטחון כשהוא התרוצץ בפרוזדורים כדי לסדר דברים ליהודה ושומרון בתור מנכ"ל.

איתן ברושי: מעולם לא התייחסנו אליו כפי שהוא מתייחס היום.

איתן ברושי: הייתה תרבות אחרת מהשחצנות והיהירות וההתנשאות.

איתן ברושי: אמרתי לו: אני לא מסכים אתך כמעט בשום דבר.

איתן ברושי: בוא נסכים על דבר אחד – שלא תהיה לכל החיים שר החינוך.

איתן ברושי: יש לו התיישבות ביהודה ושומרון, והחינוך ההתיישבותי הוא גם שם.

איתן ברושי: החינוך ההתיישבותי הוא לא רק האוטובוס הצהוב; החינוך ההתיישבותי הוא לא רק בתי-הספר האזוריים.

איתן ברושי: הוא 40 כפרי נוער, 100,000 חניכים, 25,000 חניכי פנימיות.

איתן ברושי: מופז תמיד היה אומר שאם הוא לא היה מגיע לנהלל, הוא לא היה מגיע לקצונה ולצנחנים.

איתן ברושי: אני הייתי ראש המועצה בעמק-יזרעאל.

איתן ברושי: נהלל המושב הראשון בתוך המועצה.

איתן ברושי: יש שם ויצ"ו נהלל שנים, ובתוך זה כפר-נוער – 200–250, כולל יהודים וערבים, נוער מצוקה, ו-1,000 תלמידים של המועצה האזורית שעמדתי בראשה.

איתן ברושי: והנה, אנחנו רואים שהממשלה לא מבינה.

איתן ברושי: בחוסר אחריות לא הסכימה לקדם חלק מהנושאים, ועכשיו היא גם מאיימת על הנושאים של החינוך ההתיישבותי ופוגעת בחקלאות ובהתיישבות.

איתן ברושי: לא הייתה ממשלה שפגעה כל כך בהתיישבות והחקלאות, כאילו בשם יוקר המחיה.

איתן ברושי: שר האוצר הוא שר שנותן חופש מוגזם למערכת שעוסקת בחקלאות, או מתוך חוסר הבנה וחוסר התייחסות, או מתוך שאיפה להישגים בכל מחיר, שזה גובר – לפי דעתו – בציבור על המחדל של חוסר יכולת להוריד את מחירי הדירות.

איתן ברושי: כשהייתי בערבה לפני יומיים-שלושה, נסעתי בשעה מאוחרת – חזרנו מאיזה אירוע בבאר-טוביה – ונסים קינן, שהוא כתב בדרום, ראיין אח של חקלאי שהתאבד במושב עידן; חקלאי גדול, שנקלע למשבר, שלא יכול להתמודד יותר עם המציאות הקשה.

איתן ברושי: הייתה שיחה מאוד קשה.

איתן ברושי: בניסיון שלי להקים ועדת חקירה פרלמנטרית על המשבר בחקלאות, תשובת הממשלה הייתה שהממשלה דואגת לחקלאים – עד כדי כך שבעוד יומיים-שלושה היא תעלה את מחיר המים, שלא יהיה ניתן לעשות חלק מהחקלאות.

איתן ברושי: אז הממשלה דואגת לחקלאים ולא רוצה ועדה.

איתן ברושי: הממשלה זה שנים לא מצאה זמן ולו שעה אחת לעסוק בחקלאות ובהתיישבות ובפתרונות למשבר; היא מצאה זמן לטפל עכשיו בלשנורר כסף לחגיגות.

איתן ברושי: הייתי מנכ"ל משרד המדע, התרבות והספורט בשנים קודמות, וציינו יובל 60, אני חושב.

איתן ברושי: לא עלה בחיים הרעיון לחפש מקורות מעבר לים.

איתן ברושי: אני רוצה לקרוא כאן מכתב של חקלאי, שכתב את הדברים מדם לבו לאחר הפגנה של אלפי חקלאים שהייתה כאן.

איתן ברושי: החקלאי הזה אומר: הגעתי אתמול להפגנה בירושלים עם חלק נכבד מחקלאי ישראל.

איתן ברושי: הגעתי לכעוס והגעתי לזעוק את זעקתי – כן, גם את זעקת אחי החקלאים, מצביעי הימין ומצביעי השמאל, יוצאי עדות המזרח והאשכנזים; הגעתי לזעוק את זעקת משפחתי בפעם האחרונה, ובעתיד תהיה זו זעקתה של כל מדינת ישראל, זעקתם של כל התושבים.

איתן ברושי: בתוך שנה אנחנו, החקלאים, נפעל לחסל את החקלאות, נסגור את המים ונלך הביתה.

איתן ברושי: אנחנו לא נהיה המסכנים ולא נהיה לנטל על החברה.

איתן ברושי: אנחנו נעסוק בעיסוקים אחרים.

איתן ברושי: כמוני, כמו רבים מבני דורי, אנחנו עם ראש על הכתפיים, בעלי תארים, לוחמים בצה"ל, מפקדים לשעבר.

איתן ברושי: נהיה יד אחת ביחד עם אלו היותר-מבוגרים והפחות-חזקים.

איתן ברושי: ביחד נעזור אחד לשני להסב את עיסוקנו למשהו אחר שהוא לא חקלאות.

איתן ברושי: החקלאות בישראל תיסגר, ואם היא תיסגר – היא כבר לא תוכל לשוב.

איתן ברושי: בפעם הבאה שמישהו יעלה להפגין בירושלים זה לא יהיההחקלאים.

איתן ברושי: אנחנו סיימנו.

איתן ברושי: בפעם הבאה אלו יהיו עובדי מפעל הקרטונים משדרות, עובדי מפעל הפלסטיק מהצפון, נהגי המשאיות, עובדי המסוף בנתב"ג ועוד.

איתן ברושי: ואחריהם יבואו רבבות רבבות של אזרחים – אזרחי ישראל, עשירים ועניים, ימנים ושמאלנים, אשכנזים ויוצאי עדות המזרח.

איתן ברושי: והם יכעסו, ויזעקו שאין להם מה לאכול, שאין להם תוצרת טרייה, פירות וירקות, וחלב וביצים, וגבינות ופרחים.

איתן ברושי: כל תוצרת חקלאית שתהיה תעלה הון, והיא לא תהיה בהישג יד לכולם, ואם תהיה – היא תהיה באיכות ירודה ומסוכנת לבריאות, ותגיע בעיקר ממדינות ערביות לא יציבות בסביבה.

איתן ברושי: את מי הקולחין המשמשים את החקלאות תתחילו להזרים לים, ואני אומר לכם, תשלמו על זה ביוקר.

איתן ברושי: כן, את מי השפד"ן ואת מי קולחי עמק-חפר וקולחי הצפון אנחנו כבר לא נצטרך, כי את הפרדסים והמטעים אנחנו ניטוש.

איתן ברושי: אתם, נושאי המשרה, תצטרכו לטפל בהם.

איתן ברושי: זהו, הכול כבר נאמר: שמירה על האדמות, שמירה על ריאות ירוקות, ביטחון תזונתי לאזרחי ישראל, שמירה על הגבולות, יישוב הארץ, שימוש במי קולחין – ובמילים אחרות, את הביוב של אזרחי המדינה אנחנו קונים ומשתמשים בו לגידולים על-פי הכללים, מה שמותר – ועוד שאלות של מתן פרנסה, פריסה גיאוגרפית, ידע טכנולוגי ופיתוח שנוצר כאן, ומשמש את ישראל גם בייצור.

איתן ברושי: אז מעכשיו – הוא אומר בשמם של אלפים – מעכשיו חוקי המשחק הולכים להשתנות.

איתן ברושי: מעכשיו אתם וכלל האזרחים תבואו לבקש מאתנו שנמשיך לייצר.

איתן ברושי: אתם תשלמו לנו שנעבד את האדמות; אתם תשאלו אותנו: מה אתם צריכים כדי להמשיך לעשות פה חקלאות?

איתן ברושי: זה מה שיקרה בקרוב – היוצרות הולכות להתהפך.

איתן ברושי: העם בישראל יגיע למשכן הכנסת בהמוניו, ואתם תשבו בפנים ותטכסו עצה.

איתן ברושי: אתם כבר תקראו לנו.

איתן ברושי: אומר את זה אני, עופר, חקלאי ממרכז הארץ, בן 44, דור שלישי להתיישבות ולחקלאות, נשוי ואב לשלושה, בעל תואר ראשון ושני במינהל ומשפטים, מתנדב כלוחם ביחידה מובחרת במילואים מעל 20 שנה.

איתן ברושי: גמרתי לצטט.

איתן ברושי: הנשיא, שחזר מהודו לא מזמן, סיפר בהתרגשות גדולה איזה מעמד יש לחקלאות הישראלית בהודו.

איתן ברושי: ראש הממשלה חזר מאפריקה לפני כמה שבועות ולא פסק לדבר על החקלאות, על ערכה ועל הנכס האסטרטגי של ישראל.

איתן ברושי: אין לישראל כמעט מה לתת למדינות, בעיקר בעולם המתפתח, אם לא את החקלאות.

איתן ברושי: אז נוצרה המציאות, ושר החקלאות נוסע בקרוב להודו.

איתן ברושי: הוא כבר לא יכול לחלק את הרחפנים – הוא כבר חילק – אבל הוא יבוא עם ראש זקוף, עם החקלאות הישראלית, שהיא הטובה בעולם.

איתן ברושי: הוא יבוא להודו ובטח ייחתמו הסכמים.

איתן ברושי: שם, בחוץ-לארץ, מברכים, וכאן – מחסלים.

איתן ברושי: אמרתי לראש הממשלה בדיון שהתקיים פה בכנסת שהברכות ומה שהוא מתגאה בו זה בעיקר תוצאה של השקעות העבר.

איתן ברושי: הוא אמר לי: גם אני כבר חלק מהעבר.

איתן ברושי: אמרתי לו: קיבלת.

איתן ברושי: אבל מה אתם עושים?

איתן ברושי: לא היה דיון מסודר כבר הרבה מאוד זמן, וראש הממשלה התחייב.

איתן ברושי: אני קורא לו מפה לקיים דיון בממשלה.

איתן ברושי: אם אין מדיניות, אין ודאות ואין יציבות, והחקלאות זקוקה להסכם, גם עם הקדוש-ברוך-הוא וגם עם פקידי האוצר – עם שניהם זה לא פשוט.

איתן ברושי: אנחנו עדים למציאות מאוד מאוד קשה.

איתן ברושי: ועכשיו, כשמחיר המים אמור לעלות לכיוון 3 שקלים – מים שפירים – אנחנו עדים למחלוקת גדולה שפרצה בתוך ההתיישבות והחקלאות כתוצאה מיכולת – שאנחנו יודעים שתמיד הייתה לאוצר – לעשות הפרד ומשול.

איתן ברושי: והממשלה, במקום לטפל במשבר החקלאות, במקום לטפל במים, מסיתה חקלאי אחד נגד השני, מושבים מול קיבוצים, נגב מול גליל.

איתן ברושי: המים זה אמצעי ייצור; המים הם בשליטה מלאה של המדינה, כמו הקרקע.

איתן ברושי: שני המשאבים האלה, קרקע ומים, הם מאה אחוז בבעלות המדינה.

איתן ברושי: ואת שניהם היא לא מנהלת נכון.

איתן ברושי: מחיר הדיור לא יורד, קודם כול כי הממשלה לוקחת במחיר הקרקע יותר מדי.

איתן ברושי: ושלא יעבדו עליכם – את ההנחות שהיא עושה עשו גם ממשלות אחרות – 5 מיליארד, ויש 10 מיליארד שקל בקופת רשות מקרקעי ישראל.

איתן ברושי: רשות מקרקעי ישראל, לא רק שהיא עושה צרות, לא רק שהיא החסם העיקרי לבנייה – את האנשים שם לא החליפו.

איתן ברושי: העבירו בעלות – האוצר – אבל לא החליפו את רוב האנשים.

איתן ברושי: אז לא רק שהיא עושה צרות, לא רק שהיא חסם, היא גם גובה הון תועפות.

איתן ברושי: והמים?

איתן ברושי: הקימו מוסד שנקרא "רשות המים".

איתן ברושי: בעבר היה מקובל שוועדת הכספים קובעת, ופניתי היום ליושב-ראש גפני ואמרתי לו: לא יכול להיות שיהיו דיונים על מחיר המים בלי ועדת הכספים, בלי גוף ציבורי.

איתן ברושי: היום הייתה סקירה מאוד מעניינת של הנגידה קרנית פלוג בוועדת הכספים – באמת חבל שהיו מעט חברי כנסת – אבל בדברי פניתי אליה, והיא הסכימה להיכנס גם לנושא החקלאות.

איתן ברושי: לא יכול להיות שנגידת הבנק לא יודעת שום דבר על המשבר בחקלאות, ועל חשיבותה הלאומית אני חושב שאין מישהו שלא יודע – החקלאות וההתיישבות.

איתן ברושי: בראשית דברי ציינתי שיצאו 45% – הקשיבו טוב: 45% שבאים מהמרחב הכפרי.

איתן ברושי: 54 מועצות אזוריות, 1,000 כפרים, יישובים, מושבים וקיבוצים קהילתיים פרוסים על 85% מקרקעות המדינה.

איתן ברושי: אנחנו צבא ההגנה לאדמות ישראל.

איתן ברושי: עוד לא נולדה המדינה שיכולה להיות בלי קרקע, בלי אדמה, ואין אדמה שקיימת אם לא מעבדים אותה ושומרים עליה, ואין יותר מהחקלאות כדי לשמור על הגבולות ועל האדמה, על ריאות ירוקות ועל שטחים פתוחים.

איתן ברושי: מאותו מרחב כפרי מגיעים אותם טייסים, שמקבלים עכשיו את המטוסים היקרים ביותר אולי בעולם כדי לאפשר לנו שמים פתוחים; שמים פתוחים מעל ראשי התושבים, קודם כול – להבטיח את הביטחון, אבל גם את היכולת לחיות כאן, כל אחד במקומו, על-פי דרכו והשקפת עולמו, לאפשר את המגוון הזה שהוא הרקמה החברתית ואת החברה הפתוחה של מדינת ישראל, שהיא הקהילה היהודית הגדולה בעולם.

איתן ברושי: אבל אנחנו עדיין נמצאים במציאות שרוב היהודים לא בישראל.

איתן ברושי: אם ישראל רוצה להיות בית פתוח וקולט את העלייה ומאפשר לכל יהודי לבוא לכאן, היא צריכה להיות עם ערכים, היא צריכה להיות עם ביטחון, וההתיישבות היא אחד מהמרכיבים; כמו ביטחון וחינוך – ההתיישבות והחקלאות.

איתן ברושי: אני קורא לממשלה ולחקלאים למצוא את הדרך.

איתן ברושי: במציאות שאנחנו נמצאים בה היום, גם לאחר האירועים באו"ם – ואני חושב שצריך לגנות את ההחלטה, ואין לאף אחד, בוודאי לא לי, שום תחושת סיפוק מהמתיחות שנוצרה.

איתן ברושי: מצד שני, אני לא בטוח שיש הצדקה לאיזו ציפייה, אולי מוגזמת, מחילופי השלטון בארצות-הברית.

איתן ברושי: אבל הגיע הזמן, 50 שנה אחרי ששת הימים, שמדינת ישראל תקבע מה הם גבולותיה ותרצה להחליט על דמותה ועל אופייה.

איתן ברושי: מאז ששת הימים ממשלות ישראל לא קיבלו הכרעות שקובעות את דמותה, גבולותיה ואופייה של המדינה.

איתן ברושי: כל ממשלה בוודאי עסקה בזה וכל ממשלה הוסיפה להתיישבות, עד כדי כך שאנחנו נמצאים היום במציאות של 450,000 יהודים – לא כולל ירושלים, שם יש עוד מעל 220,000 – שחיים ביהודה ושומרון.

איתן ברושי: היום סיעת הבית היהודי, שאין ספק שבעורמה לעתים, או בתחבולות, הצליחה להשתלט על הממשלה; מפלגה ימנית קיצונית, בשותפות של מרכיבים בליכוד, הצליחה להפוך את הממשלה ואת הכנסת ליותר ימניים מהציבור.

איתן ברושי: ראינו את זה בסקר שפורסם ברשת ב' ביום שישי, וראינו את זה גם בסקרים שביצענו.

איתן ברושי: לפי דעתי, כולם כאן יודעים שגם אם יש רוב שתומך בימין – וזאת עובדה – יש רוב שכולל גם מצביעי ימין שרוצה מדינה יהודית ודמוקרטית, שלא רוצה מדינה דו-לאומית, שרוצה הסדר מדיני עם שמירה קפדנית על הביטחון.

איתן ברושי: לכן, השאלה הזאת היא לא שאלה של בחירות, היא לא שאלה של מפלגות – היא חוצה.

איתן ברושי: ואני חושב שהממשלה צריכה ליזום והכנסת צריכה ליזום חוק משאל עם, שיבצעו אותו ביוני 2017, ביום של 50 שנה לששת הימים.

איתן ברושי: מדינת ישראל צריכה ללכת לקלפי ולבחור בהכרעה ברורה בין מדינה לשתיים.

איתן ברושי: זה יאפשר לרכז את המאמצים בהסברה ובליבון הנושא, וזה יאפשר גם לציבור, שנוהג להתפצל בין שלל מפלגות ודעות, להתאחד סביב השאלה המרכזית: מדינה או שתיים?

איתן ברושי: מדינה יהודית-דמוקרטית או מדינה אחת דו-לאומית?

איתן ברושי: כאשר יסבירו לכולם את המשמעות – לפי דעתי הציבור מבין שזו שאלה גורלית; זו לא שאלה שיכולה להישאר בממשלה חסומה, שיש לה רוב יציב לעוד תקופה ארוכה.

איתן ברושי: זה נושא שצריך להוציא מהמרחב הפוליטי למרחב הציבורי.

איתן ברושי: הוא נושא מספיק חשוב, מספיק יקר לכולם, שהציבור יהיה שותף בהכרעה.

איתן ברושי: לא צריך לפחד מלשאול את העם.

איתן ברושי: בסופו של דבר זאת חובתנו.

איתן ברושי: ואם המציאו את המושג "משאל עם" – אני לא מכיר נושא יותר מרכזי וחשוב מאשר הנושא הזה.

איתן ברושי: משאל העם הוא ביטוי לרצון העם, של כל מרכיבי האוכלוסייה של מדינת ישראל.

איתן ברושי: ודאי שמשאל עם לא יכול להתקיים אם הממשלה לא תרצה.

איתן ברושי: אז אומרים לי: א. היא לא תרצה.

איתן ברושי: אני שואל: מדוע?

איתן ברושי: אפילו בנט, באותו יום שישי, כשהתבטא, כפי שהוא תיאר, מפסגת החרמון – הוא אמר שהוא עלה לחרמון ביום שישי, והוא בטח ירד לפני השבת – הוא אומר: אני בעד משאל עם.

איתן ברושי: פניתי אליו, אמרתי לו: אז בוא נלך ביחד, בוא נלך ביחד לשאול את העם.

איתן ברושי: הוא עוד לא חזר; יכול להיות שהוא עוד שוקל את זה.

איתן ברושי: אבל אני אומר את זה גם למי שרוצה שתי מדינות.

איתן ברושי: לפי דעתי – אני אומר גם לשמאל וגם למי שחושב אחרת: מספיק ליילל.

איתן ברושי: אני אומר למפלגה שלי: מספיק להתלונן.

איתן ברושי: צריך להוביל סדר-יום, ולא רק לצלם את האחוריים של השינוי.

איתן ברושי: יש גבול לכמה שנים הימין יהיה בממשלה והוא יקבל החלטות, וכמה שנים שמאל-מרכז יהיה באופוזיציה ורק יתלונן כל הזמן.

איתן ברושי: אני בא מעשייה.

איתן ברושי: כל השנים עשיתי תפקידים של עשייה, אני חושב שיותר מהרבה חברי כנסת מכל המפלגות פה.

איתן ברושי: אני לא רגיל לשיטה הזאת שאתה מדבר, אפילו בשעות כאלה, ולא קורה כלום, ואני לא רגיל לזה שאתה רק מקטר.

איתן ברושי: אני רגיל תמיד לשאול: מה האלטרנטיבה?

איתן ברושי: אז אני שואל את הימין: אתם רוצים להתקדם בסיפוח?

איתן ברושי: תשאלו את העם.

איתן ברושי: אתם לא יכולים לעשות מדינה אחת בלי מנדט.

איתן ברושי: לא היה מנדט כזה.

איתן ברושי: ראש הממשלה חוזר ואומר שהוא מחויב לשתי מדינות לשני עמים.

איתן ברושי: ואני שואל את השמאל ואת המרכז: כמה זמן אתם מסוגלים לא לעשות שום דבר?

איתן ברושי: אתם לא בממשלה, אתם לא משנים את קווי היסוד.

איתן ברושי: הייתה הזדמנות, הרוב לא הבין אותה, ועכשיו אתם לא הולכים למשאל עם, כי אולי לא יתאים לכם הניסוח של השאלה.

איתן ברושי: נתמודד עם זה.

איתן ברושי: אבל הגיעה עת ההכרעה.

איתן ברושי: הגיעה עת ההכרעה, משום שאלה שתי מדינות אחרות.

איתן ברושי: ישראל חייבת להגיד לעצמה קודם כול מה טוב לה, מה היא רוצה.

איתן ברושי: זו לא אותה מדינה אם אנחנו נשלוט מהים עד הנהר או שיהיו כאן גבולות.

איתן ברושי: אני לא מתנגד לצרף את מעלה-אדומים, וראש העיר יודע – והייתי עוזר שר הביטחון, אני בקי היטב בנושאים האלה.

איתן ברושי: מעלה-אדומים, לתפיסת מפלגת העבודה ההיסטורית, לרבות רבין, זיכרונו לברכה, ואלה שבאו אחריו, הייתה חלק מהגושים וחלק מירושלים.

איתן ברושי: אין ירושלים בלי מעלה-אדומים, גם אם מרצ לא מסכימה.

איתן ברושי: אבל מה רוצה הימין הקיצוני?

איתן ברושי: הוא רוצה את מעלה-אדומים עכשיו ואת איתמר אחר כך.

איתן ברושי: אם לא מסוגלים לומר: אנחנו כאן והם שם, אלה הגבולות של מדינה יהודית ודמוקרטית ואלה הגבולות של ישות אחרת – אפשר לא להתעסק בזה כרגע – אבל יש כאן הפרדה ברורה, עם שמירה קפדנית על הביטחון.

איתן ברושי: ואני אומר את זה לימין הקיצוני, שכל פעם מלמדים אותנו מה זו אהבת הארץ: אל תלמדו אותנו.

איתן ברושי: אנחנו הראשונים, ההתיישבות המסורתית, שעלו לרמת-הגולן והקימו את רמת-הגולן, שהיום היא אזור מיושב ומפואר, אם כי צריך עוד לחזק אותו.

איתן ברושי: אנחנו היינו בבקעת-הירדן ואנחנו, המושבים והקיבוצים, נשלחנו ושלחנו להתיישב בבקעת-הירדן.

איתן ברושי: היא נשארה בשלטונכם אזור חלש.

איתן ברושי: ממשלת רבין חיזקה יותר מכם את בקעת-הירדן.

איתן ברושי: הייתי במשרד החקלאות כשנתנו שם 60% מענק.

איתן ברושי: עד היום, גם הגולן וגם הבקעה – יש בהם מרכיבים של צמיחה והתחדשות שהיו מממשלת רבין.

איתן ברושי: אתם פגעתם בבקעת-הירדן יותר מממשלות אחרות, לכן נשאר האזור עם מעט אנשים ועם חקלאות לא מספיק חזקה.

איתן ברושי: אנחנו זה צפון ים-המלח, אלה בוגרי תנועות הנוער שיושבים במועצה אזורית מגילות בצפון ים-המלח, ועכשיו קיבוץ כמו מצפה-שלם, שעלה לשם בשליחות – אתם מפקירים אותו עם בעיית הבולענים; גם את עין-גדי.

איתן ברושי: זאת אומרת, כשאתם מדברים על התיישבות, אתם מתכוונים למאחזים לא חוקיים.

איתן ברושי: אנחנו מתכוונים להתיישבות האמיתית – אלה שיצאו להיות שליחים והפכתם אותם לפראיירים.

איתן ברושי: אני בא למקומות האלה – איבדו את הביטחון ואת האמון.

איתן ברושי: הממשלה לא מסוגלת.

איתן ברושי: היא מסוגלת לפנות את עמונה ב-150 מיליון שקל, והיא לא מסוגלת לתת כמה מיליונים כדי לשקם ולחזק את עין-גדי ואת מצפה-שלם.

איתן ברושי: זהו סדר העדיפויות, לכן זה כל כך חמור.

איתן ברושי: זה הרבה יותר חמור מאשר רק ויכוח פוליטי; זה ערעור על תפיסות היסוד שהקימו כאן מדינה והן תנאי להמשך קיומה.

איתן ברושי: ואנחנו זה גוש-עציון; אחותנו הקטנה, הקיבוץ הדתי.

איתן ברושי: אין גוש-עציון בלי התנועה הקיבוצית ואין גבול לבנון, מראש-הנקרה עד מנרה ועד כפר-גלעדי, ואין עוטף-עזה, עם כל ההתיישבות, מהגדר ועד 40 קילומטר.

איתן ברושי: כלומר, אנחנו – והייתי בערבה.

איתן ברושי: תבינו, מבאר-שבע עד אילת, שטח ענק – מי חי שם?

איתן ברושי: אלפים בודדים.

איתן ברושי: בערבה התיכונה יש יותר תאילנדים מיהודים.

איתן ברושי: זאת הייתה אימפריה והיא קורסת; הערבה הבוכייה, קראנו לה בשנים האחרונות, לא התיכונה.

איתן ברושי: ואם נמשיך עד אילת, יושבים שם כמעט 100% מושבים וקיבוצים מההתיישבות שעלתה לשם באמת מתוך תחושת שליחות, והפכה להיות מקופחת ומוזנחת.

איתן ברושי: אנחנו נמצאים במציאות שצריכים לקבל הכרעה לגבי יהודה ושומרון, ואני חושב שהגיעה השעה להפסיק לפחד ולא לדחות את ההכרעה, לא לזרוק את זה מממשלה לממשלה.

איתן ברושי: והדרך היחידה: משאל עם שצריך לקבל עליו החלטה בכנסת.

איתן ברושי: בשבוע הבא אמור להתקיים דיון במחנה הציוני, ביוזמתי.

איתן ברושי: לאחרונה גם התקיים קמפיין בראשות גורמים שונים, ולפי הערכה שלי, אין מנוס מלהביא הצעה לכנסת תוך קמפיין ציבורי של "50 שנה אחרי ששת הימים, ישראל חייבת להחליט".

איתן ברושי: אין יותר מרשים ויותר סמלי מלקיים את המשאל ביוני 2017.

איתן ברושי: מפלגת העבודה היא שניהלה את המדינה בששת הימים; מפלגת העבודה וראשיה הם שהגיעו לכותל ואיחדו את ירושלים; מפלגת העבודה היא שיצרה את מרחבי הביטחון, והיא צריכה גם להוביל – והגיע הזמן – את ההכרעה הלאומית.

איתן ברושי: גם מעמדת האופוזיציה, אם אין ברירה, צריך להוביל את משאל העם.

איתן ברושי: אני חושב שהנושאים שאנחנו עוסקים בהם, שהם ביטחון, וחינוך, והתיישבות, הם בעצם התשתית.

איתן ברושי: אני חושב שהביטחון והחינוך הם המרכיבים העיקריים, גם של תקציב המדינה, והם גם שתי הרגליים שעליהן נשענת המדינה.

איתן ברושי: והרגל השלישית, שהיא לא בתקציב באותה עוצמה, אבל באותה חשיבות, היא הרגל של ההתיישבות והחקלאות.

איתן ברושי: אין אפשרות ולא תהיה מדינה בלי התיישבות וחקלאות, אבל גם אין חקלאות בלי חקלאים, ואין התיישבות בלי מתיישבים, ואין ציונות בלי ההתיישבות.

איתן ברושי: לכן כל כך חשובים המושבים והקיבוצים וההתיישבות כולה, ולכן אנחנו עומדים על המשך קיומה ודורשים מהממשלה – אבל לא פחות, גם מהאופוזיציה – להיות מי ששומר, ולא נותן לפקידי האוצר ולמי שהפך את יוקר המחיה ולא את פערי התיווך לבעיה המרכזית שלנו לתת לזה לפרק את הנכסים ואת הערכים.

איתן ברושי: אני רוצה לומר עוד כמה דברים: אני חושב שחוק ההסדרים הוא חוק מאוד גרוע, והגיע הזמן, אדוני היושב-ראש, שיציעו או בחקיקה או ביוזמה את מה שיושב-ראש הכנסת הנוכחי אומר, את מה שאמר לי נשיא המדינה, היושב-ראש לשעבר: שזה דבר מיותר.

איתן ברושי: כבר כשהגישו את החוק הזה לאישור היושב-ראש, הוא פסל חלק מהחוקים מלהיות חלק מהכללים של חוק ההסדרים.

איתן ברושי: בכל זאת קיימנו את חוק ההסדרים.

איתן ברושי: זה היה די מביך שבימים בודדים העבירו מספר רב של נושאים, לעתים בלי מספיק שיקול דעת, אפילו אולי בקלות דעת, עם פחות מדי רצינות, גם בנושאים שקובעים גורלות.

איתן ברושי: בכל זאת יש גם בחוק ההסדרים דברים טובים, ואני רוצה לתת דוגמה לחוק שעבר בחוק ההסדרים שלפי דעתי עונה על צורך אמיתי של מתן דגש יותר גדול על החינוך המקצועי.

איתן ברושי: והחוק הזה, שהועבר בחוק ההסדרים על-פי יוזמה של חברת הכנסת מירב בן ארי ושלי, הוא חוק לתיקון פקודת מס הכנסה, והוא נותן נקודת זיכוי ליחיד שסיים לימודי מקצוע, לעומת אפליה לא מובנת של לומדי המקצוע לעומת הלימודים האחרים.

איתן ברושי: ועדת הכספים ומליאת הכנסת אישרו את הצעת החוק שלי במסגרת חוק ההסדרים למתן זיכוי במס גם לבוגרי לימודים לא אקדמיים לרכישת מקצועות תעשייתיים בענפי התעשייה המסורתית, בדומה לבוגרים בעלי תואר של מוסדות אקדמיים.

איתן ברושי: מהטבת המס של נקודת זיכוי אחת ייהנו גם רתכים, נגרים, טכנאים, הנדסאי חשמל ואלקטרוניקה ואחרים, אם ילמדו את המקצוע בהיקף של 1,700 שעות לימוד.

איתן ברושי: האישור ניתן, כפי שנאמר, במסגרת חוק ההסדרים, לאחר שהאוצר נעתר לבקשתי ולבקשת היושב-ראש גפני להוריד את תקופת היישום המלאה מארבע שנים לשנתיים.

איתן ברושי: האוצר לא אוהב לקבל יוזמות, וככל האפשר ממסמס אותן, ובסופו של דבר התעקשנו ומארבע זה עבר לשנתיים.

איתן ברושי: אני רוצה לומר שזה באמת חוק חשוב בעיני.

איתן ברושי: בכספים הוא לא כל כך – הוא שווה בערך 24–25 מיליון שקלים בשנה – אבל הוא מסמן ומסמל את המגמה שלפי דעתי חייבת להחזיר לעבודת הידיים, לעבודה מעשית; לחזור להיות בעלי מקצוע שכל כך נחוצים במשק הישראלי שזקוק גם להשקעות ולא רק לקניית מכוניות ולא רק לנסיעות לחוץ-לארץ, שהפכו להיות המפתח העיקרי לצמיחה.

איתן ברושי: אני רוצה לומר שבעקבות ההחלטות האחרונות של מועצת הביטחון, וגם בעקבות החרם, אנחנו עדים לקשיים כלכליים, בין היתר ביהודה ושומרון או באזורים שיש חקלאות בבקעה וצפון ים-המלח, עד כדי קושי בשיווק.

איתן ברושי: אני יכול לומר שמפעל "אהבה" במצפה-שלם, שכבר הזכרתי אותו הערב, מפעל שמוכר לציבור גדול במקומו לשפת ים-המלח וביצירת מוצרים קוסמטיים שמשווקים בכל העולם – המפעל הזה עובר לקיבוץ עין-גדי.

איתן ברושי: הוא יוצא מתחום יהודה ושומרון, מתחום צפון ים-המלח, משום החרם, משום הקשיים.

איתן ברושי: זה, אם תרצו, מצטרף לבולענים, מה שמעמיד בספק גדול את יכולת הקיום של החברים שם.

איתן ברושי: ואני יכול לומר שגם בעקבות ההחלטות – וזה עדיין רק בשלב מוקדם – יש נזקים ליצוא.

איתן ברושי: הבקעה מדברת על נזקים גדולים בעקבות חוסר יכולת לשווק לשווקים הקיימים והצורך בשווקים באירופה.

איתן ברושי: ואנחנו מדברים על כך שהמדינה שילמה בשנים האחרונות, עוד בטרם המשבר האחרון, עשרות מיליונים שיפוי על אובדן שווקים ועל פגיעה בשיווק, בעיקר של תוצרת חקלאית, ויחד עם העתקת המפעל אנחנו רואים גם משמעות כלכלית לבידוד המדיני ולמשבר ביחסי ישראל והעולם.

איתן ברושי: אני חושב שהממשלה ניסתה להעביר לאחרונה – ואני חבר בוועדה לביקורת המדינה – ניסתה להעביר לאחרונה כללים לחיזוק יכולתו ועוצמתו של מבקר המדינה, ולהפוך את הביקורת לדבר יותר אמיתי; זה דבר שגם קורה.

איתן ברושי: כמי שכיהן גם כמנכ"ל משרד ממשלתי וכראש רשות, ובתפקידים נוספים, אני יכול לומר שתמיד ראיתי בדאגה את הפער בין ספרים – לא חוברות – ספרים של ביקורת לבין זה שהם לא נפתחים.

איתן ברושי: הם מעלים אבק.

איתן ברושי: לא ראיתי כמעט בשום מקום נוהל של חפיפה שמחייב מעבר על ספרי הביקורת והפקת לקחים.

איתן ברושי: כראש מועצה בעמק יזרעאל, בתקופה שהייתי ראש מועצה, לא הייתה חובה.

איתן ברושי: לקחתי מבקר ודאגתי שתהיה ביקורת.

איתן ברושי: ראיתי בזה תמיד דבר חשוב – גם מלמד אותך וגם מונע ביקורות שאחר כך פוגעות בך.

איתן ברושי: אם אתה מתקן את הליקויים מבעוד מועד, אתה פועל נכון.

איתן ברושי: לצערי, הקואליציה הפכה את המבקר לאויב.

איתן ברושי: היא ממנה אותו ואחרי זה היא תוקפת אותו.

איתן ברושי: אבל אני רוצה לומר, הייתי עוזר שר הביטחון בעת השרפה בכרמל והייתי מנכ"ל משרד המדע, התרבות והספורט במלחמת לבנון השנייה.

איתן ברושי: במלחמת לבנון הראשונה עוד הייתי סגן-אלוף במילואים ואני מכיר את המלחמה מהצד האחר של הגבול – בגבול לבנון ובמרחב של צור–צידון ומזרחה.

איתן ברושי: ובשרפה בכרמל, ראיתי את השרפה ואת ההתנהלות הבעייתית מאוד.

איתן ברושי: ב"צוק איתן" הייתי כבר מזכיר התנועה הקיבוצית.

איתן ברושי: ואני שואל את עצמי, אחרי השרפה בכרמל והשרפות האחרונות שבהן נבחנו עוד פעם מערכת הכיבוי, הרשויות והאזרחים, וב"צוק איתן" שלגביו אמור להתפרסם דוח מבקר המדינה; לא עברו הרבה שנים, לא מהשרפה בכרמל ולא מלבנון השנייה, ודאי לא מ"צוק איתן" ומהשרפה האחרונה – אתה שואל את עצמך: מה עוד צריך לקרות פה כדי שיישמו את הלקחים?

איתן ברושי: ביקשתי וקיבלתי אישור להעלות ביום רביעי הצעה לסדר-היום בנושא מרחבי החיץ.

איתן ברושי: אומר דני עטר שהוא העמיד משאבים – מדובר פה על 200 מיליון שקלים לביצוע אזורי הבידוד והחיץ – ואתה רואה את המבוכה שהייתה ב"צוק איתן", אחרי לקחים שהיה ברור שהם נובעים ממלחמה ארוכה – לבנון השנייה.

איתן ברושי: גם "צוק איתן" הייתה מלחמה ארוכה.

איתן ברושי: אנחנו גדלנו ולמדנו שבישראל המאמץ הוא שלא תהיה מלחמה, ורק אם אין ברירה, ואם אין ברירה ויש מלחמה, היא צריכה להיות קצרה, עם תוצאה ברורה ומעבר לקווים – מה שלא קרה בשנים האחרונות.

איתן ברושי: והנה, אתה רואה מדינה שיודעת מה זה חיי אדם ומה הקושי הזה של אובדן חיי אדם, ובידיעה שמלחמות נכפות עלינו, ושרפות פורצות – אבל איך אפשר להסביר את המחדלים, את התקלות, את חוסר הביצוע, את חוסר היישום?

איתן ברושי: לכן, התייצבתי לצדו של מבקר המדינה.

איתן ברושי: ההתנהגות של הקואליציה הייתה לא מובנת.

איתן ברושי: ממה הפחד?

איתן ברושי: מה זה הרצון לשתק את המבקר וניסיונות למנוע ממנו את היכולת ליישם את הערות הביקורת, שחלקן נכתבו בדם וחלקן אולי חוסכות דם?

איתן ברושי: ולכן, אני חושב – ממה שראיתי בשנים שיצא לי להיות במקומות שונים, בתפקידים שונים, וגם לאחרונה בכנסת – שחייבים לשפר את יכולתו של המבקר, ואין טעם במבקר אם אין ביצוע ואין אכיפה של הדוחות ואין תיקון ליקויים.

איתן ברושי: אני חושב שהדבר שהקואליציה עשתה הוא טעות, ובעוד ימים בודדים יהיה דיון נוסף עם מבקר המדינה, ואני קורא לקואליציה להתייצב.

איתן ברושי: אם יש הערות צריך לתקן, אבל אסור למנוע; להפך, צריך לחזק את יכולת האכיפה כדי להבטיח כאן את תיקון הליקויים ואת יישום מה שמתחייב מכל אירוע ואירוע.

איתן ברושי: אני חושב שהנושא של הדיון – ויושב פה השר שטייניץ, שיש לו אחריות – צריך לומר שהממשלה מנהלת את משק המים.

איתן ברושי: הכנסת אישרה את תיקון 27 בתמיכת הקואליציה והאופוזיציה כבר לפני קרוב לשנה, ועד היום לא מימשו את החוק הזה.

איתן ברושי: אנחנו עמדנו על כך שיהיה פיצול בין המים לחקלאות לבין המים לבית.

איתן ברושי: אנחנו תומכים ותמכנו, גם אנחנו – אזרחים שרוצים להוזיל את המים לצרכנים, מה שהממשלה הייתה צריכה לעשות מזמן.

איתן ברושי: אבל באותה מידה הניסיון של פקידי האוצר, שמנהלים גם את המשרדים, להוביל מהלך שגוי של הטלת המחיר על החקלאים הוא שגיאה – אם כי צריך לתקן, ויש פה ושם עיוותים.

איתן ברושי: לא צריך ליצור עיוותים אחרים.

איתן ברושי: המים זה אמצעי ולא מטרה.

איתן ברושי: החקלאות זאת המטרה, ואין ספק שחקלאים נאנקים תחת מחיר מים, בעיקר באזורים מסוימים.

איתן ברושי: אבל המים לחקלאות כוללים גם מים מליחים.

איתן ברושי: הם כוללים את מי השפד"ן ומים של תשלובת הקישון בצפון, ודאי גם מים אחרים.

איתן ברושי: עיקר הבעיה הוא המחיר של המים המותפלים.

איתן ברושי: אני שייך למי שדרשו מהאוצר מהיום הראשון: במקום להסית חקלאי בחקלאי, במקום להפוך את התאחדות החקלאים לערמת חורבות ובמקום להפוך את המושבים ואת הקיבוצים ליריבים – כשאין לנו בעלי-ברית טובים מאשר אנחנו זה לזה, בעיקר במדינה שנשחק בה מעמדן של ההתיישבות והחקלאות.

איתן ברושי: מדינה שנותנת לסוחר רמי לוי להדליק משואה זו מדינה שאיבדה את דרכה, ששחטה את כל הפרות הקדושות ונשארה רק עם עגל הזהב.

איתן ברושי: המדינה הזאת עכשיו הצליחה להפוך את ארגוני החקלאים לעיי חורבות והצליחה להפוך את המושבים והקיבוצים ליריבים; 20 ו-30 שנה לאחור.

איתן ברושי: אנחנו נתגבר על זה, אבל המדינה חייבת להגיד מה היא רוצה בסופו של דבר.

איתן ברושי: והשאלה היא לא כמה כסף ישלמו על המים, אלא מה מחיר המים שמאפשר חקלאות.

איתן ברושי: המדינה לא עושה את החשבונות האלה.

איתן ברושי: ביוזמה של המדינה – למשל עמק המעיינות, שלא מזמן לקחו לו את הדגים תמורת דגים מסין; כבר קונים פה דגים שמסבסדים בסין.

איתן ברושי: איפה נשמע דבר כזה?

איתן ברושי: אז מילא, הם השתלטו על "תנובה".

איתן ברושי: אז המדינה שמה איזה פיצוי, הגיעו לאיזה הסכם, רק בלחץ.

איתן ברושי: עמדתי במעוז-חיים לפני כמה חודשים – לא לבד, עם אלפי חברים מההתיישבות, רובם דתיים, רובם מצביעים לבית היהודי – כשהיה בשיאו המשבר עם האוצר על גידול דגים, שזה הענף המרכזי, ואמרתי להם: אני מתבייש לעמוד פה; מתבייש לעמוד פה כבן קיבוץ שנולד בגשר, בעמק בית-שאן.

איתן ברושי: היה חום אימים, ועמדו שם אנשים מבוגרים, ואני אומר להם: אני מתבייש.

איתן ברושי: אני לא מהממשלה, אבל אני מתבייש בשם הממשלה לעמוד אתכם על הגבעה הזאת, שצופה אל הירדן, בגבול, מי שהתיישבו ב"חומה ומגדל", מלחמת השחרור, החום, מלחמת ההתשה – אני הייתי נער בגשר כשעמדנו שנתיים תחת אש של מרגמות ותותחים, לא "קסאמים", מירדן, ומוקשים, וחברים שנהרגו בשדות.

איתן ברושי: והנה, אתם באים עכשיו, ואני צריך להסביר לכם שהממשלה, שחלק מכם בחר בה, ממשלה ששר החקלאות שלה נולד פה לא רחוק, בטירת-צבי, מציעה לייבש את בריכות הדגים ולפגוע בהתיישבות בעמק בית-שאן.

איתן ברושי: כל כך קשה וכל כך לא פשוט, אבל עוד יותר קשה להסביר את העניין הזה – איזה אובדן ערכים קורה פה.

איתן ברושי: לא הגיוני.

איתן ברושי: ועכשיו עם מחיר המים, אומרים לעמק המעיינות, אדוני השר, שהשינוי יעלה להם 50 מיליון שקלים.

איתן ברושי: דע, אין ויכוח על המחיר, על המספר הזה.

איתן ברושי: 50 מיליון שקל לעמק המעיינות זה אומר לייבש אותו.

איתן ברושי: ומי חי שם?

איתן ברושי: ממה חיים שם?

איתן ברושי: מה הלהט הזה?

איתן ברושי: זה כולל מושבים כמו ירדנה, בית-יוסף או ה"פרוונות", או מי שמכיר – תל-תאומים.

איתן ברושי: ואנחנו נמצאים ערב הכרעה.

איתן ברושי: אני קורא לממשלה להוריד את המחיר לאזרחים.

איתן ברושי: דבר נכון.

איתן ברושי: המים זה משאב ממשלתי, הוא לא נועד למלא את קופת האוצר.

איתן ברושי: בדיוק כמו הקרקעות, שנועדו למגורים ולפיזור אוכלוסייה, המים נועדו שהארץ הזאת תחיה על מזון שהיא מייצרת ועל שטחים ירוקים ופתוחים ושיהיה טוב לחיות כאן.

איתן ברושי: המים לא נועדו להיות מקור – והם לא צריכים להיות מנוהלים על-ידי רשות המים; אוסף של פקידים, חלקם חסרי חוט שדרה.

איתן ברושי: צריך להחזיר את ההחלטות לוועדת הכספים, זאת הוועדה הנכונה.

איתן ברושי: המים הם מקור חיים, הם לא מקור כספי.

איתן ברושי: המים נועדו לאפשר כאן חקלאות משגשגת, שהפכה להיות יצוא מהגדולים – לא בדולרים; יצוא בתפיסה ובאמונה בכוחה של המדינה.

איתן ברושי: והנה האוצר, שמשתלט על כל חלקה טובה – אני לא מאמין לאף מילה שלהם.

איתן ברושי: הם רובם אנשים חסרי ניסיון, ולפי דעתי גם חסרי ערכים.

איתן ברושי: ואני אומר לכם שהולכת להיות החלטה מאוד קשה.

איתן ברושי: פתחתי ואמרתי ש-45% מהטייסים בקורס האחרון באים מההתיישבות והחקלאות.

איתן ברושי: מה, אתם רוצים להרוס את זה?

איתן ברושי: עכשיו הולכים להוריד את מחיר המים, באיחור גדול, אבל לייקר באזורים אחרים, שהם איום –  פגשתי לפני כמה שעות את תת-אלוף במילואים רפי נוי.

איתן ברושי: הוא היה תת-אלוף בצבא, היה בחברת "מקורות", עכשיו מתעסק עם הצפון והגליל.

איתן ברושי: הוא כולו מודאג ומזועזע.

איתן ברושי: יחד עצרנו את כחלון.

איתן ברושי: התשובה של כחלון הייתה: תרדו ממני, יש לי דאגות אחרות.

איתן ברושי: ככה זה נראה – גם אצל ראש הממשלה.

איתן ברושי: יש עוד זמן לתקן.

איתן ברושי: לכן ההצעה אומרת – הצעה נכונה, מותר לממשלה לשמוע גם אחרים.

איתן ברושי: השכל – כשהייתי ראש מועצה ביזרעאל, אומרים שעשיתי את זה לא רע.

איתן ברושי: הייתי אומר שהממשלה חושבת שכל השכל בירושלים, קצת נשאר בתל-אביב, וזהו; אנחנו – כבר לא שואלים אותנו.

איתן ברושי: אז תשאלו גם אותנו.

איתן ברושי: לא כל השכל בממשלה, ועוד פחות בוועדת שרים לחקיקה.

איתן ברושי: באמת, אני רואה את הרכב הממשלה – חלק מהאנשים חסרי ניסיון.

איתן ברושי: לעתים לא קיבלו החלטות בחייהם, ועכשיו הם מקבלים החלטות לכל עם ישראל.

איתן ברושי: גם לנו יש מה להגיד.

איתן ברושי: אז ההצעה שלנו אומרת שאפשר לבצע את המהלך הזה בשני שלבים.

איתן ברושי: מה זה אומר?

איתן ברושי: יש דף מוכן.

איתן ברושי: זה אומר שיורידו את המחיר לצרכנים, יורידו את המחיר לחקלאים בפעימה הראשונה לפחות מ-2 שקלים.

איתן ברושי: עוד מעט הוא כבר 3 שקלים – פשוט לא סביר.

איתן ברושי: יש מקור כספי מהמדינה ומהחקלאים, ויקבעו שבתוך שלושה-ארבעה חודשים יהיה הסדר סופי ויביאו את תיקון 27 להכרעה סופית בשלמות.

איתן ברושי: מה נרוויח?

איתן ברושי: 1. נבצע מייד את שלב א', שהוא גם בתוכנית של ועדת הפנים והאוצר, קרי הורדה לצרכנים ולחקלאים.

איתן ברושי: ויש מקור כספי.

איתן ברושי: ומה עוד נרוויח?

איתן ברושי: לא פחות חשוב – אני אומר לך, שטייניץ – נרוויח ניסיון ליצור מחדש את איחוי הקרעים במרחב הכפרי ובחקלאות, להגיע להסכמות.

איתן ברושי: על דעת יושב-ראש הכנסת הגשנו שלושה בוררים – הוא הגה את הרעיון בשיחה שהייתה לנו – את ירום אריאב, שהיה מנכ"ל האוצר, פרופסור אורי שני, שהיה ממונה על המים – אנשים רציניים – ואת שלום שמחון, שהיה שר החקלאות.

איתן ברושי: שימנו אותם בצוות שבורר, גם בין הממשלה לחקלאות וגם בין חלקי החקלאות – שהרי אנחנו גם סקטוריאליים וגם טריטוריאליים.

איתן ברושי: מאוד קשה.

איתן ברושי: כל החקלאות היא פחות מ-0.5% מועסקים, אבל זה מעסיק אותנו בלי גבול.

איתן ברושי: זה נושא מורכב, נושא רגיש, ועכשיו הממשלה הצליחה – אולי ההישג היחידי שלה בחקלאות – לפצל את החקלאים.

איתן ברושי: איזה הישג היא השיגה בחקלאות?

איתן ברושי: 1. היא מפצלת את החקלאים, הפרד ומשול – בזה הממשלה טובה.

איתן ברושי: תוצאות – ייסעו להודו, ייסעו לאפריקה, יספרו עלינו, וכשיחזרו לכאן יתעסקו בדברים אחרים.

איתן ברושי: שם משבחים – כאן מחסלים.

איתן ברושי: ומי יעמוד על מגרש קורס טיס?

איתן ברושי: מי יוביל את תנועות הנוער?

איתן ברושי: מי יהיה ביחידות המובחרות?

איתן ברושי: מי ישמור על הגבולות?

איתן ברושי: מי יהיה דגל ומופת?

איתן ברושי: מי יהיה פה התשתית שעליה לא רק קמה המדינה אלא עליה היא גם תהיה חזקה ותתקיים בעתיד?

איתן ברושי: הממשלה צריכה להתעשת.

איתן ברושי: עם כל הכבוד לשאלות שדנים בהן, כולל הלילה והבוקר, יש לנו על סדר-היום שאלות כבדות וגורליות.

איתן ברושי: ואני אומר לכם: ביטחון וחינוך יחד עם ההתיישבות והחקלאות – ו-50 שנה אחרי ששת הימים הגיע הזמן.

איתן ברושי: אם הממשלה רוצה ואם יש לה רוב – שתספח, אבל המציאות הזאת של גמגומים ושל החלטות לא ברורות גורמת למחלוקת פנימית עמוקה ולנזק חיצוני גדול.

איתן ברושי: ואני מאמין שאם נגיע להסדר ונסדיר את היחסים עם הסביבה, גם נגיע לשלום-בית.

איתן ברושי: המתיחות בתוכנו מקורה הגדול הוא בחוסר יכולת לקבל הכרעות על עתידנו.

איתן ברושי: אנחנו צריכים להגיע לשלום בתוכנו ולהבנות ולהסכמים עם שכנינו.

איתן ברושי: ישראל יכולה להיות מדינה טובה הרבה יותר, חזקה הרבה יותר.

איתן ברושי: זה תלוי בנו.

איתן ברושי: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה, חבר הכנסת ברושי.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת קסניה סבטלובה, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת סבטלובה, כמה זמן ביקשת?

קסניה סבטלובה: 20 דקות.

יחיאל חיליק בר: 20 דקות.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, גברתי, עד 20 דקות.

קסניה סבטלובה: תודה.

קסניה סבטלובה: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת הישנים, צופי ערוץ הכנסת הנאמנים וכבוד השר שנמצא פה ומכבד אותנו בנוכחותו, אנחנו באים פה לדבר על בעיה כבדה שיש לנו בתקשורת הישראלית, או יותר נכון, ביחס של הממשלה כלפי אותה תקשורת.

קסניה סבטלובה: אנחנו עברנו תהליך של השנאה של השידור הציבורי, של רשות השידור, על הציבור הישראלי, והיום, כאשר אנחנו נמצאים פה ודנים על החוק המיותר באמת של דחיית תחילת השידורים של תאגיד השידור "כאן", רוב הציבור בכלל לא מבין על מה אנחנו מדברים, כי הרי השניאו עליו את רשות השידור כל כך, שהוא משוכנע שעדיף אולי בכלל בלי שום שידור ציבורי.

קסניה סבטלובה: הוא לא מבין את הערך – הערך החשוב כל כך – של קיום השידור הציבורי, שהוא הערב הכי טוב, בעצם הערב היחיד, לנורמות גבוהות בכלל התקשורת הישראלית.

קסניה סבטלובה: רק שידור ציבורי שהוא עצמאי, בלתי תלוי, שאינו מנוהל על-ידי גופים מסחריים כאלה ואחרים, רק הוא יוכל להבטיח שבאמת יהיה לנו פה ערוץ נאמן המשרת רק את המאזינים ואת הצופים, את כלל הציבורי הישראלי ולא את אדוניו ואת בעליו.

קסניה סבטלובה: בעל הפרוטה הוא לא בעל הדעה בעניין הזה.

קסניה סבטלובה: אז אנחנו חייבים לשמור על הנורמות, ואנחנו חייבים לשמור על היוקרה של השידור הציבורי, ולשפר אותו כל הזמן ולשאוף לכך שהוא ישרת את כולם נאמנה – את כלל המגזרים במדינת ישראל, שכולם יהיו מיוצגים בו, כמובן.

קסניה סבטלובה: אני רק רוצה להזכיר שבזמנו לא היה אחד בשורותינו, במחנה שלנו, שהתנגד לכך שתהיה רפורמה רצינית ואמיתית וממשית בשידור הציבורי, ברשות השידור במתכונתה הנוכחית.

קסניה סבטלובה: עם זאת, לא תמכנו בפירוק של אותה רשות השידור, כי חשנו שזה יביא לפגיעה – ואכן כך קרה – במאות עובדים של רשות השידור ובמשפחות שלהם.

קסניה סבטלובה: כאשר הממשלה כבר התקדמה והתחילה בתהליך של פירוק רשות השידור והקימה את התאגיד החדש, יש לנו עכשיו מצב שיש לנו מאות עובדים כאן ומאות עובדים שם.

קסניה סבטלובה: כולם מקבלים משכורת, לכולם יש משפחות שצריך להאכיל ולשים לחם על השולחן, ובעצם עכשיו יש נטל גדול גם על המדינה.

קסניה סבטלובה: מתקציב המדינה בעצם יוצא עכשיו התשלום על תאגיד השידור, וגם על רשות השידור שבפירוק, שעדיין עושה את מלאכתה ואת עבודתה וממשיכה לשדר ולהאיר את עינינו בכל מה שמתרחש במדינה שלנו.

קסניה סבטלובה: אנחנו רוצים לומר שתאגיד השידור הציבורי "כאן" מוכן לעבודה – אלה הידיעות שאנחנו מקבלים ממי שנמצא שם, ממי שעובד שם.

קסניה סבטלובה: האנשים האלה אומרים לנו שאין שום מניעה שנתחיל לעבוד במועד.

קסניה סבטלובה: בעצם, המועד כבר עבר; הם היו מוכנים להתחיל לעבוד עכשיו, ב-1 בינואר, אבל לא קרה דבר.

קסניה סבטלובה: עכשיו הממשלה רוצה עוד פעם לגרור רגליים ולמשוך את הזמן עוד ארבעה חודשים ועוד חמישה חודשים – עד שימצאו איזה שקר חדש, ואז יספרו לנו שעובדים שם אך ורק אלה שחברים בארגון "שוברים שתיקה" או ב"בצלם", או ב"אנרכיסטים למען הגדר", או אולי בעוד איזה ארגון.

קסניה סבטלובה: כך יאכילו ויזינו את הציבור הישראלי בעוד שקר ובעוד שקר, עד שבעצם לכולם יהיה ברור שלא יהיה פה לא "כאן" ולא שם, ולא יהיה שום שידור ציבורי.

קסניה סבטלובה: אני רוצה בעצם להחזיר אתכם קצת אחורה, ולדבר בשבחה של רשות השידור הישראלית, ששירתה ושימשה לנו פה – הייתה תקופה שבאמת זה היה הערוץ האחד שהיה, וגם הרדיו שהיה היה רשות השידור ולא היה עדיין הרדיו האזורי.

קסניה סבטלובה: לאנשים שלא הכירו את רשות השידור, אולי נדמה שאלה היו זמנים אפורים, חשוכים, וזה היה מעין "פראבדה" – עיתון שהתקיים בברית-המועצות ושימש את המפלגה הקומוניסטית.

קסניה סבטלובה: לא כך היה הדבר.

קסניה סבטלובה: אני יכולה לספר לכם על תוכניות נפלאות שהיו פה גם כאשר אני כבר הגעתי ארצה בשנת 1991, תוכניות שהתפתחו ליריעה רחבה מאוד של ידע, של ניתוח, של תוכן עשיר ביותר, אם תוכנית כמו "גלובוס", שנתנה את ההצצה הנדירה לעולם החיצון – של מה שמתרחש במדינות האחרות – אם "רואים עולם" בהנחייתו של יעקב אחימאיר הנפלא, ואם תוכנית שאהבתי במיוחד, התוכנית "ערבסקה".

קסניה סבטלובה: אני לא יודעת מי זוכר אותה עדיין, אבל זו תוכנית שהייתה יוצאת דופן גם לאותם זמנים – לשנת 1995, 1996 – שהנחו אותה שני אנשים, יהודי וערבייה, בשתי שפות, בעברית ובערבית.

קסניה סבטלובה: התוכנית הזאת עסקה במזרח התיכון, בשכונה שלנו, באזור שלנו, ובעצם פתחה צוהר לעולם שלם שאף ישראלי לא מכיר אותו – יש כאלה שאומרים שגם לא רוצים להכיר אותו – אבל כשצפו בתוכנית, התאהבו בתכנים שהיו שם, במורכבויות שיש באזור שלנו.

קסניה סבטלובה: אני יכולה לומר שהייתי אז סטודנטית בחוג ללימודי המזרח התיכון והאסלאם ולמדתי ערבית, ושיפרתי את הערבית שלי בעזרת אותה תוכנית, כי שני המגישים דיברו בעברית ובערבית, והיו כתוביות שתרגמו את כל התכנים לשתי השפות.

קסניה סבטלובה: בעצם בכל רגע נתון אפשר היה גם לשמוע וגם לראות את התרגום, וכך לשפר את ידיעת השפה – גם של השפה העברית, שאז עד הייתה חדשה לי, וגם של השפה הערבית, שאותה למדתי אז באוניברסיטה.

קסניה סבטלובה: אני יכולה לומר שזאת הייתה אחת הבחירות החשובות בחיי – ללמוד את השפה הערבית וללמוד את ההיסטוריה של המזרח התיכון – כי מי שיודע את ההיסטוריה ומי שמתעניין ומי שעוקב, ומי שמסתכל על ציר הזמן ולא רק על הרצף המקרי של כל מיני אירועים שמנסים פה לחבר יחדיו, יכול באמת להבין.

קסניה סבטלובה: שלא ימכרו לו כל מיני שקרים; שלא ימכרו לו כל מיני מיתוסים שהם זולים מאוד והם גם לא קשים מאוד לפענוח.

קסניה סבטלובה: אנחנו יכולים לנתח אותם ולראות שאין בזה ממש, אבל לשם כך צריך להתעניין ולחפור קצת יותר; להתעניין באמת ולראות מעבר לסטיגמות, לסטריאוטיפים, לכל הדברים שקיימים, לצערנו, בחברה שלנו, ומתקיימים לא רק כלפי העולם דובר השפה הערבית ולא רק כלפי אזרחי המדינה הערבים אלא גם כלפי כל מיני מיעוטים שנמצאים פה במדינת ישראל – קבוצות אתניות, קבוצות לאומיות, קבוצות דתיות, קבוצות של עולים שהגיעו אם מאתיופיה ואם מחבר המדינות, וכך הלאה וכל הלאה.

קסניה סבטלובה: בעצם, מה שאני באה לומר הוא שכאשר מסתכלים ומתבוננים אל מה שמתרחש במזרח-התיכון, קודם כול דובר השפה הערבית, שהשקיע זמן בלימודיו ומבין עד כמה היא קרובה לשפה העברית, לא באמת יכול להגיד שהנה כל הערבים חושבים שצריך, למשל, להשמיד את ישראל.

קסניה סבטלובה: לא כל הערבים אותו דבר; לא כל הערבים אויבים שלנו; לא כל הערבים מעבירים את החיים שלהם רק במחשבה אחת: איך אנחנו פה זורקים את כל היהודים לים וגומרים את הסיפור הזה?

קסניה סבטלובה: הסיפור מורכב הרבה יותר.

קסניה סבטלובה: הסיפור המזרח-תיכוני הוא סיפור שמורכב פה מאלפי נרטיבים – לא מאות נרטיבים אלא אלפי נרטיבים – שמתקיימים פה בכל מדינה שהוקמה אחרי הסכם סייקס-פיקו, ועכשיו, במהלך מאה השנים האחרונות יש פה תופעות חדשות של יצירת לאומים חדשים שלא התקיימו עד עכשיו.

קסניה סבטלובה: גם אנחנו חלק מהתופעה הזאת.

קסניה סבטלובה: לאומנות בכלל היא תופעה חדשה יחסית, תופעה מודרנית.

קסניה סבטלובה: אנחנו כל פעם אומרים שאפילו אנחנו בוחרים את המשפט – כי אנחנו מכנים את הסכסוך שלנו, משתמשים במטבע לשון שהוא נפוץ ומוכר, שרבים חוטאים בו, ואומרים: הסכסוך הערבי–ישראלי.

קסניה סבטלובה: מה זה "ערבי–ישראלי"?

קסניה סבטלובה: האם יש פה איזה שוויון בצד הזה, ישראלי – מדינת ישראל ואזרחי מדינת ישראל, וערבי – כאשר מתכוונים בעצם לכלל הערבים בעולם, ובמזרח התיכון מדברים פה על מיליוני בני-אדם שחיים במדינות שונות, ששונים כמובן זה מזה?

קסניה סבטלובה: בתור מי שסיקרה את המזרח התיכון וביקרה במדינות רבות, אני יכולה להגיד שמדינות כמו ערב-הסעודית ולבנון, למשל, שונות זו מזו בתכלית.

קסניה סבטלובה: אפילו שכונות בעיר ביירות שונות זו מזו כל כך, שבעצם נדמה שברגע אחד אתה נמצא באיראן וברגע אחר אתה נמצא בשווייץ או בצרפת.

קסניה סבטלובה: אז אין פה אחידות וודאי שאין פה איזו לכידות, ואי-אפשר כמעט להגיע לקונסנזוס באותו "העולם הערבי".

קסניה סבטלובה: אין עולם ערבי.

קסניה סבטלובה: זה כמו שאנחנו נגיד עכשיו שיש עולם של מדינות אמריקה הלטינית.

קסניה סבטלובה: יש אמריקה הלטינית ויש המדינות – יש להן מדיניות כלכלית שונה, יש להם השקפות שונות; יש שם מדינות סוציאליסטיות, יש שם מדינות קפיטליסטיות, יש שם כאלה שדוברות ספרדית ויש כאלה שדוברות פורטוגזית.

קסניה סבטלובה: מה שמאחד אותן הוא שהן נמצאות באותה יבשת.

קסניה סבטלובה: כנ"ל לגבי המזרח התיכון.

קסניה סבטלובה: אז עכשיו לומר שאנחנו, למשל, נמצאים בסכסוך עם עומאן או בחריין או איזו מדינה מהמדינות האלה, פשוט, עובדתית, לא יהיה נכון; אנחנו נמצאים בסכסוך טריטוריאלי עם מדינות שכנות שלנו, עם חבל ארץ שנקרא הרשות הפלסטינית, שנמצא פה במחוזותינו.

קסניה סבטלובה: זהו סכסוך טריטוריאלי, זה לא סכסוך אתני; זה לא סכסוך פרופר בין יהודים לערבים.

קסניה סבטלובה: מדובר בתופעה הרבה יותר פשוטה, לשמחתנו.

קסניה סבטלובה: זה לא סכסוך דתי וזה לא סכסוך טריטוריאלי, זה לא סכסוך אתני וזה לא סכסוך דתי; זה סכסוך טריטוריאלי גרידא, וככזה אפשר לפתור אותו – אפשר לפתור אותו כמו שאנחנו פתרנו את הבעיות שלנו עם ירדן ופתרנו אותן עם מצרים.

קסניה סבטלובה: אנחנו יכולים באותה מתכונת להגיע להסדר – לא בהכרח להסכם שלום.

קסניה סבטלובה: "שלום" זו מילה שמייחסים לה חשיבות מיוחדת בישראל, וכאשר מדברים על שלום, כמובן לא מדברים רק על קץ התביעות, אלא מדברים גם על נורמליזציה מלאה, על נרמול של יחסים וגם יחסי מסחר, יחסי תרבות, יחסי תיירות ויחסים דיפלומטיים מלאים, כמובן.

קסניה סבטלובה: עכשיו, לדמיין שאנחנו יכולים להגיע לשיא הזה עם איזו מדינה ממדינות האזור פה, במזרח התיכון, בין שזו מצרים ובין שזו ירדן ובין שזו המדינה הפלסטינית העתידית – זה חלום, זה לא יותר מחלום.

קסניה סבטלובה: אבל האבחנה שאנחנו כן יכולים להגיע להסדר מדיני שיבטיח לנו כמובן את הריבונות של המדינה שלנו, את הרוב הדמוגרפי במדינה שלנו וגם את הביטחון של הגבולות שלנו וביטחון בתוך המדינה – לזה אנחנו יכולים להגיע.

קסניה סבטלובה: מדברים פה הרבה על הסתה, הסתה פלסטינית, שמתרחשת ברשות הפלסטינית, אם בעזה ואם בגדה המערבית.

קסניה סבטלובה: הכול נכון.

קסניה סבטלובה: אני יכולה להעיד, כמי שעשתה מחקר מעמיק יחסית, בטלוויזיה הפלסטינית – עוד בשנת 2002 עשיתי מחקר זה בשביל מכון MEMRI, מכון לחקר תקשורת מזרח-תיכונית – אני יכולה לומר: נכון, יש הרבה מאוד הסתה, וזו הסתה פרועה, הסתה אנטי-ישראלית, הסתה אנטישמית, הסתה שגם גורמת לאלימות, יוצרת אלימות.

קסניה סבטלובה: יש אנשים שיכולים להאזין לאיזה דרשן, בין שהוא דורש במסגד ובין שהוא דורש בטלוויזיה, ואחרי זה לקחת סכין או מטען נפץ וללכת לעשות פיגוע.

קסניה סבטלובה: הכול נכון.

קסניה סבטלובה: הבעיה היחידה היא שגם אם ננתק עכשיו את הטלוויזיה הפלסטינית, גם אם ייסגרו העיתונים הפלסטינים – אותם עיתונים ששם מפיצים את השקרים עלינו, על המדינה שלנו – וגם אם נסגור את אתרי האינטרנט, ששם מאדירים את המחבלים ועושים להם גלוריפיקציה, להם ולמעשים שלהם – גם אז ההסתה לא תיפסק, כי העולם הפך לגלובלי.

קסניה סבטלובה: אנחנו לא שמנו לב איך זה קרה, אבל הרשות הפלסטינית קשורה גם לכל מה שמתרחש במצרים, בירדן, בלבנון וגם בסעודיה, ויש ערוצים אחרים גם שפועלים, לא בשטחי הרשות הפלסטינית אלא במזרח התיכון, בעזרת צלחת לוויינית פשוטה ביותר – היא עולה לא יותר מ-200-150 דולר, ואפשר לרכוש אותה – ואז לצפות בלי שום בעיה ובלי שום מניעה.

קסניה סבטלובה: גם בטלוויזיית אל-מיאדין הלבנונית, שנתמכת על-ידי "חיזבאללה" ומנוהלת על-ידיו, אפשר לצפות בערוץ של "חמאס" שמגיע מעזה, ערוץ אל-אקצא.

קסניה סבטלובה: אפשר לראות את ערוץ אל-מנאר של "חיזבאללה" גם כן, ואפשר לראות טלוויזיה סעודית ושם, למשל – ולא רבים מדברים על זה – מפיצים את המיתוסים הכי אנטישמיים שיש כשמשווים אותם לכול מה שמתרחש פה, בכל התקשורת האחרת.

קסניה סבטלובה: בעצם, כך אנחנו מבינים שההסתה כשלעצמה לא תיפסק, גם אם ננצח ונתגבר על התופעה הזאת ברשות הפלסטינית.

קסניה סבטלובה: אז מה שאנחנו חייבים לעשות זה להסתכל טוב טוב אל תוך עצמנו, ולשאול את עצמנו: מה אנחנו רוצים?

קסניה סבטלובה: אנחנו רוצים עכשיו לנהל ויכוח שהוא פשוט חסר טעם על העניין הזה של קיום תופעת ההסתה – שהיא כמובן מגונה, והיא תופעה מסוכנת מאוד – או שאנחנו רוצים לחשוב על איך אנחנו מבטיחים את הקיום של העם שלנו ושל המדינה שלנו, ואת הביטחון של הנשים שלנו, של הילדים שלנו ושל הנכדים שלנו לעתיד?

קסניה סבטלובה: אם כבר אנחנו מדברים על זה, רק שני דברים יכולים להבטיח את הביטחון הזה: כמובן, צבא חזק, צבא שאנחנו כל הזמן משפרים ואנחנו כל הזמן עובדים גם על שיפורים טכנולוגיים, אבל אנחנו גם עובדים על כך שהצבא הזה יהיה צבא מוסרי.

קסניה סבטלובה: זה ההבדל.

קסניה סבטלובה: זה ההבדל המהותי בינינו לבין אלה שנלחמים נגדנו, בינינו לבין אלה שנכנסים לחדרים של ילדות קטנות ורוצחים אותן בדם קר.

קסניה סבטלובה: זה ההבדל שלנו – אנחנו אנשים שמופעלים על-ידי מוסר.

קסניה סבטלובה: ושיקול של מוסר הוא לא רלטיביסטי, הוא לא יחסי.

קסניה סבטלובה: אין פה שום יחסיות במוסר; יש דברים רעים ויש דברים טובים.

קסניה סבטלובה: אנחנו חייבים לעשות את ההבחנה הזאת, והצבא שלנו חייב להמשיך להיות צבא מוסרי, חד וחלק.

קסניה סבטלובה: הדבר השני שיכול להבטיח לנו את הביטחון הזה הוא כמובן הינתקות, היפרדות והגעה להסדר מדיני עם שכנינו הפלסטינים.

קסניה סבטלובה: יחסי אהבה לא צפויים לנו פה גם אם ניפרד, וגם הסכסוכים האחרים במזרח התיכון לא ייפתרו, גם אם אנחנו פה נפתור דבר אחד או שניים עם השכנים הפלסטינים.

קסניה סבטלובה: אבל אנחנו בהחלט נוכל להבטיח לעצמנו קיום בתוך גבולות מוכרים של המדינה שלנו, נוריד מעצמנו את הלחץ הדיפלומטי, נוריד מעצמנו גם את התביעות בבית-הדין הפלילי בהאג, של החלטות כאלה ואחרות של מועצת הביטחון של האו"ם – שהדבר הזה כמובן יכול לקרות שוב ושוב ושוב.

קסניה סבטלובה: והישועה היא לא אצל דונלד טראמפ, היא לא אצל נשיא כזה או אחר של ארצות-הברית, אוהד ככל שיהיה.

קסניה סבטלובה: הישועה תבוא רק מבפנים.

קסניה סבטלובה: רק מבפנים.

קסניה סבטלובה: רק אנחנו אחראים לגורלנו.

קסניה סבטלובה: מתי אנחנו ניצחנו?

קסניה סבטלובה: מתי אנחנו הצלחנו בכל מה שעשינו?

קסניה סבטלובה: מתי היינו גם מדינה אהודה וגם מדינה מצליחה?

קסניה סבטלובה: כשאנחנו הובלנו תהליכים; כשאנחנו לקחנו את גורלנו בידינו ולא חיכינו לאף אחד שיושיע אותנו או יציל אותנו; כאשר אנחנו יזמנו או תהליכים מדיניים או שאנחנו יזמנו את התהליכים הצבאיים.

קסניה סבטלובה: אבל כך או כך, אנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו להיגרר אחרי – בין שזו הרשות הפלסטינית ובין שאלה מתווכים אירופים, אמריקנים, ניו-זילנדים.

קסניה סבטלובה: לכל אחד יש האג'נדה שלו, ולנו יש האג'נדה שלנו.

קסניה סבטלובה: אז אנחנו חייבים להתמקד רק בעניין הזה של איך אנחנו עכשיו מובילים את התהליכים האלה, כדי שאנחנו לא נזיק אלא נשפר את תדמיתה של מדינת ישראל, נשפר את יכולת התמרון שלנו.

קסניה סבטלובה: כי מי שמוביל הוא תמיד בא מעמדה של מנצח, מעמדה של כוח.

קסניה סבטלובה: ואי-אפשר לעשות את זה כאשר ראש הממשלה מסתגר בחדר הקטן שלו ואומר: לא מעניין אותי מה קורה פה; לא מעניין אותי שעכשיו מעבירים נגדנו החלטה במועצת הביטחון של האו"ם.

קסניה סבטלובה: נכון, הוא ידע על זה חודשים רבים לפני כן – שיש היתכנות גדולה לדבר הזה – אבל לא עשה מאומה לעצור את ההחלטה הגרועה הזאת של מועצת הביטחון.

קסניה סבטלובה: יש הנאום של קרי, וגם צפויות לנו אולי עוד הפתעות בדרך.

קסניה סבטלובה: יש לנו עכשיו את ועידת השלום הבין-לאומית בפריז, שפלא – בעצם זה לא מפתיע אותנו בכלל – משתתפות בוועדה הזאת 70 מדינות, ובהן מיוצגת גם הרשות הפלסטינית, ומי שלא משתתפת זו מדינת ישראל.

קסניה סבטלובה: למה?

קסניה סבטלובה: כי ראש הממשלה שלנו החליט שעדיף לנו לא ליטול חלק בפורום בין-לאומי חשוב שמתכנס עכשיו, שמובילות אותו הידידות שלנו – לא האויבים – ידידות של מדינת ישראל, ובהן גם מדינות אירופיות וגם ארצות-הברית, אותה ארצות-הברית שהעניקה לנו את הסיוע הצבאי, ובעצם מעדיפים להתייחס אליהן כאל אויבות שיוזמות תהליכים כלשהם שמטרתם לא ברורה, וכל הדבר הזה נראה מסוכן ופוגעני וכהנה וכהנה.

קסניה סבטלובה: אבל בעצם, מה שיכולנו לעשות זה כן להיענות להזמנה להגיע לפריז, כן לשטוח שם את הטענות הישראליות וכן בעצם להעמיד את הפלסטינים במצב שהם היו צריכים להסביר מדוע הם לא משתתפים במשא-ומתן ישיר מולנו, ומדוע הם רוצים לפנות למוסדות בין-לאומיים ולא לעבוד על פתרון הסכסוך עם השכנים המיידיים שלהם, עם הישראלים.

קסניה סבטלובה: במקום זה אנחנו נמצאים עוד פעם במצב שבו אנחנו צריכים להסביר את עמדתנו – מדוע אנחנו סרבני השלום – כאשר בעצם ברור לכול שיש בעיה גם בצד האחר.

קסניה סבטלובה: כדי לצאת מהפלונטר הזה אפשר לעשות דבר אחד פשוט מאוד: ב-15 בינואר להגיע לפריז בירת צרפת, ושם לומר ולשטוח ולהציג את העמדה הישראלית.

קסניה סבטלובה: זה הפורום המתאים להצגה של הדברים האלה; כמובן להיוועץ באותן ידידות של מדינת ישראל שיוזמות את המהלך הזה – מתוך ייאוש; מתוך הבנה שהפתרון של שתי מדינות לשני עמים לא יהיה כאן לנצח ואנחנו יכולים לאבד אותו, ואז יהיה כבר פשוט מאוחר מדי, כאשר נתעורר ונאמר: מה עשינו עד כה?

קסניה סבטלובה: למה ויתרנו על הפתרון הזה?

קסניה סבטלובה: למה ויתרנו על האפשרות היחידה להתנתק מארבעה מיליון פלסטינים שחיים בגדה ובעזה ולעולם לא יהיו אזרחי ישראל ולעולם לא נוכל באמת לספח את השטחים האלה בלי האוכלוסייה?

קסניה סבטלובה: הרי הדברים האלה ברורים.

קסניה סבטלובה: מדובר גם במדינת ישראל, שהיא מדינה יהודית ודמוקרטית.

קסניה סבטלובה: מבחינתי, שני הדברים האלה שזורים יחדיו.

קסניה סבטלובה: אין שום אפשרות בעולם שאנחנו נוכל לעשות מהלכים שעליהם חולם נפתלי בנט – שותף בכיר, אח, בקואליציה הזאת של בנימין נתניהו – בלי שאנחנו נוותר על המרכיב הדמוקרטי, שהוא כל כך חשוב לנו, שזה 50% מהזהות שלנו: יהודי ודמוקרטי.

קסניה סבטלובה: דמוקרטי ויהודי.

קסניה סבטלובה: כל הדברים האלה נהיים יותר ויותר ברורים ככל שהזמן עובר.

קסניה סבטלובה: ככל שהזמן עובר, אנחנו מבינים שראש הממשלה שלנו מבזבז זמן.

קסניה סבטלובה: למען אינטרסים פוליטיים צרים הוא מוותר על אפשרות נפלאה לומר עכשיו שלום ולא להתראות לעם שגר בתוכנו, אבל הוא לא אנחנו, לעם שלעולם לא ייהנה פה מזכויות פוליטיות, מזכויות אזרחיות, לעם ששואף לעצמאות, ועל-פי אמנת ורסאי זכאי לעצמאות הזאת בדיוק כמו כל עם אחר ששואף לעצמאות.

קסניה סבטלובה: יש עוד סוגיות רבות במזרח-התיכון שלא קשורות בנו ולעולם לא יהיו קשורות בנו, ומישהו משלה את עצמו, אם במדינות ערביות או במערב – שמעתי דברים כאלה מרבים מבני שיחי בביקורי במדינות ערב – שאפשר לפתור גם סכסוכים אחרים ובעיות אחרות במזרח התיכון – –

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

קסניה סבטלובה: אני מסיימת.

קסניה סבטלובה: – – אחרי שנפתור את הסכסוך הישראלי – לא, זה לא יקרה.

קסניה סבטלובה: אבל לפחות את השקט היחסי בחבל הארץ שלנו אנחנו נוכל להבטיח.

קסניה סבטלובה: אנחנו נוכל להגן על המדינה שלנו, על הגבולות שלנו, על גורל ילדינו ונכדינו במדינת ישראל.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה, חברת הכנסת סבטלובה.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת יעל כהן-פארן, בבקשה, עד 50 דקות.

יעל כהן-פארן: תודה רבה.

יעל כהן-פארן: גם אני קצת לא מאמינה שאני עומדת כאן בשעה הזאת ומתחילה רק לדבר 50 דקות, אבל כנראה זה יקרה מול כנסת מלאה כל כך.

יעל כהן-פארן: זה מרגש מאוד.

יעל כהן-פארן: כששאלו אותי הבנות שלי בערב למה אני לא חוזרת, התחלתי להסביר להן מה זה פיליבסטר, שזו זכותנו הפרלמנטרית ואלה הכלים הפרלמנטריים שלנו שאנחנו מנצלים – כי מה לעשות?

יעל כהן-פארן: זאת הדרך היחידה שלנו להגיד משהו – לא היחידה כמובן, אבל אחת הדרכים המשמעותיות שלנו – להגיד שמה שאתם מעבירים פה הוא ממש, אבל ממש, לא בסדר.

יעל כהן-פארן: אבל לפני שאכנס לנושא אני רוצה לפתוח באיזשהו משל – סיפור שסיפרתי לילדה הקטנה שלי, שהיא עוד מעט בת שש, אתמול, שקראתי לה, וכשקראתי לה אותו חשבתי שיכול להיות מעניין לקרוא אותו גם כאן בכנסת, כי אני חושבת שהוא רלוונטי מאוד.

יעל כהן-פארן: הסיפור הזה נקרא "המלך צב-צב", של דוקטור סוס.

יעל כהן-פארן: אפתח אתו: "בארץ לאפוהי, בקצה העולם, גר מלך צב-צב, שמלך על אגם.

יעל כהן-פארן: / אגם לא גדול, אך נחמד ונעים בו לחיות.

יעל כהן-פארן: / יש מזון, והמים חמים בו, ועם הצבים שם היה מאושר.

יעל כהן-פארן: / כן, כך זה היה, אך הכול נשתנה, / כשהמלך ראה שארצו היא קטנה.

יעל כהן-פארן: // 'כן', חשב, 'פה מולך אנוכי על הכול, / אבל מה זה הכול?

יעל כהן-פארן: רק אגם לא גדול.

יעל כהן-פארן: / האבן היא כס מלכותי, וודאי אראה מעליה הרבה – / אך לא די, כי מה שם מעבר לגבול מסתתר?

יעל כהן-פארן: / כדאי לי להיות גבוה יותר.

יעל כהן-פארן: / אם אגביה לשבת, אשלוט במרחב.

יעל כהן-פארן: / איזה מלך אדיר יהיה אז צב-צב'.

יעל כהן-פארן: // כך חשב בלבו המלך צב-צב, / וגמר והחליט ונתן את הצו, / ופקד על תשעה מצביו נתיניו / לשחות אל כסאו ולשכב לרגליו, / לטפס זה על זה – צב אל צב, גב אל גב, / והיו לו כולם כס – מלכות ומושב, / וישב עליהם.

יעל כהן-פארן: / ממרומי מושבו נתרחב העולם עד מאוד מסביבו.

יעל כהן-פארן: // 'זה שלי', הוא קרא.

יעל כהן-פארן: / 'אני מלך גיבור ומולך על פרה, על עז וחמור.

יעל כהן-פארן: / כן, שלי כל דבר שאראנו ממול / אני מלך הבית, מלך גן וחתול.

יעל כהן-פארן: / אני צב-צב המלך, אני רם ונישא, / מלכותי משתרעת כמעט על פרסה'.

יעל כהן-פארן: / כך ישב מן הבוקר עד שעת הצהריים / ואמר: 'אני מלך החוף והמים, / אני מלך גדול', אך מלב הבריכה / לפתע עלתה אל אוזניו אנחה.

יעל כהן-פארן: / 'מי זה שם?', והמלך השפיל את עיניו, / וירא צב קטן מחלקי המושב, צב פשוט ושמו מק.

יעל כהן-פארן: מק אמר לו: 'במחילה, עד אנה תשב על גבנו?

יעל כהן-פארן: סלח לי, מלך גדול, כואבות עצמותי, / אנא, הוד מלכותך, עד מתי?

יעל כהן-פארן: עד מתי?' // 'שתוק', גער בו המלך.

יעל כהן-פארן: 'אל תבכה בלי רשות, / אני מלך גדול ואתה צב פשוט, / שב בשקט וזכור: אני מלך גיבור, / המולך על פרה, על עז וחמור.

יעל כהן-פארן: / אדירה מלכותי, אין לה סוף ואין לה גבול, / אני מלך הבית, מלך גן וחתול.

יעל כהן-פארן: / אך תראו גם תראו, כי אוסיף ואגביה / וירום מושבי עד ענן ורקיע.

יעל כהן-פארן: ' / וירעים בקולו: 'השמעתם?

יעל כהן-פארן: זהו זה.

יעל כהן-פארן: / הערימו מאה צבים זה על זה.

יעל כהן-פארן: ' // והמלך צב-צב, מלך רם ונישא, / הוא רואה על סביבו 40 פרסה: / 'הידד והידד, מלכותי מפוארת.

יעל כהן-פארן: / אני מלך כל עץ, כל ענף, כל צמרת.

יעל כהן-פארן: / אני מלך היער, האוויר והאור, / אני מלך דבורה ופרפר וציפור.

יעל כהן-פארן: אני מלך צב-צב.

יעל כהן-פארן: הו, מה רם מושבי.

יעל כהן-פארן: / אני מלך כל המראה מסביבי'.

יעל כהן-פארן: // ועודו צועק, והנה במפתיע / במרומי הרקיע ירח הופיע / ועלה ועמד לו מעל הראש.

יעל כהן-פארן: / 'מה?' קרא מר צב-צב, מלך צב-צב, / 'מי זה?

יעל כהן-פארן: מה פירוש?

יעל כהן-פארן: / איך מעז אותו חפץ חצוף ויהיר / לעלות על המלך, על מלך אדיר?

יעל כהן-פארן: / לא ארשה, ויגבה מושבי עוד יותר.

יעל כהן-פארן: / בואו חיש, הצבים, בואו הנה מהר.

יעל כהן-פארן: / אעלה ואגביה עד לב השמים – / בואו אלף צבים שבע מאות ושניים'.

יעל כהן-פארן: // אך הנה שוב, מלמטה, מתחתית המושב, / בא בכיו של צב מק, השפל מכל צב: / 'סלח לי, הוד מלכותך.

יעל כהן-פארן: אל תכעס, אבל אנו / שם מלמטה כמעט נמעכנו כולנו / כן, יודעים, בגובה תראה את הכול, / אבל אנו, מלמטה, לא נוכל עוד לסבול, / מתפקע הכול: סבלנות ושריון, / רעבים וצמאים אנו, מלך עליון'.

יעל כהן-פארן: רק סיים מק הצב לדבר / ורחש מוכר בתוכו מגרגר.

יעל כהן-פארן: / הצב הקטן, להזכירכם, שמו מק / עמד באגם, בתחתית הכס וגיהק.

יעל כהן-פארן: // והמלך צב-צב, מלך יער ואור, / שמלך על פרפר וחתול וחמור, / שמלך על פרה, על אוויר, על צמרת, / שמלך על ציפור, על דבורים וכוורת, שהיה הגבוה מכל העולם, / התגלגל – פליק פלק, ונפל לאגם.

יעל כהן-פארן: // כן, בארץ לאפוהי, המלך צב-צב, / שוב יושב באגם ורואה רק ביצה.

יעל כהן-פארן: / ועם הצבים?

יעל כהן-פארן: מה היה עליהם?

יעל כהן-פארן: / הצבים – וגם מק – חופשיים כולם, / וזה באמת מגיע להם, כמובן, / כמו לכל יצור בעולם.

יעל כהן-פארן: " וזאת הייתה רק ההתחלה, כי יש לי עוד 44 דקות.

יעל כהן-פארן: אבל אני חושבת שזה סיפור נחמד לשעות לילה מאוחרת ואני שמחה שחלקתי אותו אתכם, ומה שנקרא, הנמשל והמשל נראים לי ברורים מאליהם.

יחיאל חיליק בר: היית יכולה לשלוח לנו לינק לספר וזהו.

יעל כהן-פארן: אבל אתה יודע, יש לי 50 דקות למלא.

יעל כהן-פארן: אבל אתה יודע משהו?

יעל כהן-פארן: עם חוק התאגיד הזה, אני חושבת שאנחנו רואים פה ראש ממשלה שלא רק מגביה את כיסאו, אלא גם עומד הכי הכי גבוה למעלה ומשתין על כולם מלמעלה.

יעל כהן-פארן: אני מצטערת לומר את זה.

יעל כהן-פארן: פשוט אין מילים אחרות לתאר את זה.

יחיאל חיליק בר: אבל לשמור על שפה.

יעל כהן-פארן: אשתדל.

יעל כהן-פארן: אני חושבת שזה שחוק תאגיד השידור נדחה פה פעם נוספת – –

אברהם נגוסה: הסיפור היה מעניין יותר, תמשיכי.

יעל כהן-פארן: – – זה ירידת מדרגה נוספת.

יעל כהן-פארן: אני אחזור: אני חושבת שזה שפל נוסף שהממשלה הזאת לוקחת אותנו אליו, שנועד לחסל את הדמוקרטיה הישראלית, שנועד לזלזל בחוקים שהכנסת הזאת חוקקה, בבית-המשפט העליון, שדרש תשובות וראש הממשלה פשוט לא רצה לתת להם את התשובות.

יעל כהן-פארן: פשוט הדיון היה רק עכשיו.

יעל כהן-פארן: לפני שבוע ניתן צו ביניים על-ידי בית-המשפט העליון, ואז החוק נחקק תוך כדי, כדי למנוע את ההתערבות.

יעל כהן-פארן: בסופו של דבר אנחנו רואים כאן ניסיון להטיל מורא על העיתונאים, על אמצעי התקשורת, ליישר קו עם מדיניות ולמנוע כל ביקורת.

יעל כהן-פארן: מה זה ביקורת?

יעל כהן-פארן: זאת מדינה דמוקרטית, זה הכרח שתהיה ביקורת.

יעל כהן-פארן: זה לא רק לגיטימי שתהיה ביקורת, זה הכרחי שתהיה ביקורת.

יעל כהן-פארן: אבל מה שאני הכי לא מבינה זה איך שר האוצר משתף עם זה פעולה; איך שר האוצר, שכביכול אמור לייצג משהו אחר בממשלה הזאת, ולא את ראש הממשלה – איך הוא משתף אתו פעולה בעניין הזה?

יעל כהן-פארן: 140 מיליון שקל – לא חבל?

יעל כהן-פארן: זהו, התקציב כבר עבר, חוק ההסדרים עבר; אי-אפשר להתקדם הלאה?

יעל כהן-פארן: אי-אפשר להתקדם הלאה עם התאגיד?

יעל כהן-פארן: התאגיד מוכן לצאת לדרך.

יעל כהן-פארן: עכשיו תראו, אם היינו רואים שהמדינה מתקדמת לאיזה כיוון טוב באיזה תחום – ניחא, עוד היה אולי משהו לברך עליו.

יעל כהן-פארן: אבל באמת, לאן שאני לא מסתכלת, בכל כיוון, נתניהו מוביל אותנו אל פי תהום; אנחנו רואים את המצב המדיני, אנחנו רואים את המצב הכלכלי, בנושאים של דת ומדינה, בנושא החינוך.

יעל כהן-פארן: תראו, זה די מדהים בעיני שמחר בבוקר אנחנו עוד לא יודעים – השעה 04:45.

יעל כהן-פארן: בשעה 07:00 יתכנס בית-הדין לעבודה וכל עם ישראל שיש לו ילדים ישב על הרדיו ועל האינטרנט כדי להבין אם יש שביתה או אין ואם ב-08:00 הוא לוקח את הילדים לגן ולבית-הספר או לא.

יעל כהן-פארן: זה מפני שכל כך הרבה מורים לא קיבלו עדיין משכורת.

יעל כהן-פארן: הם כבר עובדים ארבעה-חמישה חודשים מתחילת שנת הלימודים ולא קיבלו את כל השכר המגיע להם.

יעל כהן-פארן: נראה לכם הגיוני?

יעל כהן-פארן: באיזה מדינה אנחנו חיים?

יעל כהן-פארן: בתחום המדיני – כבר דיברו כאן על זה היום מספיק, וגם באי-אמון – אבל באמת, אחרי החלטת האו"ם אני פשוט לא יכולה להבין את הקבירה הזאת של הראש בחול.

יעל כהן-פארן: כל העולם עלינו ואנחנו קוברים את הראש בחול.

יעל כהן-פארן: אין לנו שום קשר לעניין?

יעל כהן-פארן: אין שום אחריות למעשים של ראש הממשלה – לחוק ההסדרה-הפקעה שעבר כאן בקריאה ראשונה?

יעל כהן-פארן: אין שום קשר?

יעל כהן-פארן: אנחנו מובילים את עצמנו בעקבות מפלגות קיצוניות.

יעל כהן-פארן: מפלגת הבית היהודי ותקומה מובילות את כל הממשלה ואת כל המדינה לכיוונים שאף אחד לא בחר בהם בבחירות.

יעל כהן-פארן: גם בבחירות האחרונות אף אחד לא בחר בהם – אף אחד לא בחר ללכת לבידוד בין-לאומי בשביל קומץ של יישובים שלא בטוח שצריכים להישאר במקום שהם נמצאים בו.

יעל כהן-פארן: בטח לא במחיר הזה.

יעל כהן-פארן: תראו, דיברנו היום בבוקר בוועדת הכספים, היה דיון – אני חייבת להודות, משעמם, אבל משעמם כי הוא היה כלכלי מאוד – עם קרנית פלוג.

יעל כהן-פארן: המסקנות שלה היו שהמצב במקרו סבבה, אבל האנשים מסכנים – בדיוק כמו הצב מק שכולם דורכים עליו, כבר עוד מעט לא יכולים יותר.

יעל כהן-פארן: אנחנו נגיע לרגע – אני כל כך חוששת מהרגע הזה שאנשים שכבר היום סובלים, בהישרדות, ופשוט לא מרימים את הראש, יגידו: די.

יעל כהן-פארן: אני חושבת שהמצב הפנימי שלנו צריך – אותי מדאיג, באופן אישי, הרבה יותר אפילו מהמצב של ישראל כלפי העולם, כי אנחנו הולכים כאן על פי תהום גם בתחום החברתי.

יעל כהן-פארן: יש פה הכי הרבה עניים בעולם, אנחנו המדינה עם שיעור העניים הגבוה ב-OECD.

יעל כהן-פארן: זה המצב, אלה הדברים שגם הוצגו הבוקר על-ידי הנגידה.

יעל כהן-פארן: היא אמרה את זה בצורה עדינה ולא נחרצת אולי מספיק, לטעמי, אבל היא אמרה: המדיניות שהממשלה מובילה אינה משפרת את הפערים החברתיים, אינה משפרת את מצב העניים.

יעל כהן-פארן: נקודה.

יעל כהן-פארן: גם אם מצב המקרו הוא סבבה, גם אם המצב במקרו הוא צמיחה, אנשים בסוף לא מרגישים את זה.

יעל כהן-פארן: אנשים נמצאים בפערים אדירים.

יעל כהן-פארן: אם הממוצע, אם השכר הממוצע עולה, זה לא אומר שהשכר של כולם עולה; זה אומר שיכול להיות שהשכר הגבוה ביותר עולה וזה משפיע על הממוצע.

יעל כהן-פארן: השכר הממוצע – ידוע שהוא לא המדד שמסתכלים עליו; מסתכלים על שכר חציוני, על האמצע – לא מבחינת ממוצע אלא כמה משתכר הבן-אדם ש-50% מעליו משתכרים יותר ממנו ו-50% מתחתיו משתכרים פחות ממנו.

יעל כהן-פארן: השכר החציוני הוא תמיד נמוך מהשכר הממוצע, תמיד, בהרבה, ב-30% אם לא יותר.

יעל כהן-פארן: השכר החציוני – אני לא ראיתי את הנתון שהוא עלה, אני לא בטוחה שזה נכון.

יעל כהן-פארן: אני רוצה לדבר כאן דווקא על הנושאים הסביבתיים, על המצב הסביבתי.

יעל כהן-פארן: אני חושבת שאנחנו עדיין, כאן בכנסת, בכלל בישראל, לא מדברים על הדברים הקשים והגדולים שהולכים להתרגש עלינו.

יעל כהן-פארן: אנחנו נמצאים היום על סף משבר שאני לא חושבת שמישהו בחדר הזה בכלל תופס אותו.

יעל כהן-פארן: אני יודעת שאנחנו לא עושים פה הרצאה עם מצגות, אבל יש לי פה שקף שאני לא יכולה שלא להראות אותו.

יעל כהן-פארן: אתה רוצה לראות אותו אתי, חיליק?

יעל כהן-פארן: אני צריכה להראות אותו למישהו.

יעל כהן-פארן: אני אתאר אותו: אנחנו נמצאים היום – היום, זאת השנה הראשונה, 2016 שהסתיימה – שכיפת הקרח בקוטב הצפוני לא גדלה.

יעל כהן-פארן: פעם ראשונה שזה קורה.

יעל כהן-פארן: נגמר הקיץ – תמיד בקיץ היא בשפל וחלק גדול מהקרח, כמעט כולו, נמס, ומספטמבר מתחילה קפיאה שוב, ועד אמצע נובמבר היא כבר בשיאה, שיא של כיפת הקרח בקוטב הצפוני.

יעל כהן-פארן: אנחנו היום – השקף נכון לאמצע נובמבר, וכיפת הקרח לא גדלה מספטמבר בכלל.

יעל כהן-פארן: לא גדלה.

יעל כהן-פארן: הטמפרטורה הממוצעת בקוטב הצפוני – 20 מעלות מעל הממוצע באמצע נובמבר; דברים שלא נצפו מעולם, מאז התחילו המדידות בשנות ה-70 ועוד לפני כן; תחזיות לאחור עשו, אבל ממש מדידות – משנות ה-70.

יעל כהן-פארן: אומנם התחממות גלובלית, התחממות גלובלית – מדברים עליה כבר משנות ה-70, אבל את התופעה הזאת שכיפת הקרח לא קופאת, שהקוטב הצפוני לא קופא, לא חזו שנגיע לרגע הזה היום, ב-2016.

יעל כהן-פארן: לא חזו את זה.

יעל כהן-פארן: זה לא היה צפוי גם על-ידי המדענים.

יעל כהן-פארן: נאס"א – כולם, כולם בהפתעה מהממצא הזה.

יעל כהן-פארן: זה דבר שלא רק מראה שאנחנו בהתחממות גלובלית, במשבר אקלים, הוא גם מראה שהוא כבר כאן ושהוא עלול להתרחש הרבה יותר ממה שכולם כולם חוששים או יודעים, וההשלכות של זה הן אדירות – ההשלכות של הקוטב.

יעל כהן-פארן: הקוטב הוא איזו נקודה רגישה בכדור הארץ שממנה אפשר להבין איפה אנחנו נמצאים.

יעל כהן-פארן: כמו שיש כל מיני מינים שכשהם נכחדים יודעים שיש בעיה אקולוגית, כי הצפרדעים נעלמו.

יעל כהן-פארן: אבל הקוטב באופן ספציפי, כמובן, איפה שהוא נמצא – איפה שנמצאים הקטבים, אלו הנקודות הרגישות ביותר.

יעל כהן-פארן: וכששם יש כזאת תגובה, כששם יש כזה מצב, אנחנו מבינים שאנחנו בבעיה.

יעל כהן-פארן: הבעיה של משבר האקלים – החשש הוא שהוא יתחיל ליצור תגובה שתזין את עצמה, כמו כדור שלג.

יעל כהן-פארן: כשערבות הקרח בצפון רוסיה, סיביר – הטונדרה, הקרח הקפוא כל השנה, פרמה-פרוסט – כשהן יתחילו להפשיר, קבור בתוך האדמות שם ובתוך הקרח שם המון מתאן.

יעל כהן-פארן: מתאן הוא גז חממה חזק מאוד מאוד.

יעל כהן-פארן: החשש הוא שכשקרח יתחיל להתחמם ולהפשיר והמתאן הזה ייפלט לאטמוספרה – הוא כרגע קפוא, הוא קבור שם בתוך האדמה – זה ייצור תרחיש של התחממות עוד יותר מהירה.

יעל כהן-פארן: כל התרחישים שיש לנו עד היום, שמדברים על שש מעלות עד סוף המאה – הכול יכול להיות מוקדם בהרבה או גבוה בהרבה.

יעל כהן-פארן: אנחנו צריכים להבין את זה.

יעל כהן-פארן: אנחנו צריכים להבין שאנחנו לא מדברים על משהו שישפיע על הנכדים שלנו.

יעל כהן-פארן: כמובן, אני מאחלת לילדות שלי, שנולדו בעשור הקודם ובתחילת העשור, לחיות עד גיל 100 ו-120, והן יחיו לתוך המאה הבאה.

יעל כהן-פארן: אבל זה לא רק הן כשהן יהיו בנות כמעט 90; זה גם אנחנו.

יעל כהן-פארן: זה משהו שקורה היום.

יעל כהן-פארן: אני רוצה לדבר על כמה דוגמאות לכך.

יעל כהן-פארן: זה לא משהו שיקרה רק בעוד עשרות רבות של שנים, זה כבר קורה היום.

יעל כהן-פארן: דיבר כאן חברי איתן ברושי על מצב המים, החקלאות והמחירים.

יעל כהן-פארן: הנושא של המים – כבר היום אנחנו מרגישים שבצפון יש פחות מים.

יעל כהן-פארן: זה דבר שנחקר, זה דבר שהשירות ההידרולוגי כבר מזהיר מפניו.

יעל כהן-פארן: צפון הארץ כבר חווה ירידה – אני לא רוצה להגיד מספרים – חווה ירידה משמעותית במשקעים.

יעל כהן-פארן: זה כבר קיים.

יעל כהן-פארן: אנחנו רואים את התייבשות הכינרת, אנחנו רואים את התייבשות הנחלים.

יעל כהן-פארן: אנחנו מדברים על הצורך במתקן התפלה שם, השאלה איפה הוא יהיה, אבל בסופו של דבר, זה כבר קורה.

יעל כהן-פארן: זה כבר קורה.

יעל כהן-פארן: תופעות של מזג אוויר קיצוני הביאו לכך שסוף נובמבר השנה היה כל כך יבש, כי ממאי בשנה שעברה, אפריל, לא היה גשם.

יעל כהן-פארן: תשעה חודשים של יובש, הכול היה כל כך יבש, ובסופו של דבר זה היה הגורם המרכזי שהוביל לשרפות.

יעל כהן-פארן: גם כשמדברים על ההתחממות ועל משבר האקלים, כל הצפי הוא בדיוק של תופעות מזג אוויר קיצוניות – של יובש קיצוני ובצורות, של שרפות שייגרמו מתוך היובש הקיצוני, של שיטפונות ומהצד האחר פחות משאבי מים, פחות משקעים.

יעל כהן-פארן: אבל כשכבר כן יש גשמים, אז יש שיטפון – אנחנו חווים את זה – ואז תעלות הניקוז שלנו לא מצליחות לאגום את כל המים, והם מציפים את הערים שלנו, והנחלים עולים על גדותיהם וכל מיני תופעות טבע אחרות – שהן טבעיות, הכול בסדר, אבל הכול קורה בצורה הרבה הרבה יותר מוגברת.

יעל כהן-פארן: בסופו של דבר אנחנו רואים שהדברים כבר קורים.

יעל כהן-פארן: אני רוצה לתת דוגמה שבדרך כלל לא מייחסים אותה בכלל למשבר האקלים – סוריה ומלחמת האזרחים שהתחילה בסוריה ב-2011.

יעל כהן-פארן: יש על זה כבר מחקרים ויש מאמרים מדעיים והכול.

יעל כהן-פארן: היא התחילה – נכון, יש שם בעיות חברתיות, יש שם רודן, יש שם אלף ואחת סיבות – מה שהוביל את האנשים לעזוב את הכפרים ולהגיע לעיר היה חוסר מים.

יעל כהן-פארן: נגמרו משאבי המים.

יעל כהן-פארן: האזור הולך ומתייבש – פחות מים, בצורת של כמה שנים.

יעל כהן-פארן: אנשים עזבו את הכפרים והתקבצו בפרוורי הערים, וזה התחיל את הבלגן וזה התחיל מלחמה שהיום אנחנו רואים את התוצאות שלה – מתחילים לראות את התוצאות שלה; מלחמה שלא נגמרת כבר כמה שנים – מיליוני פליטים, ובאפריקה מיליוני פליטים.

יעל כהן-פארן: למה הם בורחים?

יעל כהן-פארן: כי הם לא יכולים לחיות יותר במקום שהם נמצאים בו, כי אין מים, כי הם לא יכולים לגדל אוכל.

יעל כהן-פארן: זה בדיוק משבר האקלים.

יעל כהן-פארן: כשמשווים את המפה – שתי מפות, אפשר לחפש ב"גוגל" – האזורים שהיום מוגדרים כנפגעי משבר אקלים והאזורים שמהם יוצאים פליטים, משווים את המפות האלה, רואים שזה כמעט אותו דבר.

יעל כהן-פארן: יש קשר הדוק וברור בין התופעה של פליטים ועזיבת מדינת האם שלך, המולדת שלך למשבר האקלים.

יעל כהן-פארן: הקשר הזה ברור לי, ברור למי שחוקר אקלים, ברור למי שנמצא בשיח הזה – לא ברור למרבית הפוליטיקאים, לא ברור לשיח התקשורתי.

יעל כהן-פארן: מדברים על פליטים בלי סוף – מה הם גורמים ומה הם לא גורמים ואיך אנחנו נתמודד אתם.

יעל כהן-פארן: גם החוק הבא שלנו מדבר פה על מסתננים, גם אליו נגיע.

יעל כהן-פארן: אבל מאיפה הם הגיעו?

יעל כהן-פארן: מדוע הם הגיעו?

יעל כהן-פארן: עצם זה שהם הגיעו בגלל משבר האקלים – זה בכלל לא בשיח.

יעל כהן-פארן: הם הגיעו כי הייתה מלחמה, כי יש מלחמות, כי אנשים נלחמים על כל מיני דברים.

יעל כהן-פארן: כן, הם נלחמים על מקורות מים, על משאבים – על חוסר במשאבים.

יעל כהן-פארן: לצערי, אני אומרת את זה: חוסר ההבנה שאלה הדברים שמניעים היום את המלחמות, זה גם חוסר הסתכלות קדימה – לאן אנחנו הולכים ולאן העולם הולך.

יעל כהן-פארן: האיומים יהיו הרבה יותר גדולים.

יעל כהן-פארן: תארו לעצמכם שהנילוס יורד והולך בתפוקה, בסדרי גודל, בעשרות אחוזים.

יעל כהן-פארן: לאן ילכו 100 מיליון איש במצרים כשזה יקרה – כשהזרימה בנילוס תפחת והוא כמעט יפסיק לזרום?

יעל כהן-פארן: זה לא שזה צפוי מחר בבוקר, אבל כבר יש ירידה משמעותית בכמויות המשקעים ברמת אתיופיה, שהיא המזינה את הנילוס.

יעל כהן-פארן: כבר יש ירידה.

יעל כהן-פארן: יש גם סכר שרוצים לעשות באריתריאה.

יעל כהן-פארן: בסופו של דבר אנחנו רואים שהמשאבים המתמעטים מביאים לכך שיהיו כאן הרבה יותר מתחים, ואלה אתגרים אדירים שהעולם עוד לא מבין, ואנחנו כאן עוד לא מבינים מה עומד לפתחנו.

יעל כהן-פארן: אני רוצה לדבר על הפתרונות, כי יש פתרונות – קודם כול בארץ.

יעל כהן-פארן: בשבוע שעבר היה דיון בוועדה שאני עומדת בראשה בנושאים האלה, בנושאים של משבר האקלים ומעקב אחרי מה שישראל עושה, ואנרגיות מתחדשות.

יעל כהן-פארן: וגילינו – בצורה, בוא נגיד, די לא מפתיעה – שמשרדי הממשלה לא באמת עורכים תוכניות, מתכוננים.

יעל כהן-פארן: יש איזו החלטת ממשלה מ-2009, ולא באמת יושב סביב שולחן אחד צוות בין-משרדי כמו שאמור היה לשבת ומכין תוכנית.

יעל כהן-פארן: אפילו משרד האוצר לא שלח נציג לוועדה, וזה ממש לא בסדר, כי הם חושבים שאין פה בכלל עניין תקציבי או משהו כזה.

יעל כהן-פארן: היו שם כמה נציגים שאפילו אמרו שזו פעם ראשונה שהם שומעים על הנושא.

יעל כהן-פארן: יש הרבה מה לעשות.

יעל כהן-פארן: כל משרד חייב להתחיל לראות איך הוא פועל בתחום שלו כדי לצמצם את התופעה, כדי להתמודד עם התופעה, כי יש עם מה להתמודד בחקלאות ובמים.

יעל כהן-פארן: דווקא רשות המים – לזכותם ייאמר שהם היחידים שהגיעו מוכנים באמת לדיון, חוץ מהמשרד להגנת הסביבה שזה התחום שהוא אמון עליו.

יעל כהן-פארן: משרדים אחרים – פשוט זה לא ב-scope שלהם שצריך לפעול בנושא.

יעל כהן-פארן: חייבים להבין שבכל נושא חייבת להיות התייחסות להתמודדות עם משבר האקלים, כי זה מביא לפה מחלות חדשות וזה מביא לפה איומים חדשים, גם בתחום הביטחוני.

יעל כהן-פארן: בתחום הביטחוני, בכלל, ישראל לא מסתכלת על זה – לא המודיעין הישראלי, לא הצבא, לא משרד הביטחון – כמשהו שצריך להסתכל עליו אסטרטגית.

יעל כהן-פארן: יש פה עבודות, יש פה חוקרים, יש פה איומים, בוודאי, אבל לא – מסתכלים בצורה שטחית מאוד מאוד על הנושא, כאילו זה רק קשור לאיך אנחנו בונים את בסיסי צה"ל – שזה גם קשור, אבל זה לא ההקשר הרחב, והמשמעותי, והגדול, והגלובלי, והביטחוני, כי יש בזה איומים ביטחוניים על מדינת ישראל.

יעל כהן-פארן: אם יש התערערות וחוסר יציבות בגלל חוסר מים בירדן וברשות הפלסטינית, זה ישפיע עלינו.

יעל כהן-פארן: אי-אפשר להתעלם מזה.

יעל כהן-פארן: אי-אפשר להתעלם מזה.

יעל כהן-פארן: ברור שזה ישפיע עלינו, ואנחנו צריכים להסתכל לאן העולם הולך, לאן האזור שלנו הולך.

יעל כהן-פארן: האזור שלנו הולך לכיוון של התמעטות משאבים, לכיוון של מלחמות על משאבים.

יעל כהן-פארן: אם אנחנו לא נתפוס את זה ואם אנחנו לא נחשוב עכשיו איך אנחנו נערכים לזה – ויש לנו הכלים.

יעל כהן-פארן: דווקא לנו בישראל יש יכולת גם להביא פתרונות.

יעל כהן-פארן: ופה באמת חייבים להגיד – גם בתחום של חקלאות שמשתמשת בפחות מים, גם בתחום של אמצעי התפלה, השבת מי קולחין, כל הדברים שאצלנו כבר מפותחים, בעולם עוד לא שמעו על זה.

יעל כהן-פארן: הרי אנחנו היינו הראשונים שהשתמשו בדודי שמש בשנות ה-80.

יעל כהן-פארן: כיום העולם כבר עוקף אותנו בהליכה באנרגיית השמש.

יעל כהן-פארן: תכף נגיע גם לזה.

יעל כהן-פארן: תגיד, אדוני היושב-ראש, לא אמור להיות שר באולם, או שהם – – –

יחיאל חיליק בר: יש.

יעל כהן-פארן: יש שר?

יעל כהן-פארן: הוא מתחבא.

יחיאל חיליק בר: לא, לא.

יחיאל חיליק בר: הוא היה פה, אולי יצא לעשות פיפי או משהו.

יעל כהן-פארן: הוא יצא.

יעל כהן-פארן: שעממתי אותו קצת.

יעל כהן-פארן: הבנתי.

יחיאל חיליק בר: לא, לא, אנחנו מקשיבים לכל מילה – –

יעל כהן-פארן: אני צוחקת.

יעל כהן-פארן: כל מילה.

יחיאל חיליק בר: – – אני אפילו מסכם מה שאת – – –

יעל כהן-פארן: אתה רוצה את הגרף?

יעל כהן-פארן: אני אשלח לך אחר כך את הלינק.

יחיאל חיליק בר: כן, אני אקח את הפרוטוקול אחרי זה, אקרא את זה שוב לפני השינה.

יעל כהן-פארן: מעולה.

יעל כהן-פארן: אתה אומר לפני השינה כדי להירדם טוב.

יחיאל חיליק בר: לא, לא.

יחיאל חיליק בר: חלילה.

יחיאל חיליק בר: אני – כדי לא לפספס אף חלק.

יעל כהן-פארן: תראו, קודם כול בנושא של משבר האקלים צריך להסתכל על שני הדברים: האחד – על ההתמודדות, על ההסתכלות קדימה בעיניים פקוחות לאן המצב מביא אותנו ואיך אנחנו מתמודדים עם העניין, כי אם תהיה עלייה של פני הים – שלום – כי אם תהיה עלייה של פני הים, אנחנו נצטרך להגן על מי שגר ליד הים ועל התשתיות שאנחנו הקמנו – בלי עין הרע, הרבה מאוד תשתיות ליד הים – – –

יריב לוין: לכבודי הדיון על הים ועל החופים?

יעל כהן-פארן: אנחנו הגענו לחופים איך שנכנסת, השר.

יריב לוין: – – –

יעל כהן-פארן: אבל לא, תראה, אני דיברתי על ההתחממות הגלובלית ועל ההשפעות של משבר האקלים, והנה דוגמה.

יעל כהן-פארן: אם נקים יותר מדי קרוב לחוף בניינים, בסוף הים יגיע אליהם, ואז מה יהיה?

יעל כהן-פארן: הם יבואו ויתבעו את המדינה שלא אמרה להם שיש משבר אקלים, ולא הכינה אותם לעניין, ואישרה בנייה קרוב מדי לים.

יעל כהן-פארן: אבל זה בסדר, זה לא יקרה בקו 300 המטר – – –

יריב לוין: בואי נדבר קצת על החידלון המוחלט של הפלסטינים בשמירה על המים ואיכות הסביבה ביהודה ושומרון – –

יעל כהן-פארן: אז אני אגיע גם לזה.

יעל כהן-פארן: העובדה היא שאם – – –

יריב לוין: – – ולעובדה שאלמלא מה שאתם מכנים הכיבוש הישראלי, הזיהום הסביבתי שם כבר היה בלתי הפיך ונוראי.

יריב לוין: תני לנו איזה הרצאה על זה, דווקא נשמח.

יעל כהן-פארן: אני אגיע גם לזה.

יעל כהן-פארן: חלק מהאחריות שלנו לשטחים שאנחנו כובשים זה גם לספק להם מים.

יריב לוין: – – – משוחררים – – –

יעל כהן-פארן: היום הם נסמכים לגמרי על המים ועל החשמל שאנחנו מספקים להם.

יעל כהן-פארן: זאת העובדה.

יעל כהן-פארן: ואם הם מזהמים זה כי אנחנו לא מאפשרים להם להקים את התשתיות שהם יכלו להקים – והגרמנים רצו לשים כסף.

יריב לוין: את באמת מאמינה בזה?

יריב לוין: – – –

יעל כהן-פארן: ואנחנו גם לא מקימים להתנחלויות את התשתיות, אז אנחנו מזהמים מכל הצדדים.

יעל כהן-פארן: אז זה לא רק אשמתם, גם יש לך חלק באחריות הזאת.

יריב לוין: את לא ממש מאמינה בזה.

יעל כהן-פארן: אבל אתה הפרעת לדברי.

יעל כהן-פארן: אני אתייחס אחר כך למה שהערת, בסדר?

יעל כהן-פארן: הפכת את זה לדיון מעניין.

יעל כהן-פארן: הכול בסדר.

יעל כהן-פארן: בסופו של דבר, אם מישהו מקים על המצוק את ביתו – הוקמה שכונה על המצוק, שכונת ארסוף.

יעל כהן-פארן: אפשר להתווכח: זה היה חוקי, זה היה לא חוקי – היא הוקמה ובסוף אושרה בדיעבד.

יעל כהן-פארן: אבל בסופו של דבר, אם אותו מצוק יתמוטט, מי ייתן על כך את הדין?

יעל כהן-פארן: הרי אותו בן-אדם מארסוף שהבית שלו על המצוק והמצוק מתחתיו מתמוטט יבוא למדינה ויגיד: סליחה, אני בניתי כאן את ביתי כי לא הפרעתם לי, נתתם לי אישורים, היה חוק תכנון ובנייה שאפשר לי את זה.

יעל כהן-פארן: לא אמרתם לי שיש איזה Global Warming, משהו כזה, שהמצוק הולך להתמוטט עוד כמה שנים.

יעל כהן-פארן: זה יכול לקרות בעוד 20 שנה, זה יכול להיות בעוד 70 שנה, זה גם יכול לקרות בעוד חמש שנים.

יעל כהן-פארן: אנחנו לא יודעים את הקצב שהתופעות האלה יקרו, כי כמו שאמרתי קודם, הדברים קורים, והם קורים הרבה יותר ממה שחשבנו, הרבה יותר מהר.

יעל כהן-פארן: בסופו של דבר, אותם אנשים שבנו את ביתם על המצוק צריכים לדעת היום שהם יצטרכו לעשות ביטוח, והביטוח על ביתם יהיה יקר, ואולי אפילו יותר מזה: לא צריך לאפשר לבנות בכלל על המצוק, כי יש שם סכנה אמיתית, ובסופו של דבר יבואו ויתבעו את המדינה שלא הזהירה אפילו מפני הסכנות האלה, ועכשיו – שתיקח אחריות.

יעל כהן-פארן: אז אני רוצה להפריד בין מה שצריך לעשות כדי להתמודד ומה שצריך לעשות ועושים בעולם, ועושים קצת גם בארץ, כדי להפחית את התופעה הזאת של משבר האקלים, שהיא – אין היום שום ספק ואין ויכוח מדעי, ואם יש ויכוח מדעי זה על-ידי מדענים שרוצים שהשם שלהם יקודם כי אין מאחוריהם שום מדע – – –

יחיאל חיליק בר: וואו.

יעל כהן-פארן: מה זה היה?

קריאה: – – –

יחיאל חיליק בר: מה זה היה?

קריאה: פיצוץ – – –

יחיאל חיליק בר: מה זה פיצוץ?

יריב לוין: לדעתי המערכת של המיזוג האוויר קרסה.

יעל כהן-פארן: בגלל זה קר לנו פה.

יעל כהן-פארן: בגלל – – –

יחיאל חיליק בר: יעל, זאת ההוכחה שהיה לך נאום פיצוץ.

יעל כהן-פארן: זה לא הייתי אני.

יעל כהן-פארן: זאת ההוכחה שהיה משהו, אה?

יחיאל חיליק בר: היה לך נאום פיצוץ.

יחיאל חיליק בר: וואו, אבל הבניין ממש רעד.

יעל כהן-פארן: כן, כן.

יעל כהן-פארן: ממש.

קריאה: צריך להצביע – – –

קריאה: בודקים.

יעל כהן-פארן: טוב, אנחנו בודקים מה קרה?

יחיאל חיליק בר: לדעתי – –

יעל כהן-פארן: אנחנו נמשיך עם ההתחממות.

יחיאל חיליק בר: – – ביטן התעצבן על הפיליבסטר והוא קופץ על הגג בשביל שיעל פארן תפסיק לנאום.

יעל כהן-פארן: שאני ארד?

יעל כהן-פארן: יש לי עוד 20 דקות שלמות, אז – – –

יחיאל חיליק בר: ביטן, רד מהגג.

יחיאל חיליק בר: טוב, תמשיכי בכל מקרה.

יעל כהן-פארן: אז התחום השני והחשוב ביותר זה באמת להפחית.

יעל כהן-פארן: תראו, כמו שאמרתי לפני שהיה מה שהיה, הרעש בחוץ – אין ויכוח שההתחממות קיימת וקורית, ואין ויכוח שהיא מעשה ידי אדם, שהיא השפעת האדם.

יעל כהן-פארן: לכן, אם אנחנו לא רוצים להגיע לקטסטרופה עוד יותר גדולה, אנחנו צריכים לעצור אותה.

יעל כהן-פארן: וההשפעה הזאת היא, מה לעשות?

יעל כהן-פארן: שרפת דלקים, שרפת דלקים שקיימת מאז המהפכה התעשייתית, מעל 150 שנה, שכולנו צריכים עכשיו – זה הסכם פריז ואלה ההסכמים האחרונים שנחתמו בעולם – להפחית את גזי החממה.

יעל כהן-פארן: עכשיו, זה הנושא שהיום תמיד יותר תופס – שלום, חיים – אבל בסופו של דבר – הגעת רענן?

יחיאל חיליק בר: מישהו ישן הלילה, תודה רבה.

חיים ילין: לא להגזים, לא להגזים.

יחיאל חיליק בר: לא, כי אני מנהל מליאה מ-12:00 בלילה – רק על המצפון שלך שיהיה.

יעל כהן-פארן: בסופו של דבר אם אנחנו רוצים שהתופעות האלה לא יהיו עוד חמש שנים, אלא נעצור אותן, בתקווה שאנחנו לא בנקודת האל-חזור, אנחנו חייבים להביא להפחתה.

יעל כהן-פארן: זה מעבר לאנרגיה נקייה, וזה מעבר לתחבורה נקייה, וזה הפחתת השימוש, או צמצום ממש רציני, של תעשיית המזון מן החי, כי היא משפיעה מאוד על גזי החממה.

יעל כהן-פארן: יש היום מחלוקת אם זה 20% או 30%, אבל אין ספק שכשמגדלים מיליוני מיליוני פרות, יש להן את ההשפעה שלהן.

יעל כהן-פארן: הגידול של הפרות כיום, בעיקר פרות, גם לבשר וגם לחלב, הוא אחד הגורמים שהם מתחת לרדאר, אבל הם מאוד מאוד משפיעים ומאוד משמעותיים בגזי החממה ופליטות.

יעל כהן-פארן: יש על זה מחקרים, ודוחות שלמים של האו"ם רק על זה.

יעל כהן-פארן: עכשיו, תראו, מדברים היום הרבה על אנרגיה מתחדשת, וזה איזה קונסנזוס ככה נחמד – כולם בעד, מקיר לקיר, מכל סיעות הבית, כל העולם, כולם בעד אנרגיה מתחדשת.

יעל כהן-פארן: אבל רבותי, זה לא קורה.

יעל כהן-פארן: עכשיו, אני רוצה לתת איזו סקירה למה זה לא קורה.

יעל כהן-פארן: אני מתעסקת בנושא הזה כבר קרוב ל-20 שנה.

יעל כהן-פארן: הרי יש לנו שמש בלי סוף, באמת, ישראל משופעת, אבל יש פה כמה אלמנטים שעוצרים אותנו.

יעל כהן-פארן: קודם כול, במשך הרבה שנים הטכנולוגיות היו קיימות אבל זה עדיין היה יקר יחסית.

יעל כהן-פארן: כדי שירד המחיר, כל מה שהיה צריך לעשות זה קצת לדחוף את זה.

יעל כהן-פארן: ובאמת, מה שקרה, כדי לדחוף את הנושא, בגרמניה בשנת 2000 שינו את התמונה, ונתנו תמריצים גדולים מאוד מאוד כדי להתחיל להשתמש באנרגיית שמש על הגגות.

יעל כהן-פארן: אנשים קנו את זה, וקנו את זה בענק.

יעל כהן-פארן: זה התחיל להוריד מחירים.

יעל כהן-פארן: זה מה שנקרא "שינוי שוק".

יעל כהן-פארן: אז נכון, הגרמנים לקחו את כל התעשייה הזאת על הגב שלהם ודחפו את השינוי.

יעל כהן-פארן: השקיעו בזה עשרות-מיליארדי יורו, לאורך הרבה שנים – זה לא שהם היו צריכים לשים את הכסף בבת-אחת – אבל הם גם ייצרו תעשייה; הם ייצרו תעשייה של מיליארדים, הם ייצרו תעשייה שנתנה להם מאות-אלפי ומיליוני מקומות עבודה.

יעל כהן-פארן: בסופו של דבר, זה התחיל מהתמריצים האלה שנתנו בשנת 2000.

יעל כהן-פארן: ראינו אז איך המחירים הולכים ויורדים.

יעל כהן-פארן: מחירי הפאנלים הסולריים ירדו ב-90%, כי הסינים לקחו את זה, הקימו את התעשייה השלמה, וכמו שהסינים יודעים לעשות – בגדול.

יעל כהן-פארן: וכיום מחירי האנרגיה הסולרית הם יותר נמוכים, יותר נמוכים, ממחירי האנרגיה הפוסילית, אוקיי?

יעל כהן-פארן: כיום כל אחד שמתקין על הגג שלו פאנלים סולריים – זאת ההשקעה הכי משתלמת שהוא יכול לעשות היום במשק, באמת, תשואות של 15% ו-20%, תלוי בגודל הגג שיש לך.

יעל כהן-פארן: בגרמניה, הם מילאו את המדינה בגגות סולריים – בגרמניה, שיש בה פחות מחצי מהשמש שלנו – ואנחנו כאן עוד לא מצליחים לבוא ולקדם את האנרגיה הסולרית.

יעל כהן-פארן: לא מצליחים.

יעל כהן-פארן: יש פה הרבה מאוד חסמים, ואנחנו התחלנו להוריד אותם, גם בחקיקה שעשינו ושאני הובלתי, שממש עברה כאן לאחרונה.

יעל כהן-פארן: אבל באמת, קודם כול, הממשלה צריכה לצאת – נורא פשוט – בהצעות, בקמפיין לאזרחים, שיבינו – כי אנשים לא מבינים את זה – שזה יותר זול מכל דבר אחר.

יעל כהן-פארן: זאת ההשקעה הכי טובה שהם יכולים לעשות מחר בבוקר: הם יכולים לשים גג סולרי, מי שיש לו גג, או מרפסת סולרית, מי שיש לו מרפסת, ולא לשלם חשבונות – אם הם יקימו מערכת מספיק גדולה כמו שהם צריכים – לא לשלם בכלל, 20–25 שנה.

יעל כהן-פארן: לא לשלם חשבונות חשמל.

יעל כהן-פארן: בסופו של דבר זה יביא פה להרבה מאוד מקומות עבודה.

יעל כהן-פארן: זה יביא בעצם לאיזו דמוקרטיזציה של ייצור החשמל, ביזור של ייצור החשמל.

יעל כהן-פארן: והמון קשור פה לביטחון אנרגטי.

יעל כהן-פארן: כל הזמן מדברים על הביטחון האנרגטי: גילינו גז, יש לנו עכשיו גז, איזה יופי.

יעל כהן-פארן: אבל גז, צריך לזכור, אחרי כל הוויכוח שהיה פה על מתווה הגז וכו' – תשמעו, אני יודעת שאני נורא מעניינת אתכם, אבל קשה לי.

יעל כהן-פארן: חברים.

יחיאל חיליק בר: חברים שם, אני מבקש.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת נגוסה.

יעל כהן-פארן: עם כל הדיון על מתווה הגז, גז – צריך לזכור שהוא מתכלה.

יעל כהן-פארן: הוא גם מזהם.

יעל כהן-פארן: הוא יותר נקי מפחם, אבל גם הוא מזהם, והוא גם דלק שמייצר גזי חממה.

יעל כהן-פארן: והתשובה האמיתית היא גגות סולריים ואנרגיה סולרית ואנרגיית רוח ואנרגיה מתחדשת אחרת, שאנחנו לא צריכים לחצוב ולמצוא את המשאבים ולהפיק אותם.

יעל כהן-פארן: הגז, מבחינה אחת, הוא גז ישראלי, והוא שלנו, והוא נותן לנו ביטחון אנרגטי, אבל צריך להוביל אותו בצינור.

יעל כהן-פארן: כרגע יש צינור אחד, מדברים על זה שיהיו שניים-שלושה.

יעל כהן-פארן: הלוואי, אני עוד מחכה לראות את זה קורה.

יעל כהן-פארן: חייבים.

יעל כהן-פארן: אבל בסופו של דבר צינור אחד זה משהו די רעוע.

יעל כהן-פארן: כשיש לך פריסה של אנרגיה סולרית בכל הארץ – על גגות, במקומות שונים, בשדות סולריים בצפון ובדרום ובמרכז – זה ביטחון אנרגטי אמיתי; זה לתת לאזרחים להיות חלק ממהפכת החשמל הבאה.

יעל כהן-פארן: כיום אנחנו רגילים למפלצות האלה שמייצרות חשמל וקווי מתח ענקיים שאנחנו רואים בכל הארץ, שמזיזים את החשמל ממקום למקום.

יעל כהן-פארן: אלה דברים שיעברו מן העולם.

יעל כהן-פארן: אלה דברים שעוד 20, 30 שנה אנחנו נסתכל אחורה ולא נבין איך בכלל כל כך הרבה שנים חיינו עם התשתיות האלה.

יעל כהן-פארן: כשתהיה לנו זמינה האנרגיה הסולרית – והיא כבר היום זמינה, וזולה, היא כבר כיום זולה.

יעל כהן-פארן: המהפכה הזאת יכולה לקרות בכמה שנים.

יעל כהן-פארן: בגרמניה כבר ייצרו, מייצרים, יותר חשמל סולרי, פי-שלושה, מכל החשמל שיש במדינת ישראל, והם התקינו את זה בפחות מעשר שנים.

יעל כהן-פארן: כיום עדיין יש הרבה דברים שעוצרים אותנו.

יעל כהן-פארן: וכיום – אם התירוץ פעם היה הכלכלי, אז כיום התירוץ הוא פשוט מאוד, משהו שכולנו יודעים: שהשמש, מה לעשות, לא זורחת בלילה.

יעל כהן-פארן: אז אם השמש לא זורחת בלילה, ואנחנו צריכים גם לשבת כאן בכנסת ולהדליק את האור בלילה, ועוד כמה אנשים בבית שלהם – אולי לא ב-04:30, בבוקר, אבל בשעות קצת יותר סבירות כשאין שמש – אז מה עושים?

יעל כהן-פארן: על התירוץ הזה יש הרבה מה לענות, אבל באמת יש כמה פתרונות.

יעל כהן-פארן: קודם כול, אגירה של אנרגיה – ואת זה אנחנו יודעים שכבר מפתחים בהמון המון השקעות.

יעל כהן-פארן: לצערנו, לא כך בארץ; לא משקיעים בתחום הזה מספיק בארץ בכלל.

יעל כהן-פארן: אם רוצים למצוא את הפתרון – וישראל יכולה להיות בין אלה שמובילות את הפתרון – צריך להשקיע במו"פ, צריך להשקיע במחקר בסיסי, צריך להשקיע בפיתוח.

יעל כהן-פארן: אנחנו רואים שזה ממש ממש לא הכיוון של הממשלה, להשקיע בתחומים האלה, לצערנו.

יעל כהן-פארן: אנחנו מתהדרים בדברים שהצלחנו לפתח לפני 30 שנה והובילו את העולם, גם בתחום הזה – בטח גם בתחום הזה – אבל כיום כמעט אין השקעה באנרגיה סולרית ובמו"פ של אנרגיה מתחדשת ואגירת אנרגיה.

יעל כהן-פארן: אבל אגירת אנרגיה זה בדיוק הדבר שצריך להוביל אותנו כדי שנוכל להעביר את האנרגיה הסולרית מהיום ללילה, וזה פשוט מאוד.

יעל כהן-פארן: וגם פה המהפכה כבר בדרך, ויש הבטריות הביתיות של "טסלה", שכבר משווקות היום, זה לא רק בתהליך פיתוח, ואנחנו רואים שהשוק הולך להשתנות לגמרי.

יעל כהן-פארן: ישראל חייבת, חייבת להיות חלק מהמהלך הזה, חלק מהמהפך הזה.

יעל כהן-פארן: אסור לנו להישאר מאחור.

יעל כהן-פארן: כרגע אנחנו מדברים, כשמגיע שר או ראש הממשלה לפריז לכנס הבין-לאומי של האו"ם – לפני שנה בפריז, או השנה, השר להגנת הסביבה, הם דיברו על כמה שיש לישראל לתת וכמה היא יכולה לתרום מהטכנולוגיות שלה כדי לעזור למדינות העולם המתפתח וכו'.

יעל כהן-פארן: והכול נכון מאוד והכול טוב ויפה, אבל אנחנו ממש ממש לא עושים מספיק לפתח את הטכנולוגיות הנכונות, להצעיד את ישראל קדימה, לעזור לעולם לצעוד קדימה בתחומים האלה.

יעל כהן-פארן: זה משהו שאנחנו ממש יכולים וצריכים להשקיע בו, הרבה הרבה יותר זמן, הרבה הרבה יותר כסף.

יעל כהן-פארן: אבל מה לעשות, אנחנו עסוקים כאן בענייני דיומא – אנחנו עסוקים כאן בתאגיד; אנחנו עסוקים כאן בלריב על אדמה כזאת או אחרת.

יעל כהן-פארן: כשמיליון מצרים לא יהיו להם מים כי המים בנילוס יפחתו ב-90% והם יחפשו לאן לצאת – אז אנחנו נהיה בבעיה אמיתית.

יעל כהן-פארן: אנחנו חייבים להסתכל ולראות את האיומים שמשבר האקלים מציב לפתחנו; אנחנו חייבים לא להישאר רק בתאגיד "כאן" ולהסתכל רק על הביצה הקטנה של המלך צב-צב שמולך עליה ומסתכל רק עליה.

יעל כהן-פארן: אנחנו חייבים לראות מעבר לאופק ולראות את האיומים הגדולים שבאים אלינו שעוד יאיימו לעוד הרבה שנים.

יעל כהן-פארן: תודה רבה.

יעל כהן-פארן: אני אסיים פה.

יחיאל חיליק בר: ככה את מוותרת על תשע דקות?

יעל כהן-פארן: אתה יודע, השעה וזה.

יחיאל חיליק בר: חיים פה.

יחיאל חיליק בר: חיים פה.

יעל כהן-פארן: חיים פה.

יעל כהן-פארן: הכול בסדר.

יחיאל חיליק בר: הוא פה, הוא פה, הוא פה.

קריאה: אני יודעת, רק רציתי – – –

יעל כהן-פארן: אני יכולה להישאר פה גם וככה לדבר, להאריך – – –

יחיאל חיליק בר: אתה רוצה שהיא תעשה לעצמה פיליבסטר כדי שתגמור את הקפה?

יעל כהן-פארן: תגמור, הכול בסדר.

יעל כהן-פארן: תודה.

יחיאל חיליק בר: לא, אם אתה רוצה פיליבסטר בשביל הקפה, גם את זה אפשר היום לעשות, אין בעיה.

יריב לוין: לא, לא – – – פיליבסטר – – –

יעל כהן-פארן: תודה רבה.

יעל כהן-פארן: אם יש שאלות – קודם היה פיליבסטר של אמסלם וביטן.

יעל כהן-פארן: אתה לא היית פה.

יחיאל חיליק בר: אני מבטיח לדבר רק 49 דקות.

יריב לוין: חיליק, תן לו לעלות כבר – – –

יחיאל חיליק בר: סתם אני צוחק.

יעל כהן-פארן: יריב, מקודם היה כאן פיליבסטר של אמסלם וביטן, שעשו פיליבסטר לנו – שעשיתם לעצמכם.

יעל כהן-פארן: אז היה מעניין.

יריב לוין: עד שאנחנו לא נשמע את הרצוג אנחנו לא יכולים ללכת.

יעל כהן-פארן: הרצוג עוד יגיע, אל תדאג, אנחנו לא נלך לישון בלי שנשמע את דבריו.

יריב לוין: – – – 07:30, בבוקר.

יעל כהן-פארן: בדיוק, בדיוק, זה מה שיהיה.

יעל כהן-פארן: טוב, תודה רבה ובוקר טוב לכולם.

יחיאל חיליק בר: רגע, כמה דוברים יש עד אלי?

יחיאל חיליק בר: ירדנה, כמה דוברים יש עד אלי בעצם?

יריב לוין: כלום, אתה עכשיו.

יחיאל חיליק בר: עמר לא פה?

יחיאל חיליק בר: אז לא, אז אם יש לי עשר דקות, אני אשמח שיולי יחליף אותי.

יחיאל חיליק בר: אם זה עניין של עשר דקות, אז כן, לפחות פיפי, משהו, אני חייב – – –

חיים ילין: אפשר הפסקה כאן?

חיים ילין: אתה רוצה שנחליף?

יחיאל חיליק בר: את רוצה שנכריז חמש דקות הפסקה?

יחיאל חיליק בר: לא.

קריאה: – – –

יחיאל חיליק בר: אבל אין לי מחליף.

יריב לוין: אז תן לו להתחיל, ואם – – –

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

חיים ילין: יריב מכיר את החוקים יותר טוב מהקואליציה והאופוזיציה ביחד.

יחיאל חיליק בר: רגע, הנה, ירדנה, הוא שואל פה – – –

יריב לוין: אתה רוצה שאני אלך?

יחיאל חיליק בר: כן, כי אני עוד עשר דקות עולה, בסדר?

יחיאל חיליק בר: עוד עשר דקות.

חיים ילין: האמת שיריב יכול להיות גם השר התורן וגם היושב-ראש.

יחיאל חיליק בר: אני רוצה הפסקת פיפי, אני חמש שעות מנהל מליאה.

חיים ילין: אתה גם יכול לנאום, דרך אגב.

חיים ילין: הכול אתה יכול, מולטי-סיסטם.

יחיאל חיליק בר: חבר'ה, אני גם ככה עוד עשר דקות עולה, אז אם אפשר – – –

קריאה: – – –

יחיאל חיליק בר: לא, לא עוד עשר דקות, אני רוצה עשר דקות לנוח, פיפי, לפני הנאום שלי.

קריאה: – – –

יחיאל חיליק בר: אני מחצות מנהל מליאה, חבר'ה.

יחיאל חיליק בר: רחמים.

יחיאל חיליק בר: אופוזיציה.

יריב לוין: ככה זה יהיה – – –

חיים ילין: היה למישהו תורנות של חמש שעות וחצי רצוף?

קריאה: – – –

יחיאל חיליק בר: אה, כן?

יחיאל חיליק בר: חשבתי ששברתי איזה שיא פה, אני יודע?

חיים ילין: ממתי אתה יושב?

יחיאל חיליק בר: אני מ-12:00 בלילה.

חיים ילין: אבל אתה ירושלמי, אין לך בעיה.

יחיאל חיליק בר: חמש שעות וחצי רצוף ניהול מליאה, חיימק'ה, תעריך, זה מפא"יניקים, זה לא – – –

חיים ילין: אני מעריך מאוד.

יחיאל חיליק בר: מאז שעזבת את מפא"י התחלת לדבר.

חיים ילין: דרך אגב, אם אני הייתי היום יושב-ראש שלכם, הייתי אומר לכם: ככה אני רוצה אתכם.

יחיאל חיליק בר: לוחמים.

חיים ילין: לוחמים.

יחיאל חיליק בר: אנחנו לוחמים.

חיים ילין: נרדמתם בשמירה, זה הכול.

יחיאל חיליק בר: לא, חס וחלילה.

יריב לוין: חיים, מה עשרת הדברות להעצמת המגזר החקלאי?

יחיאל חיליק בר: זה איתן ברושי.

יחיאל חיליק בר: אתה רוצה שניתן לו עוד 20 דקות להסביר?

קריאה: – – –

חיים ילין: מי לא יגיע?

יחיאל חיליק בר: עמר לא יגיע, אז כן, אז עדיף שבאמת יולי יגיע.

יחיאל חיליק בר: יופי.

חיים ילין: אז מה?

חיים ילין: 50 דקות הלכו לנו?

יחיאל חיליק בר: לא, לא, לא, 50 דקות – יש לך עוד שלי.

חיים ילין: אה, טוב.

יחיאל חיליק בר: אגב, אם יש סגן אחר, כדי שיולי לא יספוג את כל הנאום שלי פה.

יחיאל חיליק בר: אני מרחם עליו, כן.

יחיאל חיליק בר: האם יש סגן אחר בבניין?

קריאה: אתה גורם לחיים לדבר 50 דקות.

יחיאל חיליק בר: לא, זה אני מדבר 50 דקות.

קריאה: אתה לא באמת?

יחיאל חיליק בר: לא, אני הבטחתי שאני גג 49.

יחיאל חיליק בר: חבר'ה, ישבתי לנהל חמש שעות וחצי, אני אקבל את 50 הדקות שלי, אני מבקש.

קריאות: – – – קצר וקולע.

יחיאל חיליק בר: ודאי, קצר וקולע, 49 וחצי גג.

יריב לוין: חבל על הזמן, חיים.

יריב לוין: זה חצי מהזמן שלך.

חיים ילין: לא, אני עכשיו על זמן של יעל, עדיין לא התחלתי, הוא עוד לא לחץ על הכפתור.

חיים ילין: אני בינתיים מנצל את עשר הדקות שנשארו לה, אחרי זה נתחיל עם העשר שלי.

יחיאל חיליק בר: מישהי רוצה לצאת מהמליאה?

יחיאל חיליק בר: אני יכול לעזור לה, אין בעיה.

יחיאל חיליק בר: מה זה?

יחיאל חיליק בר: טוב, האם נתחיל רשמית את הנאום שלך, חבר הכנסת חיים ילין?

חיים ילין: אתה לא רוצה ללכת לשום מקום?

יריב לוין: לא, הוא לא יכול ללכת.

חיים ילין: הוא לא יכול?

יחיאל חיליק בר: אני לא יכול ללכת, אני היחיד שכלוא פה, מחובר לכיסא מ-12:00, לא יכול לזוז.

חיים ילין: שיביאו לך בקבוק, קטטר, משהו.

יחיאל חיליק בר: נכבדי חבר הכנסת חיים ילין, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: כמה מגיע לו?

חיים ילין: עשר דקות, כבוד היושב-ראש.

חיים ילין: לכל הנוכחים ולכנסת הנכבדה, ששנינו הנציגים היחידים – בוקר טוב לכולם.

חיים ילין: אין יותר כיף מאשר לפתוח ככה את הבוקר – לבוא ולראות כנסת תוססת, כולם נמצאים פה, כולם נלחמים על התאגיד.

חיים ילין: אז אני אגיד כמה דברים שלדעתי, בשביל זה קמתי ורציתי להגיע לפה, וקודם כול – לברך את כל האנשים שעושים עבודה קשה בתאגיד ומנסים באמת להקים אותו.

חיים ילין: מגיע להם שאנחנו באמת נהיה כל הלילה פה ושנקום למענם.

חיים ילין: זה המינימום שאנחנו יכולים לעשות.

חיים ילין: אבל מה שאנחנו רואים פה זה תופעה ידועה מראש: ראש הממשלה לא מקבל החלטות.

חיים ילין: וכשהוא לא מקבל החלטות הוא פשוט קונה זמן.

חיים ילין: זאת שיטה – שיטה ידועה.

חיים ילין: כל מי שנמצא בתוך הליכוד ומכיר את ראש הממשלה, כל מי שבסביבה שלו מכיר את זה, שהוא לא מקבל החלטות במהירות, הוא חושב עליהן.

חיים ילין: אבל לפעמים הוא עובר את גבול הטעם הטוב, שכבר כשהוא לא מקבל את ההחלטה הוא קונה את הזמן.

חיים ילין: וכך – – –

יריב לוין: אבל חיים, זה הפוך, תאמין לי, הוא עכשיו מוכר זמן.

יריב לוין: עד 20 בינואר הוא מוכן למכור לך את כל הזמן – – –

קריאה: – – –

יריב לוין: אני אשיב, כן.

חיים ילין: אני רוצה להגיד משהו, כבוד השר.

חיים ילין: אני כן חושב שהוא היה רוצה ללחוץ על הכפתור מחר בבוקר ושנהיה ב-20 בינואר, בזה אין לי ספק בכלל.

חיים ילין: אבל לגבי התאגיד, במה שתלוי בו ובקבלת ההחלטות שלו, הוא תמיד דוחה.

חיים ילין: אני אתן לך דוגמה שקשורה באופן אישי לי.

חיים ילין: ב"עמוד ענן" הוא גייס 30,000 מילואימניקים וחיכה על הגדרות שם, חיכה על הגדרות; הוא לא קיבל את ההחלטה שהיה צריך לקבל, כשהוא ידע שהוא יכול להיכנס ולמגר את כל נושא המנהרות, במחיר נמוך מאוד.

חיים ילין: אבל הוא חיכה.

חיים ילין: ואז הגענו ל"צוק איתן", וגם ב"צוק איתן" הוא לא קיבל את ההחלטה – כי מה?

חיים ילין: למה להיכנס פנימה אם אפשר לחסוך את זה וכל שנה להיות בסבב?

חיים ילין: הוא לא קיבל את ההחלטה.

חיים ילין: רק כשהמחבלים יצאו מהמנהרה הוא קיבל את ההחלטה.

חיים ילין: ושוב אנחנו רואים את ההססנות שלו, שוב ושוב ושוב ושוב.

חיים ילין: עד שאנחנו מגיעים לתאגיד.

חיים ילין: בתאגיד הוא לא רוצה לקבל את ההחלטה – מקבל, יותר נכון, את ההחלטה שצריך להקים תאגיד, בממשלה הקודמת, ואז כשהוא מבין שהוא לא רוצה את התאגיד, הוא מבטל את התאגיד.

חיים ילין: כשהוא מבין שיש לו שר אוצר שמתנגד לביטול התאגיד – אלא שמה שמעניין אותו, ובצדק מבחינתו, זה רק הנושא הכלכלי, הסכום שצריך להשקיע – מגיעים בעצם לדחייה ועוד דחייה ועוד דחייה, עד שאנחנו מגיעים פה לדחייה של שלושה חודשים נוספים.

חיים ילין: אלא מה?

חיים ילין: מה לא ידוע לציבור ומה לא ידעו בכלל?

חיים ילין: שבעצם הדחייה הזאת עולה עוד 140 מיליון שקל.

חיים ילין: 140 מיליון שקל.

חיים ילין: אני אגיד לכם מה: כשאנחנו נלחמים על ממ"דים בצפון – זה סדר גודל של 1,400 ממ"דים; כשאנחנו נלחמים על המצוקה של אוכלוסיות חלשות, כשאנחנו נלחמים על מצוקת הדיור והדיור הציבורי, כשאנחנו נלחמים על תקנים נוספים של עובדים סוציאליים והאלימות שיש כלפיהם, כשאנחנו נלחמים – והיום יש שביתה של מורים על שכר של מורים שיהיה יותר הוגן – כשאנחנו נלחמים, נלחמים, נלחמים, 140 מיליון שקל הם דבר יקר מאוד.

חיים ילין: וככה לזרוק אותם בשביל לקנות עוד שלושה חודשים זמן – מיותר לחלוטין.

חיים ילין: אבל חברים יקרים, החוק הזה הוא הפסקת אש בין שר האוצר לראש הממשלה.

חיים ילין: זה בעצם החוק; החוק – כששני אנשים לא מגיעים לעמק השווה במה שהם רוצים, אז בסופו של דבר אנחנו מגיעים לחוק הזה.

חיים ילין: אחד הספרים האהובים עלי – כשהייתי אבא צעיר, הקראתי לילדים שלי – זה הספר "כספיון".

חיים ילין: הספר "כספיון" מדבר – – –

יחיאל חיליק בר: הבן שלי הראל – זה אחד הספרים הפופולריים.

חיים ילין: כן, המרתקים.

יחיאל חיליק בר: המרתקים.

חיים ילין: אחד הספרים המרתקים שיש לילדים.

חיים ילין: בספר הזה, כבוד היושב-ראש וכבוד השר, מלמדים את ממשלת ישראל ואת כל מי שרוצה ללמוד ניהול מה זה אסטרטגיה.

חיים ילין: יושב כספיון, שהוא דג קטן קטן, ונמצא מול קיר ענק – זה הלווייתן.

חיים ילין: הוא שואל: מי אתה?

חיים ילין: והלווייתן אומר: אני לווייתן.

חיים ילין: והוא אומר: אבל אני לא רואה אותך, אני רואה קיר שחור.

חיים ילין: אז הוא אומר: תתרחק ותראה כמה אני גדול.

חיים ילין: ואכן, כספיון התרחק והצליח לראות את הלווייתן – גדול, יפה.

חיים ילין: זה מה שצריך לעשות.

חיים ילין: ראש הממשלה, שמנהל את מדינת ישראל – מה שהוא צריך לעשות זה להתרחק ולהסתכל על מדינת ישראל מלמעלה ולראות מה טוב ומה לא טוב.

חיים ילין: אבל כשכספיון יודע את זה וממשלת ישראל וראש הממשלה לא יודעים את זה, אז אנחנו בסופו של דבר מגיעים לחוק הזה, לחוק התאגיד.

חיים ילין: חברים יקרים, אם תהיה אפשרות במשך שלושת החודשים האלה לפרק את התאגיד, הוא יעשה את זה; אם תהיה אפשרות לדלג מעליו ולבקש עוד דחייה, הוא יעשה את זה, כי יש לו את האצבעות שיעשו את זה.

חיים ילין: הקואליציה לא יודעת על מה היא מצביעה, אבל בינתיים יש את רשות השידור הישנה ויש את התאגיד, שהוא כבר מוכן להתחיל, הוא מוכן להתחיל.

חיים ילין: הם הודיעו: ב-1 בינואר אנחנו יכולים לעלות לאוויר.

חיים ילין: אבל יכול להיות שחבר הכנסת ביטן עדיין מחפש שמאלנים שם, הוא צריך עוד שלושה חודשים למצוא מי השמאלנים שצריך לנקות מהם את התאגיד, מי אותם אנשים שיכולים להגיד דברים שהם לא רצויים במדינת ישראל.

חיים ילין: ונכון, כבר אמרנו את זה, והם אמרו את זה: איפה שיש שמאלנים יש בוגדים, ואיפה שיש בוגדים – צריך לחסל.

חיים ילין: ולכן אנחנו קיבלנו עוד שלושה חודשי ארכה.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, אני שמח שאנחנו פה בבוקר, שלא ישנו גם בלילה, שאנחנו עושים את זה למען זה שלפחות, גם אם לקואליציה יש אצבעות והם לא מבינים על מה הם מצביעים, אנחנו יודעים על מה אנחנו נלחמים – אנחנו נלחמים על עקרונות; אנחנו נלחמים על אנשים שנמצאים בתאגיד; אנחנו נלחמים כדי שכמה שיותר עובדים מהערוץ הראשון יעברו לתאגיד; ואנחנו נלחמים על זה שיהיה שידור ציבורי הוגן, שמייצג ומשקף את כל ההוויה של מדינת ישראל.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, את שש הדקות שהיו לי לגבי התאגיד אמרתי, ועכשיו, אי לכך שאני תמיד בוחר את הנושא הבא לפי השר שנמצא פה – ואני אומר את זה תמיד תמיד תמיד: יש לנו דברים משותפים – גם לימין, גם לשמאל, גם למרכז, לכולם, רק צריך לחפש אותם.

חיים ילין: הדבר המשותף שיש לכבוד השר יריב לוין ולי זה אהבת נעורים, והיא נקראת "הפועל תל-אביב".

חיים ילין: בצער אני אומר את זה.

חיים ילין: השבוע שנינו, גם קואליציה וגם אופוזיציה, כנראה – בצער רב אני אומר את זה – אנחנו נפרדים מקבוצה שגדלנו עליה, על הערכים שלה.

חיים ילין: גדלנו עליה בגלל הנחישות, כי היא הייתה סימן בלתי רגיל – ואין כבוד יותר גדול לי מאשר החלפת משמרת כשאני נמצא פה.

חיים ילין: בוקר טוב.

יולי יואל אדלשטיין: בוקר טוב, אדוני.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, היינו עכשיו בדיון על "הפועל תל-אביב".

חיים ילין: דרך אגב, לא רוצה לומר ש-140 מיליון השקל, מה שעולה לנו עכשיו החוק הזה, הדחייה הזאת, היו מאוד עוזרים לספורט בישראל, ובטח ל"הפועל תל-אביב".

חיים ילין: זה היה בטח משקם את זה, אבל זה לא בעדיפות ראשונה אצלנו.

יריב לוין: אם אפשר היה להעביר את הכסף הזה ל"הפועל תל-אביב", הייתי מצביע אתכם.

חיים ילין: אני יודע שהיית מצביע אתנו, אבל זה לא הדיון, ולכן הדיון הוא בעצם על איך אנחנו מגיעים למצב שהספורט במדינת ישראל הולך ומידרדר, איך בסופו של דבר יש לנו גם תחילת דיונים על מפעל הפיס, שהוא גם בונה את הכיתות וגם, יחד עם ה"טוטו", תומך בספורט, כחלק מהדברים.

חיים ילין: אספר לכם קוריוז.

חיים ילין: מפעל הפיס הוקם על-ידי ראש עיריית תל-אביב בזמנו, והיה דוכן או שניים בתל-אביב, והם התחילו – כך חולדאי מספר – והתל-אביבים הגיעו לשם.

חיים ילין: ראו שבעצם – מה טוב, אפשר על-ידי הגרלות ושיתוף הציבור לעשות גם דברים טובים לקהילה, וכך נולד מפעל הפיס.

חיים ילין: וכשהוא הצליח הרבה ומעבר למצופה, ממשלת ישראל לקחה את מפעל הפיס אליה ואמרה: אם טוב בתל-אביב, טוב גם בכל מדינת ישראל.

חיים ילין: תראו לאיזו אימפריה הגענו במפעל הפיס.

חיים ילין: צר לי שאנחנו מגיעים גם לשלב שזה הפך להיות, במקום פרויקט קהילתי כלל-ארצי שהתרומות שלו – כך הסתכלו על זה – מגיעות לממשלה ולכלל הציבור – כבר ההימורים מגיעים לשם, ואנחנו תלויים בהם בשביל לבנות, בסדר גודל של חצי מיליארד שקל בשנה, כיתות לימוד, ואנחנו תלויים בספורט, ואנחנו תלויים בהרבה מאוד דברים.

חיים ילין: אני חושב שהתחיל משהו יפה לפני קרוב ל-70 שנה, ובסופו של דבר זה הגיע למשהו שהיום אנחנו צריכים להתחיל לקפל אותו.

חיים ילין: אני מאוד שמח, אגב – ואני אומר את זה בגלוי גם לשר האוצר, שנלחם יחד עם כלל – ובקטע הזה אני מקווה, כבוד היושב-ראש, שאין קואליציה ואין אופוזיציה: זה התמכרות לכל דבר, ההימורים, לכן אנחנו חייבים להילחם נגד ההתמכרות הזאת.

חיים ילין: צר לי שבגדול, המנוף הזה שנקרא מפעל הפיס בעצם לא מגיע לזה שכלל הספורט נתרם הרבה יותר, ויכול להיות שלא היינו צריכים לעבור את מה שעברנו ב"הפועל תל-אביב", כבוד השר, ואם אנחנו יכולים עוד לעזור – נעזור.

חיים ילין: חברים יקרים, עוד דקתיים אני מסיים, וביום רביעי מגיע לדיון אחד הנושאים הכבדים ביותר שיש היום לחקלאות ישראל – תיקון 27 לחוק המים.

חיים ילין: התיקון הזה בעצם עושה את הפעולה ההפוכה ממה שאנחנו ציפינו, ובטח גם מי שהביא את התיקון הזה: הוא בעצם, בפעם הראשונה, מפצל את המדינה לצפון ולדרום; הוא מפצל את המדינה למושבים ולקיבוצים.

חיים ילין: הוא מפצל את המדינה.

חיים ילין: לא מספיק אנחנו חלקים קטנים, פאזל שאף אחד לא מסוגל להרכיב אותו – עוד יותר מפרקים אותו.

חיים ילין: לא מקשיבים.

חיים ילין: 100,000 דונם של חקלאות תעשייתית נמצאים בצפון, וגם פה אנחנו מגיעים למקום שהוא עצוב, כי במשך שנים המדינה לא השקיעה בצנרת בשביל להביא מים לשם, כי אמרו: יש לנו הכינרת, יש לנו נחלים, אין לנו בעיה של מים.

חיים ילין: עדיף שכל אחד יעשה את מה שהוא יכול לעשות – וכך עשו.

חיים ילין: חברים יקרים, לפני מלחמת ששת הימים יצאנו למלחמה על מקורות המים מסוריה, שלא יטו את התוואי.

חיים ילין: במלחמה הזאת נלחמנו על המים, כי ידענו שהמים הם הביטחון, ההתיישבות והחקלאות.

חיים ילין: והיום אומרים לאותם אנשים שנלחמו שם, הוציאו את המים ועשו את החקלאות ואת ההתיישבות – שבעצם הם מקבלים מים חינם.

חיים ילין: קשה לי עם זה שאנשים מקבלים החלטות ומשנים חוקים ורוצים להכניס חוקים חדשים בלי להבין את ההיסטוריה של מדינת ישראל.

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, גם אתה וגם אני לא היינו מגיעים למדינת ישראל ועולים ארצה אם לא היינו מכירים במקורות, אם לא היינו מכירים בהיסטוריה של עם ישראל.

חיים ילין: לא יכול להיות שבשם הפוליטיקה רומסים את ההיסטוריה הזאת.

חיים ילין: לא ייתכן שלא מקשיבים לאותם חקלאים, שהם נכדים לאותם דורות שנלחמו על גבולות מדינת ישראל והטו את המים כך שיהיו לנו מים בצפון.

חיים ילין: ועכשיו אומרים להם: אתם מקבלים מים חינם.

חיים ילין: כולם רוצים להיות שותפים, ועל זה אני מדבר: במקום לקרוע את העם, נסו לחבר.

חיים ילין: לא יכול להיות שכל דבר הופך להיות פוליטי במדינת ישראל.

חיים ילין: אני חושב שאם, כבוד היושב-ראש – אתה מכיר, ובאו אליך לא מעט – תוכל להתערב, ואם כבוד השר, אם יתערבו – באמת אני אומר לכם: זה עולה לאנשים בבריאות ובחיים.

חיים ילין: אנשים פשוט לא יודעים מה לעשות.

חיים ילין: אני חושב שצריך להחריג את החקלאות מחוק המים, לתת את ההנחה לכל משקי הבית שצריך, להוריד את אותו מע"מ שגם דרעי וגם שר האוצר רצו, ועל זה אני מברך – זה 14.5% מלמעלה.

חיים ילין: זה אחד הדברים המבורכים שהממשלה עושה.

חיים ילין: אבל לא צריך לרמוס את החקלאות בגלל שרוצים לעשות משהו טוב לכל עם ישראל.

חיים ילין: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חיים ילין.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את חבר הכנסת יחיאל חיליק בר.

יולי יואל אדלשטיין: זו גם ההזדמנות שלי להודות לו, כסגן יושב-ראש הכנסת, על שלקח על עצמו את חלק הארי של ניהול הישיבה הארוכה הזאת.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

יריב לוין: – – – ב-06:30.

יריב לוין: זה לא טוב.

יחיאל חיליק בר: מה?

יריב לוין: צריך אותו ב-07:30, בפריים טיים של הבוקר לפחות.

יריב לוין: זה לא מסתדר, העסק הזה.

יחיאל חיליק בר: אני מוכן לדבר שעה, אם צריך.

יחיאל חיליק בר: יש לי רק 50 דקות.

יריב לוין: זה שאתה מוכן, אני יודע.

יריב לוין: השאלה אם זה מסתדר עם סדרי דיון.

יחיאל חיליק בר: אדוני השר, אדוני היושב-ראש, אני רוצה להגיד לך: קודם כול, היה פה דיון מרתק.

יחיאל חיליק בר: דיברו כמובן לא רק על התאגיד.

יולי יואל אדלשטיין: אלה תמיד השעות המעניינות בכנסת, אני אומר לך מניסיוני כסגן יושב-ראש בכנסות הקודמות.

יחיאל חיליק בר: וזכיתי לנהל את המליאה במשך חמש וחצי שעות, עם הפסקה של חמש דקות באדיבות היושב-ראש, ולשמוע הרבה דברים.

יחיאל חיליק בר: דיברו פה הרבה בנושא המדיני, והיו פה ביטן ואמסלם, שככה התגרו בנו ואמרו לנו: מה אתם מציעים?

יחיאל חיליק בר: מה אתם מציעים?

יחיאל חיליק בר: ואני הבטחתי להם שאני, בזמן שלי, אתן להם משנה מדינית סדורה.

יחיאל חיליק בר: סדורה.

יחיאל חיליק בר: יריב, אני מקווה שתדע להעריך את הדברים שאני אומר להם, גם אם לא תסכים לרובם.

יחיאל חיליק בר: כידוע לך, נכבדי השר, אדוני היושב-ראש, אני הצגתי לפני למעלה משנה תוכנית מדינית בכנסת, ביולי 2015.

יחיאל חיליק בר: זכיתי להציג אותה בכנסת.

יחיאל חיליק בר: אגב, מאז זכיתי להציג את התוכנית המדינית שלי – בהזמנה שלהם – בלא מעט פרלמנטים ברחבי העולם, כולל בפרלמנט הבריטי, בפרלמנט של האיחוד האירופי, בפרלמנט היפני לא מזמן, באוניברסיטאות נחשבות כמו אוניברסיטת הרווארד; לא עוד אוניברסיטה.

יחיאל חיליק בר: מדהים כמה העולם צמא לאמירה מדינית ישראלית.

יחיאל חיליק בר: אני אומר לך, כהערת אגב: אם אוניברסיטאות כמו הרווארד ופרלמנטים מובילים בעולם מזמינים חבר כנסת מהאופוזיציה להציג תוכנית מדינית פשוט כי יש לו הצעה לפתרון, גם אם היא לא טובה ומושלמת, לראייתך, תאר לך מה היה קורה אם ראש הממשלה נתניהו היה מציג תוכנית מדינית – איזה עניין אז זה היה מעורר, וכמה הוא היה מוזמן בכל העולם לומר מה כן, מה לא, איפה הקווים האדומים שלנו.

יחיאל חיליק בר: לצערי, הוא לא עושה את זה, אז אני, בתפקידי כחבר אופוזיציה, מציג אלטרנטיבה, וזה מה שעשיתי עם התוכנית המדינית הזאת.

יחיאל חיליק בר: אני רוצה שתדע שהמתווה המדיני שהצגתי, אדוני השר, מהווה באמת בסיס איתן להסכם קבע של קץ כל התביעות.

יחיאל חיליק בר: אני לעולם לא אחתום או לא אתמוך בהסכם של שום ממשלה עם שום רשות פלסטינית שלא יהיה הסכם של קץ כל התביעות בינינו לבין הפלסטינים.

יחיאל חיליק בר: אני חושב שהמתווה הזה, התוכנית הזאת שומרת על האינטרסים הביטחוניים של ישראל, שומרת על ירושלים, לתפיסתי, מאוחדת, פותרת את בעיית הפליטים מחוץ לגבולות ישראל, משאירה את רוב המתיישבים, או המתנחלים, בביתם, מחזקת את מעמדה של ישראל בעולם ומעניקה לישראל רוח גבית למלחמה חסרת פשרות בטרור ובכל אויב.

יחיאל חיליק בר: התוכנית הזאת, לתפיסתי, גם מחזקת את ביטחון ישראל – שזה חשוב לי ודאי לא פחות מלך – וכל צעד בתוכנית שאני מציע ייושם רק לאחר שתינתן לו תמיכה מצמרת הממסד הביטחוני.

יחיאל חיליק בר: לא פחות חשוב – התוכנית הזאת פותרת את הסכסוך הישראלי–פלסטיני באמצעות פתרון של שתי מדינות לאום לשני עמים, שומרת על הדמוגרפיה הישראלית עם רוב יהודי מוצק ומורידה סופית מהשולחן את האפשרות של מדינה דו-לאומית – אפשרות שכמובן תסכן את החזון והמפעל הציוני.

יחיאל חיליק בר: כמו שאני אומר, ישראסטין – לא בבית-ספרי, ואני מקווה שגם לא בבית-ספרכם.

יחיאל חיליק בר: המתווה המוצע הוא באמת תוצר של שנתיים שבהן כיהנתי – אני עדיין מכהן – כיושב-ראש השדולה לפתרון הסכסוך הישראלי–ערבי בכנסת, שדולת שתי המדינות, אפשר לקרוא לה; שנתיים שבהן נפגשתי עם עשרות גורמים ישראליים, בין-לאומיים, ערביים ופלסטיניים – וכן, אני גם מאלה שנפגשים עם האויב, עם הצד השני, כדי להבין מה הוא רוצה ממני ומה אני יכול לתת לו ומה לא.

יחיאל חיליק בר: לכן אני חושב, אדוני, שאם תקרא את המתווה – ואפרט חלקים ממנו עכשיו – אתה אפילו תודה שהוא יכול לשמש הצעה ישראלית ציונית הולמת לפתרון הסכסוך הזה, ובמידה לא מבוטלת גם להיות צעד משמעותי לקראת פתרון של חלקים נרחבים בסכסוך הישראלי–ערבי, שהוא לא פחות מורכב מהסכסוך הישראלי–פלסטיני.

יחיאל חיליק בר: אני חושב שזה אפשרי וזה בידינו.

יחיאל חיליק בר: בוא נדבר על כמה דברים.

יחיאל חיליק בר: האחד, אדוני השר – ברור מעבר לכל ספק שמדיניות ניהול הסכסוך של הימין נכשלה; היא נכשלה במבחן התוצאה.

יחיאל חיליק בר: ואני רוצה לדבר עכשיו על כמה הנחות עבודה שיש לי במתווה, לפני שאני בכלל נכנס למתווה – למה מדיניות ניהול הסכסוך של הימין נכשלה במבחן התוצאה.

יחיאל חיליק בר: מדיניות הימין, והנחתו שניתן לנהל את הסכסוך במקום לפתור אותו, נכשלו, ואני רוצה להסביר לך ולעם ישראל מה באמת קרה בימי ניהול הסכסוך של ממשלת נתניהו וממשלות הימין.

יחיאל חיליק בר: בוא תראה מה קרה, אדוני השר: פגיעה אנושה בביטחון ובהרתעה של מדינת ישראל – נפגעה ההרתעה הישראלית מול ארגוני הטרור.

יחיאל חיליק בר: תחושת חוסר הביטחון בישראל, וראינו את זה גם באינתיפאדה האחרונה, הלכה וגברה.

יחיאל חיליק בר: אלפי טילים נורו על אזרחי ישראל, ומאות מנהרות טרור נחפרו תחת עזה.

יריב לוין: הטילים הם לא בגלל הסכם אוסלו?

יחיאל חיליק בר: רגע, רגע, יריב.

יחיאל חיליק בר: יהיה לך עוד הרבה זמן להתווכח.

יחיאל חיליק בר: אתה תענה לי אחר כך.

יריב לוין: זה נשמע – – –

יחיאל חיליק בר: אני מתאר לך מציאות.

יחיאל חיליק בר: אתה יכול להתכחש לה או לא להסכים אתה.

יריב לוין: – – – לתת דוגמה מאתמול – – – זה נאום שאסור לשאת בשעה הזאת.

יריב לוין: גם ככה אנחנו חצי ישנים, ואני – – – באיזה חלום.

יחיאל חיליק בר: בכל זאת אשא אותו, אתה יודע למה?

יריב לוין: זה לא טוב, העסק הזה.

יריב לוין: אני צריך שתדבר על המצב – –

יחיאל חיליק בר: כי, א.

יחיאל חיליק בר: הקשבתי במשך חמש שעות וחצי לנאומים של אחרים.

יריב לוין: – – למשל, בסוריה – – –

יחיאל חיליק בר: אין שום בעיה, אבל – לא, אני חי פה ולא בסוריה, ולי יש סכסוך כרגע עם העם הפלסטיני ועם עוד מדינות ערב, כולל סוריה, ואני רוצה להסביר למה המדיניות שאני רואה אותה, מדיניות תבוסתנית מדינית שלכם, נכשלה, בטח בהנחה שעכשיו אני מדבר עליה, של ניהול הסכסוך.

יחיאל חיליק בר: אז אמרנו שההרתעה הישראלית נפגעה, אמרנו שתחושת חוסר הביטחון גברה, ואמרנו שאלפי טילים נורו על אזרחי מדינת ישראל – –

יריב לוין: אבל זה לא נכון.

יחיאל חיליק בר: – – ומאות מנהרות נחפרו תחת עזה.

יחיאל חיליק בר: אם זה לא נכון, אני כנראה לא יודע.

יחיאל חיליק בר: ארגוני הטרור התחזקו פוליטית וצבאית, ועזה הפכה למדינת טרור.

יחיאל חיליק בר: כן, אדוני השר יריב לוין, גם אם אתה לא אוהב את זה, כדאי שתשמע את זה.

יריב לוין: לא, זה ברור, אני רק שואל אותך שוב: מה חלקם של הסכמי אוסלו?

יחיאל חיליק בר: רגע, נדבר גם על זה.

יחיאל חיליק בר: אין לי בעיה לענות על שאלות בסוף.

יחיאל חיליק בר: אתה יודע מה?

יחיאל חיליק בר: אני מוכן לענות לך על שאלות בסוף.

יריב לוין: השאלות הקשות בסוף?

יריב לוין: בהתחלה.

יחיאל חיליק בר: יריב, תסתכל לתושבי הדרום בעיניים, שהפכו בקיצים רבים לבשר תותחים ולא מסוגלים לקיים שגרת חיים הולמת.

יחיאל חיליק בר: סבבי הלחימה והמבצעים בעזה הפכו לעניין שבשגרה – ברוך השם, לא בשנה האחרונה – וירושלים נמצאת שוב ושוב על סִפה או בעיצומה של אינתיפאדה.

יחיאל חיליק בר: אגב, אני רוצה להזכיר לך משהו: כשאני השקתי את התוכנית, ביולי 2015, זה היה כמה שבועות לפני תחילת האינתיפאדה השלישית.

יחיאל חיליק בר: אתם אוהבים לקרוא לזה לא "אינתיפאדה"; תקראו לזה "שמוליק", לא משנה.

יחיאל חיליק בר: ואני אמרתי במילים האלה, וזה מוקלט: ירושלים נמצאת על ספה של אינתיפאדה שלישית.

יחיאל חיליק בר: היו בקהל חבר הכנסת, האנליסט הגדול אורן חזן ואחרים, שצחקו, ואחרי זה בראיונות אמרו: יאללה, שיתחילו אינתיפאדה, ומירי רגב אמרה: שיתחילו אינתיפאדה.

יריב לוין: – – –

יחיאל חיליק בר: אתה יודע מה קרה שבועות אחרי?

יחיאל חיליק בר: התחילה אינתיפאדה, שלצערי גם שילמו עליה הרבה אזרחים בחייהם.

יריב לוין: אני עשיתי ניסיון.

יריב לוין: אמרתי שאולי אם אני אשב קרוב, אז – – –

יחיאל חיליק בר: אין בעיה.

יחיאל חיליק בר: אתה יכול גם לשבת רחוק ולהתרחק מהמציאות.

יחיאל חיליק בר: זה בסדר.

יריב לוין: – – – אם יושבים רחוק ושומעים את הרעיונות האלה ואז הם נראים ריאליים – – –

יחיאל חיליק בר: שום בעיה.

יחיאל חיליק בר: אתה יכול להמשיך לטמון את הראש בחול, אדוני היושב-ראש, אבל אני לפחות אבקש את 50 הדקות שהקצו לי.

יריב לוין: זה לא עוזר – – –

יחיאל חיליק בר: פגיעה בביטחון ובהרתעה – ספרנו מניהול הסכסוך הגאוני שלכם.

יחיאל חיליק בר: עכשיו בוא נדבר על עוד משהו – על החמרת הקיטוב וההסתה בתוך החברה הישראלית ובינינו לבין הפלסטינים.

יחיאל חיליק בר: כן, אדוני השר, כואב לשמוע את הדברים האלה, אבל כדאי שתשמע אותם.

יחיאל חיליק בר: הקיטוב בין ההנהגה הישראלית לפלסטינית גבר והפך לחוסר אמון ונתק מוחלט בימי ניהול הסכסוך שלכם.

יריב לוין: ברוך השם – – –

יחיאל חיליק בר: גדל הקרע והעמיק בין אזרחי ישראל היהודים לאזרחי ישראל הערבים.

יחיאל חיליק בר: גם זה קרה בימי ניהול הסכסוך שלכם.

יריב לוין: אולי מי שאחראי זה באסל גטאס?

יחיאל חיליק בר: ההסתה בין הימין הישראלי לשמאל הישראלי גדלה וגברה, וכך גם הקיטוב בינינו בימי ניהול הסכסוך שלכם.

יריב לוין: זה קשור לאופן שהחברים שלך מתבטאים – – –

יחיאל חיליק בר: אני יודע שקשה לשמוע.

יחיאל חיליק בר: גברה ההסתה בין שני העמים והגיעה לממדים כמעט בלתי הפיכים.

יחיאל חיליק בר: השוליים הקיצוניים בשני הצדדים התחזקו, והממדים הדתיים של הסכסוך התעצמו.

יחיאל חיליק בר: כל זה קרה בימי ניהול הסכסוך שלכם.

יריב לוין: פשוט לא נכון.

יחיאל חיליק בר: מה עוד קרה בימי ניהול הסכסוך שלכם, השר יריב לוין?

יחיאל חיליק בר: אומר לך מה קרה: פגיעה קשה במעמדה של ישראל בעולם.

יחיאל חיליק בר: וכן, תכף תספר לי על ההסכמים שלך עם מיקרונזיה ומוזמביק.

יחיאל חיליק בר: נשמע גם את זה.

יחיאל חיליק בר: ישראל צועדת לאט-לאט לאובדן הבריתות והידידות הכי טובות שלה.

יחיאל חיליק בר: גל של חרמות ו-BDS מכוער וצבוע הולך ופועל נגד ישראל – ואתה יודע שאני אחד הלוחמים הכי גדולים בשירות המדינה כנגד התופעה הצבועה והגזענית והאנטישמית הזאת, אבל זאת עובדה.

יריב לוין: אנחנו במצב הרבה יותר טוב ממה שהיינו בעבר.

יחיאל חיליק בר: אוקיי, בוא נמשיך לטמון את הראש בחול.

יחיאל חיליק בר: טוב.

יחיאל חיליק בר: דעת הקהל העולמית בימי ניהול הסכסוך שלכם מופנית יותר ויותר כנגד ישראל.

יריב לוין: לא נכון.

יחיאל חיליק בר: מדינות רבות באירופה – ראינו את זה בהצבעה באו"ם – טובות כידידותינו, מפנות לנו את הגב.

יחיאל חיליק בר: יהדות התפוצות הופכת מטרה לגל מתקפות אנטישמיות מכוערות.

יריב לוין: בגללנו, נכון?

יחיאל חיליק בר: לא.

יחיאל חיליק בר: רגע, יריב, אני יודע שקשה.

יחיאל חיליק בר: עוד פעם.

יריב לוין: בזה לא אנחנו אשמים.

יחיאל חיליק בר: והכי גרוע – נוצר משבר אמון אמיתי בינינו לבין בעלת-בריתנו הגדולה ארצות הברית – וכן, אני יודע שאתה מחכה ל-20 בינואר.

יחיאל חיליק בר: גם אנחנו נחכה, נראה מה יהיה.

יריב לוין: מה דעתך על המכתב – – – חברים שלך, להחרים את דונלד טראמפ – – –

יחיאל חיליק בר: אני לא מחרים אף אחד.

יחיאל חיליק בר: בינתיים מחרימים את ישראל.

יחיאל חיליק בר: אני לא מחרים אף אחד.

חיים ילין: – – –

יריב לוין: לא להחרים, חיים – – –

יחיאל חיליק בר: חיים, תקשיב, כל מה שתיארתי עכשיו קרה בימי ניהול הסכסוך של הימין.

יחיאל חיליק בר: ואלה דברים חמורים.

יחיאל חיליק בר: ואני שואל אותך: אם ככה מנהלים סכסוך – הרי כל בעל מכולת, ואני לא מדבר על חברת היי-טק או עסק גדול; בעל מכולת שינהל ככה את המכולת שלו, מזמן יפוטר וילך הביתה, אבל בישראל בוחרים באותה ממשלה שככה מנהלת סכסוך.

יחיאל חיליק בר: ולכן, אני מקווה שהממשלה הזאת תבין שמנהיגות אמיצה לא מנהלת סכסוך, מנהיגות אמיצה פותרת סכסוך, יריב לוין, ופעם היו לנו מנהיגים כאלה גם בימין.

יריב לוין: מה עם הסכמי אוסלו?

יריב לוין: תענה לי כבר סוף-סוף.

יחיאל חיליק בר: קל לכם להגיד "אוסלו" ו"רבין".

יחיאל חיליק בר: אני אפילו לא אענה על זה.

יריב לוין: אני שואל.

יחיאל חיליק בר: זה לא לרמתי כרגע.

יחיאל חיליק בר: אני מנסה לתת לך ניתוח מעמיק, שקשה לך להתמודד אתו, כי אתה גם יודע שהוא נכון.

יריב לוין: אני מזכיר לך – – –

יחיאל חיליק בר: אבל אומר לך עוד משהו, יריב.

יחיאל חיליק בר: יש לך גם זמן לענות לי אחרי זה.

יריב לוין: אבל למה אתה לא עונה לי?

יריב לוין: עזוב – – –

יחיאל חיליק בר: בשביל לנהל סכסוך יש לנו צבא מדהים עם חיילות וחיילים אמיצים וגיבורים, מוסד, משטרה, שב"כ.

יחיאל חיליק בר: הם צריכים לנהל את הסכסוך מול האויבים שלי.

יחיאל חיליק בר: אוקיי?

יחיאל חיליק בר: אתם, הממשלה שלי, לא צריכה לנהל את הסכסוך.

יחיאל חיליק בר: אתם צריכים לפחות לנסות לפתור אותו, אם לא לפתור אותו.

יריב לוין: כמו בהסכמי אוסלו.

יריב לוין: תענה על השאלה.

יחיאל חיליק בר: לכן, המסקנה הראשונה, יריב, היא שסכסוך לא מנהלים – סכסוך פותרים.

יחיאל חיליק בר: זאת הנחת העבודה הראשונה שלי.

יחיאל חיליק בר: הנחת העבודה השנייה – ואני יודע שגם פה יהיה לך כמובן הרבה מה לומר – היא שפתרון שתי המדינות לשני עמים – גם חיים יודע – זה הפתרון האפשרי היחיד – –

חיים ילין: במדינה יהודית-דמוקרטית.

יחיאל חיליק בר: בוודאי.

יחיאל חיליק בר: – – לפתרון הסכסוך.

יחיאל חיליק בר: שתי מדינות לאום לשני עמים – שלא יעבדו עליכם – זה הפתרון היחיד.

יחיאל חיליק בר: מדיניות הימין היום מובילה אותנו לעבר מדינה דו-לאומית.

יחיאל חיליק בר: נקודה.

יחיאל חיליק בר: אי-אפשר להתווכח על זה.

יחיאל חיליק בר: ומדינה דו-לאומית היא סוף המפעל הציוני וסופה של ישראל כמדינה, חיים, יהודית ודמוקרטית בעלת רוב יהודי מוצק ומובטח.

יחיאל חיליק בר: כי במציאות של מדינה דו-לאומית הפלסטינים יהפכו בסופו של דבר, בסופו של הליך – כולל לראייתם של כמה מחברי הכנסת שיושבים בצד הזה של הבית – לאזרחי המדינה המשותפת, ויהוו בה רוב.

יחיאל חיליק בר: והסכסוך הזה ייגמר בסוף או ביוזמה שלנו או במציאות שתיכפה עלינו ולא בחרנו בה, קרי, הוא ייפתר או בשתי מדינות או במדינה אחת, וכל ההמצאות שנותנים לנו פה באמצע, מהממשלה, הן המצאות.

יחיאל חיליק בר: לכן, אני אומר – אסור להקריב את המפעל הציוני החשוב שבנינו פה דורות על גבי דורות, של ההורים והסבים שלנו וסבי-הסבים שגרו פה, על מזבח של קיצונים, לא מימין ולא משמאל.

יחיאל חיליק בר: ואגב, גם הקיצונים מימין וגם הקיצונים משמאל רוצים מדינה אחת לשני עמים שיוכלו לרקוד בה ביחד.

יחיאל חיליק בר: ולכן, שאיפתם של הפלסטינים, בסופו של דבר, למדינה משלהם צריכה להיות גם השאיפה שלנו, לא רק מפני שאנחנו מחבבים אותם או רוצים שיהיה להם טוב – זה בונוס – אלא קודם כול כי זה אינטרס ישראלי ביטחוני-אסטרטגי ראשון במעלה.

יחיאל חיליק בר: לכן שתי מדינות זה אינטרס ישראלי ופלסטיני משותף, ואני מקווה שאתם מסכימים אתי, ידידי זוהיר וידידי חיים.

יחיאל חיליק בר: הנחה שלישית – בוא אספר לך עליה משהו.

יחיאל חיליק בר: גם עכשיו יהיה לך הרבה מה לצעוק: גישת האין-פרטנר של הממשלה הזאת היא גישה תבוסתנית שמתחמקת מאחריות, ואסביר לך למה.

יחיאל חיליק בר: הימין מטיף לנו שנים שאין פרטנר.

יחיאל חיליק בר: זו הנחה תבוסתנית של הימין בשנים האחרונות.

ענת ברקו: – – –

יחיאל חיליק בר: גברתי ענת ברקו, את יודעת, אגלה לך סוד – –

ענת ברקו: מקיאוולי אמר את – – –

יריב לוין: – – –

יחיאל חיליק בר: – – במלחמה, כמו בסכסוך, לא תמצאי לעולם פרטנר מושלם.

יחיאל חיליק בר: זה לא יקרה.

יחיאל חיליק בר: את יכולה לחכות לו, ואת יכולה לחכות לנשיא פלסטיני שיהיה ציוני ותהיה לו תמונה של הרצל ובן-גוריון במשרד מאחור ודגל ישראל – לא תמצאי אחד כזה.

יריב לוין: אנחנו נסתפק באחד שהוא לא טרוריסט.

יחיאל חיליק בר: אתה יודע מה?

יחיאל חיליק בר: יכול להיות שהוא גם טרוריסט.

יחיאל חיליק בר: אגב, עם הטרוריסט, עם אסמאעיל הנייה וחבריהם אתם מדברים, הממשלה הגיבורה הזאת.

יחיאל חיליק בר: עם עבאס, שעושה לכם צרות באו"ם – הוא לא פרטנר.

יריב לוין: עושה לנו – – –

ענת ברקו: – – –

יחיאל חיליק בר: מה שנקרא, ממשלת הימין חזקה מול ה"חמאס" – חלשה מול עבאס.

יריב לוין: – – – אוסלו, שאתם – – –

יחיאל חיליק בר: בסדר.

יריב לוין: ואני שוב שואל על אוסלו.

יחיאל חיליק בר: מדיניות האין-פרטנר – זו המילה היחידה שאתם יודעים להגיד, "אוסלו".

יחיאל חיליק בר: גם לגבי זה אני יכול לומר לך למה הוא – – – אבל לא משנה.

יריב לוין: – – –

יחיאל חיליק בר: לא רוצה להיכנס גם לזה.

ענת ברקו: הגיעו – – – בעקבות אוסלו – – – טרוריסטים שבייבוא אישי הגיעו לפה, לצערי הרב.

יריב לוין: – – –

יחיאל חיליק בר: לא.

יחיאל חיליק בר: אני אעשה לך הנחה ולא אכנס לזה.

יחיאל חיליק בר: אני רק אגיד לך שהמדיניות של האין-פרטנר היא תירוץ לקיפאון ולחוסר האומץ המדיני שלכם לחצות את הרוביקון ולנסות לחתור להסכם מדיני.

יחיאל חיליק בר: ואתה יודע מה?

יחיאל חיליק בר: מזל שמחלת האין-פרטנר לא תקפה מנהיגים אמיצים כמו מנחם בגין, שישב בחלק הזה של הבית – –

ענת ברקו: מה אתה משווה?

יחיאל חיליק בר: – – כי אם היא הייתה תוקפת אותו, לא היה לנו היום שלום עם גדולת אויבותינו, מצרים, וגם את זה אתה יודע.

ענת ברקו: מה אתה משווה?

ענת ברקו: מצרים לא רוצה לבוא – – –

יריב לוין: – – –

יחיאל חיליק בר: באמת, מה אני משווה?

יחיאל חיליק בר: היום בימין אין מנחם בגין.

יחיאל חיליק בר: בקושי בני בגין אחד יש, וגם אותו כמעט – לא רוצה להגיד לכם מה עשיתם.

יחיאל חיליק בר: לכן, יש פרטנר, והפרטנר, אם תרצו או לא תרצו, הוא הנהגת הרשות הפלסטינית; והיא רחוקה מלהיות פרטנר מושלם, ענת ברקו, אבל אתה צריך לדבר, ולא עם ה"חמאס", שאתם מדברים אתו מאחורי הגב הלוך ודבר.

יחיאל חיליק בר: נקודת מוצא הנחה רביעית – חיים, תקשיב, אתה יודע את זה: צריך להסתכל לישראלים בעיניים ולומר להם.

יחיאל חיליק בר: הרי אנחנו יודעים שהסכם שלום ישראלי–פלסטיני הוא לא רק אפשרי, אלא גם מרבית מרכיביו ויסודותיו ידועים.

יחיאל חיליק בר: נקודה.

יחיאל חיליק בר: אנחנו יודעים, more or less, איזה גושי התיישבות יהיו בידינו, על מה לא נוותר, מה לעולם לא נמסור, מי לעולם לא ייעקר שוב.

יחיאל חיליק בר: אנחנו יודעים את זה.

יחיאל חיליק בר: איך ייגמר עניין הפליטים – תכף נדבר על זה.

יחיאל חיליק בר: לכן, מה שחסר זה איזה fine-tuning לדברים שבמחלוקת.

יחיאל חיליק בר: אבל מה שבעיקר חסר, ענת, זו מנהיגות אמיצה שתחתור לפתרון הסכסוך.

יחיאל חיליק בר: אגב, היא יכולה גם להיכשל, בגלל הצד השני.

יחיאל חיליק בר: זה קרה לנו, אני מודה – הנה, אני נותן לך.

יחיאל חיליק בר: אבל היום גם אין לנו שום חדווה לעשות את זה, בגלל פוליטיקה שגויה, ימנית, קיצונית, שהשתלטה על הליכוד, שהיה פעם מפלגה ציונית פרגמטית מפוארת, וצר לי לומר לך את זה.

יחיאל חיליק בר: לכן, הנחת היסוד הרביעית היא שההסכם הוא לא רק אפשרי אלא שמרבית יסודותיו מוכרים.

יחיאל חיליק בר: אבל ההנחה החמישית, והיא הכי חשובה במתווה שלי: הרי מוכרים לנו – חיים, אתה יודע, זוהיר – שכשתהיה מדינה פלסטינית, זוהיר, גבולות ישראל לא יהיו בני-הגנה.

יחיאל חיליק בר: אז חשוב לי להגיד פה: כשתהיה מדינה פלסטינית גבולות ישראל יהיו ועוד איך בני-הגנה, ואולי אפילו יותר בני-הגנה, כי בכל הסכם שהוא מובן שמדובר על מדינת ישראל, כפי שאנחנו מכירים אותה, עם הצבא החזק והטכנולוגיות, והנשק הקונבנציונלי והלא-קונבנציונלי, לצד מדינה פלסטינית קטנה, מפורזת, נטולת צבא, ואם ישראל מסתדרת עם חמישה – חמש צבאות סדירים – –

זוהיר בהלול: חמישה.

יחיאל חיליק בר: חמישה.

יחיאל חיליק בר: אני מצטער, אני ער כל הלילה.

יחיאל חיליק בר: – – שלא יאיימו עלינו שהבעיה הביטחונית הגדולה שלנו תהיה המדינה הפלסטינית המפורזת, הקטנה.

יחיאל חיליק בר: לכן, הנקודה החמישית והחשובה היא, שלאחר שתהיה פה מדינה פלסטינית מפורזת לצד מדינת ישראל, מדינת הלאום של העם היהודי, מדינה דמוקרטית ויהודית, גבולותינו יהיו בני-הגנה, ותפסיקו להפחיד אותנו עם כל חזיונות השחור שלכם.

חיים ילין: תסתכל מה קורה בגבול מצרים, שהפחידו אותנו שזה שלום קר.

יחיאל חיליק בר: נכון.

יחיאל חיליק בר: הפחידו אותנו עם מצרים – –

חיים ילין: – – –

יחיאל חיליק בר: – – וזו מצרים הגדולה.

יחיאל חיליק בר: עכשיו מפחידים אותנו עם המדינה הפלסטינית, שאם היא תהיה, לא נוכל להגן על גבולותינו, כאילו אנחנו לא עושים את זה 70 שנה, חמש מלחמות ואין-סוף טרור ואינתיפאדות.

ענת ברקו: אהה.

יחיאל חיליק בר: עכשיו אני רוצה להיכנס טיפה יותר – ענת, ברשותך – לא רק להנחות העבודה שלי, אלא גם ללקחים מכישלון המשא-ומתן עד כה.

יחיאל חיליק בר: זה חשוב, כי את גם אקדמאית בתפיסה שלך ובמהות שלך, מעבר להיותך אשת צבא.

יחיאל חיליק בר: אני רוצה להגיד לך: המשא-ומתן נכשל עד כה לא רק בגלל המנהיגות, או יותר נכון חוסר המנהיגות – אגב, משני הצדדים: מהצד הישראלי ומהצד הפלסטיני, ואני לא עושה השוואות מי יותר גרוע; ברור לי שהצד השני הוא פחות פרטנר וחזק ומאוחד, ושמח שאנחנו כאלה – לא רק בגלל חוסר המנהיגות אלא בגלל כשלים עיקריים באופי של התהליך.

יחיאל חיליק בר: אני רוצה לתת לך שלושה לקחים חשובים שלי מהניתוח שלי על הכשלים האלה.

יחיאל חיליק בר: האחד – חייבים ליצור תנועה חיובית בדרך להסכם ובמהלך המשא-ומתן, ענת.

יחיאל חיליק בר: כי מה קרה?

יחיאל חיליק בר: הניסיון לקדם את פתרון הסכסוך רק באמצעות משא-ומתן – שום דבר לפני ואחרי – זה בעצם לשים את כל הביצים בסל אחד.

יחיאל חיליק בר: ומאז שנת 2000 לא הייתה כמעט תנועה לקראת מציאות של שתי מדינות בשטח במקביל למשא-ומתן, זאת אומרת, עד כה דילגנו בין מדיניות של משא-ומתן, אברהם ידידי, לבין קיפאון מוחלט.

יחיאל חיליק בר: אגלה לך סוד: בקיפאון מוחלט אין ואקום.

יחיאל חיליק בר: הדברים הולכים אחורה; הקיטוב, ההסתה, הטרור – הכול מתחזק, הכול מתעצם.

יחיאל חיליק בר: לכן אנחנו חייבים ליצור תנועה חיובית בדרך להסכם ובמהלך משא-ומתן, ואחריו, אם הוא נכשל – לקראת הניסיון הבא, לבנות את המציאות בשטח.

אברהם נגוסה: אני חושב ששכחת את הניסיונות שנעשו.

יחיאל חיליק בר: אבל על זה בדיוק דיברתי.

יחיאל חיליק בר: על זה בדיוק דיברתי.

אברהם נגוסה: – – –

יחיאל חיליק בר: לא.

יחיאל חיליק בר: אני מדבר אתך על בנייה של מציאות של שתי מדינות בשטח.

אברהם נגוסה: – – – מעזה, מצפון השומרון – – –

יחיאל חיליק בר: אני הייתי נגד ההתנתקות מעזה, אבל תכף נדבר גם על עזה.

יחיאל חיליק בר: השני – וזה לקח חשוב, אברהם נגוסה: שיתוף האזור במאמץ הישראלי-פלסטיני.

יחיאל חיליק בר: זה משהו שאני שמח לשמוע עליו הרבה גם מראש הממשלה, גם משר הביטחון ליברמן.

יחיאל חיליק בר: אני מקווה שזה לא רק מס שפתיים.

יחיאל חיליק בר: אבל הניסיון להתמודד עם סוגיות בעלות אופי אזורי מובהק בתהליך שהוא רק דו-צדדי, ישראלי–פלסטיני, כנראה היה שגוי מיסודו, ואנחנו צריכים ללמוד מהדבר הזה.

יחיאל חיליק בר: ירדן ומצרים, למשל, הן צד מובהק בכל מה שנוגע, כמובן, לסוגיית הגבולות; ירדן ולבנון הן צד מובהק בכל מה שנוגע לסוגיית הפליטים, נכון?

יחיאל חיליק בר: ירדן, מרוקו והרבה מהמדינות של העולם הערבי הן צד מובהק בכל מה שנוגע לירושלים.

יחיאל חיליק בר: יש להן תביעות – תכף נדבר על זה, ותראה שאני לא מבהיל אותך בנושא הזה.

יחיאל חיליק בר: ומעבר לזה, אברהם, לפלסטינים לא תמיד עומדת היכולת להגיע לוויתורים בעצמם, גם אם הם ירצו.

יחיאל חיליק בר: ולכן, בידי העולם הערבי יש יכולת אמיתית – ואגב, בניגוד אליכם, אני חושב שגם רצון, כי אני גם מדבר אתם לא מעט – להיות חלק מפתרון הסכסוך, ואפילו לתת תעודת כשרות, תקשיב טוב, לחלק מהוויתורים העתידיים שהפלסטינים יצטרכו לעשות, גם בנושא ירושלים וגם בנושא הפליטים.

יחיאל חיליק בר: ואם מישהו חושב שרק ישראל, לתפיסתי, צריכה לעשות ויתורים, הוא חי בסרט; גם הפלסטינים יצטרכו לעשות ויתורים, שמבחינתם הם מאוד כואבים – בוודאי על החלום להציף אותנו בפליטים, בוודאי על החלום שכל מזרח-ירושלים תהיה הבירה הפלסטינית.

יחיאל חיליק בר: ומי יוכל לעזור להם להגיד שזה בסדר לקבל את זה?

יחיאל חיליק בר: גורמים לא מעטים במדינה הערבית.

יחיאל חיליק בר: לכן הלקח הוא, אברהם, שעל ישראל והפלסטינים לערב את העולם הערבי והמוסלמי – בחלקו המתון, או חלקים ממנו – במשא-ומתן, ולקבל במידת האפשר את גיבויו להסכם, ואני חושב שאפשר.

יחיאל חיליק בר: לקח שלישי – תקשיב טוב: שילוב סוגיות חומריות אל מול סוגיות פסיכולוגיות, הכרתיות, זהותיות, מה שנקרא tangible ו-intangible.

יחיאל חיליק בר: עכשיו אסביר לך על מה אני מדבר.

יחיאל חיליק בר: עד תקופת נתניהו, ראש הממשלה שלנו, המשא-ומתן התמקד יתר על המידה בסוגיות חומריות – tangible, מה שנקרא: פינוי התנחלויות, גבולות, חלוקת ירושלים, מים, משאבי טבע.

יחיאל חיליק בר: בזה התמקדו אולמרט, ברק וכו', בסוגיות החומריות – את מסכימה אתי לפחות היסטורית שזה מה שהיה, ענת?

יחיאל חיליק בר: – תוך שהם הזניחו את הממדים ההכרתיים, הפסיכולוגיים, הזהותיים, כמו הכרה במדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ובזכותנו על הארץ הזאת.

יחיאל חיליק בר: זה היה עד תקופת נתניהו.

יחיאל חיליק בר: באה תקופת נתניהו ועשתה בדיוק ההפך.

יחיאל חיליק בר: נתניהו התמקד כמעט רק בסוגיות הפסיכולוגיות-זהותיות, כמו בסוגיית ההכרה במדינה יהודית – אפילו כתנאי, הרבה פעמים, לפתיחת משא-ומתן – והזניח כמעט לחלוטין את הסוגיות החומריות, שתכף נדבר עליהן.

יחיאל חיליק בר: לכן, אחד הלקחים שלי מהמחקר שעשיתי זה במשא-ומתן הבא לדון במקביל ובמשולב בשני הדברים, ולא תמיד להתמקד רק בזה ורק בזה, כי זה לעולם לא יהיה רק זה או רק זה.

יחיאל חיליק בר: זה הלקח השלישי שיש לי בסיפור הזה.

יחיאל חיליק בר: אני רוצה לדבר קצת על העקרונות.

זוהיר בהלול: מה – – – הזהותי?

יחיאל חיליק בר: חומרי.

יחיאל חיליק בר: זהותי?

יחיאל חיליק בר: פסיכולוגי והכרתי, ואז יש החומרי מהצד השני.

ענת ברקו: ההקפאה היא מאוד חומרית.

יחיאל חיליק בר: נכון, ההקפאה היא חומרית.

יחיאל חיליק בר: את צודקת.

ענת ברקו: זה לא נכון.

ענת ברקו: זה היה במקביל, וזה מה שזה היה.

ענת ברקו: אי-אפשר להתעלם מזה.

יחיאל חיליק בר: אמרתי: בעיקר.

יחיאל חיליק בר: ענת, אמרתי: בעיקר.

יחיאל חיליק בר: תאמיני לי, עשיתי על זה מחקר לא קטן.

יחיאל חיליק בר: את יכולה לבדוק אותי.

יחיאל חיליק בר: מה המטרה בעצם, זוהיר?

יחיאל חיליק בר: המטרה היא: מדינת ישראל כמדינת הלאום של העם היהודי.

יחיאל חיליק בר: נקודה.

יחיאל חיליק בר: מדינה יהודית ודמוקרטית; תתקיים בשלום, אני מקווה, ובוודאי בביטחון לצד מדינת לאום פלסטינית, שאני מקווה שגם תהיה, מעבר למפורזת – משגשגת ומצליחה.

יחיאל חיליק בר: מדינה פלסטינית, אם תהיה, עדיף שתהיה מצליחה ולא ענייה ונחשלת, כי היא פה בתוכנו.

יחיאל חיליק בר: אני מדבר על זה שלכל מדינה יהיה רוב לאומי מוצק, ולצדו מיעוט מוגבל ולא מאיים דמוגרפית – ואני אומר את זה שוב – בשתי המדינות.

יחיאל חיליק בר: ואני מקווה שכל מדינה תהווה עוגן באמת לשגשוג של התרבות והדת והלאום של אותו עם, תוך כבוד לתרבות והמסורת של המיעוטים, אבל מובן שהחוקים הראשיים והרוח הכללית פה תהיה יהודית ושם תהיה פלסטינית, וכל אחד יגדיר את עצמו ויקבל הכרה של איך שהוא רוצה.

יחיאל חיליק בר: דיברתי על השיח האזורי, שזה גם עיקרון במתווה.

יחיאל חיליק בר: אני מדבר על הכרה בשתי מדינות לאום.

יחיאל חיליק בר: בסוף ההליך ובמסגרת הסכם הקבע של קץ כל התביעות אני רוצה לחשוב, או לדרוש, שכל מדינה תכיר במדינה האחרת – ופה אני מסכים עם נתניהו – כמדינת הלאום של הצד השני, בגבולותיה הריבוניים והסופיים, שייקבעו בהסכם.

יחיאל חיליק בר: לא רוצים – לא יהיה הסכם.

ענת ברקו: אני לפני שנה ישבתי בפאנל עם אש"ף – – –

יחיאל חיליק בר: מאה אחוז.

ענת ברקו: לא.

ענת ברקו: הם לא יכירו בכם.

יחיאל חיליק בר: ענת, אני לא אחתום ולא אקדם הסכם בכל מחיר.

ענת ברקו: אף אחד לא מכיר בכם.

יחיאל חיליק בר: אני אומר מה אני רוצה.

ענת ברקו: זו האמירה – – –

יחיאל חיליק בר: אגב, אין לי בעיה.

יחיאל חיליק בר: אני אמרתי: אפשר לנסות.

ענת ברקו: – – – לא עושים את זה?

יחיאל חיליק בר: אם הצד השני ינסה להביא אותי למצב שאני לא יכול אתו – –

ענת ברקו: כל הזמן עושים את זה.

יחיאל חיליק בר: – – אני לא אחתום על הסכם – גם אני השמאלן ואיש מפלגת העבודה.

ענת ברקו: כל הזמן עושים את זה.

ענת ברקו: הם לא מוכנים – – –

יחיאל חיליק בר: ניסיונות כנים – אני יכול להסביר לך למה לא היו מספיק ולמה הופסק מה שהיה.

ענת ברקו: היו הרבה ניסיונות כנים.

יחיאל חיליק בר: עכשיו אני רוצה לדבר אתך, ענת, ומעניין אותי לשמוע את דעתך – גם את דעתך, אברהם – על העיקרון הרביעי במתווה שלי, וזה מיעוט משגשג בכל אחת מהמדינות.

יחיאל חיליק בר: ופה אני הראשון שהציע, לפחות במתווה שפורסם, את העיקרון הזה.

יחיאל חיליק בר: תשמע, יש קהילות יהודיות בכל העולם, בלונדון ובברלין, ולכן אני חושב שאין שום סיבה שלא תהיה קהילה יהודית גם במדינה פלסטינית, אם וכאשר תקום.

יחיאל חיליק בר: קהילות יהודיות משגשגות וחיות בכל אחת ממדינות העולם.

יחיאל חיליק בר: אין סיבה שהמדינה השכנה, הקרובה שלנו – אפשר לומר בתוכנו – תהיה, חלילה, גם אם הם ירצו, נקייה מיהודים.

יחיאל חיליק בר: ואגלה לך עוד סוד: כבר באמצע שנות ה-90 מועצת אש"ף הגדולה קיבלה החלטה שהיא מבינה שהיא לא יכולה לדרוש דבר כזה, ושהיא כן תקבל מיעוט יהודי שיחיה בתוכה, בין שהם יערבו לביטחון של הקהילה הזאת ובין שאנחנו.

יחיאל חיליק בר: ולכן אני מציע – – –

אברהם נגוסה: אני רוצה לשאול שאלה.

יחיאל חיליק בר: רגע, תן לי רק לסיים – – –

אברהם נגוסה: אני אשאל אותך: עם מי אתה עושה את כל הדברים האלה?

אברהם נגוסה: יש לך פרטנר?

יחיאל חיליק בר: אז אני אמרתי לך את דעתי על הגישה התבוסתנית הזאת של אין פרטנר – – –

אברהם נגוסה: "חמאס" לא מדבר עם אבו מאזן.

יחיאל חיליק בר: תכף אני אדבר על "חמאס".

יחיאל חיליק בר: אתה רוצה לדבר על "חמאס" ואבו מאזן?

יחיאל חיליק בר: בוא, אני אחרוג רגע ואדבר אתך על "חמאס" ואבו מאזן.

אברהם נגוסה: – – –

יחיאל חיליק בר: תקשיב, שאלת – בוא אני אענה לך: אני, בניגוד אליך – שהכי קל לבוא ולהגיד: כל הפלסטינים "חמאס", כל הפלסטינים טרוריסטים, כולם לא פרטנר – אני מחלק את הפלסטינים ואת האויבים של ישראל לשני חלקים עיקריים, בסדר?

יחיאל חיליק בר: לאלה שרוצים לחיות פה לצדנו ולאלה שרוצים לחיות פה במקומנו, אוקיי?

יחיאל חיליק בר: אני, עם כל הצרות שעבאס עושה באו"ם ובמקומות אחרים מאמין שהוא עדיין, יחד עם הרבה פלסטינים אחרים, שאני כנראה מדבר אתם ואתה לא, שייך לחלק שאומר לפחות – אגב, אפשר לבחון את זה – שהוא רוצה לחיות פה לצדנו.

יחיאל חיליק בר: ה"חמאס" הוא ארגון טרור שמבחינתי לא שונה מ"דאעש" או מכל ארגון ברברי אחר, ששייך לחלק של אלה שרוצים לחיות פה במקומנו, לא לצדנו.

יחיאל חיליק בר: לצערי, אמרתי, נגוסה, לפני שנכנסת, שהממשלה שלך מדברת עם ה"חמאס" יותר מאשר עם עבאס וה"פתח", ולכן, לי אל תטיף מי האויב ועם מי לדבר.

אברהם נגוסה: – – – מגדיר אותו ככה.

יחיאל חיליק בר: אני מגדיר אותו ככה.

אברהם נגוסה: אבן מאזן לא מגדיר אותו ככה.

יחיאל חיליק בר: אני יודע שאתה מדבר עם אבו מאזן כל יום, ואני מעריך את זה מאוד.

אברהם נגוסה: – – – למשא-ומתן – – –

יחיאל חיליק בר: סמס לי את הנייד שלו כשיהיה לך.

יחיאל חיליק בר: תקשיב, אברהם, אפשר לשגות במחשבות האלה ולתת תירוצים.

יחיאל חיליק בר: אני רק אמרתי, גם לפני שנכנסת, שמזל שאת התירוצים האלה – שאגב, אמרו למנחם בגין על האויב המצרי, והוא היה מספיק אמיץ לנסות, וראית איזה קטע?

יחיאל חיליק בר: הוא גם ניסה וגם הצליח.

יחיאל חיליק בר: ואני לא אומר לנסות ולחתום בכל מחיר, בחיים לא – יש דברים שאני יותר קיצוני בהם ממך – אבל אני חושב שתפקידנו כמנהיגים, ככנסת, כממשלה, זה לנסות, ואתה יודע מה?

יחיאל חיליק בר: גם להיכשל ולהגיד – לנו, קודם כול, וגם לעולם: ניסינו, אלה הקווים האדומים.

יחיאל חיליק בר: החבר'ה רצו להציף אותנו בפליטים, החבר'ה רצו לעשות לנו טרור, לחלק את ירושלים – אין פרטנר.

יחיאל חיליק בר: לכו לעזאזל.

יחיאל חיליק בר: אבל היום גם את זה הממשלה שלך לא עושה – זאת אומרת, להעביר את הכדור לצד הפלסטיני.

יחיאל חיליק בר: ולכן הם, הקטנים האלה, הולכים בעולם ועושים לנו בית-ספר, ואנחנו, הדמוקרטיה הגדולה והחזקה, סופגת עוד ועוד סטירות.

אברהם נגוסה: הממשלה בראשות נתניהו עשתה הקפאה פעמיים, ובתקופה של ממשל אובמה, ולא באו.

יחיאל חיליק בר: לא חסרים תירוצים.

יחיאל חיליק בר: אני מכיר את המנטרות האלה של הימין.

אברהם נגוסה: לא באו.

אברהם נגוסה: נעשו – – –

יחיאל חיליק בר: אני יכול לתת לך עכשיו שורה של תירוצים למה לא לבטוח בפלסטינים, למה לא לבטוח בשום מדינה ערבית.

יחיאל חיליק בר: אני יכול להוסיף הרבה למה שאתה אומר.

יחיאל חיליק בר: אני רק, כמנהיג, לא כאזרח, רוצה לחשוב מה אני כן יכול לעשות כדי לפתור.

יחיאל חיליק בר: אז עזוב, את המנטרות הימניות האלה אני שומע מאורן חזן כל יום.

יחיאל חיליק בר: אני חושב שאתם, כמנהיגי ציבור, נשלחתם לפה כדי להביא או לנסות להביא להסכם.

יחיאל חיליק בר: אתה יודע, פעם אפילו, בימין, בליכוד, היו להם הססמאות הכי גדולות שמדברות על שלום: "רק שרון יביא שלום", "נתניהו יביא שלום בטוח".

יחיאל חיליק בר: פעם דיברתם על ביטחון אבל נתתם תקווה לעם שאתם גם היחידים שיכולים להביא שלום.

יחיאל חיליק בר: היום זה נגמר.

יחיאל חיליק בר: פעם ההנחה הייתה שרק הימין יכול להביא שלום, ובגין הוכיח את זה.

יחיאל חיליק בר: היום זה נגמר, כי היום מה שאתם טובים בו זה רק לתרץ למה לא, ולמה כולם לא מושלמים ורק אנחנו מושלמים.

יחיאל חיליק בר: נגוסה, צא מזה, זה לא המצב וזה לא הסיפור.

אברהם נגוסה: גם היום רוצים שלום.

אברהם נגוסה: שלום עם ביטחון – גם היום אותו דבר.

יחיאל חיליק בר: תראה, אין לי הרבה זמן לדבר אתך על עוד עקרונות מאוד יצירתיים שלא יהיה לך כוח לשמוע עליהם, כמו העיקרון של גישה מועדפת לביקור, לפולחן, לתיירות, ששתי המדינות ייתנו לאזרחי המדינה האחרת, בימים שאתה לא יכול לדמיין, של הסכם מדיני – כמו שישראלים, או אבא שלי, שנלחם במלחמות, לא יכול היה לדמיין שהוא יעשה חופשה בקהיר יום אחד, כי מצרים הייתה אויב שהפלסטינים הם כאלה קטנים לידם.

יחיאל חיליק בר: מי יכול היה לדמיין את זה בכלל?

יחיאל חיליק בר: אבא שלי?

יחיאל חיליק בר: אתה?

יחיאל חיליק בר: אבל כן, אני מדמיין, ואני אומר לך שהיו מנהיגים, ודמיינו, והנה, יש שלום עם מצרים וירדן, ובאמת הפלסטינים הם פראיירים לעומת האויב שהם היו.

יחיאל חיליק בר: אז אני מדבר פה גם על גישה מועדפת לביקור לפולחן ותיירות במקומות שיהיו בצד השני – מועדפת על פני מדינה אחרת.

יחיאל חיליק בר: אני גם מדבר על עיקרון של גישה מועדפת לעסקים, לכלכלה, למדע, לאקדמיה, כולל, לפלסטינים אצלנו.

יחיאל חיליק בר: למה?

יחיאל חיליק בר: כי אני רוצה שאחרי שזה ייפתר – יום אחד, אולי בעזרת השם עוד אלף שנים – יהיה להם גם מקום ששווה לחיות בו.

יחיאל חיליק בר: אבל אני לא אכנס לזה, כי זו כבר פילוסופיה גבוהה מדי לצד הזה, כנראה של – אני לא רוצה שתחלמו יותר מדי רחוק, אני מנסה להשאיר אתכם קרובים.

יחיאל חיליק בר: כמובן, אני מדבר פה על סוגיית הגבולות, שהיא ידועה, היא לא משהו חדש, אמרתי שהכול מוכר, ועל הצעת מסגרת לירושלים.

יחיאל חיליק בר: ואגב, בא תשמע מה יש לאיש מפלגת העבודה להגיד במתווה שלו על הפתרון בירושלים – שאני אומר לך שגם יוכל להיות מוסכם, בגיבוי של העולם הערבי, על הצד השני.

יחיאל חיליק בר: אני רושם פה, במתווה שלי: ירושלים לא תחולק עכשיו או לעולם.

יחיאל חיליק בר: ריבונית, ביטחונית – לא תחולק.

יחיאל חיליק בר: תכף נדבר גם על מה זה ירושלים.

יחיאל חיליק בר: אני כן מדבר על זה שבאזורים מסוימים, תחת ריבונות ישראלית ביטחונית, יהיו סידורי ביטחון, מעבר וניידות שיאפשרו לפלסטינים – ולא רק להם, לכל בן-אדם בעולם – לבוא ולהתפלל במקומות הקדושים לו, וזה בטח לא רק לפלסטינים.

יחיאל חיליק בר: אני כן מדבר, גם אם זה תחת ריבונות שלנו, כמו שאנחנו עושים היום איזה סוג של חסד עם הווקף, על לאפשר ניהול משותף, ניהול אזרחי וניהול דתי משותף, בחלק מהמקומות, ואפילו ניהול בלעדי שלהם במקומות שקדושים רק להם, תחת ריבונות שלי, בלי לחלק את ירושלים.

יחיאל חיליק בר: אני, בתוכנית שלי, מגדיר לא את האגן הקדוש שאתה מכיר – מגדיר אגן היסטורי קדוש רחב, שיהיה בריבונות ישראלית, וביטחונית, אבל אני כן נותן פתרונות לצד השני.

יחיאל חיליק בר: אני גם כן אומר, אגב – וזו השאלה: מהי ירושלים?

יחיאל חיליק בר: חלק – ועל זה דיבר הרצוג, בתוכנית שהוא הציג – חלק מ-22 השכונות שעוטפות את ירושלים צריכות להיות חלק מהבירה הפלסטינית.

יחיאל חיליק בר: לא כולן, אגב; שיח'-ג'ראח אצלי בחיים לא, לא יכול לתת אותה, זה על קו התפר.

יחיאל חיליק בר: אבל כן, אני לא מבין למה ההתעקשות של הימין לשמור בירושלים המאוחדת את מחנה הפליטים שועפאט, עם 35,000 הפליטים שלו, ואת כפר-עקב.

יחיאל חיליק בר: אמר כבר מי שאמר – אני חושב שזה עמיר פרץ באחד הנאומים שלו – –

ענת ברקו: תזדכה עליהם.

יחיאל חיליק בר: – – כשאתה שברת את הכוס בחתונה ואמרת: אם אשכחך ירושלים – אה?

יחיאל חיליק בר: תזדכה עליהם?

ענת ברקו: תזדכה עליהם.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: הנה, אז הסכמנו.

ענת ברקו: תזדכה עליהם.

ענת ברקו: תזדכה עליהם.

ענת ברקו: אף אחד לא – – – כפר-עקב מירושלים.

יחיאל חיליק בר: ראית?

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אני רוצה להזדכות על 16–17 מ-22 השכונות הפלסטיניות שעוטפות את ירושלים, ואם ענת ברקו אומרת לי עכשיו: תזדכה עליהם – – –

ענת ברקו: – – –

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: את יודעת שיש חברים בסיעה שלך שאומרים: גרגר משועפאט לא ניתן?

ענת ברקו: אני אומרת את דעתי – – – נזדכה על זה.

יחיאל חיליק בר: טוב, אוקיי, מצוין.

יחיאל חיליק בר: הנה, את רואה?

יחיאל חיליק בר: אפשר להתחיל לדבר על הבנה, קודם כול בתוכנו, ולא רק מול הפלסטינים.

ענת ברקו: הם לא רוצים את כפר-עקב, והם רוצים את האגן הקדוש, זו הבעיה.

יחיאל חיליק בר: מעניין לי, אני לא רוצה להגיד לך את מה, מה הם רוצים.

יחיאל חיליק בר: ענת, אני מסביר לך שוב ושוב.

ענת ברקו: הם רוצים את הר-הבית – – – להגיע ברגל לשם.

יחיאל חיליק בר: את לא מכירה אותי מספיק להבין כמה עקשן אני יכול להיות.

יחיאל חיליק בר: תאמיני לי, עברתי תשעה בתי-ספר ב-12 שנות לימוד, ומתוכן כמה פנימיות.

יחיאל חיליק בר: הייתי ילד כזה בעייתי, עקשן; אני יודע להציע, או חלילה, לוותר, או למסור, מה שאני רוצה.

יחיאל חיליק בר: אני לעולם לא אעשה משהו – הרי את מסכימה אתי שהילד שלי לא פחות חשוב לי מהילד שלך, ואני לא אעשה משהו שיסכן אותו.

ענת ברקו: – – –

יחיאל חיליק בר: לכן, הפלסטינים יכולים לרצות מה שהם רוצים.

יחיאל חיליק בר: אני יכול לדעת למה אני מסכים ולמה אני לא מסכים.

יחיאל חיליק בר: ואם בסוף, כמו שאברהם אמר, הם יגיעו למצב שיגידו לי: תשמע, אדוני, אם אין לי 300,000 פליטים, אם אין לי את הכותל בידי או לא יודע מה – אז אני אגיד להם: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: ניסיתי, נכשלתי, אין פרטנר.

יחיאל חיליק בר: אבל היום אומרים שאין פרטנר כשאפילו לא ניסו.

יחיאל חיליק בר: ואני יכול להסביר לך אחר כך גם למה כל הניסיונות – ואתם אומרים: היו ניסיונות, היו ניסיונות – לא מוצו אף פעם עד הסוף, ואני לא רוצה אפילו להגיע לחלק מהסיבות.

יחיאל חיליק בר: בנושא ירושלים אפשר להסכים עם הפלסטינים – בגיבוי של מרוקו, ערב-הסעודית, ירדן ומצרים, ואני אומר לך את זה מידיעה – על מתווה מאוד קרוב למה שאני מציע פה, בלי לחלק את ירושלים, עם ניהול משותף אזרחי ודתי בחלק מהמקומות, ולהיפטר – איך שענת אמרה: להזדכות על חלק מהשכונות העוטפות את ירושלים, השכונות הפלסטיניות.

יחיאל חיליק בר: על הדרך זה גם להיפרד מכמה מאות-אלפי אזרחים פוטנציאליים במדינה הדו-לאומית, וגם באמת, אין לך ערך סנטימנטלי לאף אחת מהשכונות האלה.

יחיאל חיליק בר: בנושא הפליטים, אברהם, אני בטוח שאתה תסכים אתי.

יחיאל חיליק בר: אפילו אורן חזן.

יחיאל חיליק בר: אני, במתווה שלי, איש מפלגת העבודה, רושם בהסכם המסגרת בנושא הפליטים: לאחר ההסכם, הפתרון ליישוב הפליטים הפלסטינים יימצא מחוץ לגבולות מדינת ישראל.

יחיאל חיליק בר: נקודה.

יחיאל חיליק בר: כשאני אומר "מחוץ", זה יכול להיות חלקם במדינה הפלסטינית, חלקם במדינות המארחות שלהם היום.

יחיאל חיליק בר: אני לא מאפשר לא מספר סמלי ולא 10,000 ולא 1,000 ולא 100.

יחיאל חיליק בר: אפס פליטים חוזרים לישראל.

יחיאל חיליק בר: נקודה.

יחיאל חיליק בר: אתה מקבל את זה או שאתה רוצה לתת להם כמה אלפים?

יחיאל חיליק בר: ואני אומר לך שגם את זה הם יקבלו.

יחיאל חיליק בר: כבר, אדוני היושב-ראש, אני מנסה לסיים.

יחיאל חיליק בר: הפליטים ייקלטו במדינה הפלסטינית או במדינות המארחות שלהם.

יחיאל חיליק בר: אנחנו – אגב, ישראל תוכל לשקול, על בסיס פרטני, הומניטרי, לאפשר למאן דהוא, על-פי שיקול דעתה הבלעדי, לחזור, ורק, עוד פעם, על בסיס אישי-הומניטרי.

יחיאל חיליק בר: אני מדבר פה על קהילה בין-לאומית שתממן איזה קרן לפיצוי גדול, שישראל יכולה להיות חלק ממנה או לא, ואני גם כותב שישראל תעלה דרישה מול מדינות ערב להכרה ופיצוי לגבי פליטים יהודים מארצות ערב, אוקיי?

יחיאל חיליק בר: גם את זה.

יחיאל חיליק בר: אז תגיד לי אם יש משהו בפתרון שלי, של פליטים, שאתה לא מסכים אליו, חבר הכנסת נגוסה.

יחיאל חיליק בר: במעט הזמן שנותר לי – ואני אקצץ ממנו – אני רוצה לדבר על כמה – –

יצחק הרצוג: קצץ כמוסכם.

יחיאל חיליק בר: אתי לא הוסכם כלום, אבל בסדר.

יחיאל חיליק בר: – – על כמה צעדים ליצירת – הרי דיברתי על תנועה חיובית בדרך, לקראת שתי מדינות, עד שאנחנו מגיעים להסכם של קץ כל התביעות.

יחיאל חיליק בר: אילו צעדים למשל יכולים להיות כתנועה חיובית לקראת?

יחיאל חיליק בר: למשל – – –

אברהם נגוסה: רוב הדברים שאתה ציינת – היה פעם ראש ממשלה, ראש מפלגת העבודה, שרוב הדברים שאתה הצעת – – –

יחיאל חיליק בר: אברהם, אל תעליב אותי עם הטיעון הזה, כי אני יכול לענות עליו עכשיו עוד שעה.

אברהם נגוסה: – – הוא הציע את זה – – –

יחיאל חיליק בר: אבל אני מנסה לסיים, גם בשביל המנוחה שלך וגם בשביל יו"ר האופוזיציה.

יחיאל חיליק בר: אל תעליב אותי עם המנטרות הנדושות והתבוסתניות האלה של הליכוד, בסדר?

יחיאל חיליק בר: אל.

יחיאל חיליק בר: אל.

יחיאל חיליק בר: עכשיו אני רוצה לדבר אתך על צעדים ליצירת מצב של שתי מדינות – מה אפשר לעשות כדי לקדם אווירה חיובית.

יחיאל חיליק בר: אפשר ליישם התחייבויות קודמות?

אברהם נגוסה: – – – להסכים.

יחיאל חיליק בר: יש הסכמים – דיברת, אמרתם: אוסלו, דברים אחרים.

יחיאל חיליק בר: יש הסכמים שכבר חתומים.

יחיאל חיליק בר: אפשר ליישם חלק מההתחייבויות הקודמות שלנו.

יחיאל חיליק בר: אפשר.

יחיאל חיליק בר: יש חוקים שאפשר לקדם, למשל חקיקת חוק פינוי-פיצוי למי שרוצה.

יחיאל חיליק בר: את מי זה מפחיד?

יחיאל חיליק בר: אם מישהו רוצה לעזוב את הבית שלו, אני צריך שנגיע למצב כמו של עזה, שהמתיישבים המסכנים שם עד עכשיו מתגלגלים חלקם בקרוונים ולא מסודר להם הפיצוי?

יחיאל חיליק בר: אני רוצה להסדיר את זה בצורה מסודרת.

יחיאל חיליק בר: אפשר לעשות את זה?

יחיאל חיליק בר: אפשר לעשות את זה, אברהם נגוסה.

יחיאל חיליק בר: אפשר גם לעודד סיוע בין-לאומי לבניית חלק מהיכולות של המדינה הפלסטינית העתידית – הממשליות.

יחיאל חיליק בר: אפשר גם לתת מענה ישראלי ראשון ליוזמת השלום הערבית – מענה; לא להגיד כן.

יחיאל חיליק בר: אני, אם אני ראש ממשלה, או הרצוג, אנחנו לא נגיד כן ליוזמת השלום הערבית היום כמו שהיא, כי יש עוד דברים שאנחנו לא מסכימים עליהם: חלוקת ירושלים, נסיגה מרמת-הגולן.

יחיאל חיליק בר: אבל הצעה שקיבלת מ-22 מדינות ערביות ו-57 מדינות מוסלמיות, לא לענות לה כמעט 14 שנה – זה לא רק טיפשי, זה גם לא מנומס.

יחיאל חיליק בר: המדינות הללו, שרוצות להיות חלק מהפתרון, אמרו לך: זה מה שאנחנו מציעים, תדבר אלינו.

יחיאל חיליק בר: אתה יודע כמה פעמים שאלו אותי: למה אתם לא מגיבים?

יחיאל חיליק בר: למה אתם לא נותנים השגות?

יחיאל חיליק בר: למה אין תשובה 14 שנה?

יחיאל חיליק בר: בעיקר – והסברתי לך קודם איך הם יכולים להיות חלק מהפתרון.

ענת ברקו: – – –

יחיאל חיליק בר: ולכן, אני חושב שמענה ליוזמת השלום וניסיון לקבל גיבוי מאותה ליגה ערבית, שאתם חושבים שעם כולם שם אי-אפשר לדבר, זה יהיה צעד חכם שגם יאותת שישראל רוצה לפתור.

יחיאל חיליק בר: ושוב, אברהם, יכול להיות שנאותת, יכול להיות שהם יהיו מעורבים, יכול להיות שיעבדו עלינו, יכול להיות שניכשל, אבל לפחות נראה, גם לעצמנו וגם לעולם, שניסינו.

יחיאל חיליק בר: וזה יכול להיות צעד גדול, שלא יעלה לנו שקל אחד, להרים פעם ראשונה הסתייגויות ליוזמת השלום הערבית.

יחיאל חיליק בר: לא עשינו את זה.

יחיאל חיליק בר: אני מתאר – ואין לי זמן להמשיך ולתאר – מרשם לתרופה מדינית וביטחונית לרצועת-עזה, ואני בשתי מילים אגיד לך: תשמע, היום אנחנו מוותרים על עזה.

יחיאל חיליק בר: הרבה דברים שהצעתי לפני שנה וחצי במתווה שלי, המדינה יישמה אחרי זה – ואני יכול לתת לך דוגמאות, יש על זה מאמר בקרוב באיזה עיתון בעברית; יישמה אחרי זה, אחרי שהיא שילמה מחירים כואבים.

יחיאל חיליק בר: יש בעיה – דיברת על "חמאס", אוקיי, אז בא נדבר על זה.

יחיאל חיליק בר: הבעיה היא מצד אחד שה"חמאס" שולט בעזה, וה"חמאס" הוא ארגון טרור ברברי שלא מעוניין בשלום עם ישראל, ורוצה להשמיד את ישראל.

יחיאל חיליק בר: נקודה.

יחיאל חיליק בר: ואני לא רוצה לתת לו נקודות שהמאבק שלו חלילה מצליח, או להתקפל בגללו.

יחיאל חיליק בר: העוני בעזה הוא חמור וקשה, והוא מהווה קרקע פורייה להמשך ביסוס שלטון ה"חמאס" והטרור, וליבוי ההסתה נגד ישראל – אותה הסתה ששנינו מדברים עליה.

יחיאל חיליק בר: ועזה, זה שהיא צועדת לעבר אסון הומניטרי, בטח שאני לא צריך להגיד לך.

יחיאל חיליק בר: מצד שני, עוד פעם, אני לא מעוניין לשפר את התנאים של עזה באופן שזה יורגש כהישג של ה"חמאס".

יחיאל חיליק בר: אז מה עושים?

יחיאל חיליק בר: כלום, כמו שאנחנו עושים?

יחיאל חיליק בר: לא.

יחיאל חיליק בר: הפתרון הוא שיפור התנאים בעזה באופן שמחזיר – ואנחנו צריכים לדרוש להחזיר את הרשות הפלסטינית לעזה, ודרך זה להחליש את ה"חמאס", ואת מהלך שיפור החיים שם בעצם לעשות באופן שמבסס את עזה כחלק מהמדינה הפלסטינית העתידית, ומאפשר לממשלה שלה ולכוחות השיטור שלה להחיל את הריבונות שלה ברצועת-עזה ובשטחי A בגדה, כי המדינה הפלסטינית בסוף צריכה לנהל איזה גבול עם מצרים.

ענת ברקו: אפילו כדי לפתוח את מעבר רפיח אחרי "צוק איתן" הם לא – – –

יחיאל חיליק בר: כן, אבל אני מדבר על מהלך.

יחיאל חיליק בר: אנחנו עוד לא עושים כלום.

ענת ברקו: אין מהלך.

ענת ברקו: הם לא חוזרים – – –

יחיאל חיליק בר: ענת, אנחנו לא עושים כלום.

יחיאל חיליק בר: שנינו יושבים בוועדת חוץ וביטחון ושומעים את אותם דברים, אני מקווה.

ענת ברקו: – – – הרבה מאוד שנים.

יחיאל חיליק בר: מה?

יחיאל חיליק בר: ענת, תראי, אפשר להחליט לא לעשות כלום ואפשר להחליט לעשות.

ענת ברקו: אתה תמליך את אבו מאזן בעזה?

ענת ברקו: אתה תמליך אותו?

יחיאל חיליק בר: אני אגיד לך מה זה בעזה.

יחיאל חיליק בר: אני למדתי על עזה לא פחות ממך, בסדר?

ענת ברקו: אוקיי.

ענת ברקו: טוב.

יחיאל חיליק בר: לאפשר פרויקט או"ם לפתרון משבר המים והחשמל בעזה – ישראל יכולה?

יחיאל חיליק בר: למה היא לא עושה את זה?

יחיאל חיליק בר: לבנות מתקני התפלה והכנסת סולר לייצור חשמל, כי היום יש שמונה שעות חשמל – ישראל יכולה?

יחיאל חיליק בר: למצב שישפר – – –

ענת ברקו: אתה רוצה שישראל תיקח בעלות על עזה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

ענת ברקו: תקרא לזה ככה.

יחיאל חיליק בר: מה אני רוצה?

ענת ברקו: אתה רוצה שישראל תיקח בעלות – – –

יחיאל חיליק בר: אני דיברתי על האו"ם, לא דיברתי על ישראל.

ענת ברקו: אוקיי, אז – – –

יחיאל חיליק בר: יש פרויקטים של האו"ם, בין-לאומיים, ושל מדינות שמוכנות לעשות את הדברים האלה, והיום – –

ענת ברקו: אנחנו – – –

יחיאל חיליק בר: – – באופן לא חכם, אנחנו מונעים את זה.

יחיאל חיליק בר: תראו, אני רוצה לסכם ולהגיד לך, ענת, שיש מה לעשות גם בעזה וגם בירושלים, כי אנחנו לא סיכמנו ולא סיימנו עם הסיפור של ירושלים, אבל אני לא יכול להיכנס לזה.

יחיאל חיליק בר: אגב, אני מציע, אברהם, לשלב גם את ההנהגות הדתיות משני הצדדים בתהליך הזה.

יחיאל חיליק בר: הרב מיכאל מלכיאור עשה לא מזמן פרויקט מדהים עם אנשי דת, כולל מה"חמאס", ואם אתה תדע לאיזה הבנות הגיעו ברמה הבין-דתית בין יהודים למוסלמים, "חמאסניקים", אתה תתפלץ.

יחיאל חיליק בר: ולכן, אני חושב שהמדינות צריכות לתת איזה מעמד מייעץ, לא מחייב, להנהגות הדתיות, ולתת להן הרגשה שהן חלק מהתהליך הזה.

יחיאל חיליק בר: אני כמובן מדבר גם על ערביי ישראל ואני מדבר על יהדות התפוצות במתווה שלי, אבל אין לי זמן לדבר על זה.

יחיאל חיליק בר: אני רק רוצה להגיד ולסכם ששתי מדינות לשני עמים – חברים, בין שאוהבים לשמוע את זה ובין שלא, זה אינטרס ישראלי, קודם כול; אחר כך גם אינטרס פלסטיני.

יחיאל חיליק בר: זה הפתרון היחידי לישראלים ולפלסטינים.

יחיאל חיליק בר: זה הפתרון שעל מדינת ישראל וממשלת ישראל להחליט שהיא מאמצת ומקדמת כיעד אסטרטגי ישראלי ראשון במעלה, כי האופציה האחרת – דיברנו עליה – היא מדינה דו-לאומית.

יחיאל חיליק בר: ועל ישראל לייצר ולהגדיר חזון ואופק מדיני – מה שלא מוגדר לנו היום – לקראת פתרון קבע של הסכסוך הזה, באמצעות הסכם קבע על שתי מדינות לשני עמים, שתי מדינות לאום.

יחיאל חיליק בר: בשנים האחרונות הממשלה שלנו נמנעת מיוזמה מדינית אמיתית בכל מיני תירוצים, שחלקם גם אתה נתת לי, אברהם, לא מרוע לב אלא כמובן ממה שאתה מאמין בו.

יחיאל חיליק בר: ולכן, המתווה הזה מהווה להערכתי בסיס איתן להסכם קבע של קץ כל התביעות בינינו לבין הפלסטינים, ותתפלא – זה אפשרי.

יחיאל חיליק בר: חשוב מזה, אברהם – ופה גם אתה תסכים: התוכנית הזאת פותרת את הסכסוך באופן ששומר על הרוב היהודי במדינת ישראל, ולי זה לא פחות חשוב, כי אני אמרתי לך: פלסטין – לא בבית-ספרי.

יחיאל חיליק בר: אני מקווה שישראל תתאגד סביב יוזמה מדינית שתהיה מקובלת גם על הצד הזה של הבית, ותפסיק את הקיפאון והתבוסתנות המדינית שאנחנו מגלים כבר כל כך הרבה שנים.

יחיאל חיליק בר: אני קורא לך אברהם, וגם לכם, חברים בממשלה, לעיין ביוזמה המדינית שהצגתי, להעיר עליה.

יחיאל חיליק בר: אתה יודע מה?

יחיאל חיליק בר: קיבלתי עליה לא מעט מחמאות גם מאנשים שיושבים – אפילו אני אגלה לך אחרי זה את השם באוזן – בבית היהודי, שאמרו שיש פה כמה דברים שהם יכולים לחיות אתם.

יחיאל חיליק בר: תיפתחו קצת ותבינו את המעמד, את התפקיד שלכם כמנהיגים.

יחיאל חיליק בר: לפתור את הסכסוך הזה זו חובה שלנו, לנסות לפתור אותו זאת חובה שלנו, ואני קורא לכם לגייס אומץ בתוככם ובעם למנהיגות אמיצה ומדיניות יוזמת, שקולה ונחושה, שדואגת לביטחון של ישראל, לעתיד שלה, שתחלץ את ישראל מהקיפאון הזה ותוביל אותנו לעתיד טוב יותר, למעננו ולמען הדורות הבאים.

יחיאל חיליק בר: זה אפשרי, חברים, וזה בידינו.

יחיאל חיליק בר: וגם אם זה לא אפשרי – אני רוצה שנוכיח לעצמנו שעשינו הכול והגענו למסקנה שזה לא אפשרי, כי זו לפחות החובה שלנו, כמנהיגים, לדורות הבאים שלנו.

יחיאל חיליק בר: אדוני היושב-ראש, תודה.

יחיאל חיליק בר: אני רוצה לנצל את 50 השניות האחרונות שיש לי ולדבר על נושא שדיברנו עליו: 849 ימים שאברה מנגיסטו נמצא בשבי ה"חמאס", שהגדרנו כבר כארגון טרור ברברי ואכזרי.

יחיאל חיליק בר: ואני רוצה להגיד לך, אדוני היושב-ראש, אתמול הייתי בבית משפחת מנגיסטו באשקלון.

יחיאל חיליק בר: הדלקתי, לבקשתם, נר נוסף.

יחיאל חיליק בר: לא ידעתי שיש דבר כזה.

יחיאל חיליק בר: הם ביקשו להדליק נר נוסף – באתי להגיד לזכרו; אני מקווה שזה לא יהיה המצב יום אחד – לכבודו של אברה, ומעבר לכל המנטרות הרגילות שכולם אומרים, אני רוצה להגיד לך: פגשתי את אימא של אברה מנגיסטו; פגשתי אישה כבויה, עצובה, שלא יודעת שום דבר בנוגע לבן שלה, לעתידו, למצבו.

יחיאל חיליק בר: האם חם לו? היא שואלת אותי.

יחיאל חיליק בר: האם קר לו?

יחיאל חיליק בר: אני קורא לכנסת ולממשלה להתייחס למשפחה, לדווח לה.

יחיאל חיליק בר: אף אחד לא בטוח שאנחנו יכולים להחזיר אותו בכלל הביתה, אבל לפחות להתנהג כמו שצריך אל המשפחה, אל אזרח ישראלי, ולעשות הכול כדי לנסות ולהשיב בקרוב, בעזרת השם, את אברה מנגיסטו לחיק משפחתו ולחיק עמו.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני היושב-ראש.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יחיאל חיליק בר.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את ראש האופוזיציה, חבר הכנסת יצחק הרצוג – בבקשה, אדוני, עד 30 דקות לרשותך.

יצחק הרצוג: תודה רבה, אדוני היושב-ראש.

יצחק הרצוג: בוקר טוב לחברי וחברותי חברי הכנסת.

יצחק הרצוג: אני רוצה להמשיך את דבריו של סגן יושב-ראש הכנסת חיליק בר – קודם כול, לתמוך בפנייה ההומניטרית בעניינו של אברה מנגיסטו.

יצחק הרצוג: אם אנחנו כבר עוסקים בעניינו של אברה מנגיסטו, נכרוך את זה יחד עם עניינם של החיילים אורון שאול והדר גולדין.

יצחק הרצוג: אני חושב שהחלטת הקבינט לפני יומיים הגיעה באיחור של כמה שנים, אבל טוב שהגיעה, ומן הראוי היה שתהיה התגייסות הרבה יותר מסיבית בדרג המדיני לנושא הזה.

יצחק הרצוג: זה יכול היה להגיע עוד במהלך המשא-ומתן עם טורקיה, אבל היום אני גם טוען, וטענתי, שראוי ונכון להפעיל לחץ גם על טורקיה, גם על קטאר, גם על מדינות נוספות שמפעילות השפעה על ה"חמאס".

קריאה: – – –

יצחק הרצוג: נכון, גם – – – אתה צודק.

יצחק הרצוג: אני רוצה להדגיש את הדברים של חיליק בר בהקשר אחר.

יצחק הרצוג: כיוון שהקשבתי לנאומים של הרבה מחברי וחברותי בלילה הזה, הרבה מהם התאימו לי לקורס לרטוריקה ואמרו דברים נכוחים.

יצחק הרצוג: הנושא שעלה הרבה מאוד, ועלה עכשיו בהרצאה ארוכה ומלומדת של חיליק, זה הסכסוך והצורך להיפרד מן הפלסטינים.

יצחק הרצוג: לעניין הזה, אני חוזר וקורא לבית הזה, לאור הוויכוח שהתנהל כאן כל הלילה, ללכת במאי הקרוב לבחירות או למשאל עם כדי להכריע בסוגיה בפתח שנת ה-50 למלחמת ששת הימים.

יצחק הרצוג: אנחנו מגיעים ל-50 שנה, יובל שנים, שהסוגיה של יהודה ושומרון בלתי מוגדרת לחלוטין.

יצחק הרצוג: מן הראוי שנלך להכרעה משמעותית בנושא הזה, כדי שהעם יכריע אם הוא מוכן לספח לתוכנו שלושה מיליון פלסטינים ובעצם להפוך את מדינת ישראל – ואת כנסת ישראל – למדינה ערבית-יהודית, בשונה לחלוטין מהאתוס הלאומי שנקבע כאן, כמדינת הלאום של העם היהודי שבה כולם שווים.

יצחק הרצוג: זה נושא גדול מאוד, בעל אחריות היסטורית, ואנחנו במו-ידינו רואים את התהום, מידרדרים אליה בקצב, לא מתמודדים עם הסוגיה הזאת בכלל, ומתירים לממשלה הזאת להתחיל בצעדי סיפוח שלא היו כמותם, שהביאו אותנו למועצת ביטחון – שהצביעה נגדנו כמעט פה-אחד.

יצחק הרצוג: והסוגיה הזאת היא סוגיה שנוגעת לשורש העניין, לשורש הקיום, להתמודדות עם הקביעות של מגילת העצמאות שלנו.

יצחק הרצוג: ואני יכול לומר לך, אדוני היושב-ראש, ואני אומר פה לחברי הכנסת: אם תפתחו את פרוטוקול ישיבת הממשלה ב-12 ביוני 1967, היום האחרון למלחמה – אני ציפיתי לראות שם נאום של ראש הממשלה לוי אשכול, שעוסק כולו בחזרה לארץ אבות.

יצחק הרצוג: זאת הייתה באמת התחושה, ואכן זו ארץ אבות, אבל לוי אשכול, אדם מפוכח להפליא, שהיום ללא ספק מוכר כאחד מגדולי מנהיגי ישראל בכל הדורות, אומר: רבותי, ניצחנו.

יצחק הרצוג: אני לא יודע מה אני עושה עם שני מיליון פלסטינים.

יצחק הרצוג: הוא אמר אז: שני מיליון ערבים; המילה "פלסטינים" לא הייתה קיימת אז בלקסיקון.

יצחק הרצוג: שני מיליון ערבים, הוא אמר – מה אני עושה אתם?

יצחק הרצוג: איך אני מתמודד?

יצחק הרצוג: ואני לא יודע לאן הייתה מובילה אותנו ההיסטוריה, לאיזה משעול, לו היה נשאר בחיים ולא נקטף בהתקף לב בתחילת 1969.

יצחק הרצוג: וזאת הדילמה הניצבת מול עינינו.

יצחק הרצוג: כבר 50 שנה מתווכחים פה, בכנסת, שבוע אחרי שבוע, יום אחרי יום, מי לכאן ומי לכאן.

יצחק הרצוג: מנהיגים ישראלים ניסו בכל כוחם להוביל להיפרדות מן הפלסטינים, מנהיגים אחרים עסקו בעצם בסיפוח וכניסה ובניית יישובים, התנחלויות מבודדות וכיוצא בזה, והגיע הזמן שהעם יכריע; הגיע הזמן שהעם יסתכל נכוחה ויחליט: האם למרות מסע ההפחדה שמנהלים על ראשו ועל הפסיכולוגיה של ההמונים שלו, הוא מוכן לשנות את אופייה של המדינה בכך שהוא הופך את הפלסטינים כולם, מן הים עד הירדן, או את הפלסטינים ברשות הפלסטינית, לאזרחי ישראל?

יצחק הרצוג: זאת הדילמה, אלא אם כן אנחנו מחליטים שאנחנו מבטלים את הדמוקרטיה שלנו – שגם זאת דילמה.

יצחק הרצוג: מדוע?

יצחק הרצוג: מכיוון שיש קולות נוראים שעולים מן המחנות, משולי המחנה, במיוחד במחנה הימין, שמנסים לשים קץ לדמוקרטיה.

יצחק הרצוג: ואני מזהיר כאן: זה יהיה קצה של המדינה.

יצחק הרצוג: ולכן, הגיע הזמן שנכריע בלי מורא ובלי חשש, נסתכל נכוחה ונגיד לעם את האמת.

יצחק הרצוג: כי העם, בסופו של דבר – גם לפי הסקר שפורסם על-ידי רשות השידור ביום שישי – מבין שהמציאות הנוראה הזאת, של בוסניה וסוריה, לא תוכל להתקיים, ואסור לנו להגיע לשם.

יצחק הרצוג: ולכן, יש לפעול להיפרדות מן הפלסטינים, ולא לשמוע את סגנית שר החוץ אומרת במוצאי שבת, בשידור חי לפני האומה כולה, ב"גב האומה", שירדן היא המדינה הפלסטינית.

יצחק הרצוג: אני רוצה לראות מתי תגיע המחאה של המלך הירדני על דברי סגנית שר החוץ.

יצחק הרצוג: מתי תגיע המחאה של מלך ירדן?

יצחק הרצוג: אי-אפשר מצד אחד להתחנף לירדנים ולהגיד להם: שיתוף פעולה ובעלות-ברית והמדינה הכי קרובה אלינו, ולהתהדר כאן מעל לבמה שהמדינות הקרובות אלינו ביותר הן שכנותינו, ואז לומר כלפי השכנים הכי קרובים – לתקוע להם אצבע בעין ולהגיד להם: לא, אתם בכלל משנים את המשטר.

יצחק הרצוג: אני מזהיר מפני זה.

ציפי חוטובלי: בוז'י, ולחלק את ירושלים זה רעיון יותר טוב?

יצחק הרצוג: אני אומר דבר כזה: צריך להגיע למשא-ומתן ולהתבונן נכוחה, כי כמו שכבר נאמר, גם כפר-עקב, גם ולאג'ה, גם סוואחרה וגם צור-באהר וכל מיני כפרים אחרים, 28 הכפרים העוטפים את ירושלים, צריכים להיות בדיון, כי בטוש שבו ממשלת אשכול ציירה מסביב לאזור – לא ברור שהם הבינו מה הם וכמה הם מספחים לתוכנו, בוודאי כשהיום מדובר ב-350,000 פלסטינים.

יצחק הרצוג: אדוני היושב-ראש, אני רוצה להתייחס לנושא נוסף, כי אני מקווה שהבחירות הללו ומשאל העם ימומנו מתקציב המדינה.

יצחק הרצוג: אני מבין שהממשלה החליטה לקושש נדבות, לקבץ נדבות בכל רחבי העולם.

יצחק הרצוג: מדינה שהתל"ג שלה מגיע למאות מיליארדים, ההכנסה לנפש 30,000 דולר בשנה, פושטת יד ומושיטה יד ומגייסת תרומות כדי לחגוג את יום עצמאותה ה-70.

יצחק הרצוג: מי היה מאמין?

יצחק הרצוג: ביזיון שאין כדוגמתו.

יצחק הרצוג: בושה, בושה, ולא ראוי.

יצחק הרצוג: אתה יודע, אתה ואני, אדוני היושב-ראש, לא מעט עוסקים בנושא התפוצות.

יצחק הרצוג: זה לא ראוי ולא מכובד שממשלת ישראל תחליט שהיא מגייסת תרומות לצורכי חגיגות ה-70, וזה לא מכובד במדינה שאישרה בשבוע שעבר תקציב של 400 מיליארד שקלים לשנה.

יצחק הרצוג: 400 מיליארד.

יצחק הרצוג: אז אין קצת כסף, אחרי שמבזבזים על כל מיני מטרות שהן לגמרי לא נכונות?

יצחק הרצוג: קצת כבוד לאומי ומניעת לזות שפתיים ומניעת ניגודי עניינים וטוהר מידות.

יצחק הרצוג: ובכלל – הסתיים עידן הגבירים.

יצחק הרצוג: צריך לדעת את זה, וצריך להתייחס לזה בצורה הראויה.

יצחק הרצוג: בפרויקטים לאומיים כאלה ואחרים, אנחנו יודעים, יש שותפות עם התפוצות, אבל לא ללכת בצורה כל כך בוטה.

יצחק הרצוג: אין לזה תקדים, לא בחגיגות ה-40 ולא בחגיגות ה-50 ולא בחגיגות ה-60.

יצחק הרצוג: מה פתאום בחגיגות ה-70?

יצחק הרצוג: לא היו לנו תקופות יותר קשות?

יצחק הרצוג: אימא שלי, תיבדל לחיים ארוכים, הייתה מזכירת חגיגות העשור של מדינת ישראל.

יצחק הרצוג: היא הגתה את חידון התנ"ך כחלק מאירועי העשור, וחידון התנ"ך הפך להיות מסורת במדינת ישראל.

יצחק הרצוג: זה עלה כסף?

יצחק הרצוג: זה הפך להיות מדורת השבט בחגיגות העשור.

נחמן שי: באיזה שנים?

יצחק הרצוג: 1958.

יצחק הרצוג: אימא הייתה מזכירת חגיגות העשור.

נחמן שי: העשור.

יצחק הרצוג: עם עמוס חכם.

יצחק הרצוג: יש לי בבית תנ"ך בחתימת עמוס חכם.

נחמן שי: יפה.

יצחק הרצוג: אכן, עמוס חכם כך קנה עולמו, וכך לפתע התגלה שיש אורות גנוזים בכל עם ישראל, כי הציבור התוודע לכך בשידורים הבלעדיים של "קול ישראל" – עוד לפני שאתה וזוהיר הייתם ב"קול ישראל".

שולי מועלם-רפאלי: זה היה "גֶפן במובן גָפן" – – –

יצחק הרצוג: בדיוק.

יצחק הרצוג: זה היה הזוכה הראשון.

יצחק הרצוג: שמו היה עמוס חכם.

יצחק הרצוג: הוא היה תלמיד חכם עיוור שניצח בחידון התנ"ך, ומדי שנה בשנה מזכירים את הוגת החידון.

יצחק הרצוג: לכן, אני אומר שהתחושה כשצריך לשנורר במדינת השנור במלאות 70 שנה למדינה היא תחושה של ביזיון.

יצחק הרצוג: הערה נוספת שאני רוצה להרחיב עליה זה כמובן החוק שלגביו התכנסנו כאן כל הלילה.

יצחק הרצוג: כי הכול מתחבר בסוף לכך שגם השידור הציבורי צריך להיות ממומן על-ידי המדינה, אבל לא לבזבז עכשיו מאות מיליונים בדחיית התחלתו.

יצחק הרצוג: ההתחלה של השידור הציבורי החדש, התאגיד, הייתה צריכה להיות ב-1 בינואר, והיינו נעים לעבר שידור שהיה נותן לכל קבוצות החברה הישראלית במה ופתחון פה, בתאגיד שתופס תאוצה כגורם מאוד מקצועי.

יצחק הרצוג: אני חושב שחבר הכנסת כבל דן בכך ארוכות.

יצחק הרצוג: ואני מבקש, אדוני היושב-ראש, להגן כאן על השידור הציבורי בכך שהכנסת תדחה את החוק שבא לפניה ותאשר במהרה ותיתן גיבוי להפעלת השידור הציבורי החדש – התאגיד – עוד היום ללא כחל ושרק.

יצחק הרצוג: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מודה ליושב-ראש האופוזיציה חבר הכנסת יצחק הרצוג.

יולי יואל אדלשטיין: יושב-ראש הוועדה שהכינה את החוק לקריאה שנייה ושלישית, חבר הכנסת אלי כהן, יסכם את הדיון בהסתייגויות.

אלי כהן: אפשר להגיד כבר בוקר טוב, לא, חבר הכנסת בהלול?

זוהיר בהלול: בוקר טוב ישראל.

אלי כהן: בוקר טוב לכולם.

יולי יואל אדלשטיין: בוקר טוב גם לך.

אלי כהן: תודה, אדוני.

אלי כהן: האמת היא שהגעתי עכשיו מהחדר, קצת נחתי, אז אני מצטער אם פספסתי חלק מהנאומים החשובים שאני בטוח שהיו כאן לאורך כל הערב הזה.

דוד אמסלם: הקנוניים, היו כמה קנוניים.

אלי כהן: חבר הכנסת אמסלם, יושב מאחוריך חבר הכנסת נגוסה.

אלי כהן: הוא אמר נקודה מאוד חשובה ומעניינת.

אלי כהן: חבר הכנסת אמסלם, אתה יודע מה הוא אמר?

אלי כהן: הוא אמר: בזמן שלפיד היה בבית וישן – המנדטים עלו; בזמן שהמחנה הציוני עבד – המנדטים ירדו.

אלי כהן: כלומר יש כאן – אולי כדאי – – –

נחמן שי: אל תזכיר חבל בבית התלוי.

נחמן שי: לא ראיתי שכולנו נוסקת בסקרים.

קריאות: – – –

אלי כהן: אמסלם, יש כאן איזה מוסר השכל – – –

נחמן שי: אל תזכיר חבל בביתו של התלוי – – –

אלי כהן: אבל זה מה שקרה.

אלי כהן: חבר הכנסת נחמן שי, תשמע, תראה.

נחמן שי: – – – מפלגת העבודה.

קריאות: – – –

אלי כהן: חבר הכנסת הרצוג, יושב-ראש האופוזיציה, איש רציני, איש מוערך – – –

נחמן שי: הרבה שנים.

נחמן שי: אני מבטיח לך.

אלי כהן: אני אומר שוב: אתם באתם, עבדתם, ואני אומר:

אלי כהן: חבר הכנסת לפיד היה בבית, ישן, ושים לב לתוצאה.

אלי כהן: כלומר, יש כאן איזה מוסר השכל.

אלי כהן: מה אומר מוסר ההשכל?

אלי כהן: לפעמים עדיף לא לעשות מאשר סתם לעשות.

אלי כהן: ראינו את התוצאה.

אלי כהן: היחיד שייצג אותו כאן עד השעות האלה היה חבר הכנסת ילין – ואגב, אני חייב לציין, אדוני היושב-ראש, שהוא מגיע לכל ישיבות הוועדה, במיוחד על הבנקים.

חיים ילין: לא, לא – – –

אלי כהן: לכן, חבר הכנסת נגוסה, עלית על נקודה מעניינת, ואני בטוח – יכול להיות שהם יישמו אותה לצורך העניין בעתיד.

אלי כהן: יכול להיות שאם הם היו ישנים אולי היה שינוי, לצורך העניין, בסקרים.

אלי כהן: אבל – – –

יפעת שאשא ביטון: מה המסקנה?

קריאות: – – –

אלי כהן: חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, אני חייב להגיד לך – –

חיים ילין: אלי, אתה – – –

אלי כהן: – – מי שראה את העימות שלך, חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, בעניין הצפון מול חברת הכנסת שפיר – שאני מניח שהיא ישנה – ראה בדיוק מי מדבר ומי עושה; מי מגיע – – –

יצחק הרצוג: אם היה לה עימות עם ראש הממשלה, לא היית – – –

אלי כהן: חברת הכנסת שאשא ביטון, מי מגיע לוועדות הכנסת – –

יצחק הרצוג: – – – כל מילה בסלע.

יפעת שאשא ביטון: – – –

אלי כהן: – – מחפש לצורך העניין את הצלמים, ומי עושה, נמצאת בשטח, נפגשת עם ראשי ערים.

אלי כהן: לכן, חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון, את יודעת, בסופו של דבר, באים ומעריכים את אותה נקודה שהיא בהחלט נקודה חשובה.

אלי כהן: סליחה, חבר הכנסת גליק?

יהודה גליק: רק בשביל זה היה כדאי לקום בבוקר.

אלי כהן: תאמין לי, חבר הכנסת גליק, היא עבדה כל כך קשה בשביל המחמאה הזאת.

אלי כהן: היא נמצאת עם ראשי ערים, היא עושה, היא נפגשת, היא מקדמת, ובסופו של דבר רואים את התוצאות.

אלי כהן: מי שפספס את זה יוכל לראות.

אלי כהן: אגב, אני חושב שמגיעה הערכה גדולה גם לחבר הכנסת אמסלם, שלקח כאן חלק בדיונים, שהגיב, שהתייחס.

אלי כהן: אני חושב שבלעדיך – ולפחות אותן דקות שבהן מצאתי את הזמן לבוא ולשמוע את הדברים – היו באמת הודות לפנינים הבאמת-חשובות שהיו.

אלי כהן: דרך אגב, הפתיע אותי חבר הכנסת ביטן, שהיה קצת שקט.

עודד פורר: הוא מתחמם, הוא מתחמם.

יולי יואל אדלשטיין: יש עוד סדרה של חוקים.

יולי יואל אדלשטיין: תן לו לשמור – – –

עודד פורר: יש יום ספורט בכנסת.

אלי כהן: יש יום ספורט.

נחמן שי: – – – חדר כושר – – –

שולי מועלם-רפאלי: יש עוד סדר-יום, אני מזכירה לך.

אלי כהן: יש עוד סדר-יום.

דוד ביטן: מפלגת העבודה, חשוב לה התאגיד יותר מכל דבר אחר שחשוב במדינת ישראל – – –

עודד פורר: על התקציב הם לא נלחמו ככה.

עודד פורר: על התקציב לא הייתה כזאת מלחמה.

דוד ביטן: זה מה שמעניין אותם – העיתונות, התאגיד; לא מדינת ישראל.

דוד ביטן: לא עם ישראל.

דוד ביטן: לכן אתם תמשיכו לרדת במנדטים – – –

אלי כהן: אני שמעתי – – –

דוד ביטן: הרצוג, לא תהיו קיימים, הבנת?

דוד אמסלם: הם נמצאים – – – אנחנו כבר לא הבנו אם הם בעד התאגיד או נגד.

דוד אמסלם: לילה שלם – – –

דוד ביטן: אני לא יודע למה הם נאבקים על מזכ"ל מפלגת העבודה – – –

קריאה: – – –

אלי כהן: כשאני שמעתי חלק מההסתייגויות, חבר הכנסת ביטן, אני ראיתי שחלקם הסכימו אתך, לכן אני לא יודע לאיזו הסתייגות, לצורך העניין, להגיב.

אלי כהן: אני שמעתי כאן חלק מהאחרים שמדברים על זה שלא כדאי לפטר את האנשים ולא כדאי לצמצם – – –

חיים ילין: ביטן, פעם ראשונה אני רואה אותך מול העיניים שלי – – – בבוקר, בחדר הכושר – – – סוף-סוף אני רואה אותך מול העיניים שלי בבוקר.

דוד ביטן: אתה רואה?

חיים ילין: כן, ולא בערוץ 2 – מול המסוע – – –

קריאות: – – –

שולי מועלם-רפאלי: זהו, הוא התחיל לשמור שבת.

שולי מועלם-רפאלי: הפסיק לרדת – – –

יחיאל חיליק בר: איזה הפסיק.

יחיאל חיליק בר: אין "שבתרבות" שהוא לא היה בה.

יחיאל חיליק בר: אין "שבתרבות" שהוא לא היה בה אי-פעם.

יחיאל חיליק בר: אמרתי פעם במליאה שהולכים לשנות את השם ל"שבתרביטן".

קריאות: – – –

יולי יואל אדלשטיין: אז כל המזימה הזאת של האופוזיציה, רק שאני אבין, הייתה למנוע מחבר הכנסת דוד ביטן להגיע לתוכניות בוקר בטלוויזיה?

קריאות: – – –

יולי יואל אדלשטיין: הייתם מדברים אתי, הייתי משכנע אותו לוותר על יום אחד.

יולי יואל אדלשטיין: מה קרה?

יולי יואל אדלשטיין: למה אנחנו לא ישבנו עם חבר הכנסת חיליק בר כל הלילה?

שולי מועלם-רפאלי: יצא המרצע מן השק.

קריאות: – – –

דוד ביטן: אני יכול מפה לרדת למטה – – –

יחיאל חיליק בר: "אורלי וגיא" כבר פספסת – – –

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, אדוני יושב-ראש הוועדה חבר הכנסת כהן.

דוד אמסלם: חיליק, לא יעזור לכם.

דוד אמסלם: ערוץ 10 מחכה לו בחוץ, וערוץ 2 בחנוכייה – – –

יחיאל חיליק בר: – – –

יהודה גליק: מבקשים שתפסיק, כי הוא צריך להגיע ל"ערב חדש".

אלי כהן: חבר הכנסת אמסלם, חייבים להודות שבשבוע שחבר הכנסת ביטן היה בחו"ל הרגשנו בחסרונו.

קריאה: לגמרי.

דוד ביטן: וגם בשבת.

אלי כהן: במיוחד בשבת הרגשנו בחסרונך.

דוד אמסלם: – – – אצלי בבית-הכנסת – – –

אלי כהן: חבר הכנסת גליק, יש לי הצעה לסופי-שבוע ארוכים, ונעביר את "שבתרבות" ליום ראשון.

אלי כהן: ואז יהיו יומיים – חלק יעשו את זה בשבת וחלק ביום ראשון.

אלי כהן: המצטיינים יוכלו לעשות גם בשבת וגם בראשון.

אלי כהן: אגב, גם חבר הכנסת – – –

שולי מועלם-רפאלי: מה האפליה הזאת נגד הדתיים?

אלי כהן: לא, סליחה.

אלי כהן: את שותפה שלי להצעה, חברת הכנסת שולי מועלם.

אלי כהן: לכן אנחנו כאן.

אלי כהן: זה "שבתרבות" ו"ראשון תרבות".

אלי כהן: זה לצורך העניין – – –

קריאות: – – –

אלי כהן: לא, אמסלם, אני מבקש, אתה לא יכול להתפרץ.

אלי כהן: אני מבקש ממך ברצינות, מספיק.

אלי כהן: התפרצת לדבריהם החשובים – אני נואם בסך הכול חמש דקות, ואתה גם רוצה להפריע לי.

יהודה גליק: תמשיך לצעוק – – – "ערב חדש".

אלי כהן: הדיון בעניין השידור הציבורי, אני חושב שהוא מתאר גם ניתוק ציבורי.

אלי כהן: כיוון שבסדר חייה של הכנסת – – –

דוד ביטן: כבוד היושב-ראש, מבחינה חוקתית אפשר לכנס ועדות כשיש מליאה?

דוד ביטן: אז מה יהיה עם כל הוועדות של הבוקר?

יולי יואל אדלשטיין: באישור היושב-ראש, בהתאם לנושאים.

דוד ביטן: אה, פתאום אתה נותן להם אישור?

יולי יואל אדלשטיין: מה?

דוד ביטן: אתה לא חייב לתת אישור.

יולי יואל אדלשטיין: אני לא חייב, ממש לא חייב.

יולי יואל אדלשטיין: אני גם בדרך כלל נמנע מלתת אישור לכינוסים כאלה.

דוד ביטן: נכון.

דוד ביטן: אז למה לתת?

יולי יואל אדלשטיין: בסדר גמור.

קריאה: – – – כלכלה.

יולי יואל אדלשטיין: לא, הוא שואל שאלה עקרונית.

יולי יואל אדלשטיין: יש לנו עוד כמה שעות דיונים פה, אז – צודק.

אלי כהן: בתחילת השבוע נכנס לתוקף חוק שהעבירה חברת הכנסת רחל עזריה, של שני ימי חופשה.

אלי כהן: מאז קום המדינה לא שינו את מספר ימי החופשה, והגדילו אותם מ-10 ימים ל-12 ימים.

אלי כהן: חברת הכנסת עזריה צריך להכניס את זה גם לחברי הכנסת, שיהיה מינימום של חופשה, על רקע אותו חוק, חוק חשוב שקידמת והכנסת.

אלי כהן: אני חושב שבאמת, לעשות את הדיון היום בנושא השידור הציבורי זה במידה לא מעטה סוג של ניתוק ציבורי.

אלי כהן: בכנסת יש לא מעט חוקים חשובים ומרכזיים שאפילו מצדיקים התדיינות ארוכה ומשמעותית.

אלי כהן: השאלה היא, האם באמת זה החוק הזה?

אלי כהן: האם בדקתם מול הציבור שזה באמת הדבר?

אלי כהן: הרי אנחנו נמצאים עכשיו אחרי אישור של תקציב המדינה לשנים 2017–2018.

אלי כהן: נשאלת השאלה: איפה הייתם באותו מועד של אישור תקציב לשנתיים, שזה הדבר המרכזי והמהותי שמשפיע על החיים הציבוריים?

אלי כהן: מספיק שנמנה את הדברים שנעשו במסגרת החוק: העלאת קצבאות הקשישים, תוכנית חיסכון לכל ילד – אגב, אם אני לא טועה, אתה, אדוני, היית בין היוזמים.

אלי כהן: אמר את זה השר כחלון, והוא ציין אותך כאן לפני כמה ימים – – –

מרב מיכאלי: השר כחלון לא אמר את זה.

מרב מיכאלי: השר כחלון בחוצפתו אמר שנדמה לו שהוא יזם את זה – –

אלי כהן: ממש לא.

אלי כהן: אני יודע שהוא דווקא נתן – –

מרב מיכאלי: – – במסגרת השקרים שאתם מפזרים ומפיצים פה.

אלי כהן: – – נתן קרדיט לחבר הכנסת הרצוג.

אלי כהן: אגב, הוא גם נתן קרדיט לך בנושא מכונות המזל.

אלי כהן: אבל הוא עושה, לא רק הוגה את החוקים, ולכן הוא גם הצליח בתקציב הנוכחי, וכבר ביום ראשון האחרון הנושא של מכונות המזל נכנס לתוקף.

אלי כהן: על זה נאמר שיש מזל לאותם מהמרים שסגרו את מכונות המזל.

אלי כהן: אין ספק שהם ירגישו את זה בכיס, בכלל אותה משאבת מזומנים שהייתה לחינם ופגעה בהם.

נחמן שי: ומה תעשה בכסף שחסר?

אלי כהן: שיישאר אצלם.

אלי כהן: אנחנו לא צריכים את הכסף מאותם אנשים, להרוויח אותו במכונות מזל.

נחמן שי: אין לי ספק.

אלי כהן: עדיף שהכסף יהיה אצלם – שילך לחינוך, לתרבות, לפנאי, לרווחה; שיהיה דווקא לילדים שלהם ולא יגיע בדרך סיבובית מהקצבאות, ב-28 בחודש, בחזרה מהמדינה.

אלי כהן: בתקציב נכנסו גם לא מעט סעיפים שהמטרה שלהם לעודד את הצמיחה במשק: הנושא של הורדת מסים; הנושא של מס חברות, שהממשלה, כאמור, הורידה מ-26.5% בתחילת הקדנציה ל-23% בשנת 2019; הנושא של מס הכנסה לשכירים, שגם הוא יורד, למשתכרים עד 20,000 שקל, כדי שההכנסה הפנויה שלהם תגדל; מיסוי בעניין של חברות היי-טק, שגם הוא יורד, במטרה למשוך לכאן חברות חשובות נוספות כדי שרמת האבטלה תישאר נמוכה ותהיה צמיחה – כל זאת, לצד חוקים נוספים, שחלקם היו במסגרת חוק ההסדרים, והמטרה שלהם היא למנוע ריכוזיות במשק הישראלי.

אלי כהן: מספיק שנציין את הרפורמה בבנקאות; הרפורמה במכון התקנים, שאמורה להשפיע על יוקר המחיה של כל אחד ואחד מאתנו.

אלי כהן: חבר הכנסת פולקמן הגיש את אותה הצעה, שהפכה להצעה ממשלתית – חבר הכנסת פולקמן, הזכרתי כאן שבמסגרת חוק ההסדרים החוק שקידמת בנושא מכון התקנים הפך להצעה ממשלתית, והיה גם בהחלט חשוב ומשמעותי בחקיקה שהייתה בחוק ההסדרים; פנסיה לעצמאים, שגם הוא היה נדבך חשוב במסגרת חוק ההסדרים עבור 500,000 עצמאים שונים, שבשנת 2007, בצו ההרחבה, לא נכללו בחקיקה, והנה, כאן ועכשיו, מינואר הנוכחי גם הם יוכלו ליהנות מפנסיה.

אלי כהן: גם לעצמאים מגיע להזדקן בכבוד.

אלי כהן: אנחנו צריכים לצמצם את האפליה בין העצמאים לבין השכירים, וזה היה נדבך חשוב מאוד במסגרת החוק.

אלי כהן: בנושא הרפורמה בבנקאות חשוב שנציין – 47 שנה לא הוקם בנק בישראל.

אלי כהן: הנושא הזה בא לידי ביטוי בריביות, בעמלות גבוהות, בעמלות כרטיסי האשראי.

אלי כהן: חבר הכנסת מיקי זוהר.

מכלוף מיקי זוהר: סופרים, סופרים.

אלי כהן: סופרים?

אלי כהן: מוכנים היום ליום הספורט?

מכלוף מיקי זוהר: כן.

מכלוף מיקי זוהר: עושים ספורט מהבוקר.

מירי רגב: אנחנו כבר ערים.

אלי כהן: בדיוק.

אלי כהן: השכמנו כאן מוקדם.

יולי יואל אדלשטיין: מתחממים על הקווים בינתיים.

אלי כהן: בנושא הרפורמות בתחום הנדל"ן, אמור לעלות היום גם חוק פיצול דירות, שאמור להגדיל את מלאי הדירות להשכרה, דירות של שלושה חדרים.

אלי כהן: כל זאת, מתוך מטרה להוזיל בצורה משמעותית – – –

נחמן שי: למה אתה לא מדבר על השביתה בבתי-הספר – – –

אלי כהן: השביתה בבתי-הספר – – –

נחמן שי: – – – שביתה.

נחמן שי: הילדים חזרו מחופשת חנוכה, ועכשיו – – –

אלי כהן: קודם כול, אני אומר לך, חבר הכנסת שי, אני חושב – גם בתור אבא לילדים, אחד בגן, שניים בבית-ספר ואחד בדיוק עכשיו מתגייס – ההפתעה, השביתה בהתרעה כזאת קצרה, אני חושב שהיא קצת מהירה מדי, לצורך העניין.

אלי כהן: צריך לבוא ולזכור – אגב, בענייני התקציב, שני התקציבים שגדלו בצורה הכי משמעותית במסגרת התקציב האחרון היו תקציב משרד הבריאות ותקציב משרד החינוך.

אלי כהן: אני חושב שבהידברות יכלו לבוא ולפעול ולמנוע את אותה שביתה מיותרת.

אלי כהן: רק במהלך השבוע הזה התבשרנו על כך שסל התרופות גדל ב-500 מיליון שקלים נוספים, שזה בהחלט דבר חשוב, שמשפיע על כל אותם אנשים; תקציב פרויקט שיקום שכונות, שבעבר עמד על 11 מיליון שקלים, עלה להיקף של 150 מיליון שקלים; תקציב הרשות להתחדשות עירונית, שהיה בעבר אפס, עומד עכשיו על 80 מיליון שקל בשנה, והוא בהחלט יכול לבוא ולתת מענה לכל אותן אוכלוסיות חשובות.

חיים ילין: אלי, כל בוקר בשעה הזאת אני בחדר כושר.

חיים ילין: תקשיב טוב.

חיים ילין: אני מתחיל להיות עצבני, זה לא טוב.

אלי כהן: חבר הכנסת ילין, ברשותך, אני אסיים את דברי, מכיוון שיש אנשים שרוצים ללכת למכון הכושר.

אלי כהן: אני רוצה להודות לאדוני, וקורא לכם לדחות את ההסתייגויות.

אלי כהן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אלי כהן, שסיכם את הדיון.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, אנחנו נעבור להצבעות.

יולי יואל אדלשטיין: לפני זה נתעניין אצל המסתייגים – קבוצת המחנה הציוני, אתם מעוניינים להצביע על ההסתייגויות?

יולי יואל אדלשטיין: אדוני ראש האופוזיציה או אדוני ראש ועדת הכלכלה, אתם מעוניינים להצביע על ההסתייגויות של המחנה הציוני?

יולי יואל אדלשטיין: בוקר טוב לכם.

יולי יואל אדלשטיין: אני שואל פעם שלישית: האם מצביעים על ההסתייגויות של המחנה הציוני או לא?

יצחק הרצוג: אפשר לעבור להצבעה – – –

דוד ביטן: הם שואלים את עצמם אם אפשר – – –

חיים ילין: אדוני היושב-ראש – – –

מרב מיכאלי: כן, אדוני, מצביעות על ההסתייגויות.

יולי יואל אדלשטיין: מצביעים על ההסתייגויות.

יולי יואל אדלשטיין: אם כן, קבוצת הרשימה המשותפת?

יולי יואל אדלשטיין: אתם מסירים.

יולי יואל אדלשטיין: קבוצת הרשימה המשותפת מסירים.

יולי יואל אדלשטיין: קבוצת מרצ – נעדרת.

יולי יואל אדלשטיין: יש עתיד – אדוני?

חיים ילין: כן, כן.

יולי יואל אדלשטיין: מצביעים.

יולי יואל אדלשטיין: אז אנחנו נצביע על ההסתייגויות של המחנה הציוני ושל יש עתיד.

יולי יואל אדלשטיין: לסעיף 1 קיימת הסתייגות מס' 1.

יולי יואל אדלשטיין: סליחה, לשם החוק אין הסתייגויות.

יולי יואל אדלשטיין: יש צורך?

יולי יואל אדלשטיין: אין צורך?

יולי יואל אדלשטיין: החוק הוא קיים.

יולי יואל אדלשטיין: טוב, נצביע, למען הסר ספק.

דוד ביטן: לא צריך.

יולי יואל אדלשטיין: לא צריך.

יולי יואל אדלשטיין: כן, גם אני חושב שאין צורך להצביע על שם החוק.

יולי יואל אדלשטיין: אז אנחנו נצביע על הסתייגות לסעיף 1, הסתייגות מס' 1 של חברי הכנסת יצחק הרצוג, ציפי לבני, שלי יחימוביץ, סתיו שפיר, איציק שמולי, עמר בר-לב, יחיאל חיליק בר, עמיר פרץ, מרב מיכאלי, איתן כבל, מנואל טרכטנברג, אראל מרגלית, מיקי רוזנטל, רויטל סויד, יואל חסון, זוהיר בהלול, איתן ברושי, מיכל בירן, נחמן שי, קסניה סבטלובה, איילת נחמיאס ורבין, יוסי יונה, איל בן ראובן ויעל כהן-פארן – להלן: קבוצת סיעת המחנה הציוני.

יולי יואל אדלשטיין: מי בעד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: נא להצביע.

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 6 בעד ההסתייגות – 17 נגד – 29 נמנעים – אין ההסתייגות (1) של קבוצת סיעת המחנה הציוני לסעיף 1 לא נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, 17 בעד, 29 מתנגדים, אין נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: אני קובע כי ההסתייגות לא התקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: הסתייגות מס' 2, לסעיף 1.

יולי יואל אדלשטיין: מי בעד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: נא להצביע.

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 7 בעד ההסתייגות – 17 נגד – 29 נמנעים – אין ההסתייגות (2) של קבוצת סיעת המחנה הציוני לסעיף 1 לא נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: בעד – 17, נגד – 29, אין נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: גם הסתייגות מס' 2 לא התקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: הסתייגות מס' 3 – מי בעד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 8 בעד ההסתייגות – 17 נגד – 30 נמנעים – אין ההסתייגות (3) של קבוצת סיעת המחנה הציוני לסעיף 1 לא נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: בעד – 17, 30 מתנגדים, אין נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: גם הסתייגות מס' 3 לא התקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: הסתייגות מס' 4 – מי בעד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: נא להצביע.

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 9 בעד – 17 נגד – 29 נמנעים – אין ההסתייגות (4) של קבוצת סיעת המחנה הציוני לסעיף 1 לא נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: בעד – 17, נגד – 29, אפס נמנעים, הסתייגות מס' 4 לא התקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: הסתייגות 5 הוסרה.

קריאה: זה גם המחנה הציוני וגם המשותפת.

יולי יואל אדלשטיין: סליחה, אנחנו מצביעים על הסתייגות מס' 5.

יולי יואל אדלשטיין: מי בעד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 10 בעד ההסתייגות – 16 נגד – 30 נמנעים – אין ההסתייגות (5) של קבוצת סיעת המחנה הציוני לסעיף 1 לא נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: הסתייגות מס' 5, בעדה – 16, נגדה – 30, אין נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: לא התקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: לחלופין – אנחנו מצביעים על הסתייגות לחלופין.

יולי יואל אדלשטיין: מי בעד?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 11 בעד ההסתייגות – 17 נגד – 31 נמנעים – אין ההסתייגות לחלופין של קבוצת סיעת המחנה הציוני לסעיף 1 לא נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: בעד – 17, נגד – 31, אין נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: גם לחלופין לא התקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: אמרנו שנצביע גם על ההסתייגות של חברי הכנסת יאיר לפיד, יעל גרמן, מאיר כהן, יעקב פרי, עפר שלח, חיים ילין, קארין אלהרר, יואל רזבוזוב, עליזה לביא, מיקי לוי ואלעזר שטרן – להלן: קבוצת סיעת יש עתיד.

יולי יואל אדלשטיין: אז אנחנו מצביעים על הסתייגות מס' 6.

יולי יואל אדלשטיין: מי בעד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגדה?

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 12 בעד ההסתייגות – 17 נגד – 31 נמנעים – אין ההסתייגות (6) של קבוצת סיעת יש עתיד לסעיף 1 לא נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: בעד – 17, 31 מתנגדים, אפס נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: הסתייגות מס' 6 לא התקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: עוברים להסתייגות מס' 7 – מי בעד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 13 בעד ההסתייגות – 17 נגד – 32 נמנעים – אין ההסתייגות (7) של קבוצת סיעת יש עתיד וקבוצת סיעת המחנה הציוני לסעיף 1 לא נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: בעד – 17, נגד – 32, אין נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: גם הסתייגות מס' 7 לא התקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נצביע כרגע על הסתייגות מס' 8 – מי בעד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 14 בעד ההסתייגות – 17 נגד – 32 נמנעים – אין ההסתייגות (8) של קבוצת סיעת המחנה הציוני לסעיף 1 לא נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: אם כן, בעד ההסתייגות 17, נגד – 32, אין נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: הסתייגות מס' 8 לא התקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: עוברים להסתייגות מס' 9, הכול לאותו סעיף 1.

יולי יואל אדלשטיין: הסתייגות מס' 9 – מי בעד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 15 בעד ההסתייגות – 17 נגד – 32 נמנעים – אין ההסתייגות (9) של קבוצת סיעת המחנה הציוני לסעיף 1 לא נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: בעד – 17, נגד – 32, אין נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: הסתייגות מס' 9 לא התקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: הסתייגות מס' 10 – מי בעד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: נא להצביע.

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 16 בעד ההסתייגות – 17 נגד – 32 נמנעים – אין ההסתייגות (10) של קבוצת סיעת המחנה הציוני לסעיף 1 לא נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: 17 בעד, 32 נגד, אין נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: גם הסתייגות מס' 10 לא התקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: אם כן, אנחנו נצביע על הסתייגות מס' 11.

יולי יואל אדלשטיין: מי בעד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד ההסתייגות?

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 17 בעד ההסתייגות – 17 נגד – 32 נמנעים – אין ההסתייגות (11) של קבוצת סיעת המחנה הציוני לסעיף 1 לא נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: בעד – 17, נגד – 32, אפס נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: אני קובע כי גם הסתייגות מס' 11 לא התקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: לחלופין לאותו סעיף – אנחנו נצביע על ההסתייגות לחלופין.

יולי יואל אדלשטיין: מי בעד?

יולי יואל אדלשטיין: מי נגד?

יולי יואל אדלשטיין: נא להצביע.

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 18 בעד ההסתייגות – 17 נגד – 32 נמנעים – אין ההסתייגות לחלופין לסעיף 1 של קבוצת סיעת המחנה הציוני לא נתקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: אם כן, הסתייגות לחלופין: בעד – 17, נגד – 32 ואפס נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: אני קובע כי היא לא התקבלה.

יולי יואל אדלשטיין: על הסתייגות 12 אין צורך להצביע כי היא הוסרה.

יולי יואל אדלשטיין: אם כן, אנחנו נצביע על סעיף 1, כנוסח הוועדה, ללא הסתייגויות.

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 19 בעד סעיף 1, כהצעת הוועדה – 36 נגד – 13 נמנעים – אין סעיף 1, כהצעת הוועדה, נתקבל.

יולי יואל אדלשטיין: בעד – 36, נגד – 13, אפס נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: אני קובע כי הסעיף אושר – – –

קריאות: – – –

יולי יואל אדלשטיין: סליחה.

יולי יואל אדלשטיין: מה – – –

קריאות: – – –

יולי יואל אדלשטיין: סעיף 1 אושר כנוסח הוועדה.

דוד ביטן: – – –

קריאות: – – –

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, קצת סלחנות.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת בר ניהל את הישיבה חמש שעות ומשהו, אז מה אתם מתנפלים עליו עכשיו?

חיים ילין: אבל לעשות 12 שעות פיליבסטר – – –

יחיאל חיליק בר: אם אפשר לפרוטוקול – ששנינו הצבענו הפוך?

יולי יואל אדלשטיין: לפרוטוקול, חבר הכנסת בר מודיע שהוא התכוון להצביע הפוך.

יולי יואל אדלשטיין: בסדר, אבל עכשיו יש קריאה שלישית – שימו לב.

דוד ביטן: – – – אין דבר כזה.

דוד ביטן: הצביעו – הצביעו – – –

יולי יואל אדלשטיין: לא, אין לשנות תוצאות הצבעה בשום מצב, זה ברור.

יולי יואל אדלשטיין: אבל אני מציע פתרון מאוד פשוט: אם תתרכזו לשנייה בקריאה שלישית, אז תוכלו להצביע כפי שהתכוונתם להצביע.

יולי יואל אדלשטיין: הצעת חוק השידור הציבורי הישראלי (תיקון מס' 6), התשע"ז–2017, בקריאה שלישית, כנוסח הוועדה.

יולי יואל אדלשטיין: נא להצביע.

יולי יואל אדלשטיין: הצבעה מס' 20 בעד החוק – 32 נגד – 17 נמנעים – אין חוק השידור הציבורי הישראלי (תיקון מס' 6), התשע"ז–2017, נתקבל.

יולי יואל אדלשטיין: 32 בעד, 17 נגד, אין נמנעים.

יולי יואל אדלשטיין: הצעת החוק אושרה כנדרש בשלוש קריאות.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו ממשיכים בסדר-היום.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת והשרה רגב, לא הופתעתי מזה שיש לך עוקבים ב-07:12 ואת מצלמת גם אותי, אבל סגנית שר החוץ ב-05:50 הצטלמה.

יולי יואל אדלשטיין: אני ממש הופתעתי.

יולי יואל אדלשטיין: מה, שודדי דרכים עוקבים אחריה בטוויטר ובפייסבוק?

יולי יואל אדלשטיין: מי ב-05:50 עוקב?

יולי יואל אדלשטיין: זה משהו שלא ייאמן.

קריאה: אדוני היושב-ראש, במדינת ישראל אנשים עובדים.

יולי יואל אדלשטיין: אה, ב-05:50, צודקת.

יולי יואל אדלשטיין: [מס' מ/1065; "דברי הכנסת", מושב שני, חוב' ל"ה, עמ' ; נספחות.

יולי יואל אדלשטיין: ]

יולי יואל אדלשטיין: הצעת חוק למניעת הסתננות ולהבטחת יציאתם של מסתננים מישראל (תיקוני חקיקה והוראות שעה) (תיקון), התשע"ז–2016, בקריאה שנייה ושלישית.

יולי יואל אדלשטיין: יציג את ההצעה יושב-ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה חבר הכנסת דוד אמסלם – בבקשה, אדוני.

דוד אמסלם: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, אני מתכבד להביא בפניכם – – – רויטל, את מפריעה לי.

קריאה: – – –

דוד אמסלם: כמה זמן את רוצה שאני אדבר עכשיו?

קריאה: על רקע עדתי.

דוד אמסלם: על רקע עדתי, אומר חיליק.

דוד אמסלם: בסדר.

דוד אמסלם: אני מתכבד להביא בפניכם את הצעת חוק למניעת הסתננות ולהבטחת יציאתם של מסתננים מישראל (תיקוני חקיקה והוראות שעה) (תיקון), התשע"ז–2016, לקריאה השנייה ולקריאה השלישית.

דוד אמסלם: בשנת 2014 התקבל בכנסת חוק למניעת הסתננות ולהבטחת יציאתם של מסתננים מישראל (תיקוני חקיקה והוראות שעה), התשע"ה–2014.

דוד אמסלם: בין היתר קבע החוק הוראות בעניין חובת מעסיקו של עובד זר שהוא מסתנן להפקיד בעבורו מדי חודש בקרן או בחשבון בנק שייפתח למטרה זו סכום השווה ל-36% אחוזים משכרו של המסתנן, כאשר 16% מסכום זה ישולמו על-ידי המעסיק ו-20% ינוכו משכר העובד.

דוד אמסלם: כמו כן נקבעו הוראות בדבר הדרך שבה יימסרו הסכומים שהופרשו כאמור לידי המסתנן בעת יציאתו מישראל.

דוד אמסלם: הוראות אלה לא נכנסו עד היום לתוקף בשל עיכוב בבחירת הגוף שינהל את חשבון הבנק לעניין זה.

דוד אמסלם: הצעת החוק המוצעת היא טכנית בעיקרה, היא נועדה לתקן כמה הוראות בחוק לעניין אופן המיסוי של הפיקדון לגבי מסתננים והעברת כספי הפיקדון של מסתנן זכאי שנפטר.

דוד אמסלם: בנוסף, מכיוון שכבר נבחר זוכה במכרז לניהול חשבונות הפיקדון כאמור וניתן להתחיל ביישומו של החוק, מוצע להקדים את מועד כניסתו לתוקף של ההסדר, כך שההוראות ייכנסו לתוקפן לאחר 90 ימים מיום פרסומו של חוק זה.

דוד אמסלם: כמו כן, מוצע לתקן את חוק העסקת עובדים על-ידי קבלני כוח-אדם, במטרה להבהיר את הסמכות בכל הקשור לרישוי ולפיקוח על העסקת מסתננים על-ידי קבלני כוח-אדם.

דוד אמסלם: במהלך דיוני ועדת הפנים והגנת הסביבה בהצעת החוק החליטה הוועדה לקבוע בחוק מנגנון להפחתת הסכומים שיש להפקיד עבור מסתנן כאמור, כך ששר העבודה ושר האוצר, בהתייעצות עם שר הפנים ובאישור ועדת העבודה והרווחה, יוכלו לקבוע בצו שיעור מופחת להפקדה, בכפוף למגבלות המופיעות בהצעה.

דוד אמסלם: הצעת חוק זו מוגשת בצירוף הסתייגויות, אך אבקש כי הכנסת תדחה הסתייגויות אלה ותתמוך בהצעת החוק בקריאה השנייה ובקריאה השלישית בנוסח המוצע על-ידי הוועדה.

דוד אמסלם: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה לחבר הכנסת דודי אמסלם.

נאוה בוקר: לסעיף 1 יש הסתייגויות של המחנה הציוני.

נאוה בוקר: חבר הכנסת יצחק הרצוג – אינו נוכח; חברת הכנסת ציפי לבני – אינה נוכחת; חברת הכנסת שלי יחימוביץ – –

דוד ביטן: הרצוג נמצא רק כשמדובר בתקשורת.

נאוה בוקר: – – אינה נוכחת.

נאוה בוקר: חברת הכנסת סתיו שפיר – אינה נוכחת; חבר הכנסת איציק שמולי – מוותר; חבר הכנסת עמר בר-לב – מוותר; חבר הכנסת חיליק בר – מוותר; חבר הכנסת עמיר פרץ – אינו נוכח; חברת הכנסת מרב מיכאלי?

מרב מיכאלי: אני אעלה.

נאוה בוקר: תעלי.

נאוה בוקר: חמש דקות לרשותך, בבקשה.

מרב מיכאלי: תודה רבה, גברתי היושבת-ראש, בוקר טוב, חברותי וחברי חברי הכנסת – – –

יהודה גליק: בוקר טוב, זריחה יפה – – –

מרב מיכאלי: כן, כן, הזריחה יפהפייה.

מרב מיכאלי: אפשר לראות.

מרב מיכאלי: אם תלכו לצד השני, מחוץ למליאה, זריחה יפהפייה מעל הכנסת.

מרב מיכאלי: והנה, רק גמרנו חוק אחד, חוק אחד חסר סבירות.

מרב מיכאלי: אם דיברנו בלילה הזה על המשילות הלא-סבירה של הממשלה הזאת ועל האופן שבו היא לא מנצלת את כוחה, לא לטובת מדינת ישראל ולא לטובת האזרחיות והאזרחים, אז הנה עוד חוק שהוא חסר היגיון לחלוטין.

מרב מיכאלי: חוק שאומר: אוקיי, אנחנו לא יכולים לגרש מפה את מבקשי המקלט שאנחנו לא יכולים לגרש מפה, אז במקום להפוך אותם לכוח עבודה שיביא תועלת למדינת ישראל ולהפוך את מדינת ישראל למדינה שהיא צריכה להיות, שעוזרת למי שנרדפים במקומות אחרים וחייהם מצויים בסכנה, במקום זה בואו נכביד עליהם את עולנו, נהפוך אותם לנרדפים גם במדינת ישראל, נהפוך אותם לעניים יותר וכך הם יהיו גם כן נטל, עול ומטרד במקומות שבהם הם מתגוררים, ואנחנו מצדנו נקרא להם "סרטן" ונעשה עוד קצת תעמולה נגד זרים, עוד קצת תעמולה נגד מי שלא נראים אולי כמו מי שיושב בממשלה הזאת.

מרב מיכאלי: נעשה נזק למדינת ישראל, נזק לאנשים שהם נשואי החוק הזה, אבל נעשה עוד קצת תעמולה לטובתנו.

מרב מיכאלי: אי לכך, אנחנו מתנגדות ומתנגדים לחוק הזה.

מרב מיכאלי: לכן הצענו הסתייגויות שיעשו אותו יותר מועיל, פחות מזיק.

מרב מיכאלי: לכן גם ננמק את ההסתייגויות האלה כאן – – –

דוד אמסלם: – – – החוק – – –

מרב מיכאלי: כן, החוק רוצה בסך הכול לדאוג למבקשי המקלט האלה, שכשיום אחד הם יוכלו לנסוע מפה, כשייפסק הטבח בדארפור, בדרום-סודאן, אז הם יחזרו הביתה עם "סטפות" של כסף.

דוד אמסלם: אבל אני רוצה להגיד לך מה החוק – – – את לא מבינה – – – החוק הזה, כשעבר בזמנו, פשוט לא הייתה קרן.

דוד אמסלם: רק בימים אלה סיכמו על הקרן שתשקיע את הכספים.

דוד אמסלם: דרך אגב, בחוק ביקשנו לתת אופציה לשרים להוריד בכלל את מה שאז נקבע, להוריד בכלל את מה שאז נקבע, להוריד את הסף.

דוד אמסלם: אז אולי את מתנגדת להוריד.

מרב מיכאלי: אבל לא עשו את זה בחוק.

דוד אמסלם: אבל אני מספר לך שבחוק – – –

מרב מיכאלי: וכך או כך, הפתרון הכולל הוא פתרון גרוע.

דוד אמסלם: לא שמעת את מה שהקראתי.

מרב מיכאלי: הפתרון הכולל הוא פתרון גרוע.

מרב מיכאלי: אתם דחיתם את הצעת החוק שלנו, שבאה באמת לפזר את האנשים האלה ברחבי הארץ, לפזר אותם למקומות שצריכים אותם ככוח עבודה – אלה שאי-אפשר להוציא ממדינת ישראל, שהם בני-הישארות במדינת ישראל מבחינת החוק הבין-לאומי, שאומנם הקואליציה שלכם מעדיפה לצפצף עליו, אבל אתם בעניין הזה לפחות לא מגרשים אותם מפה.

מרב מיכאלי: אז דחיתם את הצעת החוק שלנו שהציעה לפזר אותם, לתת להם אפשרות לעבוד איפה שצריך אותם ככוח עובד, ולאפשר להם להתפרנס מזה באופן שהם לא ייפלו לעול ולמטלה על אחרות ואחרים במקומות שבהם הם נמצאים.

מרב מיכאלי: הצעת החוק הזאת לא מתקנת את זה אלא, כאמור, רק ממשיכה את ההכבדה עליהם, ולכן אנחנו מתנגדים לה.

מרב מיכאלי: תודה, גברתי.

נאוה בוקר: תודה רבה, חברת הכנסת מרב מיכאלי.

נאוה בוקר: אחריה – חבר הכנסת כבל.

נאוה בוקר: מוותר; חבר הכנסת מנואל טרכטנברג – אינו נוכח; חבר הכנסת אראל מרגלית – אינו נוכח; חבר הכנסת מיקי רוזנטל – אינו נוכח; חברת הכנסת רויטל סויד – אינה נוכחת.

קריאה: היא פה.

נאוה בוקר: איפה רויטל?

נאוה בוקר: חברת הכנסת סויד, את מעוניינת לדבר?

נאוה בוקר: מוותרת.

נאוה בוקר: חבר הכנסת יואל חסון – אינו נוכח; חבר הכנסת זוהיר בהלול – אינו נוכח; חבר הכנסת איתן ברושי – אינו נוכח; חברת הכנסת מיכל בירן – אינה נוכחת; חבר הכנסת נחמן שי – מוותר; חברת הכנסת קסניה סבטלובה – אינה נוכחת; חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין – אינה נוכחת; חבר הכנסת יוסי יונה – אינו נוכח; חבר הכנסת איל בן ראובן – אינו נוכח; חברת הכנסת יעל כהן-פארן, מוותרת?

יעל כהן-פארן: לא.

נאוה בוקר: עולה.

נאוה בוקר: חמש דקות לרשותך, בבקשה.

יעל כהן-פארן: נראה לי שיש לי שתי הסתייגויות.

נאוה בוקר: יש לך אחת.

יעל כהן-פארן: יש אחת של המחנה הציוני ואחת שלי, שהוצגה בעל-פה.

נאוה בוקר: תתחילי בבקשה – – –

יעל כהן-פארן: אני אתחיל, בסדר.

יעל כהן-פארן: בוקר טוב לכולם.

יעל כהן-פארן: היה לנו פה לילה ארוך, וקשה לסחוב גם את הבוקר, אבל אני חייבת לומר משהו על הצעת החוק, משהו שבאמת קשה לי מאוד בהצעת החוק הזאת.

יעל כהן-פארן: תראו, כשנערך דיון לקראת הקריאה השנייה והשלישית, ישב בחדר הוועדה נציג דובר אנגלית של נציבות האו"ם לפליטים.

יעל כהן-פארן: הוא בא להגיד את דברי נציבות האו"ם לפליטים, שעובדת עם האוכלוסייה המדוברת ועם קהילת מבקשי המקלט, מסתננים, פליטים – איך שתרצו לקרוא להם.

יעל כהן-פארן: הדברים שהוא אמר, אומנם הוא אמר אותם באנגלית ואולי לא כל חברי הוועדה מבינים אנגלית על בורייה, אבל הוא נקטע בדבריו בצורה, בואו נגיד, גסה, ולא ניתן לו להמשיך ולסיים את דבריו, גם על-ידי חברי הכנסת שהעירו הערות, גם על-ידי יושב-ראש הוועדה.

יעל כהן-פארן: ואני רוצה להביא כאן מדבריו, מהדברים שמתורגמים לעברית, מהדברים של נציבות האו"ם לפליטים.

יעל כהן-פארן: נציבות האו"ם לפליטים מברכת על ההזדמנות לפנות לוועדה – אני מקריאה – בעוד מדינת ישראל מתייחסת לאוכלוסיית מבקשי המקלט כאל מסתננים, נציבות האו"ם לפליטים רואה בה אוכלוסיית יעד שמרבית האנשים בה עשויים להיות פליטים הנזקקים להגנה.

יעל כהן-פארן: בהתחשב בהשלכות הרות הגורל שעלולות להיות ליישום חקיקה זו, מבקשים להעיר על החקיקה בכללותה, מעבר להצעות סעיפי החוק.

יעל כהן-פארן: לאור עבודתנו עם קהילת מבקשי המקלט, אנו משוכנעים כי הפקדת 20% משכרו של העובד לקרן פיקדון תביא את אוכלוסיית מבקשי המקלט לעוני, כך שרבים לא יוכלו להרשות לעצמם ביטוח בריאות, תנאי דיור בסיסיים או הוצאות בסיסיות הנדרשות לגידול ילדים.

יעל כהן-פארן: זאת, בצירוף סכום הפיקדון הגבוה שחל על המעסיקים, עלול להביא רבים ממבקשי המקלט לאבטלה.

יעל כהן-פארן: עלייה בשיעור מבקשי המקלט שבריאותם לקויה, מובטלים או מחוסרי דיור לא רק פוגעת בזכויות מבקשי המקלט אלא גם מכבידה על השכונות הצפופות בדרום תל-אביב.

יעל כהן-פארן: לפי החוק ונספחיו, בסמכות הרשויות לנכות אחוז ניכר מהקרן ככל שהעובד אינו עוזב במועד שייקבע, ללא יכולת למנוע את גירושו.

יעל כהן-פארן: בהתחשב בעובדה שרבים עשויים להיות פליטים הנזקקים להגנה ולא ניתן לצפות לעזיבתם, עולה הצורך לשלב הגנות בחוק שיספקו הגנה על הפליטים.

יעל כהן-פארן: יצוין כי התכלית של עצירת כניסה בלתי מורשית לישראל כבר הושגה בלי שהיה צורך בשימוש באמצעים כלכליים קיצוניים שכאלה.

יעל כהן-פארן: כמו כן, חוסר היכולת של האוכלוסייה המושפעת מצעדים אלו לשוב למדינת המקור שלהם משתקפת במדיניות האי-החזרה שאימצה ישראל וההכרה באותה אוכלוסייה כפליטים במדינות אחרות באירופה.

יעל כהן-פארן: החלשת אוכלוסיית מבקשי המקלט במטרה להשפיע על חזרתה אינה חוקית, ואף לא סביר שתימצא יעילה.

יעל כהן-פארן: אנחנו הגשנו הסתייגויות שנועדו לצמצם את הדרקוניות של הצעת החוק הזאת.

יעל כהן-פארן: בסך הכול, מה ביקשנו בהסתייגויות שלנו?

יעל כהן-פארן: להחריג אוכלוסיות רגישות במיוחד, כמו ילדים וקטינים, כמו אימהות חד-הוריות, כמו אנשים שעברו עינויים בדרכם בסיני.

יעל כהן-פארן: גם את ההסתייגויות האלה, שהן המינימום, המינימום הבסיסי של זכויות אנוש לחלשים ביותר, למוחלשים ביותר – גם את אלה הוועדה דחתה.

יעל כהן-פארן: אני ביקשתי לסייג מהחוק את אלה שהגישו בקשה למקלט.

יעל כהן-פארן: יש טענות: הם פליטים, הם מסתננים, הם לא הגישו בקשות מקלט.

יעל כהן-פארן: אז אלה שכן הגישו בקשת מקלט – עד שהיא תידון, עד שהיא תוכרע, עד שמדינת ישראל תחליט אם אלה כן ואלה לא, שאת אלה יחריגו מהחוק בשלב שהם מבקשים מקלט.

יעל כהן-פארן: גם ההצעה הזאת, ההסתייגות שלי, הוסרה, התנגדו לה.

יעל כהן-פארן: ואפילו אמר נציג משרד הפנים: זה בעצם מרוקן את החוק מתוכנו.

יעל כהן-פארן: זאת אומרת, בואו נודה על האמת: אתם לא רוצים אפילו להסתכל על זה.

יעל כהן-פארן: אתם לא רוצים אפילו לבחון את זה.

יעל כהן-פארן: אתם לא בוחנים באמת אם האנשים האלה אומללים כפי שהם טוענים, הגיעו לכאן בחוסר כול כפי שהם טוענים וכפי שנציבות האו"ם לפליטים טוענת וכפי שטוענים ארגונים שמסייעים להם – –

נאוה בוקר: נא לסיים, בבקשה.

יעל כהן-פארן: – – כדי שלא יתדרדרו לעוד יותר עוני.

יעל כהן-פארן: ואני רק אגיד מילה אחת אחרונה: אין ספק שאוכלוסיית דרום תל-אביב נפגעת מהיווצרות ריכוז אוכלוסייה כל כך כל כך גדול של אותם מבקשי מקלט בתחומם.

נאוה בוקר: תודה רבה.

יעל כהן-פארן: אבל זאת בעיה שצריכה להיפתר בלי שאנחנו גורמים למבקשי המקלט להיות עוד יותר מסכנים ועוד יותר עניים – –

נאוה בוקר: תודה רבה, חברת הכנסת פארן.

יעל כהן-פארן: – – באמצעות החוק האומלל הזה.

יעל כהן-פארן: תודה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: אנחנו עוברים להצבעה על ההסתייגות.

נאוה בוקר: חברי הכנסת זהבה גלאון, אילן גילאון, עיסאווי פריג', מיכל רוזין ותמר זנדברג אינם נמצאים במליאה.

נאוה בוקר: אם כך, נעבור להצבעה על ההסתייגויות של חברי הכנסת יצחק הרצוג, ציפי לבני, שלי יחימוביץ, איתן כבל, סתיו שפיר, איציק שמולי, עמר בר-לב, יחיאל חיליק בר, עמיר פרץ, מרב מיכאלי, איתן כבל, מנואל טרכטנברג, אראל מרגלית, מיקי רוזנטל, רויטל סויד, יואל חסון, זוהיר בהלול, איתן ברושי, מיכל בירן, נחמן שי, קסניה סבטלובה, איילת נחמיאס ורבין, יוסי יונה, איל בן ראובן ויעל כהן-פארן – להלן: קבוצת סיעת המחנה הציוני – הסתייגות מס' 1 לסעיף 1.

נאוה בוקר: מי בעד?

נאוה בוקר: מי נגד?

נאוה בוקר: הצבעה מס' 21 בעד ההסתייגות – 11 נגד – 29 נמנעים – אין ההסתייגות (1) של קבוצת סיעת המחנה הציוני לסעיף 1 לא נתקבלה.

נאוה בוקר: בעד – 11, נגד – 29, אין נמנעים.

נאוה בוקר: ההסתייגות נדחתה.

נאוה בוקר: אנחנו עוברים להצבעה על לחלופין, של חברת הכנסת יעל כהן-פארן.

נאוה בוקר: מי בעד?

נאוה בוקר: מי נגד?

נאוה בוקר: הצבעה מס' 22 בעד ההסתייגות – 11 נגד – 30 נמנעים – אין ההסתייגות לחלופין של חברת הכנסת יעל כהן-פארן לסעיף 1 לא נתקבלה.

נאוה בוקר: בעד – 11, נגד – 30.

נאוה בוקר: ההסתייגות לחלופין לא התקבלה.

נאוה בוקר: אם כך, הוסרו כל ההסתייגויות.

נאוה בוקר: לסעיפים 2 ו-3 אין הסתייגויות.

נאוה בוקר: אנחנו עוברים להצבעה כנוסח הוועדה על סעיפים 1, 2 ו-3 כנוסח הוועדה.

נאוה בוקר: מי בעד?

נאוה בוקר: מי נגד?

נאוה בוקר: הצבעה מס' 23 בעד סעיפים 1–3, כהצעת הוועדה – 30 נגד – 11 נמנעים – 1 סעיפים 1–3, כהצעת הוועדה, נתקבלו.

נאוה בוקר: בעד – 30, נגד – 11, נמנע אחד.

נאוה בוקר: החוק התקבל בקריאה שנייה.

נאוה בוקר: אנחנו עוברים להצבעה בקריאה שלישית על החוק כנוסח הוועדה.

נאוה בוקר: מי בעד?

נאוה בוקר: מי נגד?

נאוה בוקר: כנוסח הוועדה.

נאוה בוקר: הצבעה מס' 24 בעד החוק – 30 נגד – 11 נמנעים – 1 חוק למניעת הסתננות ולהבטחת יציאתם של מסתננים מישראל (תיקוני חקיקה והוראת שעה) (תיקון), התשע"ז–2016, נתקבל.

נאוה בוקר: בעד – 30, נגד – 11, נמנע אחד.

נאוה בוקר: הצעת החוק למניעת הסתננות ולהבטחת יציאתם של מסתננים מישראל (תיקוני חקיקה והוראת שעה) (תיקון), התשע"ז–2016, התקבלה בקריאה שלישית.

נאוה בוקר: [רשומות (הצעות חוק, חוב' מ/1104); נספחות.

נאוה בוקר: ]

נאוה בוקר: אנחנו עוברים להצעת חוק להסרת תוכן שפרסומו מהווה עבירה מרשת האינטרנט, התשע"ז–2016, קריאה ראשונה.

נאוה בוקר: יציג את הצעת החוק השר יריב לוין, בבקשה.

דוד ביטן: לא מעניין אותם כלום, רק התאגיד, אז עזוב – – –

יריב לוין: – – – קריאה שנייה ושלישית – – –

דוד ביטן: לא, לא.

דוד ביטן: מה הנושא?

דוד ביטן: מה החוק?

נאוה בוקר: הצעת חוק להסרת תוכן שפרסומו מהווה עבירה מרשת האינטרנט.

יריב לוין: – – – אין בעיה.

דוד ביטן: עלה, עלה.

דוד ביטן: שתי מילים, זה לא מעניין אותם כלום, הרי.

דוד ביטן: מה שמעניין אותם זה התאגיד.

דוד ביטן: לא מעניין אתכם כלום – – – זה מה שמעניין אתכם.

מרב מיכאלי: – – – אתם לא יודעים על מה אתם מצביעים.

מרב מיכאלי: אתם הופכים את העולם – – –

נאוה בוקר: בבקשה, אדוני השר.

דוד ביטן: זה מה שמעניין אתכם, רק התאגיד.

דוד ביטן: רק תאגיד השידור הציבורי, לא שום דבר – – –

יריב לוין: תודה, גברתי היושבת-ראש.

יריב לוין: כבוד השרים, חברות וחברי הכנסת, אני מתכבד להציג בפניכם את הצעת חוק להסרת תוכן שפרסומו מהווה עבירה מרשת האינטרנט, התשע"ז–2016, לקריאה הראשונה.

יריב לוין: הצעת החוק מעגנת לראשונה כלי אפקטיבי להתמודד עם סוגיית ההסתה באינטרנט.

דוד ביטן: – – – אני לא מבין למה בכלל – – –

יריב לוין: הצעת החוק נולדה בעקבות גל הטרור האחרון וגל ההסתה לטרור שהתלווה לו ובשל הקשר הקיים, לצערנו, בין פרסום דברי הסתה לטרור לבין ביצוע פעולות טרור.

יריב לוין: מטרת ההצעה היא הוספת כלי נוסף בהתמודדות רשויות האכיפה עם פרסומים המהווים עבירה ושיש אפשרות ממשית שיביאו לפגיעה בביטחונו של אדם, בביטחון הציבור או בביטחון המדינה.

יריב לוין: מובן שכלי זה נועד לעמוד לצד הכלי הפלילי, ולא כתחליף לו.

יריב לוין: לפי ההצעה, מוצע להסמיך את בית-המשפט ליתן צו להסרת תוכן מרשת האינטרנט, ובכלל זה מהרשתות החברתיות השונות, למשל פייסבוק.

יריב לוין: בשל החשש לפגיעה בזכות לחופש הביטוי כתוצאה מהסרת הפרסום מוצע לקבוע שני תנאים מצטברים שרק בהתקיימם יוסמך בית-המשפט להורות על הסרת התוכן: הראשון – פרסום התוכן מהווה מעשה שהוא עבירה פלילית; והשני – יש אפשרות ממשית שהמשך פרסום התוכן יפגע בביטחונו של אדם, בביטחון הציבור או בביטחון המדינה.

יריב לוין: בגלל הזהירות הנדרשת כאשר עוסקים בעניינים הנוגעים לחופש הביטוי ובשל חשיבותה של זכות זו במדינה דמוקרטית, מוצע לקבוע כמה הוראות שיבטיחו שהפגיעה בזכות לא תעלה על הנדרש: א.

יריב לוין: הגשת בקשה לבית-המשפט תהיה באישור היועץ המשפטי לממשלה או מי שהוא הסמיך לכך; ב.

יריב לוין: הערכאה השיפוטית שתדון בבקשה תהיה ערכאה גבוהה – בית-המשפט המחוזי שיושב כבית-משפט לעניינים מינהליים; ג.

יריב לוין: חובת פרסום של החלטות בית-המשפט בעניין בקשות לפי חוק זה, וזאת תורך הבטחת שקיפות, וכן לצורך יידוע הציבור בהחלטות כאמור על מנת לאפשר לערער על ההחלטה.

יריב לוין: נוכח הסכנות הרבות הכרוכות בפרסומים מסוכנים ברשת האינטרנט לאור מאפייניה, ובכלל זה הזמינות, המהירות, הנגישות, האנונימיות, התפוצה הרחבה והגלובליות, ובשל הצורך בכלים יעילים להתמודדות עם פרסומים מסוג זה, מבקשת הממשלה מהכנסת לתמוך בהצעת החוק הזו בקריאה הראשונה.

יריב לוין: תודה.

נאוה בוקר: תודה רבה, אדוני השר.

נאוה בוקר: אנחנו נעבור לרשימת הדוברים.

נאוה בוקר: חבר הכנסת אחמד טיבי – אינו נוכח; חבר הכנסת טלב אבו עראר – אינו נוכח; חבר הכנסת נחמן שי – מוותר; חבר הכנסת אראל מרגלית – אינו נוכח; חבר הכנסת יהודה גליק – אינו נוכח; חבר הכנסת עמר בר-לב – מוותר; חברת הכנסת זהבה גלאון – אינה נוכחת; חבר הכנסת אלעזר שטרן – אינו נוכח; חבר הכנסת איציק שמולי – מוותר; חבר הכנסת ישראל אייכלר – אינו נוכח.

דוד ביטן: למה אתה מוותר?

דוד ביטן: תציל את מפלגת העבודה, תעלה לדבר.

נאוה בוקר: חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא – אינו נוכח; חבר הכנסת עיסאווי פריג' – אינו נוכח; חבר הכנסת יוסף ג'בארין – מוותר; חברת הכנסת יעל גרמן– אינה נוכחת.

דוד ביטן: לא מעניין אותם – – –

נאוה בוקר: חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה – אינו נוכח; חברת הכנסת תמר זנדברג – אינה נוכחת; חברת הכנסת עליזה לביא – אינה נוכחת; חברת הכנסת יעל כהן-פארן – אינה נוכחת;.

נאוה בוקר: חבר הכנסת מיקי לוי – מוותר; חבר הכנסת איתן ברושי – אינו נוכח; חברת הכנסת רויטל סויד – אינה נוכחת; חבר הכנסת אוסאמה סעדי – אינו נוכח; חבר הכנסת אמיר אוחנה – מוותר.

דוד ביטן: רגע, אל תוותר.

דוד ביטן: תקבל 50 דקות.

אמיר אוחנה: – – – יש לי 50 דקות?

קריאה: תעלה, תעלה.

נאוה בוקר: חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס – אינה נוכחת; חבר הכנסת אכרם חסון – אינו נוכח; חבר הכנסת מנואל טרכטנברג – אינו נוכח; חבר הכנסת זוהיר בהלול – אינו נוכח; חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין – אינה נוכחת; חבר הכנסת יואל חסון – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חבר הכנסת דוד אמסלם.

דוד ביטן: איך אתה ראשון?

דוד ביטן: נרשמתי לפניו – – –

נאוה בוקר: הוא רשום לפניך, אדוני יושב-ראש הקואליציה.

דוד אמסלם: גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת, קודם כול, ביטן, אני מתנצל שאני לפניך.

דוד אמסלם: הייתה טעות כאן, טעות סופר.

נאוה בוקר: כך רשום במחשב.

דוד אמסלם: אנחנו לא נחזור על זה יותר.

דוד אמסלם: אני רוצה לדבר על הצד הימני, לסכם את הלילה שעברנו פה.

דוד אמסלם: קודם כול, לגביכם חיים ילין ומיקי לוי, יש פה איזו תופעה באמת מדהימה.

דוד אמסלם: היושב-ראש שלכם – אני החלטתי לצלם אותו ולתת לכם את התמונה שלו שתשימו בכיס, כדי שתראו איך הוא נראה.

דוד אמסלם: אני לא בטוח שעוד כמה חודשים בכלל תזהו איך הוא נראה.

דוד אמסלם: הוא לא נמצא אפילו, לדעתי, 3% מהזמן פה בכנסת, אבל מה שכן – הוא מתעקש שאתם תישארו כל הזמן.

דוד אמסלם: לכן, אני באמת, מדי פעם זה ככה – – –

דוד אמסלם: – – –

חיים ילין: אתה בטוח במה שאתה אומר?

חיים ילין: – – –

דוד אמסלם: אתה יודע, אני חס על כבודכם מדי פעם.

דוד אמסלם: אתה יודע, אותי לימדו שקודם כול המפקד נשאר ואחרי זה החיילים, אבל אצלכם כנראה זה הפוך, מפני שהמפקד שלכם לא היה כמעט בצבא, הוא היה ב"במחנה" ולכן הוא לא מכיר את הכללים האלה.

דוד אמסלם: ולכן אני באמת, ככה, מצטער בשבילכם.

דוד אמסלם: אני מניח שאתם מרגישים קצת מושפלים, אבל היות שהוא קובע את הרשימה אז יש הכללים, ולכן אני באמת חס עליכם ועל כבודכם.

דוד אמסלם: אני רוצה דווקא לפנות למפלגת העבודה לגבי הלילה.

דוד אמסלם: תראו, מה שעשיתם היום בלילה זה באמת אחד הדברים שכשאני מגיע לכנסת – – –

יגאל גואטה: אין דבר כזה היום בלילה.

יגאל גואטה: אתמול בלילה.

דוד אמסלם: אתמול.

דוד אמסלם: אחת התופעות המדהימות שקורות לי כאן – שאני לא מאמין לבזבוז הזמן שהאופוזיציה גורמת לנו.

דוד אמסלם: זה לא קשור עכשיו באמת לקואליציה, אופוזיציה – הזמן שלנו זה זמן יקר.

דוד אמסלם: הרי בסופו של עניין אתם חושבים שזאת עבודתכם ושזה מועיל לעם ישראל ולכנסת.

דוד אמסלם: היום בבוקר, עכשיו, אנחנו אמורים לפתוח את ועדות הכנסת עוד מעט ולדון.

דוד אמסלם: אז ישבנו כאן לילה שלם, באמת על גיבובי – אמרתי לכם:

דוד אמסלם: עד עכשיו לא הבנתי – – –

חיים ילין: מי דחה את התאגיד?

חיים ילין: ראש הממשלה – – –

דוד אמסלם: רק שנייה, דקה, חיים.

חיים ילין: ראש הממשלה – – – נגד – – –

דוד אמסלם: אני אענה לך.

נאוה בוקר: חבר הכנסת חיים ילין.

חיים ילין: עכשיו אנחנו אשמים?

דוד אמסלם: דרך אגב, הקפדתם לדבר 50 דקות כל דובר.

דוד אמסלם: לא היה לכם מה לומר.

דוד אמסלם: הבאתם סיפורים מהבית, בדיחות – מה לא עשיתם.

דוד אמסלם: ראיתי שאתם דבקים – זה הזכיר לי את מסעות האלונקות בצבא – אתם דבקים עד הדקה האחרונה, לדבר, שמא מישהו יגיד לכם מדוע ירדתם 30 שניות לפני הזמן.

דוד אמסלם: ומה התוצאה היא באמת?

דוד אמסלם: התוצאה היא שבסך הכול הצלחתם לבזבז את זמנם של כל חברי הכנסת.

חיים ילין: לא, אתם, אתם, בחוק הזה.

חיים ילין: זה עלה 140 מיליון שקל הלילה.

דוד אמסלם: יושב-ראש הקואליציה באופן הגון סיכם אתכם – – –

נחמן שי: אני יודע שהדמוקרטיה מפריעה לכם.

דוד אמסלם: רק שנייה.

דוד אמסלם: אין בעיה, אם אנחנו מדברים בשם הדמוקרטיה, אז בואו תמשיכו לדבר כאן עוד ארבעה ימים, עד יום שישי.

דוד אמסלם: אבל זה לא הרעיון.

נחמן שי: בפרלמנט מדברים.

דוד אמסלם: אז בואו תמשיכו לדבר.

דוד אמסלם: הרי אתם, על דיוני התקציב לא דנתם, בכלל לא דיברתם כמעט.

דוד אמסלם: עשינו את זה בשלוש שעות והלכנו.

נאוה בוקר: נא לסיים.

דוד אמסלם: היום אתם לילה שלם ישבתם כאן, בזבזתם את הזמן.

דוד אמסלם: כרגע חברי הכנסת עייפים.

דוד אמסלם: חלק מהישיבות מבוטלות בכלל.

דוד אמסלם: וכל זה למה?

דוד אמסלם: בגלל חוסר האחריות, לדעתי, שלכם, ובעיקר חוסר התועלת.

יחיאל חיליק בר: כי אנחנו אופוזיציה אחראית.

נאוה בוקר: תודה רבה.

דוד אמסלם: אין, אתם עושים דברים בלי תועלת.

דוד אמסלם: אז באמת להבא תחשבו על מה שאתם עושים לפני שאתם פועלים.

דוד אמסלם: תודה רבה ובוקר טוב.

נאוה בוקר: תודה רבה חבר הכנסת דודי אמסלם.

נאוה בוקר: חבר הכנסת חיליק בר, בבקשה.

שולי מועלם-רפאלי: חיליק, אם אפשר את סיפורי בית אבא ליום שני.

יחיאל חיליק בר: לא, תראי, שולי, אני לא רציתי לעלות לדבר; לא ידעתי אפילו שאני רשום.

יחיאל חיליק בר: אבל בגלל ההשתלחות השקרית של דוד אמסלם אני רוצה לספר לכם, כי אין אף אחד שיודע כמוני מה היה פה הלילה.

יחיאל חיליק בר: כי אני – אמרה לי ירדנה ששברתי שיא – ניהלתי, דב, שש שעות רצוף מליאה ואז דיברתי 50 דקות.

יחיאל חיליק בר: שבע שעות הייתי פה.

דב חנין: – – –

יחיאל חיליק בר: לא, עשיתי את זה – – –

דב חנין: – – –

יחיאל חיליק בר: אז בוא אני אגיד לך איפה נגמר החן.

יחיאל חיליק בר: תקשיב, איפה נגמר החן?

יחיאל חיליק בר: עד שלוש בבוקר היה פה שקט.

יחיאל חיליק בר: שלוש שעות ראשונות אני בסוטול שלי מנהל, עונה על אימיילים, קצת מתייחס, קצת זה.

יחיאל חיליק בר: שלוש בבוקר – סערה, בולדוזר מתפרץ למליאה, דוד ביטן, המכונה "שבתרביטן", מתפרץ למליאה ומתחיל להתעצבן על זה שאיילת מממשת את ה-20 דקות הנוספות שלה ועל זה שרויטל מתעקשת לדבר 50 דקות ולא 48 ונכנס להיסטריה.

דוד ביטן: הוספתי לך רבע שעה.

יחיאל חיליק בר: אני אמרתי לו: אדוני, מה הלחץ?

יחיאל חיליק בר: קודם כול, דוד אמסלם – – –

קריאות: – – –

יחיאל חיליק בר: אנחנו אופוזיציה.

יחיאל חיליק בר: תתרגלו לזה שתפקידנו זה להקשות על עבודתכם בכנסת.

יחיאל חיליק בר: אז לא ישנתם לילה, ביטן, לא ישנתם לילה, מה קרה?

יגאל גואטה: – – –

יחיאל חיליק בר: תקשיב, גואטה, אומרים שמי שלא ראה שמחת בית השואבה, לא ראה שמחה מימיו.

יחיאל חיליק בר: מי שלא ראה את ביטן בהיסטריה, לא ראה היסטריה מימיו.

יחיאל חיליק בר: אני אומר לך, הבן-אדם נכנס, קודם כול – תודי, ירדנה – אנחנו באיזה שלב – אני לא צוחק, אגב, יראו את זה בחדשות.

יחיאל חיליק בר: הבניין רעד.

יחיאל חיליק בר: הייתה איזו רעידה או פיצוץ בכניסה לעיר.

נאוה בוקר: לא הגזמת בכלל.

יחיאל חיליק בר: אבל אני חשבתי שמעצבים עלינו ביטן עלה לגג והתחיל לקפוץ, כדי שנחשוב שיש איזו רעידת אדמה ונתחיל לדבר.

יחיאל חיליק בר: עכשיו, אני רוצה להגיד לך משהו, דוד אמסלם: אתם עליתם אחד אחרי השני, וכהרגלכם הרבצתם במפלגת העבודה והספדתם אותה.

יחיאל חיליק בר: קודם כול, אני אגיד לכם משהו: סגולה להצלחה.

יחיאל חיליק בר: כי בשתי מערכות הבחירות האחרונות הספדתם אותנו, דפקתם את המסמר האחרון על ארונה של מפלגת העבודה, וברוך השם שילשנו את כוחנו.

יחיאל חיליק בר: אז א.

יחיאל חיליק בר: תמשיכו.

יחיאל חיליק בר: ככל שיכו בנו כן נרבה וכן נפרוץ.

דוד ביטן: הסקרים – – –

יחיאל חיליק בר: לך, דוד ביטן, אני רוצה להגיד משהו אישי: כשאתה אמרת על אחת המועמדות למזכ"לות שהמקום שלה לא יהיה ריאלי – – –

דוד ביטן: לא בטוח – – –

יחיאל חיליק בר: – – – שהמקום שלה לא יהיה ריאלי בבחירות הבאות – אני אומר פה בשידור חי: אתה בכנסת הבאה תנחה שבתות תרבות.

יחיאל חיליק בר: אתה לא תהיה בכנסת.

יחיאל חיליק בר: אתה תהיה בצד השני של "שבתרבות", שהשתלטת על המוסד הזה בארץ.

דוד ביטן: – – –

יחיאל חיליק בר: אתה, אני מאחל לך, הרבה טוב ובריאות, אבל אתה תשתתף בשבתות-תרבות מהצד השני של ההנחיה, אף שאני חייב להגיד לך, אתה מאוד משעשע, ואפילו עושה עבודה – – –

קריאה: – – –

נאוה בוקר: נא לסיים.

יחיאל חיליק בר: יש לי שמונה שניות, נאוה, מה קרה?

נאוה בוקר: אני מכינה אותך לזה שאתה צריך לסיים.

יחיאל חיליק בר: לכן, אני – – –

רחל עזריה: אתה מדבר על נשים?

רחל עזריה: יש לך ילדים בגיל של – – –

יחיאל חיליק בר: מאחר שהשתלטת על מוסד "שבתרבות" בישראל, המלצתי לשנות את השם של "שבתרבות" ל"שבתרביטן", ואני חושב שזה שם הולם למוסד החשוב הזה, אדוני.

דוד ביטן: – – –

נאוה בוקר: תודה לחבר הכנסת בר.

נאוה בוקר: חבר הכנסת יוסי יונה – אינו נוכח; חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן – אינה נוכחת; חבר הכנסת עודד פורר – מוותר.

נאוה בוקר: חבר הכנסת דוד ביטן, בבקשה.

קריאות: ביטן, ביטן – – –

נאוה בוקר: בבקשה.

חיים ילין: ביטן, תן בראש, אנחנו רק עולים במנדטים.

חיים ילין: תן בראש.

חיים ילין: אמרתי לך את זה.

חיים ילין: תן, תן בראש.

דוד ביטן: תקשיבו, חברים, קודם כול – – –

דוד אמסלם: דוד, תן כמה מילים לחיים ילין, תעודד אותו, מסכן.

דוד ביטן: רגע, רגע.

דוד ביטן: אני עוד לא התחלתי.

דוד ביטן: תחזירי לי את הזמן.

נאוה בוקר: חברים, אל תפריעו לו.

קריאה: – – –

דוד ביטן: קודם כול, אני אומר לכם שלי לא אכפת שתעשו כל הזמן את מה שעשיתם היום, ולכן אני לא התרגזתי.

עמר בר-לב: רעיון טוב.

דוד ביטן: אבל אתם, במקום לדבר על התאגיד, דיברתם על דברים אחרים.

דוד ביטן: קודם כול, אני רוצה לומר לכם שאני מציע לכם לתת מקום שני משוריין לשמולי, כי הוא היחיד שמציל אתכם באמצעות הצעות החוק החברתיות שלו.

דוד ביטן: אתם דנידין, רואה ולא נראה; עוד מעט לא תהיו קיימים בסקרים.

דוד ביטן: הבנת אותי?

יחיאל חיליק בר: תמשיך, תמשיך, זו רק סגולה להצלחה.

דוד ביטן: אני אגיד לך.

דוד ביטן: מזכ"ל מפלגת העבודה, שבתקופתך ירדתם לשבעה-שמונה בסקרים.

נחמן שי: מה, אתה גם עושה שיבוצים?

דוד ביטן: אני אומר לך, בתקופתך – אני אגיד לך: אם אני אנחה שבתות-תרבות, גם אתה תנחה, זה שתדע.

יחיאל חיליק בר: אתה תזמין אותי?

דוד ביטן: אני אזמין אותך.

דוד ביטן: אני אזמין אותך וגם אנחה.

דוד ביטן: אני אומר לכם, מפלגת העבודה צריכה להתבייש.

דוד ביטן: הרי אתם – על מה אתם נלחמתם היום?

דוד ביטן: על התאגיד.

דוד ביטן: למה?

דוד ביטן: כי אתם רק על התקשורת.

דוד ביטן: לא מעניינת אתכם החברה, לא מעניינת אתכם המדינה, לא מעניין אתכם כלום.

נחמן שי: מה אתה אומר?

דוד ביטן: לא עשיתם שום פיליבסטר על חוקים הרבה יותר חשובים מזה.

נחמן שי: מה אתה אומר?

דוד ביטן: אבל כשמדובר בתאגיד, אולי על מנת שכשהתאגיד יקום תקבלו איזו שורה באיזה ציוץ בפרסומים שלהם ובדברים שלהם – זה מה שמעניין אתכם.

דוד ביטן: לא מעניינת אתכם המדינה, לא מעניינת אתכם החברה, לא מעניין אתכם שום דבר.

דוד ביטן: לכן אני אמרתי למיכל בירן – היום שלחתי לה סמ"ס, ואני אשלח לה את זה עוד פעם, שאין טעם שתתמודד על מזכ"ל כי מקום 7 לא בטוח אצלכם, אתה מבין?

דוד ביטן: זה המצב.

דוד ביטן: אתם צריכים להתחיל לדאוג למדינה ולתושבים.

דוד ביטן: מספיק לקבוע את העמדה לפי העמדה של הליכוד ונתניהו.

דוד ביטן: אם אתם לא תעשו את זה, אולי יש לכם סיכוי לעלות קצת במנדטים.

דוד ביטן: כן, אני אומר לך.

דוד ביטן: אתם לא הולכים לפי מה שצריך.

דוד ביטן: אתם אומרים: איפה הליכוד – אתם בצד השני.

דוד ביטן: נגמר העניין הזה.

דוד ביטן: אנשים רוצים לראות פוליטיקה אחרת.

דוד ביטן: תתחילו לדאוג לתושבי המדינה.

דוד אמסלם: דוד, כמה מילים לחיים ילין ומיקי לוי.

דוד ביטן: כל הזמן אני אמרתי שאני רוצה לעזור למפלגת העבודה.

דוד ביטן: כל הזמן אמרתי.

דוד ביטן: למה?

דוד ביטן: שייקחו שניים-שלושה מנדטים מיש עתיד, אתה מבין?

דוד ביטן: אבל זה לא קורה.

דוד ביטן: לצערי הרב הם עושים את כל הטעויות.

דוד ביטן: אז אני מעריך שבסקר הבא הם ירדו לארבעה ויש עתיד ל-30, אתה מבין?

דוד אמסלם: – – –

דוד ביטן: מיקי זה משהו אחר.

דוד ביטן: אני אומר לכם, מצדי תעשו פיליבסטרים כמה שאתם רוצים, כמה שאתם רוצים, אבל תתחילו לעבוד בשביל תושבי מדינת ישראל.

דוד ביטן: איפה הרצוג?

דוד ביטן: למה הוא לא נשאר בחוקים האחרים?

דוד ביטן: בא אחרי מקלחת, הגיע, נאם נאום – – –

קריאה: איפה נתניהו?

דוד ביטן: הוא לא צריך להיות.

דוד ביטן: – – – נאם נאום והלך, כי לא מעניין אותו כלום.

דוד ביטן: אני אומר לכם, קחו את שמולי ותשימו אותו על הראש ועל הכתפיים, כי הוא היחיד שמציל אתכם.

דוד ביטן: הוא היחיד שמגיש הצעות חוק חברתיות; הוא היחיד שמטפל בתושבי המדינה.

דוד ביטן: בלעדיו אתם לא שווים כלום.

דוד ביטן: הבנת אותי, אדון מזכ"ל מפלגת העבודה?

דוד ביטן: זה המצב.

יחיאל חיליק בר: אני מודה לך על הטפת המוסר.

יחיאל חיליק בר: לגבי שמולי, אני מסכים אתך, אגב.

דוד ביטן: לכן אנחנו לא מפחדים ולא דואגים משום פיליבסטר, הבנת?

דוד ביטן: שום פיליבסטר לא יעצור בנו – –

קריאה: אל תטיף לנו מוסר.

דוד ביטן: – – מלהמשיך ולהעביר את החוקים שאנחנו מעוניינים בהם.

דוד ביטן: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: ביטן, אתה לא מאחר לתוכנית הבוקר?

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת מיקי זוהר – אינו נוכח.

יחיאל חיליק בר: אתה לא מאחר לתוכנית הבוקר?

יחיאל חיליק בר: באמת.

נאוה בוקר: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

קריאה: – – –

נאוה בוקר: טוב, אז אחרי דב.

נאוה בוקר: בסדר.

נאוה בוקר: בבקשה.

נאוה בוקר: אתה יכול אחריו.

נאוה בוקר: נוסיף לך כמה שניות.

דב חנין: גברתי היושבת-ראש, אדוני השר, עמיתי חברי הכנסת, בוקר טוב לכולם, אבל אי-אפשר עם האווירה הזאת.

דב חנין: אנחנו בכל זאת דנים בחוקים.

נאוה בוקר: חברים בצד השמאלי.

דב חנין: הצד השמאלי, שהוא הצד הימני.

נאוה בוקר: חבר הכנסת יגאל גואטה, בבקשה.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, בוקר טוב לכם.

דב חנין: אומנם עבר עלינו לילה ארוך, אבל זו ממש איננה הצדקה לכך שהצעת חוק כל כך משמעותית וכל כך בעייתית תעבור בכנסת ללא דיון רציני בקריאה הראשונה.

דב חנין: אני אומר לכם, עמיתי חברי הכנסת, אין שום ספק שיש בעיות ברשת האינטרנט.

דב חנין: אין שום ספק שברשת האינטרנט מתבצעות עבירות, וגם אין שום ספק שעם העבירות האלה צריך להתמודד וצריך כלים ומכשירים כדי להתמודד עם סכנות שנוצרות מהרשת.

דב חנין: על הדבר הזה כולנו מסכימים כאן.

דב חנין: השאלה הגדולה שעומדת לפנינו היא האם הצעת החוק הזאת מציעה לנו מנגנונים שבאמת ייתנו פתרונות ותשובות.

דב חנין: התשובה, לצערי הגדול, היא ממש לא.

דב חנין: קודם כול, הצעת החוק הזאת דנה אך ורק באתרים שנמצאים בישראל.

דב חנין: אין לה שום יכולת, ואין שום יכולת לחקיקה ישראלית בכלל, לחול על מה שקורה באתרי אינטרנט מחוץ לישראל.

דב חנין: מי אמר לכם שפרסומים מזיקים, הסתות או כל מיני דברים פוגעניים אחרים חייבים להיות דווקא מאתרים שנמצאים בישראל?

דב חנין: אתם מזכירים את הבדיחה המפורסמת על מי שחיפש את המטבע מתחת לפנס רק מכיוון ששם יש אור.

דב חנין: אתם מטילים עול כבד על אתרי אינטרנט בישראל אך ורק מהסיבה שזה המקום שאתם יכולים לנהל ויכולים לשלוט.

דב חנין: מעבר לזה, עמיתי חברי הכנסת, הצעת החוק הזאת כוללת פגיעות מאוד משמעותיות בעקרונות בסיסיים של המשפט.

דב חנין: אתם מציעים לנו, למשל, שבית-משפט לעניינים מינהליים יוכל לקבוע, בלי הליך פלילי, דברים שייחשבו לעבירה פלילית, וברגע שהדבר נחשב לעבירה פלילית נוצרות סמכויות, בלי שיש הרשעה בעבירה פלילית, להסיר חומרים מהרשת.

דב חנין: מעבר לזה, הדיונים בנושאים של הסרת הפרסומים מהרשת יכולים להתבסס על מידע חסוי שאיננו גלוי לצדדים המעורבים בעניין, בדיון שנעשה ללא נוכחות המשיבים – פגיעות משמעותיות ובעייתיות מאוד.

דב חנין: לסיכום, גברתי היושבת-ראש, ההצעה הזאת איננה מתמודדת עם הבעיה האמיתית, והיא איננה נותנת תשובות אמיתיות לבעיה האמיתית.

דב חנין: והבעיה האמיתית קיימת מצד אחד, ומצד שני, ההצעה הזאת פוגעת בצורה קיצונית ולא מידתית בחופש, בחירויות ובמערכות שהן חיוניות לחברה שרוצה להיות חברה דמוקרטית.

דב חנין: לכן אני מציע לכנסת, עמיתי חברי הכנסת, להתנגד להצעת החוק הזאת.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת מיקי זוהר, בבקשה, ואחריו – חבר הכנסת חיים ילין.

נאוה בוקר: הרשימה נסגרה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת מיקי לוי, אתה מעוניין לדבר?

מיקי לוי: כן.

נאוה בוקר: אחריך הרשימה נסגרת.

מכלוף מיקי זוהר: חברי חברי הכנסת, גברתי סגנית היושב-ראש, אנחנו בשעה 07:55, בבוקר, המליאה עובדת.

מכלוף מיקי זוהר: כנסת חרוצה, כנסת רצינית, הודות לפיליבסטר שהמחנה הציוני יזם, בשיתוף פעולה מסוים עם יש עתיד.

מכלוף מיקי זוהר: ואני שואל את עצמי, ובעיקר שואל את המחנה הציוני: איך אתם בסקרים עדיין עשרה מנדטים בזמן שיש עתיד הולכת ונוסקת לכיוון ה-20 ומשהו מנדטים?

נחמן שי: זה בסדר, זה בסדר.

מכלוף מיקי זוהר: איך זה קורה?

מכלוף מיקי זוהר: אתם עובדים קשה, והוא קוטף את הפירות?

מכלוף מיקי זוהר: אז יש לי תשובה על זה.

מכלוף מיקי זוהר: ברגעים אלו ממש הבנתי שיאיר לפיד מטייל בעולם.

מכלוף מיקי זוהר: אני לא יודע אם הוא יודע איפה הוא נמצא עכשיו, אם זה בניו-יורק או קופנה

מכלוף מיקי זוהר: גן או באיזו מדינה כזאת או אחרת.

מכלוף מיקי זוהר: הוא כנראה בדיוק התעורר והוא הולך עכשיו לחדר האוכל בבית-מלון יוקרתי, כשיש פה שני פועלים שחורים שלו, מיקי לוי וחיים ילין.

מכלוף מיקי זוהר: הם באים לעבוד, הם לא נחים, הם לא מטיילים בעולם; הם באים לעבוד.

מכלוף מיקי זוהר: כי הרי יאיר לפיד אמר: באנו לעבוד.

מכלוף מיקי זוהר: אבל הוא לא רוצה לעבוד – הוא רוצה לטייל, הוא רוצה לבדוק מה קורה במקומות אחרים בעולם.

מכלוף מיקי זוהר: אבל פה, במדינת ישראל – רגע, כשיגיעו הבחירות הוא יבוא, יעשה איזה מופע פופוליסטי ככה מאלף, וכולנו נתיישר ונגיד: יש לנו מנהיג למדינת ישראל.

מכלוף מיקי זוהר: אבל אני באמת בטוח שהתושבים והאזרחים במדינת ישראל חכמים מאוד.

מכלוף מיקי זוהר: הם יודעים להבחין מי מנהיג אמיתי, למי יש דרך, למי יש עקרונות ואחריות והבנה בסיסית בניהול של מדינה ובינו לבין פופוליזם, פופוליזם זול.

מכלוף מיקי זוהר: אז אני אסכם ואומר, חברים מהאופוזיציה: את הקואליציה אי-אפשר להפחיד בפיליבסטר.

מכלוף מיקי זוהר: החוק עבר וכל החוקים שיש היום על סדר-היום יעברו, על אפכם ועל חמתכם.

מכלוף מיקי זוהר: ולכן, עם כל הכבוד וההערכה שיש לי להרבה חברים באופוזיציה, מוטב יהיה שהאופוזיציה תתחיל להשכיל בעשייה הרבה יותר רלוונטית ומשמעותית למען המדינה, לא באמצעות פיליבסטרים פופוליסטיים, שבסופו של דבר מוכח כאן היום, הלילה הזה, שלא מביאים לשום תוצאה.

מכלוף מיקי זוהר: אז אני מקווה שרשמתם את הדברים לפניכם.

מכלוף מיקי זוהר: ובכל מקרה, בהזדמנות זו, בשם יושב-ראש הקואליציה, בשם יושב-ראש ועדת הפנים וכל חברי לליכוד, אנחנו מאחלים ליאיר לפיד טיסה נעימה חזרה הביתה ומאחלים לו ארוחת בוקר טובה וטעימה, ולא משנה באיזה מלון הוא כרגע נופש.

מכלוף מיקי זוהר: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת חיים ילין, ואחריו – חבר הכנסת מיקי לוי.

נאוה בוקר: הרשימה סגורה.

דוד ביטן: הצבעה.

דוד ביטן: לשבת.

נאוה בוקר: רגע, לא, לא.

נאוה בוקר: יש שני דוברים עדיין.

דוד ביטן: איזה שני דוברים?

דוד ביטן: אמרת אחרון.

נאוה בוקר: אחריו – חבר הכנסת מיקי לוי.

חיים ילין: כבוד היושבת-ראש, כבוד השר, כנסת נכבדה – –

דוד אמסלם: איפה יאיר?

דוד אמסלם: איפה יאיר?

דוד אמסלם: הוא מספר לכם לאיפה הוא הולך?

חיים ילין: – – אני כל כך שמח, באמת אני אומר לכם את זה עכשיו.

חיים ילין: אני אחלק את הדיון, יש לי דקה לכל דבר.

חיים ילין: אז 1.

חיים ילין: תראו, הרי אי-אפשר לבוא בטענות לאופוזיציה שעושה את העבודה שלה, שמחזיקה את כל הקואליציה במשך לילה שלם – –

דוד אמסלם: זו העבודה שלכם?

דוד אמסלם: זו ההגדרה של העבודה שלכם?

חיים ילין: – – כאשר – כבוד היושבת-ראש, תעצרי את השעון, מפני שאני – – –

נאוה בוקר: לא, אני הפעלתי את השעון מאוחר מדי, אז אתה יכול להמשיך.

נאוה בוקר: נא לא להפריע לו לדבר.

דוד ביטן: זו העבודה שלכם, להשאיר אותנו בלילה?

חיים ילין: כן, זה חלק מהעבודה שלנו.

חיים ילין: אבל אני אגיד לך יותר: אלה הכלים הפרלמנטריים שיש.

חיים ילין: ועשיתם את זה, הליכוד, כשהייתם 13 חברי כנסת.

חיים ילין: אני אומר לך את זה, עשיתם את זה עם סכין בין השיניים, בגאווה מאוד גדולה, ואני מעריך את זה מאוד מאוד.

חיים ילין: אז אל תזלזלו אף פעם, כי הגלגל תמיד מסתובב, תמיד מסתובב בחיים, בסדר?

חיים ילין: עשיתם את זה יפה מאוד.

חיים ילין: ולעולם לא תשמע ממני בא ואומר ומטיח בכם מוסר ולא מחנך, כי אני חושב שאתם אנשים בוגרים, והדבר האחרון שאתם רוצים זה שיחנכו אתכם.

חיים ילין: אז אל תעשו את זה גם לאופוזיציה, שיש לה אותם כלים שהיו לכם כשהיה לכם 13 מנדטים.

דוד אמסלם: במה קידמת את עם ישראל הלילה?

דוד אמסלם: תספר לי, מה קידמת?

חיים ילין: זה – 1; 2.

חיים ילין: למטבע יש שני צדדים.

חיים ילין: כבוד היושבת-ראש, אני לא בנוי לזה בשעות כאלה של הבוקר.

נאוה בוקר: חבר הכנסת דודי אמסלם, נא לא להפריע לו.

חיים ילין: אני לא בנוי לדבר כזה.

דוד אמסלם: אתה לא בנוי?

דוד אמסלם: חיים, אתה בכל הישיבות בוועדה מפריע לי כל הזמן.

דוד אמסלם: אתה לא בנוי?

חיים ילין: כבוד היושב-ראש, המקום היחידי שיש one man show בישיבות זה אצלך בוועדה.

חיים ילין: אם אתה לא מתפרץ, אתה לא יכול לדבר.

חיים ילין: אז זו השיטה.

חיים ילין: אין מה לעשות אצלך.

חיים ילין: אין מה לעשות, חד-משמעית.

דוד אמסלם: אם אנחנו לא נותנים לך לדבר חצי שעה, זה לא עוזר.

חיים ילין: אבל כבוד היושבת-ראש, קשה לי, מאוד קשה.

נאוה בוקר: אני רואה שמתנהל פה דו-שיח.

חיים ילין: דו-שיח מאוד מעניין.

חיים ילין: לא, זה לא דו-שיח.

נאוה בוקר: חבר הכנסת דודי אמסלם, בוא ניתן לו לסיים את דבריו.

חיים ילין: תראו, לגבי חוק התאגיד – הרי מה?

חיים ילין: בסך הכול אתם רציתם ארכה של שלושה חודשים.

חיים ילין: אלי כהן, חבר הכנסת היקר שלי – – –

דוד ביטן: דיברת על זה 50 דקות.

חיים ילין: אני אמשיך לדבר ולטפטף.

חיים ילין: מותר לי לדבר כמה שאני רוצה ועל מה שאני רוצה, ביטן.

חיים ילין: על מה שאני רוצה.

דוד אמסלם: כמה אתה רוצה?

חיים ילין: שלושה חודשים הפסקת אש בין ראש הממשלה לשר האוצר, כי ראש הממשלה לא רוצה את התאגיד, ושר האוצר אומר: רק הכסף.

חיים ילין: אבל זה עולה 140 מיליון שקל, הדחייה הזאת.

חיים ילין: עכשיו אומרים ככה: למה רק על התאגיד אתם עושים פיליבסטר?

חיים ילין: תראה, הרי אם לא היה החוק הזה לא היה פיליבסטר.

חיים ילין: זה מאוד פשוט, הדבר הזה, אחד גורר את השני.

חיים ילין: אז אי-אפשר לבוא ולהגיד – –

דוד ביטן: – – – התקשורת.

חיים ילין: – – למה עשיתם פיליבסטר.

חיים ילין: אני שואל: למה הבאתם את החוק לשלושה חודשים, אם התאגיד כבר מוכן מ-1 בינואר?

דוד אמסלם: למה בזבזתם את הזמן של הכנסת?

חיים ילין: ובסופו של דבר אני אגיד לכם שני דברים.

חיים ילין: אני אומר, ואני טוען את זה, כבר אמרתי את זה פה לפני חודש, ואתם נופלים למלכודת הזאת כל הזמן: ככל שיכו אותנו יותר חזק, כך אנחנו נפרוץ ונעבור את כל המנדטים שאתם אפילו לא חולמים עליהם.

חיים ילין: אני מציע לכם, כמו שאני עושה בגאווה גדולה, כמו שאני מצביע פה על החוקים יחד אתכם עכשיו בעד – לפרגן.

דוד ביטן: אתם לוקחים מהם, לא מאתנו.

חיים ילין: תלמדו.

חיים ילין: ביום שאתם תלמדו לפרגן, אז יש סיכוי שאנחנו ניעצר.

נאוה בוקר: תודה רבה.

חיים ילין: אבל אי לכך שאנחנו יודעים לפרגן, להיות שותפים לקואליציה שעושה גם דברים טובים – –

קריאה: סבלנות – – –

חיים ילין: – – ולא להכפיש כל הזמן, ולהסתכל על החלק היפה שיש במדינת ישראל – –

קריאה: – – –

חיים ילין: – – בעם ישראל.

חיים ילין: אל תמכרו לנו מה זה אהבה – –

נאוה בוקר: תודה רבה, חבר הכנסת ילין.

מכלוף מיקי זוהר: ראש הממשלה – – – שיודע לעשות לא פחות מיאיר לפיד.

חיים ילין: – – אל תמכרו לנו מה זה ציונות, אל תמכרו לנו מה זה פטריוטיות, ותפסיקו לפלג את העם הזה.

דוד אמסלם: דרך אגב – – –

חיים ילין: ותמשיכו להכות ביש עתיד, כי אנחנו נעבור גם את 40 המנדטים.

חיים ילין: תודה.

דוד אמסלם: אתה גם בוכה וגם – – –

נאוה בוקר: תודה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת מיקי לוי, בבקשה.

נאוה בוקר: אני מבקשת להקפיד על הזמנים.

קריאה: אני לא יודע להקפיד על הזמנים.

קריאה: – – – מילה קטנה על – – –

קריאה: לא, אני לא.

דוד אמסלם: אתה מדבר כל הזמן, ואתה אומר שלא נותנים לך לדבר.

מיקי לוי: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת מהצד הזה, באתי לדבר אליכם.

דוד ביטן: מה קרה?

דוד ביטן: אמרנו רק – – –

מיקי לוי: אני אגיד לך מה קרה.

מיקי לוי: אני חושב שבמושב הזה חוסר התרבות – – –

מכלוף מיקי זוהר: איפה יאיר לפיד?

מיקי לוי: – – – חוסר התרבות, הכוחניות, הקריאות מן הסוג הזה – –

מכלוף מיקי זוהר: איפה?

מיקי לוי: – – מיקי מכלוף זוהר – –

מכלוף מיקי זוהר: אז איפה הוא?

מיקי לוי: – – הזלזול, הטחת עלבונות ברמה האישית – –

מכלוף מיקי זוהר: זו ההתנהלות שלו.

מיקי לוי: – – עברו כל גבול, והצד הזה מצטיין בעניין הזה.

מיקי לוי: התרבות, הסגנון, כל ההטחות האלה לא מכבדות אתכם כבני-אדם.

מיקי לוי: מותר לתקוף שיטה, מותר לתקוף חוק, מותר לתקוף דרך – –

דוד ביטן: מה אמרנו לו – – –?

מיקי לוי: – – אסור לזלזל.

מיקי לוי: ואני אומר לכם את זה גם לך, דודו ביטן – –

קריאות: – – –

מיקי לוי: – – וגם לך, ידידי אמסלם הירושלמי.

מיקי לוי: ואני רואה אתכם מזלזלים.

קריאה: – – – את זה לעצמכם.

מיקי לוי: ואני לא רוצה לחזור לאותו לילה בוועדת הכספים – – –

רחל עזריה: אדוני, אני מצטערת, אתה – – –

מיקי לוי: אני לא רוצה לחזור לאותו לילה בוועדת הכספים, איך זלזלתם באנשים כאנשים.

קריאות: – – –

דוד ביטן: אתה זלזלת בכל העולם – – –

מיקי לוי: זלזלתם באנשים כאנשים.

רחל עזריה: אתה מזלזל כל הזמן בחברות הכנסת.

מיקי לוי: תראו איך אני מצליח להוציא אתכם מדעתכם.

מיקי לוי: איך זלזלתם באנשים, שברתם את כל המוסכמות – – –

רחל עזריה: – – – אתה מזלזל.

רחל עזריה: רק בגלל – – – אתה לא – – –

מיקי לוי: איך אתם לא תוקפים שיטה, ותוקפים בני-אדם, ולא מסתכלים בראי כדי לראות – – –

קריאות: – – – יש עתיד, זלזלתם בכל העולם.

קריאות: לא התחשבתם באף אחד.

מיקי לוי: איך אתם נראים, חברים?

רחל עזריה: – – – מזלזל בכל – – – חברות הכנסת.

מיקי לוי: אני אומר לכם: אתם פשטתם את הרגל.

מיקי לוי: גם אני תוקף; אני לא מעליב – – –

דוד אמסלם: דרך אגב, היושב-ראש שלך מזלזל בכנסת.

דוד אמסלם: הוא מקבל משכורת חינם, ואתה – לא אכפת לך.

דוד אמסלם: יושב-ראש – – –

מיקי לוי: אני מבקש שתוסיפי לי דקה.

נאוה בוקר: חברים, חבר הכנסת מיקי זוהר – – –

מיקי לוי: אני לא מזלזל, גם לא בכבודו – – –

קריאות: – – –

מיקי לוי: גם לא בכבודו – – –

נאוה בוקר: חבר הכנסת דודי אמסלם, מספיק.

מיקי לוי: גם לא בכבודו – – –

נאוה בוקר: מספיק.

נאוה בוקר: תנו לו לדבר.

רחל עזריה: אני מבקשת להשיב.

דוד אמסלם: – – – מקבל משכורת חינם, ואתה מדבר?

מיקי לוי: גם לא בכבודו של ראש הממשלה.

מיקי לוי: אני תוקף שיטה.

מיקי לוי: אני מבקש להוסיף לי דקה.

דוד ביטן: – – –

נאוה בוקר: חברים, אני איאלץ להוסיף לו זמן בסופו של דבר, אז אני מבקשת, תנו לו לדבר.

דוד ביטן: – – – על מה אתה מדבר?

דוד ביטן: זלזלתם בכולם.

נאוה בוקר: טוב, אני אוסיף לך.

נאוה בוקר: תמשיך.

רחל עזריה: אני מבקשת להשיב.

מיקי לוי: ולכן אני אומר לכם, מציע לכם, מבקש מכם: תחזרו לדרך הישר.

מיקי לוי: זו לא הדרך.

מיקי לוי: זה לא יכול להמשיך כך – הטלת הרפש, הטלת הבוץ.

מיקי לוי: תתקפו שיטה, אין בעיה.

מיקי לוי: שמעתי את חבר הכנסת דודו אמסלם מדבר על זה שלפיד הביא את אורי יוגב.

מיקי לוי: אז יש לי חדשות בשבילך: אני הייתי שם, לא אתה.

מיקי לוי: מי שהביא את אורי יוגב והמליץ על אורי יוגב – ואני לא מטיל ספק במהימנות שלו, זה לא תפקידי – זה ראש הממשלה.

מיקי לוי: תשאל אותו.

דוד אמסלם: מי מינה את יוגב?

נאוה בוקר: נא לסיים.

דוד אמסלם: מי מינה את יוגב?

דוד אמסלם: – – – את יוגב – – –

מיקי לוי: אנחנו לא הכרנו אותו.

דוד אמסלם: בממשלה עד היום – – –

מיקי לוי: אנחנו לא הכרנו אותו.

דוד אמסלם: אתם לא מתביישים.

דוד אמסלם: אתם השתלטתם על המדינה באמצעות נבחרת – – –

נאוה בוקר: מיקי לוי, משפט אחרון, בבקשה.

דוד אמסלם: – – – נבחרת – – –

מיקי לוי: אני לא יכול.

מיקי לוי: אני לא מצליח להוציא מילה.

נאוה בוקר: הבנתי אותך.

נאוה בוקר: נתתי לך הרבה זמן.

נאוה בוקר: תודה רבה.

דוד אמסלם: ראית את סדרת הכוכבים – – –

מיקי לוי: אפילו לדבר אתה לא נותן.

נאוה בוקר: חברים, אנחנו עוברים להצבעה.

קריאות: – – –

נאוה בוקר: רק לאחר ההצבעה.

מיקי לוי: – – – להגיד מה שאני רוצה – – –

נאוה בוקר: חברים, אנחנו עוברים להצבעה על הצעת החוק להסרת תוכן שפרסומו מהווה עבירה מרשת האינטרנט, התשע"ז–2016, בקריאה ראשונה.

נאוה בוקר: מי בעד?

נאוה בוקר: מי נגד?

נאוה בוקר: הצבעה מס' 25 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 36 נגד – 2 נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק להסרת תוכן שפרסומו מהווה עבירה מרשת האינטרנט, התשע"ז–2016, לוועדת החוקה, חוק ומשפט נתקבלה.

נאוה בוקר: בעד – 36, נגד – 2, אין נמנעים.

נאוה בוקר: ההצעה התקבלה בקריאה ראשונה ותעבור לדיון בוועדת החוקה, חוק ומשפט להכנה לקריאה שנייה ושלישית.

נאוה בוקר: הודעה אישית, חברת הכנסת רחל עזריה.

נאוה בוקר: עד חמש דקות.

נאוה בוקר: בבקשה.

רחל עזריה: בוקר טוב, חברי וחברותי חברי הכנסת, כבוד היושבת-ראש, כבוד השר, האמת היא שחשבתי שבשעה כזאת נהיה בבית, ואני בדרך כלל לא מאלה שעולים לדוכן לדבר כשאין צורך הכרחי.

רחל עזריה: אבל עמיתי, חבר הכנסת מיקי לוי, האמירה שלך מקוממת, על כך שאפשר להעביר ביקורת עניינית אבל אסור לזלזל.

רחל עזריה: היא הקפיצה אותי, כי אתה יודע, בתלמוד בבלי, במסכת קידושין בדף ע', עמוד ב', נאמר: כל הפוסל פסול ואינו מדבר בשבחה לעולם.

רחל עזריה: ואמר שמואל: במומו פוסל.

רחל עזריה: הפוסל, במומו פוסל.

רחל עזריה: אתה, חבר כנסת שמזלזל פעם אחרי פעם בנשים רק בגלל המגדר שלהן, אתה וכל חברי יש עתיד.

רחל עזריה: אני כל פעם שואלת את עצמי אם זה נמצא בדף המסרים שלכם, העניין הזה של מעודדות.

רחל עזריה: תדעו לכם שאמירות כאלה שחוזרות ונשנות הן האמירות שמבהירות לכל עם ישראל שאתם מפלגת המתנשאים.

מכלוף מיקי זוהר: נכון.

רחל עזריה: אתה לא יכול לשמוע את מה שאני אומרת, אתה לא יכול להגיב בענייניות.

רחל עזריה: אתם מפלגת המתנשאים.

מכלוף מיקי זוהר: נכון.

רחל עזריה: אתם המפלגה שמסתכלת על כל עם ישראל מלמעלה, כאילו אתם, מותר לכם לדבר בדרכים שלא ראויות, ואחרים צריכים לסתום את הפה.

רחל עזריה: אז אני רוצה לומר לך: לאף אחד אסור לדבר ככה.

רחל עזריה: לאף אחד אסור לדבר ככה, ולאף אחד לא מגיע לשמוע מילים כאלה.

רחל עזריה: האמירה שאתה אמרת היא אמירה מקוממת.

רחל עזריה: אתה טרם התנצלת עליה, וזו אמירה שתלווה אותך הרבה מאוד זמן.

רחל עזריה: אני מציעה שפשוט תתנצל עליה אחת ולתמיד, ושגם המפלגה שלכם תפסיק להתנשא על כולם.

רחל עזריה: תודה רבה.

מיקי לוי: מתנשאת?

מיקי לוי: במה?

מיקי לוי: אני מחכה לוועדת האתיקה.

רחל עזריה: אין בעיה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת דוד ביטן, הודעה אישית.

קריאה: – – –

רחל עזריה: זה כבר הוגש – – –

קריאה: אין לכם עבודה היום, חברי הכנסת?

נאוה בוקר: אתה אחריו.

נאוה בוקר: אתה אחריו.

קריאה: אה, ביטן, לא שמעתי אותך.

נאוה בוקר: בבקשה.

דוד ביטן: אני רוצה להגיב על מה שמיקי אמר, שאנחנו חסרי תרבות.

דוד ביטן: אז אם כן, אתם כל הזמן, מיקי, אתם כל הזמן – – –

מיקי לוי: – – –

דוד ביטן: אתם כל הזמן – בוא נתחיל מזה – – –

מיקי לוי: מה זה משנה?

מיקי לוי: על דברים שאתם מטיחים.

דוד ביטן: בוא נגיד כך: אתם כל הזמן מפריעים לנו, אבל כל הזמן.

דוד ביטן: אני לא שמעתי מישהו טוען לגבי העניין הזה.

דוד ביטן: כשנתניהו עולה לדוכן, אתם לא נותנים לו לדבר.

דוד ביטן: אתם לא נותנים לו לדבר.

מיקי לוי: פעם אחת.

מיקי לוי: עשינו את זה פעם אחת.

דוד ביטן: אז אם ככה, בוא תראה – אתה תסתכל על הדבשת שלך, זה דבר ראשון.

דוד ביטן: דבר שני, אני אומנם לא הייתי חבר כנסת בקדנציה קודמת, אבל לפיד ואתה כסגן שר, התייחסתם למישהו בכלל?

דוד ביטן: אני שואל אותך.

דוד ביטן: יש פה הרבה חברי כנסת ותיקים.

דוד ביטן: למי התייחסתם בכלל?

דוד ביטן: את מי ראיתם?

דוד ביטן: אז אני אומר לך, אם אתה מדבר על התלהמות – אני היום הופעתי – – –

מיקי לוי: אתה מדבר מידיעה?

דוד ביטן: תקשיב רגע.

דוד ביטן: אני היום הופעתי בטלוויזיה יחד עם חבר מפלגת העבודה, ומה אמר לי? בשידור.

דוד ביטן: אתם כלבלבים, הוא אמר לי.

מיקי לוי: לא בסדר.

מיקי לוי: לא בסדר.

דוד ביטן: אתה מבין אותי?

דוד ביטן: אז אם אתה מדבר על נוסח של התבטאות ושיח ציבורי – –

מיקי לוי: תשאל אותה מה היא צעקה לי.

דוד ביטן: – – אז אני מציע שתוריד – את הכיוון.

דוד ביטן: איתן, אני מאוד מצטער ששכחתי אותך ואמרתי רק לגבי איציק שמולי.

דוד ביטן: גם אתה, חברי וידידי, מביא כבוד למפלגת העבודה, בניגוד להרבה מאוד חברי כנסת, וגם אתה שווה קולות.

נחמן שי: – – –

דוד ביטן: אז אני אומנם לא הזכרתי אותך.

דוד ביטן: אני אמרתי שלשמולי יש 2, אבל אני אשאיר להם להתמודד על 2 או 3.

קריאה: – – –

דוד ביטן: אתה הורדת את מפלגת העבודה לשבעה מנדטים, בתקופתך.

דוד ביטן: על מה אתה מדבר, תגיד לי?

נחמן שי: ביטן, לא פייר, תשבץ את איתן – –

דוד ביטן: אני אשבץ אותו.

דוד ביטן: אז אני קודם כול מתנצל בפני איתן.

נחמן שי: – – יש לך מקום 7.

דוד ביטן: ולגבי לפיד – איפה הוא, ריבונו של עולם?

דוד ביטן: אנחנו לא רואים אותו.

קריאה: – – –

דוד ביטן: מה שמו?

דוד ביטן: שכחתי את שמו אפילו.

חיים ילין: קיבינימט.

דוד ביטן: קיבינימט.

דוד ביטן: נכון.

דוד ביטן: אתה יודע מי זה.

דוד ביטן: אני לא רוצה להגיד עליו כלום.

דוד ביטן: אני לא רוצה להגיד את השם.

דוד ביטן: אני אמרתי לו: אם אני כלבלב אז הוא חתלתול, אתה מבין?

דוד ביטן: זה משהו אחר.

דוד ביטן: זכות התגובה קיימת, אין מה לעשות.

דוד ביטן: למה הוא חתלתול?

דוד ביטן: בגלל שהוא רוצה להפיל ראש ממשלה באמצעות חקירות ולא באמצעות בחירות, אז חתלתול עושה את זה.

קריאה: – – – בכנסת צער בעלי-חיים – – –

קריאה: שמולי מבקש הודעה אישית.

קריאה: תשבץ אותו?

דוד ביטן: אני אתן לו, אין שום בעיה.

דוד ביטן: אז איתן, אני מתנצל.

דוד ביטן: אני חושב שמה שאתה עושה בוועדת הכלכלה, אף-על-פי שאתה מהאופוזיציה, זה דבר גדול.

דוד ביטן: העברת הרבה חוקים על הצד הטוב ביותר, ומה שנכון נכון.

דוד ביטן: אבל אני שואל אותך, חיים – –

נחמן שי: תבוא בתשע בבוקר.

דוד ביטן: – – איפה היושב-ראש?

דוד ביטן: שלחתי כבר חיפושים אחריו.

דוד ביטן: עשינו יחידת חילוץ שתחפש ותראה איפה הוא נמצא.

קריאה: – – –

דוד ביטן: חוץ מאשר להיות בחוץ-לארץ הוא לא נמצא.

דוד ביטן: הוא נמצא או בחוץ-לארץ או בחדר הכושר פה, הבנת?

דוד ביטן: זה כל העניין.

נחמן שי: רק איפה הכסף?

דוד ביטן: איזה כסף?

נחמן שי: אתה לא יודע את הססמה, איפה הכסף?

דוד ביטן: אוקיי.

דוד ביטן: לא ידעתי שיש לך חוש הומור, נחמן.

נחמן שי: – – –

מכלוף מיקי זוהר: – – –

נאוה בוקר: חבר הכנסת מיקי זוהר.

דוד ביטן: חבר'ה, אם מישהו נעלב, שישלח לי סמ"ס, אני אעלה שוב ואזכיר אותו.

דוד ביטן: זה לא אישי, כן?

קריאות: – – –

קריאה: אני יכול לבקש הודעה אישית?

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת דוד אמסלם, הודעה אישית.

נחמן שי: עכשיו הם סמי וסוסו.

נחמן שי: מי זה סמי ומי זה סוסו?

נאוה בוקר: אני יודעת.

דוד אמסלם: חיים, אני רוצה דווקא לדבר אליכם: א.

דוד אמסלם: מה שעשה מיקי לוי – דבר לא יפה.

דוד אמסלם: גם תנועה מזלזלת, גם מטיף לנו מוסר על ההתנהלות שלנו.

דוד אמסלם: אנחנו לילה שלם כאן שומעים את האופוזיציה כשאתם בכלל הלכתם לישון.

דוד אמסלם: לכן, אל תטיפו לנו מוסר לגבי זלזול.

דוד אמסלם: מי שמזלזל בכנסת זה אתם, בגלל שאתם בעצם חיים – כמו היושב-ראש שלכם, שעוד מעט אתייחס אליו – במין הצגה, איפה שהתקשורת נמצאת, ואתם מוכרים איזשהו בלון לציבור.

דוד אמסלם: איפה שאתם חושבים שלא רואים אתכם אתם אף פעם לא נמצאים.

דוד אמסלם: אז לכן, אל תטיפו לנו מוסר לגבי ההתנהלות שלנו.

דוד אמסלם: לגבי הנושא של היושב-ראש שלך.

דוד אמסלם: תראה, באמת, יש פה איזושהי תופעה שלדעתי היא גם לא הוגנת, ולדעתי היא גם קצת חמורה.

דוד אמסלם: אני באתי ממקום שהעבודה זה ערך עליון וחשוב.

דוד אמסלם: הייתי מגיע לעיריית ירושלים כל בוקר בין 06:15 ל-06:20 וחוזר הביתה בסביבות 22:00, 23:00, בלילה.

דוד אמסלם: לכן, בעצם ככה חונכתי וככה עבדתי.

דוד אמסלם: אצלכם יש תופעה הפוכה בדיוק: הבוס שלכם שקוראים לו לפיד לא נמצא בכנסת.

דוד אמסלם: אין לי מושג על מה הוא מקבל משכורת.

דוד אמסלם: עם ישראל שלח אותו לכנסת כדי לשבת כאן ולהיות בדיוק כמוך וכמו כל אחד אחר ולהילחם כאן, ולא כל לילה או כל יום לטייל במלון אחר, לאכול אוכל גורמה ולספר לאנשים דרך איזה פייסבוק כזה או אחר שהוא עושה איזו עבודה טובה לכלל עם ישראל.

דוד אמסלם: זה שקר.

דוד אמסלם: אני חושב שזאת חוצפה, אני חושב שזה דבר לא מוסרי.

דוד אמסלם: אין לי מושג על מה הוא מקבל את השכר שלו.

דוד אמסלם: לכן לבי אתכם, באמת, כי אתם מבזים את עצמכם.

דוד אמסלם: אני לא הייתי מוכן בשום פנים ואופן שהמפקד שלי יסתובב בכל מיני מקומות בעולם וישאיר אותי כל הזמן כשומר מחנה.

דוד אמסלם: לא היו קורים אצלי דברים כאלה.

דוד אמסלם: לכן אני מציע לכם לפקוח את העיניים ולהבין איפה אתם נמצאים.

דוד אמסלם: לגבי יוגב, אני רוצה לומר לחבר הכנסת מיקי לוי – שיצא: מי שמינה את יוגב זה אתם.

דוד אמסלם: הוא עד היום מתפלל לסידור שלכם.

דוד אמסלם: הוא מנסה לחבל בעבודת הממשלה בכל נושא, מפני שהוא רואה את זה כשליחות שלו.

דוד אמסלם: לכן, לדעתי, זאת הסיבה שאני חשבתי שההצעה של ראש הממשלה היא הצעה נכונה, הוגנת ומועילה, כך שנוכל להחליף את הפקידים שמחבלים בעבודת הממשלה ולא תורמים כלום לעם ישראל.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חברים, שקט בצד השמאלי, בבקשה.

נאוה בוקר: חברת הכנסת שרן השכל.

נאוה בוקר: [מס' כ/665; "דברי הכנסת", חוב' ד', עמ' ; נספחות.

נאוה בוקר: ]

נאוה בוקר: בהסכמה של הקואליציה והאופוזיציה אנחנו שבים להצעת החוק להחלפת המונח מפגר (תיקוני חקיקה), התשע"ז–2016.

נאוה בוקר: חברת הכנסת מירב בן ארי תציג את הצעת החוק לקריאה שנייה ושלישית.

קריאה: – – –

נאוה בוקר: יש הסכמה לחזור להצעה שהייתה.

מירב בן ארי: יש הסכמות.

קריאה: – – –

מירב בן ארי: תודה, גברתי היושבת-ראש.

מירב בן ארי: בוקר טוב, אדוני השר, כנסת נכבדה.

מירב בן ארי: אני אקריא את מה שהוועדה כתבה: אני מתכבדת להביא בפני הכנסת לקריאה שנייה ולקריאה שלישית את הצעת החוק להחלפת המונח מפגר (תיקוני חקיקה), התשע"ז–2016.

מירב בן ארי: הצעת החוק המונחת בפניכם מבקשת להחליף בחוקים השונים את המונחים "מפגר" ו"פיגור" במונחים "אדם עם מוגבלות שכלית התפתחותית" ו"מוגבלות שכלית התפתחותית", בהתאמה.

מירב בן ארי: אף-על-פי ששינוי זה הנו סמנטי, לכאורה, מדובר בשינוי חשוב שמטרתו להגן על כבודם של אנשים עם מוגבלות.

מירב בן ארי: גם בית-המשפט עמד על הצורך בהחלפת המונח, שעלול להיתפס פוגעני ומעליב, במונח המתאים לעידן המודרני.

מירב בן ארי: חשוב להדגיש כי החלפת המונחים האמורה אין בה כדי לשנות מהמשמעות שהייתה למונחים ערב התיקון לחוקים השונים, ואינה מוסיפה או גורעת מהפרשנות שניתנה להם.

מירב בן ארי: להצעת חוק זו לא הוגשו הסתייגויות, ואני פונה לחברי הכנסת לאשר את הצעת החוק בקריאה שנייה ובקריאה שלישית בנוסח שאישרה הוועדה.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד כמה דברים: 1.

מירב בן ארי: אני רוצה להודות לאלי אלאלוף – ביטן, אני ישבתי שם ושמעתי את כל מה שהיה כאן עכשיו.

מירב בן ארי: אז שתי דקות, לפחות, תקשיב, בסדר?

מירב בן ארי: אני רוצה להודות ליושב-ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, חברי הטוב חבר הכנסת אלי אלאלוף, על התמיכה; לצוות הוועדה שלו, ליועצים המשפטיים; אני רוצה להודות במיוחד לאקי"ם, שהביאו אלינו את התקנות, ולארגונים החברתיים; אני רוצה להודות לחברי הטוב חבר הכנסת איציק שמולי, שיש לו הצעה משלו, והוא הצטרף אלי.

מירב בן ארי: אנחנו עושים הרבה דברים יחד.

מירב בן ארי: אני רוצה להודות לצוות העוזרים שלי.

מירב בן ארי: אני רוצה להגיד משהו לכל אותם אנשים – ואמרתי שהיה אפילו מישהו שכתב מאמר שלם ב"הארץ" על החוק, למה החוק הזה מיותר.

מירב בן ארי: אז אני רוצה להגיד לו שהוא עצמו מיותר.

מירב בן ארי: לבוא ולכתוב על הצעת חוק כל כך חשובה דברים כאלה רעים ושליליים, עלי ועל איציק שמולי, זה חמור בעיני.

מירב בן ארי: אני חושבת שאם יש קבוצה במדינת ישראל שנפגעת מאיך שמתייחסים אליה, אז מה הבעיה להחליף להם את השם?

מירב בן ארי: מה, זה לוקח ממני משהו?

מירב בן ארי: זה עולה כסף למישהו?

מירב בן ארי: למה צריך לעשות כל כך הרבה דברים רעים ולכתוב עלי ועל שמולי?

מירב בן ארי: ואני רוצה לומר משהו אחד אחרון: אני רוצה להודות למשרדים, למשרד המשפטים ולמשרד הרווחה, ששינו גם בתקנות, ולהזכיר למשרד החינוך שהם טרם שינו את התקנות הרלוונטיות.

מירב בן ארי: אני חרתי על דגלי מהיום שהגעתי לכנסת לעבוד ולעזור לאוכלוסיות המוחלשות במדינת ישראל.

מירב בן ארי: אם יש אוכלוסייה במדינת ישראל שנפגעת מאיך שקוראים לה, אין שום סיבה שלא נשנה את זה.

מירב בן ארי: לכן אני מודה לכולם, ואני רוצה לומר משהו אחד: יכול להיות שזה ייקח דור שלם – תקשיב, ביטן – – –

דוד ביטן: מה עכשיו?

דוד ביטן: אני לא אשם.

מירב בן ארי: יכול להיות שזה ייקח דור שלם לאנשים להפסיק להגיד את המילה הפוגענית הזאת, אבל גם אם דור אחר יבוא ולא ישתמש במילה הזאת אז עשינו את שלנו.

מירב בן ארי: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: לחוק אין הסתייגויות.

נאוה בוקר: יש בקשת דיבור אחת – חברת הכנסת נורית קורן.

נאוה בוקר: בבקשה.

נורית קורן: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה קודם כול לברך את חברת הכנסת מירב בן ארי ואת חבר הכנסת איציק שמולי על חוק חשוב ביותר.

נורית קורן: הוא בא לתקן היום עוול רציני ביותר לאוכלוסייה מדהימה, לאוכלוסייה מדהימה, שאנחנו כל הזמן מנסים להדיר את רגליהם מתוך החברה שלנו.

נורית קורן: ומהיום אנחנו לא נשתמש יותר במונח שהוא מונח מעליב ועושה הרבה קונוטציות.

נורית קורן: היום אנחנו בעצם מחבקים אותם ואומרים שהם חלק מהחברה, הם חלק מאתנו.

נורית קורן: אני רוצה לומר שהשופט עודד מאור היה השופט שנתן את הפסיקה הזאת.

נורית קורן: צריך להודות גם לארגונים שהסבו את תשומת לבנו לפסק-הדין הזה, וזה חשוב ביותר, כי זה משהו שהיה מתבקש מאליו, כמו כל החוקים שאנחנו מעבירים בנושא של אנשים עם מוגבלות, ולכן זה היה חשוב.

נורית קורן: ואני רוצה לומר שאנחנו מחבקים את כל האנשים עם המוגבלות, ואנחנו צריכים כחברה לשלב אותם בתעסוקה, וגם לשלב אותם בחברה, ולא לגרום לכך שגם חברות הביטוח, הביטוח הלאומי או כל חברה אחרת שיכולה להתעלל באנשים שהם קצת מוגבלים – תמיד עושה את זה ביד רמה, ולא מאפשרת לאנשים האלה חיים תקינים.

נורית קורן: וכאן היום באמת אנחנו מתקנים עוול היסטורי ונמשיך לעשות זאת.

נורית קורן: תודה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה.

נאוה בוקר: אנחנו עוברים להצבעה.

איציק שמולי: נאוה, אני רוצה לדבר.

נאוה בוקר: אחרי ההצבעה אתן לך לדבר.

איציק שמולי: זו קריאה שנייה או מה?

נאוה בוקר: אחרי ההצבעה, בסדר?

איציק שמולי: משום מה, היה לי בראש שזו ראשונה.

נאוה בוקר: נעבור להצבעה בקריאה שנייה על הצעת החוק להחלפת המונח מפגר (תיקוני חקיקה), התשע"ז–2016, כנוסח הוועדה.

נאוה בוקר: מי בעד?

נאוה בוקר: מי נגד?

נאוה בוקר: הצבעה מס' 26 בעד סעיפים 1–23 – 34 נגד – אין נמנעים – אין סעיפים 1–23 נתקבלו.

נאוה בוקר: בעד – 84, סליחה, 34, אין מתנגדים, אין נמנעים.

נאוה בוקר: ההצעה עברה.

נאוה בוקר: אנחנו עוברים להצבעה בקריאה שלישית.

נאוה בוקר: מי בעד? מי נגד?

נאוה בוקר: הצבעה מס' 27 בעד החוק – 34 נגד – אין נמנעים – אין חוק להחלפת המונח מפגר (תיקוני חקיקה), התשע"ז–2016, נתקבל.

נאוה בוקר: בעד – 34, אין מתנגדים, אין נמנעים.

נאוה בוקר: החוק התקבל בקריאה שלישית.

נאוה בוקר: חבר הכנסת איציק שמולי יעלה לברך.

איציק שמולי: תודה רבה, גברתי היושבת-ראש.

איציק שמולי: רבותי השרים, חברי וחברותי חברי הכנסת, אני רוצה להגיד לכם משהו: סביב החוק הזה גיליתי, למרבה הצער, לפעמים איזה כמויות של רוע וציניות יש בחברה שלנו.

איציק שמולי: עם ישראל זה העם הכי טוב בעולם, ויש בו טוב לב וסולידריות ואהבה הדדית, אבל למרבה הצער, בדרך כלל התכונות היפות האלה מתגלות בשעת מצוקה ובשעת אסון, אבל בשגרה לפעמים כמות הרוע והציניות – פשוט זה דבר שעובר כל גבול.

איציק שמולי: ואתה שואל את עצמך: ריבונו של עולם, על מה?

איציק שמולי: על מה?

איציק שמולי: הייתי שם.

איציק שמולי: לפני שהגעתי לכנסת, בין השאר הייתי מורה לחינוך מיוחד, וראיתי מה מילה אחת, איך היא לוקחת ילד בכיתה ג' ומפרקת אותו, מפרקת אותו.

איציק שמולי: היום מערכת החינוך שלנו, ובצדק, דוגלת בתפיסה של שילוב.

איציק שמולי: היא אומרת: אין יותר מערכות סגרגטיביות.

איציק שמולי: תיקחו את הילדים של החינוך המיוחד, תכניסו אותם לתוך בתי-הספר – בצדק – שאם ילד בכיתה א', מכיתה א', יידע שילד עם צרכים מיוחדים זה ילד כמו כל ילד אחר – אז אם בכיתה א' הוא יפנים את המסר הזה, בכיתה י"ב יש סיכוי שנייצר פה בעוד דור אחד או שניים חברה יותר שוויונית.

איציק שמולי: אבל מה?

איציק שמולי: זה מייצר אתגרים בלתי רגילים.

איציק שמולי: כי אותו ילד עם צרכים מיוחדים יוצא להפסקה עם ילדים "רגילים", שבכיתה א' או ב' או ו', או לפעמים בכיתות יותר גבוהות, מספיק שיגידו לו מילה אחת – זה יפרק לו את הצורה.

איציק שמולי: עכשיו, אתם יודעים, אנחנו מביאים פה חוק שיזמה מירב בן ארי, והצטרפתי אליה.

איציק שמולי: ומה אנחנו בסך הכול מבקשים?

איציק שמולי: לקחת מושג מעליב, שבית-המשפט אמר לנו: זה מושג מעליב, והארגונים החברתיים כמו אקי"ם מבקשים שנשנה את המושג הזה, ולשנות את הדבר הזה.

איציק שמולי: על זה כזאת כמות של רוע וציניות?

איציק שמולי: על מה?

איציק שמולי: ועוד מטיפים לנו מוסר.

איציק שמולי: מאז חקיקת חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות לא היה פה חוק היסטורי כמו שחוקקה הכנסת הזאת לפני כמה חודשים, של העסקה של אנשים עם מוגבלות.

איציק שמולי: אתם מטיפים לנו מוסר על דאגה לזכויות של אנשים עם מוגבלות?

איציק שמולי: אני רוצה להגיד לאנשים: אנחנו לא צריכים שתטיפו לנו מוסר.

איציק שמולי: זה חוק שאנחנו עומדים פה וגאים עליו.

איציק שמולי: ונמשיך לחוקק גם עבור זכויות, אבל גם נעשה שינויים כאלה, שבסופו של דבר פוגעים ומשפילים את בני-האדם.

איציק שמולי: ואני מאוד מאוד גאה.

איציק שמולי: ואני מודה גם למירב בן ארי, גם ליושב-ראש הוועדה, ובאמת לכל מי שתמך במהלך הזה.

איציק שמולי: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: [רשומות (הצעות חוק, חוב' מ/1086); נספחות.

נאוה בוקר: ]

נאוה בוקר: אנחנו נעבור להצעת חוק העמותות (תיקון מס' 16), התשע"ז–2016, בקריאה ראשונה.

נאוה בוקר: מי מציג את הצעת החוק?

נאוה בוקר: השר יריב לוין יציג את הצעת החוק.

נאוה בוקר: בבקשה.

יריב לוין: תודה רבה, גברתי היושבת-ראש.

יריב לוין: חברות וחברי הכנסת, אני מתכבד להציג לכנסת את הצעת חוק העמותות (תיקון מס' 16), התשע"ז–2016, לקריאה הראשונה.

יריב לוין: תכליתו של התיקון המוצע היא לשפר ולייעל את השירות לציבור ולהקל את הנטל הביורוקרטי.

יריב לוין: התיקון יאפשר למי שמעוניין בכך לעבוד מול רשם העמותות באופן מקוון בעת הגשת בקשות לרישום עמותות או הגשת דיווחים שוטפים שנדרשות עמותות להגיש לפי החוק.

יריב לוין: בהתאם למצב המשפטי היום, רישום עמותה מלווה בתצהיר שעליו חתומים שניים מהמייסדים.

יריב לוין: דיווחים שוטפים של עמותה צריכים להיות חתומים על-ידי שני חברי ועד.

יריב לוין: התיקון יסמיך את רשם העמותות לקבוע הוראות שיאפשרו הגשה מקוונת של בקשה לרישום ושל דיווחים שוטפים – כולם או חלקם.

יריב לוין: בין היתר, הרשם יקבע הוראות לעניין הליכי זיהוי של מגיש הבקשה או הדיווח, אופן ההגשה המקוון ומבנה הטפסים והמסרים שיש להשתמש בהם לצורך הגשה כאמור.

יריב לוין: יודגש שהאפשרות לעבוד מול הרשם באופן מקוון תהיה לפי בחירה.

יריב לוין: מי שלא יהיה מעוניין בכך עדיין יוכל להגיש את החומרים באופן שאינו מקוון.

יריב לוין: חוק החברות מחיל חובת דיווח דומה לזו החלה על עמותות גם על חברות לתועלת הציבור.

יריב לוין: לכן, מוצע תיקון עקיף גם לחוק החברות, ולקבוע בו במפורש שההוראה המאפשרת הגשת דיווח מקוון תחול גם ביחס לחברה לתועלת הציבור.

יריב לוין: הממשלה כמובן מבקשת את תמיכת הכנסת בהצעת החוק.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: אנחנו נעבור לרשימת הדוברים.

נאוה בוקר: חבר הכנסת יוסף ג'בארין – אינו נוכח; חבר הכנסת אוסאמה סעדי – אינו נוכח; חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא – אינו נוכח; חבר הכנסת יהודה גליק – מוותר; חבר הכנסת ישראל אייכלר – אינו נוכח; חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף – מוותר?

נאוה בוקר: חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן – אינה נוכחת; חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה – אינו נוכח; חברת הכנסת יעל גרמן – אינה נוכחת; חברת הכנסת מירב בן ארי – מוותרת; חברת הכנסת עליזה לביא – אינה נוכחת; חבר הכנסת אכרם חסון – אינו נוכח; חבר הכנסת אחמד טיבי – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

נאוה בוקר: שלוש דקות לרשותך.

דב חנין: תודה לך, גברתי היושבת-ראש.

דב חנין: אדוני השר, אחרי לילה אופוזיציוני אני דווקא שמח לעלות על הדוכן כדי להביע תמיכה בהצעת החוק שהשר לוין הציג בפנינו.

דב חנין: ואני רוצה לנצל את ההזדמנות כדי לקרוא לממשלה, וגם לנו, לקדם יותר יוזמות שיאפשרו לאנשים לעבוד מול המערכת הציבורית בצורה מקוונת.

דב חנין: ביותר מדי מצבים אנשים נדרשים, כדי לפנות למערכת ציבורית, להגיע בעצמם, לשלוח טקסטים כתובים ביד, או הדבר האבסורדי מכולם – לשלוח פקסים.

דב חנין: אתם מכירים את הדבר הזה שעדיין דורשים מאנשים לשלוח פקסים במדינת ישראל?

דב חנין: למי יש פקס?

דב חנין: למי יש פקס?

דב חנין: ולמה דורשים את הדרישה הזאת?

דב חנין: למה אנחנו לא עוברים באופן רוחבי לאפשרות של פעולה מול מערכות ציבוריות בדרך מקוונת?

דב חנין: הצעת החוק הזאת היא גם מאוד מאוזנת ומדויקת.

דב חנין: היא נותנת את האופציה לעמותה להעביר את הדיווחים בצורה מקוונת.

דב חנין: אם לעמותה אין המערכת או אין לה היכולת היא יכולה גם להעביר דיווחים בכתב-יד.

דב חנין: אני חושב שהפתרון הזה הוא פתרון נכון ומידתי באופן כללי.

דב חנין: אנחנו צריכים את הדרך המקוונת ליצור כאופציה נוספת שמקילה על אנשים, לא כאופציה יחידה.

דב חנין: ואני קורא לממשלה, וגם לנו חברי הכנסת, לקדם עוד מנגנונים כאלה שיאפשרו לאנשים להתמודד עם הדרישות של הביורוקרטיה בצורה יותר נוחה ויותר קלה.

דב חנין: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס – אינו נוכח; חבר הכנסת אמיר אוחנה – מוותר; חבר הכנסת יעקב מרגי – אינו נוכח; חבר הכנסת עפר שלח – אינו נוכח; חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס – אינה נוכחת; חבר הכנסת אלעזר שטרן – אינו נוכח; חבר הכנסת דוד אמסלם – מוותר.

נאוה בוקר: חבר הכנסת נחמן שי, בבקשה.

נאוה בוקר: שלוש דקות.

נחמן שי: תודה, גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, שלוש הערות בעקבות הלילה והבוקר הזה.

נחמן שי: אחת נוגעת לחוק שהעברתם על השידור הציבורי, שמוביל אותנו בסוף לשחיטת השידור הציבורי במדינת ישראל.

נחמן שי: הזמן יוכיח שכשהחלפתם את הרשות היוצאת ברשות הנכנסת גם פגעתם פגיעה אנושה בערך הזה ששמו שידור ציבורי.

נחמן שי: ההערה השנייה שלי נוגעת לחוק שעבר זה עתה, של מירב בן ארי ואיציק שמולי.

נחמן שי: אני חושב שלמילים יש משמעות.

נחמן שי: נהוג לזלזל ולומר: אז מה זה חשוב איך אומרים?

נחמן שי: הלשון שהאנשים נוקטים קובעת את ההתייחסות שלהם למושא הדיבור; אני לא אגיד לאובייקט.

נחמן שי: הייתי מעורב בחוקים כאלה בעבר, ומי שרוצה לחולל שינוי תודעתי, ונדרש שינוי תודעתי לקבוצה – אני קורא להם האזרחים המיוחדים האלה – אז טוב שהעברתם את זה וטוב שהכנסת תמכה, ויצחקו הצוחקים.

נחמן שי: שינויים כאלה גם מתחוללים באמת לאורך זמן, ואני מודה לכם על זה.

נחמן שי: הערה שלישית היא לעניין הזה של העמותות.

נחמן שי: תראו, צמיחת העמותות במדינת ישראל לא נבעה מאיזה גל של פילנתרופיה שבבת-אחת הציפה את המדינה הזאת, אלא נבעה מכך שהמדינה, באכזריותה הרבה, משכה את ידיה מתחומים רבים, כי היא החליטה שזה לא כלכלי וזה לא יעיל וכדומה.

נחמן שי: אגב, התחומים האלה כולם עוסקים באנשים.

נחמן שי: כולם עוסקים באנשים.

נחמן שי: ולתוך החלל הזה שנוצר באמת נכנסו עמותות, כי לא הייתה ברירה.

נחמן שי: אבל העמותות האלה מהרגע הראשון פועלות תחת לחץ כבד, מפני שההקצבות שהממשלה מעמידה לרשותן אינן מספיקות, והן חייבות לעסוק כל הזמן באיסוף כספים.

נחמן שי: עכשיו, מה לעשות שהציבור הישראלי הוא לא הכי נדיב בעולם, המודעות לתרום היא לא גדולה, והתוצאה היא שהעמותות האלה כל הזמן נמצאות תחת הסד של חיים בקושי, של הישרדות.

נחמן שי: החדרים שלנו בכנסת מלאים בנציגים של העמותות האלה שבאים אלינו ומבקשים את עזרתנו.

נחמן שי: אני מקווה שהחוק הזה יעזור לעמותות, אבל זה לא יכול להסתכם בזה.

נחמן שי: מה שצריך לבוא בסופו של דבר זה הגדלת ההשתתפות הממשלתית באותם תחומים שהעמותות עוסקות על מנת לפטור אותן מהצורך הזה לחפש תרומות כל הזמן, או להוזיל את השירות שהן נותנות, ולתת להן לעשות את עבודתן בלב פתוח ובראש מלא.

נחמן שי: אני חושב שזה מה שנדרש בסופו של דבר מאותן עמותות.

נחמן שי: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת אורן אסף חזן – אינו נוכח; חבר הכנסת עמר בר-לב – מוותר; חבר הכנסת מיקי לוי – מוותר; חבר הכנסת מאיר כהן – אינו נוכח; חבר הכנסת חיליק בר – אינו נוכח; חברת הכנסת – – –

יחיאל חיליק בר: – – –

נאוה בוקר: מוותר.

נאוה בוקר: חברת הכנסת שרן השכל – מוותרת; חבר הכנסת איציק שמולי – מוותר; חברת הכנסת חנין זועבי – אינה נוכחת; חבר הכנסת טלב אבו עראר – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חבר הכנסת דוד ביטן.

קריאה: דוד, נו, בחייאת.

דוד ביטן: חייב, חייב.

יחיאל חיליק בר: דוד, מה נשאר לך עוד לדבר?

יחיאל חיליק בר: דוד.

דוד ביטן: אני שכחתי גם אותך.

קריאות: – – –

דוד ביטן: תן לי, אני אדבר גם עליך.

נחמן שי: המשבץ.

נחמן שי: כל – – –

קריאות: – – –

נאוה בוקר: לא.

נאוה בוקר: רשימת הדוברים סגורה.

קריאה: – – –

נחמן שי: כמה מקומות יש לנו?

נאוה בוקר: לאחר עודד פורר.

חיים ילין: אתה עושה פיליבסטר לעצמך?

חיים ילין: אני חייב – – – את זה.

נחמן שי: כמה מקומות יש לנו בכלל בשיבוצים שלך?

דוד ביטן: קודם כול, עליתי בשביל להגיד שידידי חיליק בר – שכחתי גם להזכיר אותו.

דוד ביטן: אז מה העניין?

דוד ביטן: מספר שתיים כחבר הכנסת הכי חברתי.

דוד ביטן: נכון, מספר שתיים היית פעמיים.

יחיאל חיליק בר: אני הסגן של שמולי.

דוד ביטן: הסגן של שמולי.

דוד ביטן: אז קודם כול, זה טוב להיות הסגן של שמולי בנושא החברתי.

יחיאל חיליק בר: ואף כבוד להיות.

דוד ביטן: אני אומר לך שפשוט שכחתי להזכיר אותך, ואני אומר לך, תמשיך בעשייה ובעבודה שלך.

קריאות: – – –

מכלוף מיקי זוהר: אגב, זה אופוזיציה – – –

דוד ביטן: לא נורא, ימשיך בעבודה.

דוד ביטן: חבר'ה, אנחנו צריכים – – –

קריאות: – – –

דוד ביטן: אנחנו צריכים – – –

קריאה: – – –

דוד ביטן: אז רגע, תקשיב טוב.

דוד ביטן: אנחנו צריכים שהעבודה תתחזק על חשבון יש עתיד.

דוד ביטן: קודם כול נתחיל מזה.

חיים ילין: או, פתאום נפל האסימון.

דוד ביטן: אז אמרנו – לא, אני אומר את זה כבר שבועיים.

דוד אמסלם: דוד, תראה את ההשפעה של החצ'פורי, חבל על הזמן.

דוד ביטן: ואני אומר לך כל הכבוד שאתה אחרי שש שנים מוותר על המזכ"לות, אף שהמזכ"ל נותן מקום ברשימה לכנסת, על מנת להתמודד ברשימה של מפלגת העבודה באופן דמוקרטי.

דוד ביטן: אני מאמין שהעבודה שלך והעשייה שלך בכנסת תביא אותך למקום מאוד גבוה.

דוד ביטן: אני לא יודע אם זה 2, 3 או 4, אבל אנחנו נראה מה יהיה.

דוד אמסלם: אם אמרת שהם יקבלו שבעה מנדטים – – –

קריאות: – – –

דוד ביטן: אוקיי, תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חברת הכנסת נורית קורן.

דוד ביטן: רגע, אבל בלי קשר, אם אתם רוצים לעשות לנו פיליבסטרים, תהיה מלחמה.

דוד ביטן: שתדעו, שלא תגידו שלא אמרתי.

דוד ביטן: רגע, מצאת את לפיד או לא מצאת את לפיד?

דוד ביטן: ביקשנו שתלך לחפש אותו בינתיים, לא?

נחמן שי: אתה מכיר את הסיפור על איפה אברשה?

יחיאל חיליק בר: רגע, ביטן, אז הייתי מזכ"ל בסדר?

נחמן שי: אתה מכיר או לא, ביטן?

נחמן שי: את איפה אברשה אתה מכיר?

חיים ילין: ביטן, אם אתה לא יודע איפה לפיד בימי שלישי, אז אתה לא היית שואל בכלל.

דוד ביטן: איפה הוא?

חיים ילין: אבל לא מגיע לך שאני אגיד לך.

דוד ביטן: תגיד.

חיים ילין: לא מגיע לך.

נורית קורן: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, אדוני השר – –

קריאה: אנחנו נוציא לך – – – בתוך כמה שעות.

נורית קורן: – – אני רוצה לדבר על חוק העמותות.

קריאות: – – –

נאוה בוקר: חברים, חברים, תיתנו לה לדבר, בבקשה.

נורית קורן: סליחה, אני יכולה לדבר?

נורית קורן: אני מבקשת.

נורית קורן: חוק העמותות – – –

דוד אמסלם: הבן-אדם לא נמצא פה אף פעם.

נורית קורן: – – – לעשות שיהיה מקוון, זה חוק ראוי, וגם צריך לתקן את חוק העמותות, שהוא כבר חוק מאוד ישן ויש בו הרבה פגמים.

נורית קורן: הגשתי הצעת חוק בנושא.

נורית קורן: אבל אני רוצה לדבר בהקשר של העמותות על הנושא של פרשת ילדי תימן, מזרח והבלקן.

נורית קורן: זה המקום.

נורית קורן: אני רוצה להודות לראש הממשלה, שבאתי אליו בנושא הזה.

נורית קורן: זה ראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל שלוקח את הנושא ומחליט לפתוח את החיסיון.

נורית קורן: ממשלות אחרות הסתירו כל הזמן.

נורית קורן: פתח את כל הפרוטוקולים.

נורית קורן: לצערי הרב, וידעתי את זה, שכשיפתחו כל הפרוטוקולים, סימני השאלה יהיו גדולים יותר ורק עמוקים יותר.

שולי מועלם-רפאלי: מה שמולי עשה?

נאוה בוקר: חברת הכנסת שולי מועלם.

נורית קורן: הסתירות בתוך הפרוטוקולים הן סתירות שלא ייאמנו – מי שהעלה על דעתו לכתוב כאלה דברים.

נורית קורן: אני יכולה להגיד על המקרה האישי של המשפחה שלי.

נורית קורן: אחות של חמותי נעלמה.

נורית קורן: היא נעלמה מבית-הילדים, והיא הייתה כל יום באה ומשחקת אתה.

נורית קורן: כתבו בתעודת פטירה שלה – קוראים לה סעדה קרנה, זכרה לברכה – בתעודת הפטירה שלה כתוב: אברהם סעדיה.

נורית קורן: אמרו שזה פגם לא מהותי, שהשם שונה.

נורית קורן: חבר הכנסת איציק שמולי, אני שואלת אותך: זה מהותי או לא מהותי?

נורית קורן: וזה רק דבר אחד.

נורית קורן: אני רוצה להגיד לך שחבר הכנסת הרצוג הציע הצעה פופוליסטית ושלח את העוזרת שלו, שאני אחתום על מחקר ועל הנצחה של הפרשה.

נורית קורן: זה בוז – במקום לבוא ולהגיד: זה היה.

קריאה: מה שמולי עשה?

נורית קורן: לא שמולי, הרצוג והעוזרת שלו.

נורית קורן: פשוט חוצפה ממדרגה ראשונה.

מירב בן ארי: גם אני חתמתי.

נורית קורן: גם אתם חתמתם?

נורית קורן: אז כדאי שתקראו על מה אתן חותמות.

נורית קורן: תקראו מה זו הנצחה.

נורית קורן: צריך לבוא ולהגיד לאנשים ולמשפחות: אנחנו מצטערים שזה היה.

מירב בן ארי: זה בטוח – – –

נאוה בוקר: מה זה הדבר הזה?

נאוה בוקר: מחקר?

נאוה בוקר: איפה הם היו כל השנים?

נאוה בוקר: עכשיו הם נזכרו?

נאוה בוקר: אני רוצה לומר לכם שאם לא תקום ועדה מיוחדת פה בכנסת שתחקור, שתוביל חוקים ותעשה את הצדק ההיסטורי – לתקן אותו – אנחנו מפספסים פה תיקון של עוול היסטורי.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נורית קורן: בסופו של עניין, אני רוצה לחזק את ראש הממשלה, שכל הזמן עומד בחקירות.

נורית קורן: זה לא ייתכן – –

נאוה בוקר: נא לסיים, בבקשה.

נורית קורן: – – שרוצים להפיל את ראש הממשלה רק על-ידי מציאת חקירות וחקירות כל הזמן ולא יודעים איך לעשות את זה בדרך דמוקרטית טובה.

נורית קורן: תודה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת עודד פורר – בבקשה, אחרון הדוברים.

רוברט אילטוב: תזכיר אותי, אני רוצה הודעה אישית.

עודד פורר: תודה, גברתי.

עודד פורר: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, בזמן שאנחנו ישבנו כאן טרוטי עיניים במהלך הלילה והפיליבסטר, אז גם ההורים בבית, לידיעת חלק מהאנשים, ישבו טרוטי עיניים וחיכו לדעת אם תהיה שביתה או לא תהיה שביתה, אם בהסתדרות מדליקים אולי נר עשירי של חנוכה והחליטו לתת עוד יום חופשי על חנוכה או לא החליטו לתת עוד יום חופשי על חנוכה.

עודד פורר: חברים, חבר הכנסת ביטן, השימוש שעשתה הסתדרות המורים במאבק הזה, בהמשך לשימוש שנעשה על-ידי השלטון המקומי לפני שבועיים, בכלי השביתה על הגב של ההורים לילדים הצעירים, חצה את הגבולות ברמת שביתות הפתע.

עודד פורר: אין לי מחלוקת על הזכות לשביתה; זו זכות שהיא מעוגנת והיא חשובה.

עודד פורר: אבל כשלוקחים את הכלי הזה ומשתמשים – –

איציק שמולי: עודד, יש מורים שלא קיבלו שכר מאוקטובר.

עודד פורר: אין לי שום בעיה.

עודד פורר: תשמע אותי עד הסוף.

עודד פורר: – – בו בצורה שהיא לא מידתית, הוא נפגע.

עודד פורר: לכן, אני אומר לכם, חברי הכנסת, כשעושים שביתה – חברת הכנסת שאשא ביטון, כשעושים שביתה בבתי-הספר היסודיים ובגני-הילדים ובבתי-הספר, שהמשמעות שלה היא על גב ההורים, והמשמעות שלה היא שכל אחד צריך להתחיל לדאוג לעצמו לסידורים כאלה ואחרים – היו פה גם חברי כנסת וחברות כנסת במהלך הלילה שהיו צריכים לדאוג לסידורים לילדים בבוקר הזה שאנחנו עוד יושבים פה.

יפעת שאשא ביטון: אני מסכימה אתך.

עודד פורר: אני אומר לכם, שביתה בבתי-ספר יסודיים וגני-ילדים צריכה התרעה של 72 שעות לפחות ואישור מראש של בית-הדין לעבודה.

נורית קורן: וחינוך מיוחד.

עודד פורר: אם הנושא הזה הוא חשוב וקריטי, היו ניגשים בהסתדרות לבית-הדין לעבודה.

עודד פורר: אומרים: אדוני השופט, אנחנו רוצים לשבות בעוד שלושה ימים.

עודד פורר: היו מקבלים את האישור ועושים שביתה, והציבור היה מתארגן.

עודד פורר: אני הגשתי הצעת חוק בעניין הזה.

עודד פורר: אני מצפה ומקווה שחברי הכנסת מהקואליציה ומהאופוזיציה כאחד יצטרפו אלי, ששביתה בבתי-הספר היסודיים וגני-ילדים תהיה בהתרעה של 72 שעות ואישור מראש של בית-הדין לעבודה; לא שאנחנו נחכה להחלטה שלו, שיודיעו לנו ב-08:30 שבשעה 09:00 הולכים לבתי-הספר.

עודד פורר: תודה רבה.

יפעת שאשא ביטון: היא גם פוגעת במורים.

יפעת שאשא ביטון: היא באה לברך ויוצאת מקללת.

נאוה בוקר: אנחנו עוברים להצבעה, כנוסח הוועדה, על חוק העמותות בקריאה ראשונה.

נאוה בוקר: מי בעד?

נאוה בוקר: מי נגד?

נאוה בוקר: הצבעה מס' 28 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 29 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק העמותות (תיקון מס' 16), התשע"ז–2016, לוועדת החוקה, חוק ומשפט נתקבלה.

חיים ילין: ביטן, ביטן, אתה יכול לשלוח כמה חברי כנסת – – –

דוד ביטן: מצאת את לפיד או לא?

דוד ביטן: עזוב אותך מחברי הכנסת.

חיים ילין: – – –

נאוה בוקר: בעד – 29, אין מתנגדים, אין נמנעים.

נאוה בוקר: החוק התקבל.

נאוה בוקר: הצעת חוק העמותות (תיקון מס' 16), התשע"ז–2016, עברה בקריאה ראשונה ותעבור לוועדת החוקה, חוק ומשפט.

מרדכי יוגב: תוסיפי אותי – – –

נאוה בוקר: לפרוטוקול – מוטי יוגב, חבר הכנסת, תמך בהצעה.

נאוה בוקר: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/673); נספחות.

נאוה בוקר: ]

נאוה בוקר: אנחנו עוברים להצעת חוק התכנון והבנייה (תיקון מס' 110 – הוראת שעה) (פיצול דירות), התשע"ז–2016, לקריאה ראשונה, של חבר הכנסת אלי כהן – שיציג את החוק, בבקשה.

אלי כהן: גברתי היושבת-ראש, חברי חברי הכנסת, אני באמת אציג את החוק בצורה מאוד קצרה ותמציתית, אבל חייבים באמת להתייחס לשתי נקודות שעלו כאן.

אלי כהן: חבר הכנסת ביטן, עלו כאן שתי נקודות.

אלי כהן: לפני שאני אציג את החוק, באמת ארצה גם את ההתייחסות שלך.

אלי כהן: אני חושב שבאמת יש לי איזו הצעה הוגנת.

אלי כהן: אתה אמרת מחמאות לחבר הכנסת שמולי, ואני אומר לך: כל מילה בסלע.

אלי כהן: חבר כנסת חברתי, רציני ואיכותי.

אלי כהן: ואנחנו, בתור מפלגת כולנו, נתנו להם שר – את אבי גבאי; אנחנו רוצים חבר כנסת – את שמולי.

אלי כהן: זה לא טרייד מספיק טוב?

אלי כהן: זה לא הוגן?

אלי כהן: אני שואל אותך.

נאוה בוקר: שמולי, אתה מקבל הרבה מחמאות היום.

אלי כהן: אני רוצה לפנות בנושא הזה להרצוג.

אלי כהן: חבל שהוא לא כאן.

אלי כהן: אני חושב שאנחנו נתנו הרבה.

אלי כהן: נתנו שר – רוצים חברי כנסת.

אלי כהן: שמולי, אנחנו רוצים אותך.

אלי כהן: אני אומר שוב, נתנו כאן, הקרבנו משהו רציני, שר, לא פשוט.

אלי כהן: הבקשה היא חבר כנסת.

נחמן שי: אתם עוד תתגעגעו לאבי גבאי.

אלי כהן: חברים, לא להגזים.

אלי כהן: נחמן, שוב, תמורת שר אנחנו רוצים את שמולי, ולא חבר כנסת אחר.

אלי כהן: אני מצטער.

נחמן שי: – – –

יחיאל חיליק בר: אלי, כמזכ"ל המפלגה, אני מכיר – – –

אלי כהן: חבר הכנסת ביטן, אתה ידוע בדרך כלל בשפתך הישירה והברורה, וקצת – איך אני יכול להגיד לך – פספסת בנאום האחרון כשבירכת את חבר הכנסת חיליק בר.

דוד ביטן: למה?

אלי כהן: אני אגיד לך למה – כי אתה יודע למה אני מתכוון.

אלי כהן: אתה אמרת לו שהוא ויתר על המזכ"לות וויתר על השריון של מקום שביעי.

אלי כהן: הרי אתה רוצה להשלים: למה הוא ויתר על מקום שביעי?

דוד ביטן: הוא ויתר לפני הסקר.

אלי כהן: אה, לפני הסקר, כלומר הוא ויתר על מקום שביעי מתוך חשש שזה לא יהיה מקום ריאלי.

קריאה: נכון.

אלי כהן: זאת הכוונה שהוא ויתר.

אלי כהן: לכן הוא העדיף להתמודד על מקומות נמוכים יותר.

אלי כהן: זה, לצורך העניין, הדבר.

דוד ביטן: פה אתה טועה.

דוד ביטן: למה אתה טועה?

דוד ביטן: הוא ויתר לפני הסקר.

אלי כהן: ויתר.

אלי כהן: טוב.

אלי כהן: חברים, על מנת באמת לסיים – אני יודע שכולם עייפים – הנושא של חוק פיצול דירות, אחרי שעבר, לצורך העניין – – –

יחיאל חיליק בר: ראיתם את עצמכם בסקרים לאחרונה?

יחיאל חיליק בר: אצלכם מקום שני לא עובר.

אלי כהן: – – – אחרי שעבר לצורך העניין בקריאה טרומית, אנחנו מעלים אותו היום לקריאה ראשונה.

אלי כהן: הצעת החוק הזאת נועדה להגדיל את מלאי הדירות להשכרה.

אלי כהן: יש פוטנציאל של 250,000 דירות.

אלי כהן: להערכתנו, יתווספו כתוצאה מהחוק הזה בין 4,000 ל-5,000 דירות, שרובן ככולן מיועדות בעיקר עבור זוגות צעירים, ובעיקר דירות של שני חדרים ושלושה, ובהחלט הגדלת ההיצע זה דבר חשוב.

אלי כהן: לכן, אני קורא לכם לתמוך בהצעת החוק.

אלי כהן: תודה, גברתי.

נאוה בוקר: תודה רבה, חבר הכנסת אלי כהן.

נאוה בוקר: נעבור לרשימת הדוברים.

נאוה בוקר: חבר הכנסת אחמד טיבי – אינו נוכח; חבר הכנסת טלב אבו עראר – אינו נוכח; חבר הכנסת נחמן שי – מוותר; חבר הכנסת יהודה גליק – מוותר; חבר הכנסת עמר בר-לב – אינו נוכח; חבר הכנסת אלעזר שטרן – אינו נוכח.

נאוה בוקר: חבר הכנסת איציק שמולי, בבקשה.

קריאה: לא, איציק, זה לא אמיתי.

קריאה: פרגנו לך – – –

קריאות: – – –

נאוה בוקר: אחרי כל הפרגונים.

איציק שמולי: אל תדאגו, אני אעשה את זה באמת קצר, באמת קצר.

קריאות: – – –

איציק שמולי: אני עליתי רק כדי להגיב על דבריו של חבר הכנסת פורר.

קריאה: – – –

איציק שמולי: את זה אני שוקל ברצינות.

קריאות: – – –

איציק שמולי: תשמע, עודד, אין שום ספק שהרבה הורים קמו היום בבוקר, ובצדק כעסו על מה שקרה.

איציק שמולי: אבל בואו נציג את כל מה שקורה: המורים במדינת ישראל מתלוננים על הלנת שכר מחודש אוקטובר השנה.

איציק שמולי: אלה מורים שבכל חודש מקבלים מאות ולפעמים גם אלפי שקלים פחות במשכורת שלהם; אלה מורים שלא מקבלים החזר על הוצאות הנסיעה שלהם.

עודד פורר: הם לא גילו את זה אתמול בערב.

עודד פורר: זה לא – – – שביתה – – –

איציק שמולי: לא, אבל במשך שלושה חודשים מנסים להביא פתרון.

איציק שמולי: משרד החינוך כבר מקים ועדה על ועדה על ועדה על ועדה, ובסופו של דבר – – –

עודד פורר: – – –

איציק שמולי: שמע, אני אומר לך: אם אני לא הייתי מקבל שכר שלושה חודשים, אם המשפחה שלי לא הייתה מקבלת שכר שלושה חודשים – בואו, אנחנו גם לא רוצים לשים את עצמנו במקום של המורים.

איציק שמולי: ועוד משהו אחד: שמע, הפגיעה בזכות השביתה – זה לא שכל שני וחמישי משביתים פה את המערכות, אבל באמת, בעניין הזה, באמת שכלו כל הקצים, וחייבים להבין שהמורים עומדים בפני מצב שהם לא קבלים שכר, ואת הדבר הזה משרד החינוך היה חייב לפתור כבר מזמן.

איציק שמולי: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת ישראל אייכלר – אינו נוכח; חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא – אינו נוכח; חבר הכנסת מסעוד גנאים – אינו נוכח; חבר הכנסת חיים ילין, חייב?

קריאות: – – –

יפעת שאשא ביטון: חיים, יש לי ועדה.

מירב בן ארי: אין ועדות.

מירב בן ארי: כל עוד יש מליאה, אין ועדות.

יפעת שאשא ביטון: – – – שתסיימו כבר.

מירב בן ארי: אנשים באו במיוחד לוועדות – – –

יפעת שאשא ביטון: יש לי הורים שהגיעו לוועדה.

נאוה בוקר: שלוש דקות לרשותך, בבקשה.

חיים ילין: כבוד היושבת-ראש, אני – – –

יפעת שאשא ביטון: בגלל זה אני רוצה שתסיימו – – –

נאוה בוקר: חברים, אם אתם רוצים שהוא יסיים מהר, אל תפריעו לו.

חיים ילין: חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון.

חיים ילין: אני אומר לך את זה עכשיו: אני לא מתקזז, אבל אני מצביע בעד, אני מצביע בעד, אז את יכולה ללכת, באמת, אני אומר לך – – –

יפעת שאשא ביטון: לא.

יפעת שאשא ביטון: אני צריכה שהוועדה שלי – – –

מירב בן ארי: זה לא קשור.

מירב בן ארי: אין ועדות כל עוד יש מליאה.

יפעת שאשא ביטון: הוועדות לא מתחילות כל עוד יש מליאה, ויש הורים שמגיעים לוועדה שלי אחרי שהם מצאו סידור לילדים.

חיים ילין: אני אמרתי שאני עשיתי את הפיליבסטר, אבל אחרי זה מהקואליציה עשו פיליבסטר, לא אני.

חיים ילין: תראו, חבר הכנסת אלי כהן, אני רוצה להגיד לך משהו, כי בפעם הראשונה אני בדרך כלל לא מוציא את הדברים האלה, כי אני חושב שמה שבתוך סיעה צריך להישאר בתוך סיעה, אף שיש אנשים שנוהגים להוציא אותם החוצה למען זה שהם מוכרים לתקשורת מידע.

חיים ילין: אני לא מהזן הזה, וגם כל חברי הכנסת ביש עתיד הם לא מהזן הזה, ולכן אתם לא שומעים רכילויות, אבל אני אספר לך משהו על החוק הזה.

חיים ילין: אני התנגדתי לחוק הזה, בסדר?

חיים ילין: אתמול בישיבת הסיעה אמרו לי: אבל זה חוק שאנחנו הבאנו כיש עתיד, אתה לא יכול להתנגד.

חיים ילין: עכשיו נשאלת השאלה – לא, גם צריך לפרגן, אי-אפשר כל הזמן להגיד יש עתיד, יש עתיד לא עושים שום דבר, ופתאום אתם לוקחים חלק גדול מאוד מהחוקים של יש עתיד.

חיים ילין: אז אני אומר לך את זה עכשיו, אלי.

חיים ילין: השאלה שלי הייתה מאוד פשוטה: האם להתנגד לחוק או להיות בעד?

חיים ילין: אני באופן אישי, אני אומר לך את זה – למה?

חיים ילין: כי יש המון חורים בחוק הזה, המון, ואתה יודע את זה יפה מאוד.

חיים ילין: זאת אומרת, עד כדי כך שאתה רוצה לעשות טוב, ובסוף – – –

אלי כהן: אנחנו בקריאה ראשונה.

חיים ילין: רגע, אני יודע, אני יודע, אני יודע.

חיים ילין: אלי, אני לא סתם אומר את הדברים.

חיים ילין: אני מאוד פרקטי, אני לא בא לנגח.

חיים ילין: אני אומר את הדברים כמו שהם.

חיים ילין: פתאום השלטון המקומי, שהיה בעד, מתנגד; פתאום – – –

אלי כהן: חלק-חלק.

חיים ילין: כן, חלק-חלק.

חיים ילין: פתאום אנחנו רואים שהאוצר מגיע, הפקידוּת – שמעת את זה לבד: האם הפיצול עצמו נותן כוח קניינות על החלק של הדירה, כן או לא.

חיים ילין: הם התחילו לגמגם: איזה מסים יהיו שם; מה הולך להיות בפיצול עצמו.

חיים ילין: זאת אומרת, יש כל כך הרבה חורים, שאנחנו לא יודעים.

חיים ילין: אני אומר לך את הדברים האלה כמו שהם.

חיים ילין: אם בסופו של דבר – החוק חייב להשתנות דרסטית – הוא יביא באמת לעוד, אתה יודע מה?

חיים ילין: לא 250,000, אלא יביא עוד 20,000, עשירית מזה, יחידות דיור, ויהיה בית לזוגות צעירים, כולנו הרווחנו מזה.

חיים ילין: אנחנו כבר צריכים להתחיל להבין, ולא לדבר קואליציה, אופוזיציה.

דוד ביטן: – – –

חיים ילין: בסוף, הילדים שלנו הם לא לפי מפלגות.

חיים ילין: הילדים שלנו צריכים דירות, ואם זה יפתור חלק גדול מבעיית הדירות, אז דיינו.

חיים ילין: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חברת הכנסת יעל גרמן – אינה נוכחת; חבר הכנסת ג'מאל זחאלקה – אינו נוכח; חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי – מוותר; חברת הכנסת עליזה לביא – אינה נוכחת.

דוד ביטן: – – –

חיים ילין: מה עכשיו?

חיים ילין: מה, ביטן?

דוד ביטן: – – –

חיים ילין: – – – זה לא רמה, ביטן.

חיים ילין: לא מתאים.

חיים ילין: אתה יושב-ראש קואליציה, זה לא רמה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת מיקי לוי – מוותר; חבר הכנסת אוסאמה סעדי – אינו נוכח; חבר הכנסת אמיר אוחנה – מוותר; חברת הכנסת אורלי לוי אבקסיס – אינה נוכחת; חבר הכנסת אכרם חסון – אינו נוכח; חבר הכנסת דוד אמסלם – מוותר; חבר הכנסת חיליק בר – מוותר; חבר הכנסת יוסי יונה – אינו נוכח.

קריאה: מה קרה ליוסי יונה?

קריאה: – – –

נאוה בוקר: סגן השר איוב קרא – מוותר.

נאוה בוקר: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.

נאוה בוקר: פעם שלישית גלידה.

קריאות: – – –

דב חנין: תודה.

דב חנין: גברתי היושבת-ראש, עמיתי חברי הכנסת, אדוני השר, בוקר טוב.

דב חנין: אני רוצה קודם כול להצטרף לדברי חברי חבר הכנסת שמולי בתמיכה במאבקם המוצדק של המורים.

דב חנין: עמיתי חברי הכנסת, כאן במליאת הכנסת עמד אתמול לפנות ערב שר החינוך כמעט שעה על הבמה ודיבר על כל הנושאים שבעולם: על סיפוח, על מעלה-אדומים, על אובמה, על טראמפ.

דב חנין: רק על דבר אחד הוא לא זכר לדבר: מערכת החינוך, שנמצאת באופן ישיר באחריותו.

דב חנין: יש משהו לא תקין בממשלה הזאת.

דב חנין: כל שר פה מתחרה באחרים בלהתעסק בנושאים שהוא איננו אחראי להם, אבל מנושא שהוא ליבת האחריות של שר החינוך – מערכת החינוך, מצב המורים, מעמד המורים – השר מתעלם לחלוטין.

דב חנין: אנחנו קיימנו אתמול בכנסת דיון על מורי קבלן.

דב חנין: הייתי רוצה לראות את שר החינוך מגיע לדיון הזה, על מורי קבלן, ונותן לנו תשובה איך ייתכן שבמערכת החינוך שלנו עובדים עובדי קבלן בתפקידי הוראה.

דב חנין: ואני לא מדבר על ללמד חוגים – אני מדבר על מקצועות ליבה.

דב חנין: יש בעיות קשות במערכת החינוך, והמורים צודקים כשהם מנהלים מאבק, כי אנחנו צריכים בישראל, כדי שתהיה לנו מערכת חינוך טובה יותר, אנחנו צריכים מורים עם תנאים, עם מעמד, עם זכויות ועם שכר שמשולם בזמן, ולא משולם באיחור.

דב חנין: זו שערורייה שאי-אפשר לקבל אותה ואי-אפשר לסבול אותה.

דב חנין: לגבי הצעת החוק הזאת, עמיתי חברי הכנסת, אני תומך ברעיון של פיצול דירות, מכיוון שאני חושב שהגיע הזמן שנבין ששוק הדיור אצלנו הוא שוק מפולח.

דב חנין: יש קבוצות שונות של אנשים עם צרכים שונים, וכל עוד המדינה לא תסתכל רק על צד ההיצע אלא גם על צד הביקושים, ותראה שיש קבוצות שונות עם קבוצה שונה של ביקושים לדירות; כל עוד המדינה לא תדע להתייחס לדברים האלה, היא לא תדע להתמודד עם משבר הדיור.

דב חנין: ההתעלמות מצד הביקוש, ההתעלמות מהעובדה שיש לנו שוק דיור עם ביקושים מפולחים, עם קבוצה של אנשים שמנסים לשכור דירה, ויש להם קושי לשכור דירה מכיוון שמחירי השכירות גבוהים מדי; עם קבוצה אחרת של אנשים, שמעוניינים לרכוש דירה אבל הם לא מסוגלים לרכוש דירה מכיוון שאין להם יכולת לקבל משכנתה; עם קבוצה נוספת של אנשים, שרוכשים דירה שהם אולי לא צריכים אותה, מכיוון שזו הדרך היחידה לחסוך לטווח ארוך.

נאוה בוקר: נא לסיים.

דב חנין: אין בישראל מנגנונים שמאפשרים חיסכון לטווח ארוך.

דב חנין: לכן, עמיתי חברי הכנסת, אני תומך ברעיון הבסיסי הזה של פיצול דירות – כמובן, כל עוד בדירות שמפוצלות יש סטנדרטים מינימליים אפשריים.

נאוה בוקר: תודה רבה.

דב חנין: ואני מציע שזה יחול לא רק על דירות קרקע.

דב חנין: למה לא דירות בכלל?

דב חנין: תודה רבה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף – בבקשה, שלוש דקות לרשותך.

עבדאללה אבו מערוף: כבוד היושבת-ראש, חברי כנסת נכבדים, כבוד השר יריב לוין, אני תומך בחוק הזה, חוק התכנון והבנייה – לפצל את הדירות.

עבדאללה אבו מערוף: לא אפרט.

עבדאללה אבו מערוף: זה ייתן מענה כלשהו על המצוקה, אז אנחנו בעד.

עבדאללה אבו מערוף: אבל אני מנצל את שתי הדקות, היות שאנחנו מדברים על תכנון ובנייה, לפנות לא רק אישית אלא בפנייה כללית אל שר האוצר, בשבתו היום – ובכלל, הוא הממונה על התכנון והבנייה – אכן להקפיא כל צו הריסה שישנו, במיוחד אם הצו הזה הוא של בית שעתיד להיות או כבר בתוכנית שאמורה להיות מפורטת או כללית בכל כפר וכפר.

עבדאללה אבו מערוף: ואני מדבר ספציפית על כפר ירכא, שאחד התושבים שלו קיבל לפני שלושה-ארבעה ימים צו הריסה.

עבדאללה אבו מערוף: אומנם זה עדיין בטיפול עכשיו להקפאה, למה הוא לא נכלל בתוכנית שכמעט הוגשה, ומשרד השיכון אישר שתהיה שם שכונה גדולה – 1,200 יחידות דיור, שכונת רבין – והבית הזה נכלל שם.

עבדאללה אבו מערוף: ולכן, חייבים להקפיא את התהליכים האלה, כי בתוך שנה זה יהיה בתוכנית.

עבדאללה אבו מערוף: יש גם צו לשני בתים בכפר עוספיא, וההריסה אמורה להתבצע עד 27 בפברואר.

עבדאללה אבו מערוף: שר האוצר חייב לתת את ההנחיות שלו אכן להקפיא את כל ההריסות.

עבדאללה אבו מערוף: טוב שיש מי שיבנה, אנחנו בעד, אבל לא בעד ההריסות, לכן שר האוצר צריך לאלתר, בתיאום עם שרת המשפטים, להקפיא את כל הצווים האלה, שמה שיש יסודר – ויש אפשרות שיסודר; יש תוכניות שגם מינהל התכנון והבנייה מאשר, ואנחנו ישבנו אתם כמה פעמים בכמה ישיבות.

עבדאללה אבו מערוף: מה שצריך לעשות עכשיו זה אכן להקפיא.

עבדאללה אבו מערוף: אחרי שכל התוכניות יאושרו, יהיה משהו חדש, אז נדבר, וכל פנייה שתהיה מחוץ תטופל בהתאם.

עבדאללה אבו מערוף: לכן, דרישת השעה עכשיו היא להקפיא את כל הצווים.

עבדאללה אבו מערוף: זו הדרישה שלנו.

עבדאללה אבו מערוף: תודה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: אחרונת הדוברים – חברת הכנסת נורית קורן.

נאוה בוקר: הרשימה נסגרה.

נאוה בוקר: שלוש דקות.

נורית קורן: גברתי היושבת-ראש, אדוני השר יריב לוין, חברים, אני מחזיקה אתכם עוד קצת, אבל אני חייבת לשתף אתכם, כיושבת-ראש השדולה לחקר האמת בפרשת ילדי תימן, מזרח והבלקן, מה עובר עלי בחודשים האחרונים, מאז העליתי את הנושא לסדר-היום הציבורי.

נורית קורן: פונים אלי אנשים שהם מאומצים, שנמצאים פה במדינה, מתהלכים, ולא יודעים מי ההורים הביולוגיים שלהם.

נורית קורן: ומשרד הרווחה פשוט מתעלל בהם, לא מאפשר להם לפתוח את התיקים, אף שהחוק מאפשר להם לפתוח את התיקים, כי הם ילדים מאומצים.

נורית קורן: אנחנו מבצעים בדיקות דנ"א עם חברת MyHeritage, ומגיעים לשם אנשים שרוצים לגלות את בני משפחתם.

נורית קורן: מגיעים ילדים מאומצים, פשוט יושבים, מספרים את הסיפור ובוכים.

נורית קורן: ולא פעם, הילדים המאומצים האלה סבלו התעללות בבתים שאומצו.

נורית קורן: לא כולם שפר מזלם והחיים שלהם היו טובים.

נורית קורן: יש אישה שהיא כבר די מבוגרת, כבר יש לה ילדים, יש לה נכדים.

נורית קורן: היא מספרת לי שיש שלושה סיפורים שונים בתוך תיק האימוץ שלה, והיא לא יודעת מי ההורים הביולוגיים שלה.

נורית קורן: והכול מלווה בבכי.

נורית קורן: היא עשתה את הבדיקה, והיא מאוד רוצה למצוא התאמה עם בני משפחה.

נורית קורן: זה מצב מאוד מאוד קשה.

נורית קורן: איך עונים לאנשים כאלה?

נורית קורן: מה אומרים לאנשים כאלה?

נורית קורן: לאן הם יפנו?

נורית קורן: גם אחרי שהפרוטוקולים נפתחו, הרי הוועדה קבעה שמתוך 1,053 ילדים – רק 69 היא לא יודעת מה עלה בגורלם.

נורית קורן: כולם מתים.

נורית קורן: חמישה ילדים שלהם יש תיקי אימוץ היו מאומצים, אבל הם עדיין לא נחשפו.

נורית קורן: הם ייחשפו אחרי הליך משפטי.

נורית קורן: אז מה אנחנו נאמר לאנשים כאלה, שהמדינה התאכזרה אליהם, לא מאפשרת להם לפתוח את תיק האימוץ, לא מאפשרת להם לדעת מיהם?

נורית קורן: יש עוד אדם, בן 90, שכל הזמן מתקשר אלי ואומר לי: אני לא יודע מי אני.

נורית קורן: אני רוצה לדעת מי אני.

נורית קורן: איך אנחנו ניתן להם תשובות?

נורית קורן: רוב הניירת נגרסה, הושמדה על-ידי יד זדונית.

נורית קורן: כל המעשים האלה נעשו בצורה מכוונת, וגם מאורגנת.

נורית קורן: אתם יודעים שיש לי עדות לכך שמישהי שנפטרה קיבלה קצבת זיקנה, והמשפחה שלה קיבלה הודעה על זה.

נורית קורן: מישהו יודע איפה היא?

נורית קורן: יש לה קבר.

נאוה בוקר: נא לסיים, בבקשה.

נורית קורן: יש לה קבר.

נורית קורן: יש מישהי שהביטוח הלאומי שלח לה הודעה שהיא חייבת 15,000 שקל.

נורית קורן: איפה היא?

נורית קורן: איפה היא?

נאוה בוקר: תודה רבה.

נורית קורן: המדינה יכולה להגיד לי?

נורית קורן: תודה.

נאוה בוקר: תודה רבה.

נאוה בוקר: אנחנו עוברים להצבעה על הצעת חוק התכנון והבנייה (תיקון מס' 110 – הוראת שעה) (פיצול דירות), התשע"ז–2016, בקריאה ראשונה, כנוסח הוועדה.

נאוה בוקר: חברים, מי בעד?

נאוה בוקר: מי נגד?

נאוה בוקר: הצבעה מס' 29 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 28 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק התכנון והבנייה (תיקון מס' 110 – הוראת שעה) (פיצול דירות), התשע"ז–2016, לוועדה המיוחדת לדיון בהצעת חוק להגברת התחרות ולצמצום הריכוזיות בשוק הבנקאות בישראל, התשע"ו–2016, נתקבלה.

נאוה בוקר: בעד – 28, אין מתנגדים, אין נמנעים.

נאוה בוקר: הצעת חוק התכנון והבנייה (תיקון מס' 110 – הוראת שעה) (פיצול דירות), התשע"ז–2016, עברה בקריאה ראשונה, וחוזרת לדיון בוועדה המיוחדת לדיון בהצעת חוק להגברת התחרות ולצמצום הריכוזיות בשוק הבנקאות בישראל, התשע"ו–2016.

נאוה בוקר: תם סדר-היום.

נאוה בוקר: הישיבה הבאה תתקיים היום, יום שלישי, ה' בטבת התשע"ז, 3 בינואר 2017, בשעה 16:00.

נאוה בוקר: ישיבה זו נעולה.

נאוה בוקר: תודה.