ישיבת מליאה, כנסת 20, פרוטוקול מספר 177, 2016-12-13 00:00

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, היום י"ג בכסלו התשע"ז, 13 בדצמבר 2016.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הכנסת, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחו היום על שולחן הכנסת – הסכם בדבר הפקה משותפת של סרטי קולנוע בין ממשלת מדינת ישראל ובין ממשלת הרפובליקה הפורטוגלית.

ירדנה מלר-הורוביץ: הצעת ועדת הפנים והגנת הסביבה בדבר פיצול הצעת חוק התוכנית הכלכלית (תיקוני חקיקה ליישום המדיניות הכלכלית לשנות התקציב 2017–2018), התשע"ז–2016.

ירדנה מלר-הורוביץ: הודעת שר התחבורה והבטיחות בדרכים ישראל כץ על מסקנות הוועדה המיוחדת לפניות הציבור בעקבות דיון מהיר בהצעתו של חבר הכנסת יוסף ג'בארין בנושא: יחס בבידוק הביטחוני כלפי אזרחים ערבים.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה למזכירת הכנסת.

יולי יואל אדלשטיין: חברי הכנסת, לפני שנעבור לנאומים בני דקה, נזכיר רק שבימים אלה אנחנו מציינים גם במדינת ישראל, גם כאן בכנסת, יובל לזכייתו של הסופר ש"י עגנון בפרס נובל.

יולי יואל אדלשטיין: אומנם מאז 11 ישראלים נוספים זכו בפרס נובל, אבל הוא היחידי שזכה בפרס נובל לספרות.

יולי יואל אדלשטיין: כן ירבו, אפשר לאחל.

יולי יואל אדלשטיין: במהלך היום תהיה, אני מבין, הצעה רגילה לסדר-היום בנושא, התקיים גם אירוע חשוב בספריית הכנסת, ורציתי גם כאן, במליאת הכנסת, להזכיר את הנושא הזה – ושרת המשפטים מאוד מפריעה עם השיחה הקולנית במליאה, דבר שבהחלט לא מקובל.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו נעבור לנאומים בני דקה.

יולי יואל אדלשטיין: מי שמעוניין להשתתף – אנחנו נוכל להצביע על מנת להירשם.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, מי שמעוניין, יירשם.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת איתן ברושי יפתח את הנאומים.

יולי יואל אדלשטיין: אחריך – חבר הכנסת יוסף ג'בארין.

איתן ברושי: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, ביוזמת חברת הכנסת שאשא ביטון הקדישו היום דיון משותף של חברי כנסת ומורים וגננות מתקופות העבר, בדרך כלל תקופות הילדות, בהשתתפות מנכ"לית משרד החינוך, ובהמשך גם השר.

איתן ברושי: אני רוצה קודם כול להודות על היוזמה, ולומר שאני הבאתי למשכן את ברכה מעיין, שהייתה מורה שלי בכיתה ב', ג' וד'.

איתן ברושי: היום היא כבר כמעט בת 78, אבל בהחלט בדעה צלולה דיברה בחשיבותו של החינוך.

איתן ברושי: בהמשך הייתה כמובן התייחסות למעמד המורה ולחשיבותו של המחנך והמורה, אם תרצו גם המדריך, דווקא בעידן של אין-סוף אמצעים וטכנולוגיה.

איתן ברושי: אין ספק שהמגע הבלתי-אמצעי, היכולת לראות אחד את השני, להסתכל בעיניים, מגע הידיים, היו ונשארו הכלי העיקרי ביכולת לעצב את דור העתיד.

איתן ברושי: נדמה לי שהבעיה היא לא כל כך הזיכרונות – והם טובים, ונהניתי והתרגשתי כמו רבים אחרים – אבל בעיקר השאלה היא: האם באמת מעמדו של המורה נשמר?

איתן ברושי: האם תוצאות החינוך כפי שפורסמו באחרונה מעידות על חולשה ועל נחיתות?

איתן ברושי: האם אנחנו באמת מתמודדים עם האתגרים של מחר?

איתן ברושי: האם המדינה שאומרת שלהיות מורה זה חשוב גם מתגמלת בהתאם?

איתן ברושי: אין ספק שמשבר השכר המיותר הזה – –

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

איתן ברושי: – – שיקדישו לו דיון ביום חמישי בוועדת החינוך, לא מעיד באמת על אותה רוח שההוראה והמחנכים הם המרכיב העיקרי בעוצמה, בוודאי של מי שאין לו הרבה משאבי טבע.

איתן ברושי: ההון האנושי היה ונשאר העוצמה העיקרית שלנו.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

איתן ברושי: אני מודה למורים במשך כל השנים ומאחל לנו שנדע לשמור על המשאב הזה.

איתן ברושי: תודה למי שיזם את היום.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת איתן ברושי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יוסף ג'בארין – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת יוסי יונה.

יוסף ג'בארין: כבוד היושב-ראש, אנחנו מציינים היום את היום הבין-לאומי לזכויות האדם, ואחת הזכויות הבסיסיות היא הזכות לתרבות.

יוסף ג'בארין: אתמול היה לנו דיון בוועדת החינוך של הכנסת על תמיכה ציבורית במוזיאונים בישראל, תמיכה של משרד התרבות ומשרד החינוך.

יוסף ג'בארין: קיים חוק המוזיאונים משנת 1983, ומסתבר שבתוך 56 מוזיאונים שהוכרו לפי חוק המוזיאונים, ולכן מקבלים תמיכה לפי החוק הזה, אין ולו מוזיאון ערבי אחד – לא במשולש, לא בנגב ולא בגליל.

יוסף ג'בארין: אין ספק שזו פגיעה בזכות לתרבות, בזכות לפיתוח התרבות, ובהחלט הגיע הזמן שגם משרד התרבות וגם משרד החינוך יפעלו לכך שיהיה מוזיאון או מוזיאונים מוכרים בתוך היישובים הערביים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יוסף ג'בארין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יוסי יונה – בבקשה, אדוני, ואחריו – חברת הכנסת נורית קורן.

יוסי יונה: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אנחנו מציינים היום יובל לזכייתו של ש"י עגנון בפרס נובל לספרות.

יוסי יונה: אם להשתמש בז'רגון מעולם תוכן אחר, שאולי לא ירצה את עגנון, הרי שהסופר החשוב הזה שם אותנו על מפת היצירה הספרותית העולמית.

יוסי יונה: כתיבתו המופלאה, ששאבה את השראתה הן משפת המקרא והן מנופי הארץ, ובעיקר מירושלים, תיארה את סיפור חייהם של גיבוריו על מלוא מופעיהם ומורכבותם האנושית.

יוסי יונה: זו היכולת שהבטיחה לו את מקומו בפנתיאון של הגדולים בין סופרינו ובין סופרי העולם לדורותיהם.

יוסי יונה: הספרות העברית העמידה מאז סופרים גדולים, כמו סמי מיכאל, א.ב.

יוסי יונה: יהושע, צרויה שלו, עמוס עוז, יוכי ברנדס, אהרן אפלפלד, רות אלמוג ורבים אחרים, אך הישגו של ש"י עגנון לא שוחזר עד כה במחוזותינו.

יוסי יונה: מי ייתן וגם מקרבם של סופרים וסופרות אלו יצאו חתני פרס נובל נוספים לספרות.

יוסי יונה: ובמעבר חד ומצער – היום הלכה מאתנו בטרם עת ולאחר מאבק ממושך במחלה הארורה אמנית ויוצרת ענקית, אהובה עוזרי.

יוסי יונה: האישה האמיצה והמיוחדת הזאת הותירה אחריה מורשת עשירה.

יוסי יונה: האישה הזאת פילסה את הדרך לאמנים רבים שבאו אחריה ושאבו מהמעיין הנובע של שירתה.

יוסי יונה: צלצולי פעמונים נשמעים בשמי מרום, מקבלים את פניה של האישה המופלאה הזאת.

יוסי יונה: תנוחי בשלום על משכבך, אהובה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יוסי יונה.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת נורית קורן – בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חברת הכנסת עליזה לביא.

נורית קורן: אדוני יושב-ראש הכנסת, חברי חברי הכנסת, היום, לפני כמה שעות, הלכה לעולמה הזמרת אהובה עוזרי.

נורית קורן: בחצי השנה האחרונה הייתי בכמה מופעים שלה.

נורית קורן: היא גם הופיעה ב-21 ביוני פה, בעת שפתחתי את השדולה לחקר האמת בפרשת ילדי תימן.

נורית קורן: לצערי, פשוט אני כואבת את זה שהיא הלכה לעולמה – ממש בטרם עת; עוד לא הספיקה לעשות הרבה.

נורית קורן: אומנם היא הייתה החלוצה שלנו בשירה הים-תיכונית – ופשוט לא האמנתי שככה, כל כך מהר היא תלך.

נורית קורן: פגשתי אותה לפני כחודשיים באילת.

נורית קורן: היא שימחה את האנשים שבאו לשמוע את ההופעה, יחד עם שגיב כהן ודקלון.

נורית קורן: צריך לומר שבשנה האחרונה היא הייתה יחד עם שגיב ודקלון, והם נתנו קונצרטים בכל הארץ.

נורית קורן: הייתי בטוחה שהיא תמשיך הלאה והמחלה לא תכריע אותה.

נורית קורן: לצערי הרב זה נגמר היום, ואני כואבת על הליכתה.

נורית קורן: כמו שאמר חברי חבר הכנסת יוסי יונה קודם – שבאמת צלצולי פעמונים יקבלו אותה למעלה.

נורית קורן: יהי זכרה ברוך.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת נורית קורן.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת עליזה לביא – בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת אוסאמה סעדי.

עליזה לביא: תודה.

עליזה לביא: אדוני היושב-ראש, חברותי, חברי חברי הכנסת, היום מציינים פה בכנסת 50 שנים לזכיית ש"י עגנון בפרס נובל, ואני באה עכשיו מאירוע מרגש, מרתק, שהיה בספרייה של הכנסת.

עליזה לביא: חברי כנסת, חוקרים ויוצרים – דיברנו על עגנון, כל אחד מהמקום ומהחוויה האישית שלו.

עליזה לביא: אני סיפרתי על "תהילה" ועל המקום שאני פוגשת את "תהילה" והדמות: כשאני מתגעגעת למודל החיקוי בחיי, לסבתא שלי, על תהילה הפרטית שלי.

עליזה לביא: אבל גם דיברתי על האחריות היהודית, החל בדברים שעגנון אומר בטקס קבלת הפרס: "מתוך קטסטרופה היסטורית שהחריב טיטוס, מלך רומי, את ירושלים וגלה ישראל מארצו" – ואז הוא ממשיך ואומר: "אבל בכל עת תמיד דומה הייתי עלי כמי שנולד בירושלים"; המקום הזה של שרשרת הדורות, של הגעגוע, של האחריות.

עליזה לביא: בריאיון האחרון, ממש לפני שהוא עוזב לבית עולמו, הוא מספר ברגישות ובהתרגשות רבה על הקוראים שאין לו.

עליזה לביא: הוא זוכר את ששת המיליון שאין.

עליזה לביא: הוא מדבר על הקוראים ואומר: "הם היו רבים, אך ששת מיליון היהודים שהרג היטלר – המשכילים והכותבים והאמנים והקוראים הצנועים אשר ישבו ויקראו וייהנו מקול ומילה, אשר לא יבליטו את עצמם ולא יאמרו: 'הנה, אני קורא שלך' – הללו חסרים".

עליזה לביא: אז החרדה הקיומית, האחריות, הגעגוע והזיכרון לדורות.

עליזה לביא: ש"י עגנון.

עליזה לביא: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת עליזה לביא.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אוסאמה סעדי – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת עודד פורר.

אוסאמה סעדי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היום מציינים בכנסת את יום זכויות האדם הבין-לאומי, שהעולם מציין ב-10 בדצמבר בכל שנה, וזאת בעקבות ההכרזה האוניברסלית על זכויות האדם, שנחתמה באספה הכללית של האומות המאוחדות ב-10 בדצמבר 1948.

אוסאמה סעדי: מדובר בזכויות אדם, לא בזכויות אזרח, שזה יותר רחב – הזכות לחיים, הזכות לשוויון, הזכות לחירות.

אוסאמה סעדי: אנחנו ציינו את זה בכנסת וגם בוועדות, והיה כנס על השאלה האם תקציב המדינה הוא חברתי אם לאו, ביוזמת האגודה לזכויות האזרח עם חברי הכנסת – חברי אילן גילאון, אני וחבר הכנסת גואטה, שהוא היחיד שהעז – במירכאות או שלא במירכאות – לבוא לכנס הזה ואמר שהוא בא עם שכפ"ץ, כי הוא קיבל סמ"סים ואיומים לא לבוא לכנס הזה.

אוסאמה סעדי: אז, חבר הכנסת גואטה, באת בשלום ויצאת בשלום, ואני מברך על השתתפותך ועל היוזמה שלך.

אוסאמה סעדי: רק מילה אחת לאופוזיציה, שמקומם נפקד בכנס הזה – מלבד חברי כנסת ממרצ לא ראיתי אף חבר כנסת לא מהמחנ"צ ולא מיש עתיד.

אוסאמה סעדי: צריך לתמוה על כך.

אוסאמה סעדי: אני פונה אליך, אדוני היושב-ראש, כי קיבלתי עכשיו מייל להשתתף בוועדה המשותפת שדנה בחוק ההסדרה ב-17:15, וגם עם הערה שיכול להיות שביום רביעי, במקביל למליאה, תתקיים הישיבה.

אוסאמה סעדי: גם אתמול רצו לעשות את זה.

אוסאמה סעדי: לנו יש היום ציון יום זכויות האדם הבין-לאומי, ואחרי זה יש חוקים ואחרי זה – אני מבקש מכבודך, אני לא רואה את הדחיפות.

אוסאמה סעדי: הרי ממילא זה לא נדון, ולא נתעסק בעמונה, עמונה ירד.

אוסאמה סעדי: למה הדחיפות?

אוסאמה סעדי: אנחנו היום מ-09:00 עד 16:00, ועכשיו מ-17:15; מחר גם ואתמול.

אוסאמה סעדי: אני חושב שהאישור הזה לקיים דיונים בוועדות במקביל למליאה – אני חושב, כבודך, שעדיף לשמור על זה.

אוסאמה סעדי: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אוסאמה סעדי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עודד פורר – בבקשה, אדוני, ואחריו – חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס.

עודד פורר: תודה, אדוני.

עודד פורר: כפי שכבר נאמר, היום מציינים יובל להענקת פרס נובל לספרות לש"י עגנון.

עודד פורר: כשאני מנסה לחשוב באיזה מילים אפשר יהיה לתאר, או לדבר על מי שהיה אמן במילה, אז אני בהחלט חושב שנאומו בטקס קבלת פרס נובל הוא מופת וצריך להילמד.

עודד פורר: א.

עודד פורר: בפתיחה, הצניעות – הוא פותח את הנאום בעת קבלת פרס נובל בברכת "הטוב והמיטיב"; בהמשך, כמובן, כשהוא מתאר את עצמו ובעצם מתאר את כולנו – כפי שהקריאה הגברת עליזה לביא – כמי שנולד בירושלים; הוא מסיים במילים שגם הן כל כולן צניעות עת שהוא עומד במעמד הכי מכובד הזה.

עודד פורר: אני חושב שיהיה טוב פשוט להקריא אותן: "קודם שמסיים אני את דברי אומר עוד דבר: אם שיבחתי את עצמי יותר מדי, למענכם שיבחתי את עצמי, כדי להניח את דעתכם על שימת עינכם עלי.

עודד פורר: כשאני לעצמי, מאוד קטן אני בעיני.

עודד פורר: כל ימי אינו זז ממני המזמור שאמר דוד המלך: 'ה' לא גבה לבי, ולא רמו עיני, ולא הלכתי בגדלות ובנפלאות ממני'.

עודד פורר: אם מוצא אני חיזוק לעצמי הוא שזכיתי לדור בארץ אשר נשבע ה' לאבותינו לתת אותה לנו, כמו שכתוב ביחזקאל: 'וישבו על הארץ אשר נתתי לעבדי ליעקב, אשר ישבו בה אבותיכם, וישבו עליה המה ובניהם ובני בניהם עד עולם'".

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עודד פורר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

מנחם אליעזר מוזס: תודה, אדוני היושב-ראש.

מנחם אליעזר מוזס: רציתי לנגוע במה שקורה בתחום הסדרת הדיור.

מנחם אליעזר מוזס: אני קורא לזה "הסדרה".

מנחם אליעזר מוזס: האוצר והשיכון מזרימים כספים להסכמי גג עם רשויות מקומיות – 100,000 ש"ח לכל יחידת דיור.

מנחם אליעזר מוזס: הוותמ"ל מאשר אלפי תוכניות.

מנחם אליעזר מוזס: רק בשבוע שעבר הודיעה מתכננת הוותמ"ל שהצליחו לאשר כבר 30,000 יחידות דיור, ובתוכן מענה לצורכי הערבים.

מנחם אליעזר מוזס: במרכז התוכניות – המחיר למשתכן.

מנחם אליעזר מוזס: אך כשבאים לבנקים לממש את הזיכיון על-ידי השלמת המשכנתה, הבנקים מקשיחים את התנאים.

מנחם אליעזר מוזס: לדוגמה, אדוני היושב-ראש, זוגות צעירים שזכו במכרזי מחיר למשתכן באופקים, ברכסים – שזה נטו פריפריה – מתבקשים להביא תלושי משכורת של 14,000 שקל לחודש.

מנחם אליעזר מוזס: כמה זוגות צעירים מרוויחים סכום כזה?

מנחם אליעזר מוזס: ומי שכן מרוויח, האם הוא צריך את פרויקט מחיר למשתכן, או האם הוא הולך להתגורר בפריפריה, באופקים, בדימונה – מי שמשתכר כזה סכום?

מנחם אליעזר מוזס: צריכים להחזיר את המושג של סבסוד משכנתה, סיוע להחזר משכנתה, כי אם לא, הרי זאת הלקאה עצמית; מצד אחד מסבסדים את הפיתוח והבינוי במאות מיליונים, ומצד שני הלקוח אינו יכול לממש את זכייתו.

מנחם אליעזר מוזס: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת יהודה גליק.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בסם אללה א-רחמאן א-רחים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, היום אני אדבר על מכירת אלכוהול לקטינים.

עבד אל חכים חאג' יחיא: נתחיל מזה שבדת האסלאם צריכת אלכוהול מכל סוג ובכל כמות היא אסורה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בחוק במדינת ישראל יש איסור על מכירת אלכוהול למישהו מתחת לגיל 18.

עבד אל חכים חאג' יחיא: היישום של החוק הוא בכך שצריך לתלות במקומות מכירה שלט שמורה על כך.

עבד אל חכים חאג' יחיא: תופעת השכרות בגיל צעיר מאיימת על שלום הציבור ועל הסדר הציבורי; זאת אמירה של המשטרה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: בניסוי שבוצע על-ידי צעיר בן 17 בתל-אביב, הוא נכנס לעשר פיצוציות; בתשע מכרו לו בלי לשאול ובלי לבדוק, ובעשירית ביקשו תעודת זהות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: זה אומר ש-90% מוכרים ויודעים שהם עוברים על החוק, וזאת עבירה.

עבד אל חכים חאג' יחיא: אני שואל, איפה האכיפה ואיפה ההורים, שמאפשרים לילדים שלהם לצרוך ולקנות?

עבד אל חכים חאג' יחיא: במיוחד שזה מזיק לציבור ומזיק לבריאות.

עבד אל חכים חאג' יחיא: צריך להעמיד דברים במקומם, ולמנוע את המשך התופעה הזאת.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת יהודה גליק, ואחריו – חבר הכנסת מנואל טרכטנברג.

יהודה גליק: אדוני היושב-ראש, חברי וחברותי המתוקים והמתוקות מהקואליציה ומהאופוזיציה, גם אני אדבר על היום הנפלא הזה, יום כיף שהיה פה בכנסת, ביוזמת בית-עגנון והנהלת ועדת החינוך.

יהודה גליק: באמת הייתה לי זכות גדולה, יחד עם מנהלת הוועדה, להוביל את היום הזה.

יהודה גליק: דובר לא מעט על אהבתו הגדולה לירושלים – אבל הוא אמר שהפרס הגדול ביותר היה עבורו היכולת לכתוב סיפור בשפה העברית.

יהודה גליק: זאת האהבה הגדולה ביותר.

יהודה גליק: אני רוצה להקריא, ברשותכם, קטע קצר שהוא כותב, ולדעתי, יכול להיות שהוא כותב את זה על הכנסת.

יהודה גליק: הוא מתאר חלום שלו.

יהודה גליק: הסיפור נקרא "התזמורת", והוא מתרחש בערב ראש השנה, יום של חשבון נפש.

יהודה גליק: זה מה שהוא כותב: "נטלתי את כתב הכניסה ונכנסתי.

יהודה גליק: האולם היה מלא.

יהודה גליק: כנרים וכנרות, מתופפים ומתופפות, מחצצרים ושאר בעלי כלי זמר.

יהודה גליק: כולם עמדו לבושים שחורים וניגנו בלי הפסק.

יהודה גליק: המנצח הגדול" – סליחה, אדוני היושב-ראש – "לא נראה בבית, אבל המנגנים ניגנו כאילו אחד עומד על גבם ועושה בשרביטו.

יהודה גליק: וכל המנגנים והמנגנות מכירי מיודעי היו – – – ", אני אדלג, "כל מנגן ומנגנת, כל אחד מנגן לעצמו, ברם כל המנגינות כולן", שימו לב, "מצטרפות והולכות לשירה אחת וכל מנגן ומנגנת מקושרים לכלי שיר שלהם.

יהודה גליק: וכלי השיר מחוברים לרצפת הבית, וכל אחד סבור שהוא בלבד קשור ומתבייש הוא לבקש מחברו שיתירנו, או אולי יודעים הם המנגנים שהם מחוברים לכליהם וכליהם מחוברים לקרקע", כל אחד תקוע, "אלא שהם סבורים שמעצמם ומרצונם הם וכליהם מקושרים ומעצמם ומרצונם הם מנגנים.

יהודה גליק: ברם, זה ברי, אף-על-פי שעיניהם על כליהם, אין העיניים רואות מה הידיים עושות משום שכולם כאחד סומים.

יהודה גליק: וחוששני להם שמא אף אוזניהם אינן שומעות מה הם מנגנים, שמרוב שהם מנגנים נתחרשו".

יהודה גליק: כל אחד עומד תקוע בעצמו, מקשיב לעצמו.

יהודה גליק: כמה נפלא יהיה אם נדע שכולנו יחד בהרמוניה אחת, תזמורת אחת, ביחד, ורק, וכוחנו הוא בזה שאנחנו מכירים ומקשיבים זה לזה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת יהודה גליק.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מנואל טרכטנברג – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מסעוד גנאים.

מנואל טרכטנברג: תודה, אדוני היושב-ראש.

מנואל טרכטנברג: שוב על עגנון.

מנואל טרכטנברג: ש"י עגנון ב"פרקי המדינה", מתוך ספרו "סמוך ונראה", היטיב לתאר בשפתו העשירה את האופן שבו נוהגת מדינה, מדינה היפותטית כלשהי, בבואה להתמודד עם סוגיות שעל הפרק.

מנואל טרכטנברג: כך כותב עגנון: "מנהגה של מדינה זו, אין עושים דבר אלא אם כן דנים עליו תחילה, ואין דנים אלא נואמים ודורשים.

מנואל טרכטנברג: נאמו נאומים ודרשו הדרשה, רואים בני המדינה את עצמם כאילו כבר עשו מעשה.

מנואל טרכטנברג: אם הלכה אותה צרה – מוטב, ואם לאו – מוסיפין לה נאום.

מנואל טרכטנברג: עד שבאה צרה קשה ממנה ומעמידין נואם אחר.

מנואל טרכטנברג: אם בטלה הצרה – מוטב, ואם לאו", וחוזר חלילה.

מנואל טרכטנברג: אומנם עגנון לא התכוון דווקא להתנהלותה של מדינת ישראל ולאו דווקא לכנסת, אך נראה כאילו צפה ממרומי יציע האורחים על אשר קורה כאן במליאת הכנסת לעתים קרובות מידי.

מנואל טרכטנברג: מגדילה לעשות הממשלה הזאת, אשר "מטפלת" בסוגיות החשובות המעסיקות את אזרחי המדינה בנאומים בוטים, בדיונים עקרים, בהבטחות שווא.

מנואל טרכטנברג: פתרונות אין, אך במילותיו של עגנון: "נאמו נאומים ודרשו הדרשה, רואים את עצמם כאילו כבר עשו מעשה".

מנואל טרכטנברג: הלוואי שלפחות היה לנואמי הנאומים חוצבי הלהבות של היום ולו קמצוץ מהעומק המחשבתי ומהתחכום הלשוני שהיו לעגנון.

מנואל טרכטנברג: אני מציע לכולנו, אך בעיקר לאלה ששמו את עצמם כמגינים על מורשת ישראל מטעם עצמם, לחזור ולקרוא ולעיין בעגנון, ואולי משהו מתכונותיו הנפלאות ידבק גם בהם.

מנואל טרכטנברג: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מנואל טרכטנברג.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מסעוד גנאים, ואחריו – חבר הכנסת נחמן שי.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, ביום הבין-לאומי לזכויות אדם אני רוצה לדבר על זכות, שלפי דעתי היא זכות בסיסית, שבלעדיה אין טעם וחשיבות לכל השאר, וזה הזכות לחיות ולהיות בין החיים.

מסעוד גנאים: אני מזכיר את זה כי בימים האלה, בשעות האלה, יש קטסטרופה אנושית הומנית שמתרחש בעיר הסורית חאלב.

מסעוד גנאים: אני עכשיו מדבר על אסון זה כאדם וכערבי, ומסיר מעלי כל אינטרס או כוונה פוליטית לצד הזה או לצד אחר בכל המלחמה בסוריה.

מסעוד גנאים: אני בא היום ועכשיו להביע את העצב, את הזעם והזעזוע על רמיסת כבוד האדם והתרת דמו ועל הניצול ועל הריגת אזרחים, נשים ומבוגרים חפים מפשע.

מסעוד גנאים: אני לא בא להגן.

מסעוד גנאים: לא מעניין אותי לא המשטר בסוריה ולא כל הקבוצות החמושות למיניהן גם בסוריה; מעניין אותי שהעולם, או מי שנשאר ממנו, יתערב כדי לעצור את הטבח ולהציל את האזרחים הנצורים בחאלב ובכל סוריה.

מסעוד גנאים: אני מתבייש בכל מעשי ההרג והטבח שקורים בסוריה ובחאלב ובכל מדינות ערב.

מסעוד גנאים: בסוף אני אומר, צר לי על זה; צר לי על האזרחים הפשוטים שנפלו בסוריה קורבנות למשחק האינטרסים של המעצמות הגדולות.

מסעוד גנאים: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מסעוד גנאים.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת נחמן שי, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת דב חנין.

נחמן שי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני רוצה להצטרף לדברי חברי שהביעו צערם וכאבם על מותה של אהובה עוזרי.

נחמן שי: אהובה עוזרי הייתה פה בכנסת כמה פעמים בשנה, שנה וחצי האחרונה, בפעם האחרונה אולי לפני חודש.

נחמן שי: היא דיברה בשאריות קולה, כבר אי-אפשר היה לשמוע מה היא אומרת.

נחמן שי: היא באה להילחם את מלחמתם של האמנים הוותיקים במדינת ישראל; אמנים שהיו להם ימים ושנים של תהילה, אבל עם הזמן היא עוברת.

נחמן שי: אז הם שוקעים, לא רק בדיכאון אישי, כי היא גם חלתה, אלא הם שוקעים גם מבחינה כלכלית, כי אין להם אמצעים לקטע האחרון של חייהם.

נחמן שי: מה שהיה עצוב וחשוב כל כך זה שהיא לא באה לדבר על עצמה – היא לא ביקשה לעצמה כלום, כל אחד הבין שימיה ספורים – אלא היא דיברה על מחנה גדול של אמנים שהם חלק מהתרבות שלנו, שמעצבים את מדינת ישראל החדשה, ושמדינת ישראל חייבת להם לפני שהם הולכים.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת נחמן שי.

יולי יואל אדלשטיין: יצוין כי בחנוכה יתקיים אירוע בכנסת, האירוע המסורתי של הדלקת הנר, שילווה בכמה אמנים מהסוג שאתה הזכרת, שפעם היו מאוד חשובים לתרבותנו – הם עדיין חשובים אבל מושמעים פחות בימים אלה.

יולי יואל אדלשטיין: הכנסת הזמינה אותם להופיע כאן, כך שאנחנו כיוונו לדעת גדולים.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, חבר הכנסת דב חנין, הכרזתי עליך, ואחריו – חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, תודה, עמיתי חברי הכנסת, בבית הזה כבר יצא לי כמה פעמים לדבר על המלחמה הקשה והאכזרית בסוריה.

דב חנין: אבל ביום הזה, יום זכויות האזרח, יום זכויות האדם, אני לא מתכוון לחזור לדבר על המלחמה, לא על האינטרסים הזרים ולא על הניתוח הפוליטי.

דב חנין: אני מתכוון לדבר היום על פשעי המלחמה.

דב חנין: בסוריה, למרבה הכאב והצער, נעשים פשעי מלחמה רבים, גם מצד הג'יהאדיסטים שנלחמים נגד המשטר וגם מצד המשטר שנלחם נגד הג'יהאדיסטים.

דב חנין: גם בעצם היום הזה, אדוני היושב-ראש, אומרת לנו נציבות זכויות האדם של האו"ם, שגם בעצם היום הזה נעשים בחאלב פשעי מלחמה איומים.

דב חנין: פגיעה מכוונת באזרחים היא פשע מלחמה.

דב חנין: בסוריה נפגעו, נרצחו, נטבחו בהפצצות ובדרכים שונות ומשונות ילדים, נשים, גברים, זקנים, אזרחים.

דב חנין: כל אלה, אדוני היושב-ראש, בני-אדם, ודמם לא יינקה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת דב חנין.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חבר הכנסת אורן אסף חזן.

איילת נחמיאס ורבין: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, חברי חברי הכנסת, יש משפט אחד שפותח את הסיפור שלדעתי אף אחד בישראל לא צריך להגיד לו מי כתב, כשאומרים: "זקנה אחת הייתה בירושלים, זקנה נאה שכמותה לא ראיתם מימיכם.

איילת נחמיאס ורבין: צדקת הייתה וחכמה הייתה וחיננית הייתה וענוותנית הייתה.

איילת נחמיאס ורבין: אור עיניה חסד ורחמים וקמטי פניה ברכה ושלום".

איילת נחמיאס ורבין: באמת "תהילה" הוא משהו שמלווה את הנעורים של כמעט כל נער ונערה בישראל, ויש בו המון המון עוצמה, כי עגנון כתב בצורה מתונה, זהירה; אולי צריך ללמוד ממנו, היום כשאנחנו משתמשים בשפה – להשתמש קצת יותר באנדרסטייטמנט.

איילת נחמיאס ורבין: ועדיין אני מוכרחה להגיד לכם שהאקטואליה האחרונה שבה עגנון חלף לי בראש הייתה דווקא בשרפה.

איילת נחמיאס ורבין: מי שזוכר, במסעדה "המטבח של רמה" בנטף הייתה חתונה שבעצם האש הגיעה לקראתה.

איילת נחמיאס ורבין: כמובן, אני מאחלת לבני-הזוג שהתחתנו שם את החיים הכי מאושרים שיכולים להיות, אבל אני מודה ומתוודה שעגנון, שהסמליות היא הדבר הכי דומיננטי בספרים שלו – הוא היה מדבר על כך שאם נר כבה תחת החופה אז אוי ואבוי מה הולך לקרות לנישואים האלה.

איילת נחמיאס ורבין: סליחה, זוג צעיר, שאני לוקחת אתכם – אני מאחלת לכם בכל לבי נישואים טובים.

איילת נחמיאס ורבין: את עגנון אנחנו זוכרים גם היום.

איילת נחמיאס ורבין: תודה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לחברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אורן אסף חזן, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת אחמד טיבי.

אורן אסף חזן: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, אדוני היושב-ראש, אני באמת פונה אליך מהלב: כבוד הכנסת הרי חשוב לך, אתה נוטה להזכיר את זה בכל הזדמנות.

אורן אסף חזן: היום אנחנו מתבשרים בפרסום של יוסי בן עטר מ"גלי ישראל" שוועדת האתיקה של הכנסת אפשרה לחנין זועבי לנסוע במשלחת לחו"ל על חשבון ה"חמאס", לא פחות ולא יותר.

אורן אסף חזן: עכשיו, ראינו את הפגיעה בכבוד הכנסת בשבוע שעבר כשראינו חבר כנסת שהולך ומוליך שולל את הכנסת, את חבריה ואת ועדת האתיקה באיזושהי נסיעה מופרכת לחיפוש אחר קנגורו.

אורן אסף חזן: הבנו שאין נהלים ברורים, אבל כשאנחנו רואים – וגם אם נניח לרגע בצד את העובדה שאני, לפחות אני, ואני לא מתבייש לומר את זה, מתייחס אליה, לזועבי, כמחבלת.

אורן אסף חזן: אם אנחנו נסתכל – אם כנסת ישראל לא תגיד די לתופעות האלה שבהן אנחנו נותנים לכל אחד לנסוע, גם על חשבון אויבינו הגרועים ביותר, איפה אנחנו ואיפה כבודנו?

אורן אסף חזן: אני קורא לך להתערב בדבר הזה ולקבוע נהלים ברורים לנסיעות חברי הכנסת, גם משלחות שיוצאות מהכנסת ובטח ובטח אלה שיוצאות מחו"ל ועל חשבון אויבינו הגרועים ביותר.

אורן אסף חזן: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת חזן.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת אחמד טיבי – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת חמד עמאר.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, אני רואה מחזות קורעי לב ושומע על מה שמתרחש בסוריה בעיר חאלב.

אחמד טיבי: מתרחשים שם פשעי מלחמה.

אחמד טיבי: פשעים אלה מתבצעים על-ידי צד זה ועל-ידי הצד ממול – על-ידי המשטר ועל-ידי הקבוצות הג'יהאדיסטיות, מה שקרוי.

אחמד טיבי: אני רואה תמונות של ילדים, אני רואה בתים הרוסים.

אחמד טיבי: במשך שנים מתבצעים שם פשעי מלחמה, וראוי שכל אחד מאתנו ירגיש לא רק צביטה בלב אלא הרבה בושה ברמה האנושית על שהדברים הנוראיים האלה ממשיכים להתרחש והעולם כולו שותק.

אחמד טיבי: מגרש שבו משחקים כוחות בין-לאומיים, כאשר הדם של ילדים סורים, נשים, זקנים וטף, הוא המחיר, כאילו היה מדובר בדלק ופטרול, הוא כתם שחור על כל האנושות.

אחמד טיבי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת אחמד טיבי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת חמד עמאר – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי.

חמד עמאר: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מהתחלת השנה נהרגו בתאונות דרכים 151 בני-אדם – עלייה בעשרה בני-אדם מהשנה שעברה.

חמד עמאר: אם ניקח את החודש הזה – 18 בני-אדם נהרגו מהתחלת החודש ועד עכשיו, יותר מאדם אחד ביום; ואם נלך למגזר הערבי, 116 בני-אדם נהרגו מהתחלת השנה – עלייה של 16% יחסית לשנה שעברה.

חמד עמאר: הנתונים מזעזעים.

חמד עמאר: יותר מפעם דיברתי על הנושא הזה.

חמד עמאר: אמרתי שחייבים להקים ועדת שרים שתטפל בנושא.

חמד עמאר: אנחנו חייבים להוריד את מספר ההרוגים במדינת ישראל.

חמד עמאר: ואם אני אתמקד במגזר הערבי, כשאמרתי ש-116 בני-אדם נהרגו – זה שליש מההרוגים במדינת ישראל, והם מהווים רק 16% מהנהגים בישראל.

חמד עמאר: חייבת ההנהגה של המגזר הערבי – ואני מתחיל קודם כול בהנהגה של המגזר הערבי – להיכנס בעובי הקורה; חייבים משרדי הממשלה להיכנס לתשתיות ולתחבורה ציבורית במגזר הערבי.

יולי יואל אדלשטיין: תודה.

חמד עמאר: חייבים להוריד את מספר ההרוגים בתאונות דרכים במדינת ישראל.

חמד עמאר: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה רבה לחבר הכנסת חמד עמאר.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת מיכאל מלכיאלי – בבקשה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: אחריו – חבר הכנסת עמיר פרץ.

מיכאל מלכיאלי: אדוני יושב-ראש הכנסת, היום מציינת הכנסת את יום זכויות האדם.

מיכאל מלכיאלי: אני חושב שהמקור ליום זכויות האדם הוא דברי הגמרא: "חביב אדם שנברא בצלם".

מיכאל מלכיאלי: האדם הוא צלם של הבורא.

מיכאל מלכיאלי: אני חושב שכשאנחנו מדברים על יום זכויות אדם, אפשר לומר שנכשלנו בכמה דברים.

מיכאל מלכיאלי: כשבישראל 2016 עומדים ראשי ערים ואומרים: אני לא רוצה את הציבור החרדי – שיבוא לגור אצלם; כשמשרד הבינוי והשיכון מוציא מכרזים עם דירות שאנחנו יודעים מראש שהן לא מתאימות לציבור החרדי, כי אין שם מרפסת סוכה ואין שם מבני ציבור שמתאימים לציבור החרדי – אני חושב שיש פה כישלון קטן של "חביב אדם שנברא בצלם".

מיכאל מלכיאלי: אם ניקח אנחנו, הממשלה, הכנסת, המשרדים שלנו, ונבין ש"חביב אדם שנברא בצלם" זה גם האזרח החרדי, שיכול להתגורר בכל עיר ועיר – זה יום של "חביב אדם שנברא בצלם".

מיכאל מלכיאלי: תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת מלכיאלי.

יולי יואל אדלשטיין: חבר הכנסת עמיר פרץ – בבקשה, אדוני.

עמיר פרץ: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, התלבטתי למה אנצל את הדקה שעומדת לרשותי.

עמיר פרץ: היה לי קשה מאוד להחליט: האם אדבר על דוח העוני; על חוק הג'ובים; על מוצג הפסל או הכרזה הלא-ראויים והמסיתים נגד ראש הממשלה; ש"י עגנון, שכתביו ילוו אותנו; או קולה של אהובה עוזרי שמהדהד בחוצותינו ותהפכו לנצח?

עמיר פרץ: דווקא היום, כשמדברים על זכויות האדם, החלטתי לדבר על הקשר המיוחד שנגלה לעינינו במלוא עוצמתו בימים אלה, הקשר המצמרר בין החיים למוות, בין המוות לחיים.

עמיר פרץ: החלטתי לדבר על האב ובנו, עמרי ועילי ניר, שבחייהם ובמותם לא נפרדו, ולדבר על שירי האם, שעשתה את המעשה האציל של תרומת האיברים.

עמיר פרץ: איש לא יוכל להתעלם מתמונתם של האב ובנו – ואתה מביט בהם ומסרב להאמין שברגע אחד הם נהרגו והשאירו אחריהם צער וכאב כל כך גדולים.

עמיר פרץ: ובאותה עת אתה רואה את המשפחות שמודות על כי חייהם של יקיריהן ניצלו.

עמיר פרץ: משפחת ניר, שכולנו מחבקים ומחזקים, הם עבורי היום הסמל לכבוד האדם, ערך האדם וזכויות האדם.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחבר הכנסת עמיר פרץ.

יולי יואל אדלשטיין: עד כאן נאומים בני דקה להיום.

יולי יואל אדלשטיין: ציון יום זכויות האדם

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו פותחים כעת דיון מיוחד בהצעות לסדר-היום מס' 1093, 5315, 5369, 5391, 5393 ו-5413 בנושא: יום זכויות האדם הבין-לאומי, שנקבע על-ידי ארגון האומות המאוחדות ב-10 בדצמבר, שבו נחתמה בשנת 1948 ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מעלים על נס את מה שאמור להיות מובן מאליו, את זכותו של כל בן-אנוש, בלא קשר לשיוכו, לגילו או למוצאו, לחיים, לצורכי הקיום, לביטחון ולכבוד.

יולי יואל אדלשטיין: עקרונות יסוד אלה זכו גם לעיגון בדין הישראלי – בחוקי-היסוד שלנו ובפסקי-דין שגיבו עקרונות הנגזרים מהם.

יולי יואל אדלשטיין: אבל בעולם שבו הגלובליזציה היא השלטת ואידיאולוגיות קיצוניות מבקשות לערער את הסדר החברתי, העוני, האכזריות, העריצות והדיכוי לא רק שהם עדיין כאן, אלא הם הולכים ומתפשטים בקצב מדאיג.

יולי יואל אדלשטיין: למרבה הצער, תשומת הלב העולמית מחטיאה לא אחת את העיקר.

יולי יואל אדלשטיין: כך, למשל, בדארפור שבמערב סודאן מתנהל כבר למעלה מעשור טבח, רצח עם, שגבה את חייהם של כחצי מיליון איש, אישה וילד.

יולי יואל אדלשטיין: כ-3 מיליון איש הפכו פליטים.

יולי יואל אדלשטיין: גם במלחמת האזרחים המתמשכת ממש כאן לידנו, בסוריה, כפי שהזכירו כמה חברי כנסת במהלך הנאומים, מוערך מספר ההרוגים בחצי מיליון, מחציתם אזרחים, ובהם למעלה מרבבת ילדים ומעל 7,000 נשים.

יולי יואל אדלשטיין: מספר הפצועים הוא כ-2 מיליון.

יולי יואל אדלשטיין: כ-6 מיליון איש נמלטו על נפשם מן המדינה שסועת הקרבות והפכו פליטים.

יולי יואל אדלשטיין: ממש היום הגיעו דיווחים מחאלב על מעשי זוועה, על טבח המוני שמתרחש בכל שעה, על הוצאות להורג ועל עשרות גופות המוטלות ברחוב.

יולי יואל אדלשטיין: זכויות האדם מופרות אפוא בריש גלי, בהיקפים נוראיים.

יולי יואל אדלשטיין: אבל, לצערי, זה לא מפריע לכמה שמכנים עצמם "ארגוני זכויות אדם" להתמקד, כמובן, בישראל ולהציג אותה כאם כל חטאת.

יולי יואל אדלשטיין: מדינה קטנה זו, המוקפת אויבים שמנסים להפוך אותה לטרף, נאלצת – כן, נאלצת, לא בוחרת – לחיות על חרבה כדי לשרוד ולהתקיים בבטחה, אך מוצאת עצמה השכם והערב מתנצלת על כך שהיא עומדת על נפשה.

יולי יואל אדלשטיין: מדינת ישראל חרתה על דגלה ערכי שוויון, חירות, חופש דת וחופש ביטוי לכול, והמקום הזה והבמה הזאת, הדוכן הזה מימיני, יוכיחו.

יולי יואל אדלשטיין: לצערי, המושג זכויות אדם הופך לעתים קרובות למושג סלקטיבי.

יולי יואל אדלשטיין: העולם החופשי מתעניין, כך נראה, בעיקר בסבל האנושי הקרוב ללבו והמתרחש בתחומו.

יולי יואל אדלשטיין: ניתן רק לשער כי התגובות בעולם היו שונות בתכלית אילו, חס ושלום – ודאי חס ושלום – היו מתרחשים אסונות שעליהם דיברנו זה עתה, אפילו בסדר גודל קטן רבה יותר, בלונדון או בניו-יורק.

יולי יואל אדלשטיין: נראה שגם בימינו, ברוח אורוול, יש שווים ויש שווים יותר.

יולי יואל אדלשטיין: אל לאיש לנכס לעצמו את המושג זכויות אדם.

יולי יואל אדלשטיין: הוא איננו נחלת השקפה זו או אחרת.

יולי יואל אדלשטיין: זכויות היסוד מגיעות לכל אחד, תהא דתו או אמונתו אשר תהא, משני צדי הקו הירוק.

יולי יואל אדלשטיין: לזכויות היסוד האנושיות שורשים עמוקים בתורת ישראל ובדברי הנביאים, כפי שגם ציינו חברי כנסת.

יולי יואל אדלשטיין: גם זאב ז'בוטינסקי חקק אותן באותיות של זהב באמצעות חמשת המ"מים שעל המדינה לספק לאזרחיה: מזון, מעון, מלבוש, מורה ומרפא.

יולי יואל אדלשטיין: על כולנו לעמוד על המשמר כדי שנוסיף להיות מדינה המהווה מופת של ערכיות מוסרית ושוויון זכויות לכל איש ואישה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מתכבד להזמין את חברי הכנסת שיזמו הצעות לסדר-היום, והראשונה שבהם היא חברת הכנסת זהבה גלאון.

יולי יואל אדלשטיין: בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חברי הכנסת שלי יחימוביץ, יעל גרמן, יואב בן צור ויוסף ג'בארין.

זהבה גלאון: תודה רבה.

זהבה גלאון: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, האורחים ביציע האורחים, לפני 68 שנים אימצה עצרת האו"ם את ההכרזה האוניברסלית בדבר זכויות האדם.

זהבה גלאון: זו הכרזה ארוכה ומשמעותית, אבל מאחוריה עומדת הצהרה פשוטה, והיא אומרת שלבני-אדם יש זכויות שגם למדינות אסור להפר.

זהבה גלאון: אחת הזכויות שאני רוצה לדבר עליהן היום ולשים עליה דגש, אחת הזכויות היסודיות והמהותיות, היא הזכות לחופש ביטוי.

זהבה גלאון: ואני רוצה להתחיל מהדבר הכי אקטואלי, שכולם מדברים עליו, והוא הכרזה שנתלתה אתמול ב"בצלאל".

זהבה גלאון: ואני מודה, כשאני ראיתי את הכרזה הזאת עם ראש הממשלה נתניהו וחבל משתלשל על צווארו, אני חייבת לומר שנעתקה לי הנשימה; נאמר לי שזה דוחה, שזה מיותר, שזה מסוכן.

זהבה גלאון: זו כרזה מפחידה.

זהבה גלאון: ואחר כך ראיתי את הכרזה בקונטקסט הכולל.

זהבה גלאון: אין ספק שהיא חלק מעבודה שלמה שמדברת על איך נראית הסתה.

זהבה גלאון: אבל עדיין, גם כשמדובר בכרזה כוללת כזאת, מכיוון שאנחנו בימים מאוד מאוד רגישים, לא נוח לי עם ההסברים, לא נוח לי עם העבודה הזאת.

זהבה גלאון: אבל אחרי שאמרתי את זה, אני רוצה לומר בצורה ברורה שאינה משתמעת לשני פנים, שצריך להשאיר שוליים רחבים ביותר לחופש הביטוי ולהצר אותו ולפגוע בו רק אם קיימת סכנה קרובה וודאית להתרת דם, לפגיעה ממשית.

זהבה גלאון: אנחנו כבר ראינו, לצערי, לא אחת – ומקרה אחד מפורסם ביותר – איך מילים הורגות, איך מילים הפכו לאצבע על ההדק.

זהבה גלאון: אבל עם כל הביקורת שלי הזאת על הכרזה שנתלתה אתמול – ואני חושבת שהיא בטעם רע, ועל טעם וריח אין מה להתווכח, ואני לא מבקרת אמנות – אני שואלת: מה עבר לכם בראש?

זהבה גלאון: מה עבר לכם בראש, לכל מי שתקף את אותה סטודנטית?

זהבה גלאון: סטודנטית אלמונית תולה כרזה באיזה פרוזדור צדדי ב"בצלאל", מגנים אותה, הכרזה מוסרת מייד, אבל כולם על הרגליים, והתלייה הזאת מפחידה אתכם.

זהבה גלאון: מה קורה?

זהבה גלאון: היועץ המשפטי לממשלה, מישהו פה השתגע, פתח בחקירה, באיזה מהירות – חקירה נגד הסטודנטית שתלתה את אותה כרזה דוחה ומיותרת.

זהבה גלאון: לא ראיתי את היועץ המשפטי לממשלה פותח בחקירה כל כך מהירה, למשל, על סוגיות קצת יותר כבדות משקל.

זהבה גלאון: מה עם הצוללות?

זהבה גלאון: מה עם צ'יפור מקורבים?

זהבה גלאון: מה עם מעונות ראש הממשלה?

זהבה גלאון: שם הוא משתמש במילה המכובסת הזאת "בדיקה".

זהבה גלאון: שם אנחנו בודקים.

זהבה גלאון: מה, אנחנו ממהרים לפתוח בחקירה מהירה נגד ראש הממשלה?

זהבה גלאון: זה מצער אותי מאוד שכל מה שנוגע להסתה אתם – הצד השני, אני אנסח את זה כך, הוא מאוד סלקטיבי.

זהבה גלאון: כי כשיש גרפיטי בעמונה, וקוראים "מוות לשוטרים", ויועץ של שר הביטחון – אני ראיתי, שמעתי את זה אתמול – יועץ של שר הביטחון מספר שהוא הותקף בעמונה, הותקף פיזית בעמונה, אני שואלת: איפה מנדלבליט?

זהבה גלאון: איפה היועץ המשפטי לממשלה?

זהבה גלאון: ואיך הגענו למצב ששר חינוך מסתובב פתאום עם אבטחה מוגברת מחשש מפעילי ימין?

זהבה גלאון: זאת הסתה, זה חשש לפגיעה.

זהבה גלאון: איפה היועץ המשפטי לממשלה?

זהבה גלאון: אז אתם פותחים את הפה על הסתה?

זהבה גלאון: לא ראיתי שפתחו את הפה על הסתה של מתנחלים, של רבנים שקראו להתייצב בעמונה ולהתנגד לפינוי.

זהבה גלאון: מקסימום תשמעו את שר החינוך מבקש בנימוס מהחברים שלו שלא לנהוג באלימות.

זהבה גלאון: מה, מה קרה פה?

זהבה גלאון: השתגעתם?

זהבה גלאון: השרה רגב – מה היא אמרה אתמול כשהכרזה פורסמה?

זהבה גלאון: אני אדאג לשלול מ"בצלאל" את המימון שלהם.

זהבה גלאון: ישר סתימת הפיות הזאת, ישר הרדיפה הזאת.

זהבה גלאון: לא יודעת, אחרי שראיתי שהצמידו לשר בנט אבטחה – ואני מגנה את זה; זה לא ייתכן שהשר בנט יצמידו לו אבטחה כי יש פעילי ימין.

זהבה גלאון: אני ממש לא אוהבת את המתווה של עמונה, אבל כשלא אוהבים את המתווה של עמונה – לא יודעת, אולי כדאי שבנט ישלח את אסא כשר לעשות קוד אתי לחברים שלו, לא?

זהבה גלאון: מה אתם חושבים?

זהבה גלאון: על מתנחלים לא ממש מאיימים בשלילת תקציבים כמו שאיימו על "בצלאל" או על תיאטראות או על גופים אחרים שחופש הביטוי שלהם הוא לזרא לשרת התרבות.

זהבה גלאון: איפה היא?

זהבה גלאון: איפה שרת התרבות מירי רגב?

זהבה גלאון: שרת התרבות מקבלת הלשנה על כל ביצוע של ההמנון, אבל כשאנשים לבושים בחולצות של "כהנא צדק" מבקשים ממנה תמונה – להצטלם אתה עם תמונות של "כהנא צדק", של כהנא שהוצא מחוץ לחוק, שהכנסת הזאת לא הסכימה לקבל אותו בין שורותיה – היא לא רואה, היא לא שומעת, היא מצטלמת.

זהבה גלאון: אבל יש כרזה אנונימית – ושרת התרבות מאיימת להפסיק את התקציבים ל"בצלאל".

זהבה גלאון: אני מצטערת שבנוגע להסתה אתם לא רק סלקטיביים, אתם חסרי בושה.

זהבה גלאון: כי בישראל הסתה הורגת, אבל איכשהו תמיד יש רק צד אחד שהורג וצד אחד שנהרג.

זהבה גלאון: ובמקום להיות מוכנים להתעמת עם הסכנה הברורה הזאת, החלטתם לחפש כל תירוץ קלוש להסתה משמאל כדי לנקות את המצפון שלכם: כרזה – הייתי אומרת פקקטה כרזה ב"בצלאל".

יולי יואל אדלשטיין: נא לסיים.

זהבה גלאון: אני מסיימת, אדוני.

זהבה גלאון: הממשלה הזאת הבטיחה ביטחון, אבל המאבק העיקרי שהיא מנהלת הוא מאבק בעמותות, בבתי-ספר לאמנות, בשחקני תיאטרון.

זהבה גלאון: הם אויבי הציבור החדשים.

זהבה גלאון: אז ההסתה וסתימת פיות הן בהחלט שני הדברים שהממשלה הזאת מתמחה בהם.

זהבה גלאון: אבל אולי הגיע הזמן, חברי חברי הכנסת, שתשימו לב למפלצת שגדלה כאן בחצר האחורית שלכם, כי היא מאיימת לאכול את כולנו.

זהבה גלאון: תודה רבה, אדוני.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת זהבה גלאון.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת שלי יחימוביץ, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חברת הכנסת יעל גרמן.

שלי יחימוביץ': אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני אתייחס בדברי ביום זכויות האדם לזכות מאוד מאוד בסיסית ומובנת מאליה – אנחנו אפילו לא טורחים לחשוב עליה – והיא הזכות להתהלך חופשיים במרחב הציבורי בלא כל דאגה.

שלי יחימוביץ': זאת זכות שהיא מובנת מאליה לאדם התקין והסביר שהוא לא עבריין, לא חשוד בדבר וחצי דבר, ומתהלך בסביבה בטוחה יחסית, אבל היא זכות שלא שמורה לקבוצה בינינו שלמרבה הצער והכאב מסומנת על-פי דבר אחד, והוא צבע עורה.

שלי יחימוביץ': היום, לפני שעלה על האוטובוס ונסע לאחד מדיוני ועדות הכנסת במסגרת יום זכויות האדם, עצר בחור צעיר בשם ירון בקפה בשדרות-רוטשילד בתל-אביב ושתה; הזמין אספרסו, ועמד ושתה אספרסו.

שלי יחימוביץ': סביבו היו עוד הרבה צעירים אחרים – אגב, בחור עם עגיל באוזן, לבוש באופן אופנתי ביותר, אני חייבת לומר.

שלי יחימוביץ': ואז ניגש אליו שוטר ושאל אותו את השאלה הפשוטה – לא באלימות; הוא שאל אותו: מה אתה עושה כאן?

שלי יחימוביץ': למה דווקא אל הבחור הזה, דווקא אל ירון, ניגש אותו שוטר?

שלי יחימוביץ': כיוון שהוא בחור ממוצא אתיופי ועורו שחום, והמראה של ירון שותה אספרסו ב-loveat בשדרות-רוטשילד נראה לשוטר איכשהו לא תקין.

שלי יחימוביץ': הוא שאל אותו: מה אתה עושה כאן?

שלי יחימוביץ': ירון ענה לו.

שלי יחימוביץ': הסיפור נגמר תוך שתי שניות.

שלי יחימוביץ': לא הייתה שם אלימות משטרתית, לא קרה דבר וחצי דבר.

שלי יחימוביץ': רק המגע הקטן הזה – כמה הוא צורב, כמה הוא מיותר, כמה הוא מכאיב, כמה הוא גזעני.

שלי יחימוביץ': והוא שמור אך ורק לקבוצה מסוימת.

שלי יחימוביץ': ככל שעורך כהה יותר וככל שאתה גבר וצעיר יותר, כך אתה חשוף יותר להטרדות מסוג זה, ואני מדברת על הטרדות יומיומיות, בנאליות שכאלה: מה אתה עושה כאן?

שלי יחימוביץ': האופניים האלה הם שלך?

שלי יחימוביץ': – שאלה שנשאלים נערים צעירים שרוכבים לפי דעת השוטר ששואל אותם על אופניים שלא מתאימים להם.

שלי יחימוביץ': אני רוצה לסייג ולומר: אני באמת ממעטת למתוח ביקורת על המשטרה, יש לי כבוד והערכה רבים מאוד למשטרת ישראל ולשוטריה.

שלי יחימוביץ': אני חושבת ששוטרים בישראל עומדים בפני אתגרים ששום שוטר בעולם לא עומד בהם – גם מלחמה בטרור, ששום שוטר בשום מדינה נורמלית לא נדרש לה, וגם מלחמה בפשיעה.

שלי יחימוביץ': החיים בישראל מאתגרים אותם קשות.

שלי יחימוביץ': מדובר באנשים שעובדים קשה, מרוויחים מעט, עובדים בשירות המדינה ובשירות הציבור.

שלי יחימוביץ': ולפעמים מכאיב לי לראות שמי שעוצר אדם מסוים בגלל שעורו כהה, ורק בגלל שעורו כהה, הוא שוטר שמגיע מאותו מוצא בדיוק.

שלי יחימוביץ': יש כאן משהו שהוא מסולף לחלוטין, וזה דבר שהוא טבוע עמוק עמוק בלב.

שלי יחימוביץ': אני, לילדים שלי הייתי אומרת, כשהם היו קטנים, שלכל אחד יש גזען קטן בלב וצריך להיות מודע אליו ולהשתלט עליו יום-יום ושעה-שעה.

שלי יחימוביץ': ההתייחסות באופן הכל-כך שונה לקבוצה באוכלוסייה – ליוצאי אתיופיה, לאנשים בעלי "חזות מזרחית", במירכאות כפולות ומכופלות – זה מגע שהוא יוצר צריבה לנצח נצחים, של עוינות כלפי המשטרה במקום של יחס מכבד כלפיה, של אפליה, של דיכוי, של גזענות.

שלי יחימוביץ': שני מעצרי השווא האלה – אני אפילו לא אקרא לזה מעצרים, אבל לפעמים גם מעצרים ממש – נסמכים על שני חוקים שהגיע הזמן להוציא אותם מספר החוקים, ואני מתכוונת לעשות זאת עוד השבוע ולהניח הצעת חוק שמבטלת אותם.

שלי יחימוביץ': אני מדברת על איסור שוטטות.

שלי יחימוביץ': מה זה איסור שוטטות?

שלי יחימוביץ': האם מישהו אי-פעם הורשע בשוטטות?

שלי יחימוביץ': מעולם לא.

שלי יחימוביץ': האם בכתב אישום אי-פעם היה סעיף של שוטטות?

שלי יחימוביץ': מעולם לא.

שלי יחימוביץ': זה אך ורק עילת מעצר, בגלל פרופיילינג של אנשים מסוימים, משטור יתר.

שלי יחימוביץ': או החזקת חפץ החשוד כגנוב.

שלי יחימוביץ': האם אי-פעם היה כתב אישום על סעיף כזה?

שלי יחימוביץ': האם אי-פעם הורשע מישהו בשל סעיף כזה?

שלי יחימוביץ': לא.

שלי יחימוביץ': זה רק עילה לעצור אדם שמחזיק חפץ שנראה לא מתאים לצבע עורו, לכן הוא חשוד כגנוב.

שלי יחימוביץ': שני הסעיפים האלה בחוק, דינם לעבור מן העולם.

שלי יחימוביץ': היום דובר בוועדת העלייה והקליטה על המצלמות שמתעדות את עבודת השוטרים.

שלי יחימוביץ': אני באמת באמת מאמינה שאין פתרונות טכניים לסוגיית הגזענות, ובאופן ספציפי – להצרת זכותו של הפרט להתהלך במרחב באופן חופשי.

שלי יחימוביץ': ואני כן חושבת שמדובר בעבודה שהיא תודעתית והיא חינוכית, ושוטרי משטרת ישראל, שיקרים לי מאוד, צריכים לעבור, מעבר להכשרה הטכנית, גם שיחות עמוקות על המשמעות של איתור אדם על-פי צבע עורו וזיהויו לפיכך כחשוד.

שלי יחימוביץ': ואם מישהו לא מבין על מה דיברתי, שידמיין את עצמו יוצא בבוקר מביתו לפי תומו, לעבודתו – או סתם כך להתהלך ברחוב ולנשום אוויר צח, או להליכת ספורט, ובאופן קבוע לחוש את המורא התמידי מפני שוטר שייגש אליו וישאל אותו: מה אתה עושה פה?

שלי יחימוביץ': אני הייתי מאוד רוצה שביום הזה, ביום זכויות האדם, נזכור את הדבר הכה-פעוט, אבל כה בסיסי, של זכותו של אזרח ישראלי, או אדם בכלל, להתהלך ברחוב בלי המורא הזה.

שלי יחימוביץ': תודה רבה.

יולי יואל אדלשטיין: תודה לחברת הכנסת יחימוביץ.

יולי יואל אדלשטיין: חברת הכנסת יעל גרמן – בבקשה, גברתי.

יולי יואל אדלשטיין: אחריה – חברת הכנסת יוליה מלינובסקי.

יעל גרמן: כבוד היושב-ראש, חברי וחברותי חברי הכנסת, האמת היא שמרגע שאנחנו קמים בבוקר ועד הרגע שאנחנו הולכים לישון, מרגע שאנחנו נולדים ועד הרגע שאנחנו מתים, יום-יום אנחנו רואים או חווים פגיעה בזכויות אדם.

יעל גרמן: זכויותיהם של כמיליון תינוקות וילדים הנמצאים מתחת לקו העוני נפגעות יום-יום בכך שהם אינם מקבלים מזון ראוי, בריאות ולעתים גם מחסה; יום-יום נפגעות זכויותיהן של נשים החוות אלימות מילולית ופיזית מבני-זוגן; נפגעי עבירות מכל הסוגים, וכמובן, בעיקר נפגעי עבירות המין, סובלים מפגיעה קשה בזכויות היסוד שלהם להגנה ולכבוד; השיימינג של הילדים ובני-הנוער ברשתות החברתיות הנו פגיעה בזכות יסוד לכבוד; זכויותיהם של זקנים ונכים החיים מ-2,600 שקלים לחודש נפגעות יום-יום; העדפת חולה מפני שהוא יכול לשלם על הטיפול הרפואי הנה פגיעה בזכות של כל החולים לשוויון; מצב החברה הערבית – היעדר ביוב ותשתיות, מקורות תעסוקה, תקציבי חינוך ובריאות – הנו פגיעה מתמשכת בזכויות אדם; האיסור הקיים על נישואים בין בני אותו מין, האיסור על פונדקאות להורים גאים והיעדר הבחירה בכלל בסגנון הנישואים הם פגיעה בזכות הבחירה למימוש האהבה ופגיעה קשה בזכות של כל אחד ואחד מאתנו, הזכות להורות; היעדר תחבורה ציבורית בשבת פוגע בזכותם של צעירים וקשישים שאינם בעלי מכוניות פרטיות לממש את הזכות לחירות התנועה; מניעת האפשרות לתפילה בסגנון שבו מאמין האדם הנה פגיעה בזכות לממש את אמונתך בדרך שבה אתה מאמין, ובאותה מידה, פגיעה בבית-כנסת הנה פגיעה חמורה בזכות האדם לממש את אמונתו; עד לפני כמה ימים שללה המדינה מיוצאי העדה האתיופית את האפשרות לתרום דם ובכך פגעה אנושות בזכותם לשוויון ולכבוד.

יעל גרמן: יש מכנה משותף לכל מי שפוגעים: כל מי שפוגע הוא בעל כוח – כוח פיזי, כלכלי, חברתי או פוליטי.

יעל גרמן: ובהקשר הפוליטי אנו עדים לפגיעה מתמשכת בזכויות האדם, בחופש הביטוי, בסדרה של חוקים כמו חוק העמותות וחוק ההדחה ובניסיון לפגוע בשידור הציבורי.

יעל גרמן: יש פגיעה בזכות ההתכנסות דרך חוק המישוש, ועכשיו – הניסיון הבוטה לפגוע בזכות הקניין באמצעות חוק ההסדרה.

יעל גרמן: הממשלה של היום, לדאבוני, לא למדה את משנתו של ראש הממשלה לשעבר מנחם בגין ז"ל, שאמר כי "מי שבידיו כוח השלטון אינו מגלה חוכמה יתרה בהופכו אותו לשלטון הכוח".

יעל גרמן: תבונת השלטון היא איך לא להשתמש בכוח העומד לרשותו.

יעל גרמן: תבונת השלטון, אני רוצה להוסיף, היא איך לשמור על זכויות האדם של האזרחים ללא מורא וללא משוא פנים.

יעל גרמן: וחשוב לי לומר, לסיום, ששמירה על חופש הביטוי, חופש ההתכנסות, חופש הבחירה, החירות לתנועה ולהבעת מחשבה, שמירה על כבוד האדם וחירותו ושמירה על זכות הקניין אינן בשום פנים ואופן נחלת השמאל בלבד.

יעל גרמן: מי שמסמן את המגינים על זכויות האדם כשמאלנים עושה, לדעתי, עוול גדול לרבים-רבים בימין, שלדאבוני לא נמצאים כאן, המביטים בדאגה רבה ברמיסת זכויות האדם ושואפים לכך שהחברה שלנו תהיה שוויונית וצודקת.

יעל גרמן: רבים בימין מאמינים עדיין בדברי מנחם בגין, ש"מאז נטלנו לידינו את דגל ציון, אנחנו מאמינים שבמדינת היהודים צריך להיות ויהיה שוויון זכויות לכל אזרחיה, ללא הבדל דת, לאום ומוצא".

יחיאל חיליק בר: תודה רבה, חברת הכנסת גרמן.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת יוליה מלינובסקי, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחריה – חבר הכנסת יואב בן צור, ואחריו – חבר הכנסת יוסף ג'בארין.

יחיאל חיליק בר: עד חמש דקות, גברתי.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

יוליה מלינובסקי: כבוד היושב-ראש, מכובדי, היום אנחנו מציינים את יום זכויות האדם, אבל תופתעו לגלות שאנחנו, הנשים, גם אנחנו בני-אדם, ויש לנו זכויות, ויש לנו זכויות על גופנו, ועל חירותנו, ולחיות בלי פחד – מה שכנראה לא ברור לחלק מהאוכלוסייה במדינת ישראל.

יוליה מלינובסקי: כנראה, להתנהג באלימות, גם פיזית וגם מילולית, ולהטריד מינית, עד מקרי אונס, כלפי נשים יהודיות, זה בסדר; זה מותר, ואסור לדבר על כך – כי זה לא פוליטיקלי-קורקט, כי זה לא נעים לשמוע, כי זה נושא שהוא לא נוח.

יוליה מלינובסקי: אני קיבלתי המון פניות מנשים יהודיות מערים מעורבות שהוטרדו מינית על בסיס לאומי, על בסיס זה שהן יהודיות, על-ידי בני מיעוטים.

יוליה מלינובסקי: זו תופעה שקיימת, זו תופעה חמורה מאוד, ואנחנו מסתירים אותה; מנסים להגיד שזה לא קורה כי זה לא נוח.

יוליה מלינובסקי: ניצב במשטרה, מפקד מחוז ירושלים לשעבר אריה עמית, כתב בפייסבוק שלו לפני שנה: יש נושא שמוצף עכשיו עקב תוכנית הסעות נפרדת בשומרון.

יוליה מלינובסקי: אסור כמובן לדבר על כך בקול רם, זה לא כל כך פוליטיקלי-קורקט.

יוליה מלינובסקי: זה כמו כל בעיה בשכונה שלנו: מטאטאים אותה מתחת לשולחן, וזה נגוע בגזענות.

יוליה מלינובסקי: אז שיהיה ברור: יש בעיה קשה, בעיה נרחבת, מציקה מאוד, בלתי מטופלת.

יוליה מלינובסקי: הטרדות מיניות גסות ואגרסיביות של נערות ונשים על-ידי ערבים במקומות שונים בארץ.

יוליה מלינובסקי: העלאת הבעיה איננה גזענית; יש בעיה גדולה גדולה.

יוליה מלינובסקי: ואל תגידו שגם יהודים עושים את זה.

יוליה מלינובסקי: זה נכון, אבל ממש לא רלוונטי.

יוליה מלינובסקי: אז מותר לנו לדון על נושא הטרדות מיניות בצבא פה בכנסת ובמקומות אחרים, אבל במה שנוגע לסקטור הזה, שהוא בעל אופי לאומני, זה כאילו לא מקובל.

יוליה מלינובסקי: היום קיימנו דיון בוועדה למעמד האישה בנושא הזה.

יוליה מלינובסקי: להגיד שזה היה דיון רציני ומעמיק זה לעשות צחוק מעצמנו.

יוליה מלינובסקי: אומנם הדיון היה, אבל ניסו בכל דרך אפשרית להסתיר עובדות, כולל משטרת ישראל, שמתברר שהיא לא מכירה במסמכים שלהם ובסטטיסטיקה שלהם.

יוליה מלינובסקי: מה שיצא מהמשטרה על-ידי מחלקה אחרת – זה לא מוכר.

יוליה מלינובסקי: יש לי פה עדויות של נשים רבות שעברו הטרדות מיניות, ולא הייתה להן זכות לדבר ולספר מה עבר עליהן, כי הסיטו את הדיון לנושא שבכלל לא היה על סדר-היום של הוועדה.

יוליה מלינובסקי: מישהי טענה שהוטרדה על-ידי עוזר פרלמנטרי, אז זה תפס כותרות – כי זה צהוב, כי זה מעניין, כי זה משהו שעושה כותרות.

יוליה מלינובסקי: אבל לא מוכנים להודות בבעיה קיימת, חמורה, שבנות ישראל פשוט מפחדות לצאת מהבית בשעות נורמליות – לחזור מהעבודה, לצאת מהבית, לצאת עם הכלב; שריקות, רכבים, מילות גנאי וכו' וכו'.

יוליה מלינובסקי: יש לי פה עדויות מילדות מבית-ספר פה בירושלים, ילדות בנות 15 שמוטרדות על בסיס קבוע יום-יום.

יוליה מלינובסקי: וכולם מכירים את הבעיה, ואף הציבו ליד בית-הספר – פה, בירושלים – שתי ניידות של שוטרים.

יוליה מלינובסקי: לאן הגענו?

יוליה מלינובסקי: אנחנו מציינים את יום זכויות האדם.

יוליה מלינובסקי: כפי שאמרתי, כל אדם הוא אדם, כולל אישה, ולכולנו יש זכות לחירות שלנו, לנפש שלנו, לגוף שלנו.

יוליה מלינובסקי: ואני מבקשת מכל יושבי הבית: הטיפול בבעיה מתחיל בכך שאנחנו מכירים בבעיה; טיפול במחלה מתחיל בזה שאנחנו יודעים שהיא קיימת.

יוליה מלינובסקי: לא צריך להיות בהכחשה – צריך להכיר, ואז, ברגע שנכיר בבעיה, נדע כבר גם לטפל בבעיה הזאת.

יוליה מלינובסקי: תודה, כבוד היושב-ראש.

יחיאל חיליק בר: תודה לחברת הכנסת מלינובסקי.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת בן צור, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחרון הדוברים לפני תשובת השרה יהיה יוסף ג'בארין.

יוליה מלינובסקי: אבל אין שרה פה.

יחיאל חיליק בר: אמורה להשיב שרת המשפטים.

יחיאל חיליק בר: השרה נמצאת פה – איילת שקד יושבת שם בצד.

יחיאל חיליק בר: בסדר?

יואב בן צור: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, בראש ובראשונה אני רוצה לברך את אחיותי הגדולות, שנמצאות פה ביציע יחד עם חברותיהן.

יואב בן צור: הן הגיעו לרגל היובל לפרס נובל לש"י עגנון.

יואב בן צור: ברוכות הבאות.

יואב בן צור: לצערי, בשנים האחרונות נעשה מסע דמוניזציה והשחרה של המונח זכויות אדם, דווקא על-ידי ארגונים שנושאים את שמו לשווא, במטרה לנגח את מדינת ישראל, את מדיניות הביטחון של ישראל ואת הצורך שלנו לשרוד כעם וכמדינה.

יואב בן צור: וכשאני מדבר על ארגונים שנושאים את דגל זכויות האדם לשווא, כוונתי לכל אותם ארגונים אשר מזינים את שונאי ישראל בעולם, החל ממועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם, שהוקמה בשנת 2006, ומאז הספיקה במהלך קיומה לגנות את ישראל תשע פעמים על הפרת זכויות אדם, מתוכן שמונה בשנה אחת, בעוד שאף דיקטטורה בעולם לא גונתה בה יותר מפעם בשנה; ועד כל מיני ארגוני שמאל קיצוניים וקיקיוניים הממומנים על-ידי אחרוני שונאינו, שאף הם מדברים בשם זכויות האדם כדי להגן על מחבלים, תוך הפקרת חייהם של חיילי צה"ל ושל ביטחון המדינה.

יואב בן צור: אבל, מורי ורבותי, אסור לנו לטעות: זכויות אדם זה לא מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם, לא "שוברים שתיקה" וגם לא "בצלם".

יואב בן צור: השימוש הנלוז הזה של אותם ארגונים, שכאמור ממונים ברובם על-ידי אחרוני שונאינו בעולם, עושה עוול בל יתואר ובל יכופר למונח זכויות אדם.

יואב בן צור: זכויות אדם, בעיני, הן קודם כול כאן, אצלנו, בבית – אצל הנכים והקשישים, אצל החולים ומעוטי היכולת, אצל הזוגות הצעירים ותושבי הפריפריה.

יואב בן צור: אלה הן זכויות האדם.

יואב בן צור: כל עוד קיימים פערים בין המרכז לפריפריה בחינוך, בבריאות, בתעסוקה ובמה לא, אזי טרם הפנמנו את המונח זכויות אדם; טרם השכלנו להבין שאדם הוא אדם, ומקום מגוריו לא אמור להשפיע על הזכויות הבסיסיות שהוא זכאי להן כאדם, מעצם היותו אדם, ולא משנה איפה הוא גר – גם אם הוא גר ביהודה ושומרון, גם אם הוא גר במשולש, גם אם הוא גר בכל מקום אחר במדינת ישראל, עדיין הזכויות הבסיסיות שלו כאדם עומדות לו בכל עת ובכל שעה.

יואב בן צור: אם זוג צעיר לא יכול לרכוש קורת גג במחיר שפוי, עד כדי כך שהם נאלצים להתגורר ביחידות דיור בחניונים, בדירות מרתף, אז אין זכויות אדם; אם חולים שמגיעים לבתי-חולים נאלצים לישון במסדרונות בתי-החולים בגלל מחסור במיטות, זה לא זכויות אדם.

יואב בן צור: זה מה שמעניין את אלה שמשום מה נהוג לקרוא להם "האזרח הקטן", שלשמם ולמענם אנחנו כאן.

יואב בן צור: זה זכויות אדם.

יואב בן צור: ואני שואל אתכם, חברי חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש:

יואב בן צור: היכן אנו נמצאים במדד זכויות האדם?

יואב בן צור: האם אנחנו נמצאים במקום שבו היינו רוצים לראות את עצמנו?

יואב בן צור: התשובה היא, חד-משמעית: לא.

יואב בן צור: אם נשים לב נראה כי המילה אדם היא מילה שניתנת להיאמר רק ביחיד.

יואב בן צור: אין מונח של רבים למילה אדם, כי כל אדם הוא אוטוריטה עצמאית, בעלת זכויות עצמאיות, בהתאם לצרכיו העצמיים; לא מגזרו, לא דתו, לא מינו ולא מקום מגוריו של האדם אמורים להשפיע על זכויותיו.

יואב בן צור: ולצערי, אנחנו עדיין רחוקים מכך.

יואב בן צור: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, מדי פעם בפעם אנחנו מציינים ימים מסוימים בכנסת כחלק מעבודתה של הכנסת.

יואב בן צור: למשל, היום ציינו יובל להענקת פרס נובל לש"י עגנון.

יואב בן צור: זה יום חשוב, וחשוב לציין אותו לאו דווקא בגלל הפרס – הגם שנשמע את יושב-ראש ועדת החינוך, ידידי חבר הכנסת יעקב מרגי, שהגיש הצעה לסדר-היום בנדון; אבל אנחנו מציינים אותו בגלל האיש ופועלו, למען הספרות הישראלית.

יואב בן צור: יום כזה, עצם קיומו הוא דבר מבורך וחשוב לנו כחברה.

יואב בן צור: אבל את יום זכויות האדם לא מספיק לציין; לא די בהעלאת זיכרונו, אלא אנחנו צריכים לפעול וליישם, לחתור לשוויון מבלי להתעלם מהשוני, ואולי אף לשמר את השוני, כי יופייה של החברה ברבגוניותה.

יואב בן צור: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה לך, חבר הכנסת בן צור.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת יוסף ג'בארין, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אחרון הדוברים.

יחיאל חיליק בר: שרת המשפטים איילת שקד תשיב מייד אחריו.

יוסף ג'בארין: אין שר באולם?

חיים ילין: יש יש.

חיים ילין: תסתכל משמאל – – –

יוסף ג'בארין: צריך לתקן את תקנון הכנסת.

חיים ילין: היא בחרה במחנה הציוני, לשבת שם.

יוסף ג'בארין: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, יכול להיות שהשרה מתביישת לשבת על כיסאות הממשלה, שמביישים את המדינה.

חיים ילין: היא מנהלת את המדינה עכשיו בטלפון.

יוסף ג'בארין: הדיון הוא לרגל ציון היום הבין-לאומי לזכויות האדם, ואני רוצה להגיד לכם שאין שום סיבה לאווירה חגיגית ביום הזה.

יוסף ג'בארין: היום, כשהייתי בוועדות הכנסת, בכנס, ופגשתי פעילי זכויות אדם שהיו בכנסת, אפשר היה לראות את התחושות הקשות שיש לפעילי זכויות האדם לגבי המצב בארץ כיום.

יוסף ג'בארין: בשנה האחרונה הכנסת הזו "הצליחה" להעביר כמה חוקים שפוגעים קשות בזכויות האדם.

יוסף ג'בארין: זאת, כאשר האווירה הכללית שקיימת במדינה היא אווירה של גזענות, של פגיעה בזכויות האדם ושל חיזוק, אולי, האחיזה והכיבוש בשטחים הפלסטיניים משנת 1967.

יוסף ג'בארין: היה לנו בשנה האחרונה את חוק העמותות; היה לנו את חוק הדחת חברי הכנסת; היה לנו את חוק החיפוש – הרחבת סמכות החיפוש; היה לנו החוק בעניין החטיבה להתיישבות; ועוד חקיקה ועוד חקיקה, שרק פוגעת בזכויות אדם.

יוסף ג'בארין: פוליטיקאים ומנהיגים לא חסכו באמרות גזעניות בוטות, בעיקר כלפי הציבור הערבי, והאחרונה שבהן הייתה התבטאותו של יושב-ראש הקואליציה דוד ביטן, שאמר במפורש שהוא היה מעדיף שהאזרחים הערבים בכלל לא יגיעו לקלפי.

יוסף ג'בארין: וזאת, כאשר אנחנו נתקלים בשתיקה, שתיקה מוחלטת, בקרב הממשלה; לא ראש הממשלה, לא יושב-ראש הכנסת, לא שום שר אחר מצא לנכון להתייחס לאמרה הזו.

יוסף ג'בארין: אני רוצה להגיד לכם שאולי הזכות הכי בסיסית שהמשפט הבין-לאומי הכיר בה, והיא מצאה את ביטויה באמנה הבין-לאומית לזכויות אזרחיות ומדיניות, זאת זכות ההגדרה העצמית של העמים.

יוסף ג'בארין: ולכן סעיף 1 באותה אמנה פותח באותו משפט מרכזי: לכל העמים הזכות להגדרה עצמית.

יוסף ג'בארין: לכל העמים הזכות להגדרה עצמית.

יוסף ג'בארין: הדיון הזה, על הזכות להגדרה עצמית, יכול לקחת אותנו אחורה, להחלטת החלוקה מ-1947, שדיברה על שתי מדינות.

יוסף ג'בארין: אחת קמה, וקמה על שטחים שמהווים 78% מפלסטין המנדטורית, והמדינה השנייה, לא רק שעדיין לא קמה, אלא העם הפלסטיני מזה כחמישה עשורים ממשיך לסבול תחת הכיבוש הישראלי, מאז 1967, ולכן זכויות בסיסיות של העם הזה אינן מתקיימות.

יוסף ג'בארין: כשאני מדבר על 1947 ועל 1948 ואני חושב על העם הפלסטיני כיום, אני רואה שהחלק שנשאר בתוך מדינת ישראל וקיבל אזרחות ישראלית סובל מהפרה בסיסית של הזכות לשוויון.

יוסף ג'בארין: הוא לא זוכה לשוויון במדינה שהגדירה את עצמה כמדינה יהודית, ומתייחסים אליהם כאל אזרחים סוג ב' או סוג ג'.

יוסף ג'בארין: החלק של העם הפלסטיני שנמצא בגדה המערבית ובעזה, עד היום שוללים ממנו את זכותו הבסיסית להגדרה עצמית.

יוסף ג'בארין: החלק השלישי של העם הפלסטיני זה הפליטים, שמאז 1948 מספרם גדל, אולי ממיליון פליטים – היום אולי 4–5, ואולי יותר.

יוסף ג'בארין: אז הנה, כשאנחנו חושבים על כ-11 מיליון פלסטינים היום, נראה ש-1.5 מיליון מהם סובלים מאפליה בתוך ישראל – –

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

יוסף ג'בארין: – – 4–5 מיליון פלסטינים סובלים תחת כיבוש מזה 50 שנה; ו-4–5 או 6 מיליון פליטים, עד היום נשללת מהם זכות השיבה.

יוסף ג'בארין: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת ג'בארין.

מיקי לוי: לא יהיה.

מיקי לוי: לא תהיה זכות שיבה.

מיקי לוי: לא יעזור.

יחיאל חיליק בר: שרת המשפטים איילת שקד, בבקשה.

מיקי לוי: תלכו על דברים שבהסכמה.

איילת שקד: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, יום זכויות אדם הוא הזדמנות טובה לדבר על דברים שקורים פה בישראל, במדינה, דברים שקורים במזרח התיכון.

איילת שקד: שמעתי את חבר הכנסת ג'בארין מדבר על חוק הטרור.

איילת שקד: אני רוצה לספר לכם שמכל העולם באים לפה, לישראל, ללמוד איך דמוקרטיה חזקה מתמודדת עם טרור, כשמצד אחד שומרים על זכויות אדם ועל ערכי הדמוקרטיה ומצד שני נלחמים בטרור בכלים הדמוקרטיים שיש לנו בידיים שלנו.

איילת שקד: אז מדינת ישראל, לצערנו, היא עם הרבה ניסיון והיא מודל לחיקוי בתחום הזה.

איילת שקד: אתמול בכנס "גלובס" ניסה לתקוף אותי בכיר פלסטיני שמכהן כסגן ראש הוועדה הפלסטינית לקשר עם הציבור הישראלי.

איילת שקד: הוא התריס כלפי על זה שלא מפנים את עמונה ולא מקיימים את פסק-הדין.

איילת שקד: אז אני אמרתי לו שהמדינה כן מקיימת ותקיים את פסק-הדין.

איילת שקד: הוא שאל אותי מה הוא, כפלסטיני, צריך לעשות.

איילת שקד: אמרתי לו שמה שהוא צריך לעשות – ואם אנחנו מדברים על זכויות אדם – זה לבטל את החוק המביש, הגזעני והמפר זכויות אדם באופן הכי בולט שיש, של עונש מוות למי שמוכר קרקע ליהודי; עונש כזה לא ראוי שיהיה בספר החוקים.

איילת שקד: כשהוא שאל אותי: מה אני יכול לעשות?

איילת שקד: אמרתי לו שזה מה שהוא יכול לעשות.

איילת שקד: זה חוק שהוא מנוגד לכל ארגוני זכויות האדם ולכל ערך של זכויות אדם, וצר לי שלא שמעתי את ארגוני זכויות האדם מדברים ומנסים לפחות להשפיע על הרשות הפלסטינית לטפל ולבטל את העונש הזה.

איילת שקד: במשרד המשפטים אנחנו פועלים הרבה מאוד בתחומים נרחבים על מנת להגן על זכויות אדם ולהגן על זכויות מיעוטים פה בישראל.

איילת שקד: אתן כמה דוגמאות: אנחנו פועלים ללא הרף לשוויון הזדמנויות לבני העדה האתיופית.

איילת שקד: בשבוע הבא אזכה סוף-סוף להשביע – הנשיא ישביע; נהיה בטקס השבעת שתי שופטות יוצאות העדה האתיופית.

איילת שקד: אני חושבת שבאמת מדינת ישראל התקדמה כברת דרך.

איילת שקד: אותן שופטות, דרך אגב, נבחרו לא בגלל שהן בנות העדה האתיופית; הן ראויות בכל קנה מידה אובייקטיבי.

איילת שקד: כשנכנסתי לתפקיד זה היה די מוזר בעיני שעד היום אין שופט או שופטת בני העדה, וכשביררתי למה זה, הסתבר לי שהם בעצם חששו להגיש את הטפסים; הם חשבו שהם לא יתקבלו.

איילת שקד: ואני שמחה שתיקנו את המעוות.

איילת שקד: ואני בטוחה שביחד עם הדוח האחרון שהגישה מנכ"לית משרדי אמי פלמור, שעמדה בראש הוועדה למיגור הגזענות נגד יוצאי אתיופיה – ביחד עם המסקנות האלה נטפל בכל גילויי גזענות שיש בישראל.

איילת שקד: יש לי פה רשימה ארוכה של דברים שעשינו במשרד – לא אכנס עכשיו לכל הפרטים – אבל בין אם זה טיפול בזכויות של חשודים; בזכויות של חסויים; בזכויות של נפגעות עבירה ונפגעי עבירה – ופה גם שיתפנו פעולה עם חברות הכנסת שיושבות פה בכל מיני הצעות חוק כאלה ואחרות; בתיקונים שנועדו להגן על קטינים.

איילת שקד: דרך אגב, עכשיו דב חנין הגיש הצעת חוק שלקטין ניתן יהיה לקצוב את העונש לאחר חצי שנת מאסר, ולא לאחר שני-שלישים.

איילת שקד: זו סוגיה שאני בהחלט מתלבטת בה; יש יתרונות לכאן ולכאן.

איילת שקד: אערוך כמה ישיבות בשבועיים הקרובים, ובהחלט אגבש דעה.

איילת שקד: אנחנו מנסים, איפה שאפשר, להקל וללכת במשרד המשפטים בגישה של שיקום – גם שיקום של עבריינים, גם שיקום של חייבים.

איילת שקד: איפה שאפשר.

איילת שקד: אני חושבת שבסך הכול יש גם בקואליציה וגם באופוזיציה שיתוף פעולה בעניינים כאלה.

איילת שקד: שמעתי את חברת הכנסת גרמן אומרת נכון – זכויות אדם זה לא נחלת השמאל.

איילת שקד: עובדים על זה ביחד כל חברי סיעות הבית, ואני מקווה שבמושב הקרוב באמת נקדם עוד כמה חוקים בכיוון הזה.

איילת שקד: בכל אופן, אני רואה הרבה עשייה, גם של האופוזיציה, גם של הקואליציה, בתחום הזה, ואני גאה להיות ולחיות במדינת ישראל, שזכויות האדם הן פה נר לרגלינו.

איילת שקד: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה, גברתי השרה.

יחיאל חיליק בר: רק מה את מציעה לפני שאת – – –

איילת שקד: להעביר את זה לוועדת חוקה.

יחיאל חיליק בר: אוקיי.

יחיאל חיליק בר: השרה מציעה להעביר את הנושא לוועדת החוקה.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת אבו מערוף – עמדה נוספת, בבקשה, לפני ההצבעה.

עבדאללה אבו מערוף: כבוד היושב-ראש, חברי כנסת נכבדים, כבוד השרה, טוב מאוד שהכנסת מנצלת את היום הזה, יום זכויות האדם, אבל אני, לצערי הרב, צריך להיות פסימי, ודווקא ביום הזה רוצה להסתכל על העניין לא בצורה חגיגית אלא מהצד השני, שהוא פסימי.

עבדאללה אבו מערוף: ישנן זכויות בסיסיות לבן-אדם ללא שום קשר לזהותו, למי הוא, אלא לו כבן-אדם.

עבדאללה אבו מערוף: זכויות בסיסיות.

עבדאללה אבו מערוף: והן עדיין, לצערי הרב – במאה ה-21, במדינת ישראל, אחת המדינות המפותחות ביותר בעולם, אחת ממדינות ה-OECD – כולן חסרות: אלה הן הזכויות הבסיסית למחסה, למרפא, למורה, למאכל ולמלבוש.

עבדאללה אבו מערוף: עדיין יש כפרים לא מוכרים, בלתי מוכרים, ויש שם תושבים ללא קורת גג, ועדיין אין להם את הזכות הבסיסית.

עבדאללה אבו מערוף: עכשיו, ברוך השם, יש שיטפונות, יש הרבה גשם, אבל הם נשארו גם בלי קורת גג וגם תחת השיטפונות.

עבדאללה אבו מערוף: עדיין מחירי הדירות לא ירדו; עדיין העוני, לצערנו הרב, במספרים גבוהים; עדיין תלמידים וילדים עניים יש הרבה, ועדיין רובם לא יכולים לקחת אתם לבית-הספר אפילו פרוסת לחם, או פרוסת לחם מרוחה במשהו קטן – גבינה או ריבה קטנה.

עבדאללה אבו מערוף: זה מה שיש.

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

עבדאללה אבו מערוף: עדיין מערכת הבריאות צולעת ובמשבר; עדיין מערכת החינוך – אין לה מענה אפילו לתת הנחות, ולא אגיד חינוך חינם, במוסדות להשכלה גבוהה, אלא להוריד את שכר הלימוד.

עבדאללה אבו מערוף: לכן, אני מקווה ואני רוצה שבשנה הבאה – אנחנו לקראת התקציב, ודווקא ביום הזה, לקראת הדיון בתקציב, היה מן הראוי שהכנסת תבוא ותגיד: יש לנו רק נקודה אחת – להוריד את מחירי הדירות, או לשפר את תקציב הבריאות – –

יחיאל חיליק בר: תודה.

עבדאללה אבו מערוף: – – ולתת עוד 500 מיליון שקל לטובת האזרחים כולם.

עבדאללה אבו מערוף: לצערי הרב, זה איננו.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת אבו מערוף.

יחיאל חיליק בר: אנחנו עכשיו עוברים להצבעה על ההצעות לסדר-היום – להעביר אותן, לבקשת השרה, לוועדת החוקה להמשך דיון.

יחיאל חיליק בר: אני מפעיל את ההצבעה.

יחיאל חיליק בר: מי בעד?

יחיאל חיליק בר: מי נגד?

יחיאל חיליק בר: נא להצביע.

יחיאל חיליק בר: הצבעה מס' 2 בעד ההצעה להעביר את הנושא לוועדה – 16 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הנושא לוועדת החוקה, חוק ומשפט נתקבלה.

יחיאל חיליק בר: 16 בעד, ללא מתנגדים ונמנעים.

יחיאל חיליק בר: אני קובע כי ההצעות לסדר-היום בדבר ציון יום זכויות האדם תעבורנה לוועדת החוקה להמשך דיון.

יחיאל חיליק בר: יובל להענקת פרס נובל לסופר ש"י עגנון

יחיאל חיליק בר: אנחנו עוברים להצעה לסדר-היום בנושא: יובל להענקת פרס נובל לסופר ש"י עגנון, מס' 5392, של חבר הכנסת יעקב מרגי.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, יציג אותה.

יחיאל חיליק בר: תשיב שרת המשפטים איילת שקד.

יעקב מרגי: תודה, אדוני היושב-ראש.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

יעקב מרגי: חברי חברי הכנסת, גברתי השרה, הכנסת ציינה היום בדיון בוועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת 50 שנה למתן פרס נובל לסופר ש"י עגנון.

יעקב מרגי: את הדיון ניהל במקומי חבר הכנסת יהודה גליק – היינו באיזה ביקור פתע עם שר החינוך בבית-ספר מעורב ליהודים וערבים ברמלה.

יעקב מרגי: אותו סופר, ש"י עגנון, שאמר: איני יודע אף שפה פרט ללשון העברית; כן, אותו ש"י עגנון, שב-18 באוקטובר 1966 – אני הייתי אז בן שש.

יעקב מרגי: ש"י עגנון, שכמעט שכחנו שהוא שמואל יוסף עגנון, הוא נחרת בזיכרוננו כש"י עגנון, ולצערי הרב יש כאלה שהוא נחרת אצלם כלא יותר מאותה דמות על השטר של 50 ש"ח.

יעקב מרגי: לפני כ-50 שנה צלצל הטלפון ברחוב קלאוזנר, וכתב "קול ישראל" יגאל לוסין שואל אותו: האם ידוע לאדוני שכבודו זכה בפרס נובל?

יעקב מרגי: כן, כפי שאנחנו שומעים.

יעקב מרגי: עגנון, בפשטות הראויה לו, אותה פשטות שכולנו מתגעגעים אליה, משיב: אני לא איש של פרסים, ולא הייתה לי תשוקה לכך.

יעקב מרגי: ולוסין משיב לו באותה סולידריות, שגם אליה אנו מתגעגעים: אתה אולי לא איש של פרסים, אבל אנחנו שמחים בזכייתך, וכל ישראל שמחים בזכייה.

יעקב מרגי: ואכן, ב-20 באוקטובר באותה שנה זה קרה: האקדמיה למדעים בשטוקהולם הכריזה על זכייתו של ש"י עגנון בפרס נובל לספרות.

יעקב מרגי: ש"י עגנון, בסגנון המתאים לו, קבע: "אני מעריך ביותר את פרס נובל, אך סבורני שהטובה הגדולה ביותר שתצמח מכך היא שהעולם יקרא את יצירותי – יצירותיו של אדם שכתב בלשון הקודש" – וכך ישראלים רבים יקראו את יצירותי.

יעקב מרגי: בישראל הצעירה דאז הפרס העסיק את ראשי המדינה עוד הרבה לפני שהוענק, כי הפרס היה אז מעין הכרה נוספת של העולם בחשיבותה ובקיומה של המדינה.

יעקב מרגי: עגנון לא התבייש להבליט את מקורות ההשראה שלו.

יעקב מרגי: עגנון אומר: מקורות ההשראה שלי הם כתבי הקודש, הפוסקים היהודיים, המשוררים, מראות הטבע, חכמים והרמב"ם, ובראשם גם עוברי האורח.

יעקב מרגי: וכן, כפי שהוא אמר: הטבע, מראה ים-המלח שאני רואה מגג ביתי ונחל ארנון שטבלתי בו.

יעקב מרגי: כך ש"י עגנון מספר לנו על מקורות ההשראה שלו.

יעקב מרגי: ש"י עגנון, מגדולי הסופרים העבריים בדורות האחרונים – –

יחיאל חיליק בר: אני מבקש שם שקט.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

יעקב מרגי: – – עלה לארץ בשנת 1908.

יעקב מרגי: באותה שנה כתב את הסיפור "עגונות", ומאז שינה את שמו, בחתימת ידו על הסיפור, לעגנון.

יעקב מרגי: הרי זה לא היה שמו המקורי.

יעקב מרגי: ביקורת חיובית שכתב על היצירה של עגנון כתב המשורר יעקב פיכמן: "כלום לא ב'העומר' קראנו אותה היצירה של ש"י עגנון.

יעקב מרגי: זו היצירה האמיתית והמלאה כוח מקורי רב – – – היצירה 'עגונות' – מסופקני אם הרבה מקוראינו יודעים זאת", היא היצירה שהזיו והשירה שבה "מזכירה לנו את מעשיותיו היותר-פואטיות של רבי נחמן מברסלב – – – "ואולם", אומר המבקר, עולה היא, על היצירות, לפי טעמנו, על דבריו של הראשון", הוא מכוון – "הראשון" זה ש"י עגנון, עולה, יצירתו עולה, הן בשפתה המופלאה ובחיטובה מעשה ידי אמן.

יעקב מרגי: ביקורת אחרת אומרת ש"עגונות" עצמה מהווה ארון קודש שכזה המנסה להכיל תוכן יהודי בכלים מודרניים ובה התוכן מצליח להשתלט על המבנה ולהפוך את היצירה לשלמה יותר.

יעקב מרגי: ש"י פנואלי אומר על יצירתו של עגנון: "קריאת סיפורי עגנון – – – אפשר שתביא את הקורא לא רק לידי התרשמות אלא גם לידי למידה.

יעקב מרגי: הספרות היא גם אמנות" וגם תורה שצריך לבררה.

יעקב מרגי: "כאמנות היא קוסמת לו לאדם – – – וכתורה היא מבררת ומלבנת את הדברים".

יעקב מרגי: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, בטקס פרס הנובל נשא עגנון דברים, ובתוך דבריו הזכיר: "חושד אני את המלאכים הממונים על היכל השירה שמיראתם", הם פחדו, "שאשיר בהקיץ מה ששרתי בחלום", לכן "השכיחוני ביום מה ששרתי בלילה" – גדלותו של סופר ומשורר כמו ש"י עגנון, שהיצירה הגלויה שלו היא בלתי נדלית; הוא מצר על כך, אם הוא היה, ותארו לכם שהוא היה כותב ולא שוכח את מה שהוא היה משורר בלילה, בחלום – "שאם אחי בני עמי שומעים לא היו יכולים לעמוד בצערם מחמת אותה הטובה שאבדה לה.

יעקב מרגי: כדי לפייס אותי", הוא אומר, ש"י עגנון, "על שנטלו ממני לשיר בפה, נתנו לי לעשות שירים בכתב".

יחיאל חיליק בר: תקשיבו, אי-אפשר לשמוע פה.

יחיאל חיליק בר: אני ממש מצטער – שם, איתן.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת תומא סלימאן, אני מבקש לדבר בחוץ.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יעקב מרגי: ש"י עגנון היה מחובר למקור השראתו בחיבור מולד.

יעקב מרגי: אי-אפשר היה לנתק אותו ממקור ההשראה לכתיבה.

יעקב מרגי: זה הלך יחד.

יעקב מרגי: ש"י עגנון נפטר בירושלים – – –

יחיאל חיליק בר: שנייה, חבר הכנסת מרגי.

יחיאל חיליק בר: אני מבקש מהיועץ של איילת שקד, אני לא זוכר שם, אני מבקש לצאת החוצה.

יחיאל חיליק בר: איילת.

יחיאל חיליק בר: סליחה, אדוני, אני מדבר אליך.

יחיאל חיליק בר: אדוני, אתה ממש מפריע.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חנין, תכבדו קצת את החברים שלכם.

יעקב מרגי: ש"י עגנון נפטר בירושלים בי"א באדר 1970, שנת תש"ל.

יעקב מרגי: ארכיונו נמסר על-ידי משפחתו לבית-הספרים הלאומי.

יעקב מרגי: לסיום, ש"י עגנון ידע לבטא בשירה וכתיבה את אותה נפילה ממצב של קדושה נשגבה למצב של חולין, ובזה הוא פילס לעצמו את הדרך להגדרה כמי שידע לפרוץ את החיץ המבדיל בין הספרות העתיקה לספרות החדשה.

יעקב מרגי: כתיבתו ושירתו של ש"י עגנון אכן פורצות מחיצות, אכן, לא רק בין ספרות עתיקה לספרות חדשה; מי שקורא ומעמיק בספרותו של ש"י עגנון, יש בה הרבה למידה, כאז גם היום.

יעקב מרגי: תודה, אדוני היושב-ראש.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת מרגי.

יחיאל חיליק בר: השרת שקד, בבקשה, תשיב בשם שרת התרבות והספורט.

איילת שקד: אדוני היושב-ראש, כנסת נכבדה, מציע ההצעה לסדר-היום, חבר הכנסת יעקב מרגי, יושב-ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט, יובל חלף מאז הוענק פרס נובל לספרות לסופר ש"י עגנון.

איילת שקד: העולם הספרותי חלק כבוד גדול לסופר המוכשר ששורשיו היו נטועים בבית-המדרש ובארון הספרים היהודי.

איילת שקד: אין ספק כי שמואל יוסף עגנון הוא מגדולי הסופרים העבריים בעת החדשה.

איילת שקד: עגנון נולד בגליציה המזרחית, עלה לארץ בשנת 1908, ואחרי שהות של 12 שנים בגרמניה חזר לארץ, ב-1924, והשתקע בה עד סוף ימי חייו.

איילת שקד: ספריו הרבים נטועים עמוק בשושלת הספרות היהודית.

איילת שקד: כדי לשמר את מורשת עגנון, משרד התרבות והספורט תומך בבית-עגנון בירושלים, שהנו אתר לאומי, מוסד תרבות וחינוך, קודש ליצירתו של הסופר ולהיכרות עם תולדות חייו ותרומתו.

איילת שקד: הבית, ברחוב קלאוזנר 16 בשכונת תלפיות הישנה, נבנה בשנת 1931 ובו נכתבו מרבית מיצירותיו הידועות, בהן: "סיפור פשוט", "תמול שלשום" ו"שירה"; אני קראתי לבתי שירה בגלל הסיפור הזה, שהוא בעיני יצירת מופת.

איילת שקד: בקומתו העליונה של הבית שוכן חדר העבודה, הכולל את שולחן הכתיבה המקורי של הסופר ואת חפציו האישיים.

איילת שקד: בסמוך לספרייה – פרס נובל לספרות.

איילת שקד: הבית שופץ ושוקם לאחרונה ביוזמת משרד התרבות.

איילת שקד: משרד התרבות השתתף גם ב-700,000 שקלים בשיפוץ המקום במהלך השנים 2008 ו-2009, ובעוד שיפוץ של 800,000 בשנים 2012 ו-2013.

איילת שקד: כמו כן, המשרד תומך בבית-עגנון בהיקף של כ-800,000 שקלים מדי שנה.

איילת שקד: בבית-עגנון מקיימים אירועי ספרות, תרבות, מופעים, ימי עיון, כינוסים.

איילת שקד: באולם המרכזי בבית מוצגות מעת לעת תערוכות מתחלפות.

איילת שקד: השנה, שנת היובל לזכייתו של עגנון בנובל, מעביר משרד התרבות תמיכה מיוחדת נוספת בסך 115,000 שקלים לקיום אירועים מיוחדים.

איילת שקד: מנהלת בית-עגנון כיום היא ד"ר אורית מיטל, ואנחנו מודים לה על יוזמתה לציין מועד מיוחד זה היום מעל בימת הכנסת.

איילת שקד: חשוב לציין כי השנה נוסד פרס חדש על שם ש"י עגנון.

איילת שקד: הפרס משותף למשרד התרבות, לעיריית ירושלים ולבית ש"י עגנון.

איילת שקד: גובה הפרס 40,000 שקלים, והוא יחולק בדצמבר.

איילת שקד: אני באמת חושבת שהוא גדול הסופרים של מדינת ישראל.

איילת שקד: אני, בתור תלמידה, זוכרת עד היום בעל-פה קטעים מהסיפור "תהילה" שלמדנו לבגרות, ואני מקווה מאוד שילדי ישראל ממשיכים לקרוא את יצירותיו.

איילת שקד: תודה.

יחיאל חיליק בר: מה מציעה גברתי?

איילת שקד: להעביר לוועדה של מרגי, ועדת החינוך.

יחיאל חיליק בר: בסדר.

יחיאל חיליק בר: יש עמדה נוספת מהצד של חבר הכנסת חנין, ולאחר מכן – של חבר הכנסת טיבי.

דב חנין: תודה, אדוני היושב-ראש, תודה לך, חבר הכנסת מרגי, על כך שהעלית את האירוע החשוב הזה גם כאן, במליאת הכנסת.

דב חנין: הייתה לי הזכות, אדוני היושב-ראש, להשתתף יחד עם חברי כנסת נוספים באירוע מיוחד שהיה היום בספריית הכנסת, ואנחנו, כל אחד מהזווית שלו, דיברנו על מה אנחנו למדנו מעגנון, איך אנחנו מתחברים לעגנון.

דב חנין: אני דיברתי על הביקורת החברתית הנוקבת שיש ב"סיפור פשוט" ואיך הביקורת הזאת מתארת תמונה נוקבת וקשה של החברה שעליה כותב עגנון.

דב חנין: אני קורא לכנסת לקיים יותר אירועים כאלה שבהם נעסוק לא רק בשאלות הפוליטיות והחברתיות שבמחלוקת, אלא גם ננסה להעמיק את החשיבה שלנו לשאלות של תרבות, לשאלות של חשיבה, לשאלות של רוח.

דב חנין: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת טיבי, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: לאחר מכן נעבור להצבעה.

אחמד טיבי: אסמעי, עאידה.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, ש"י עגנון מבחינת השפה – ואני אוהב שפות, בעיקר את הלשון העברית – הוא אחד הטובים בעולם.

אחמד טיבי: השפה שלו ציורית, ספרותית, נכנסת באופן ציורי לפרטי הפרטים של האדם, של הרגשות.

אחמד טיבי: יש בעיה עם הדעות, אבל אני רוצה להאיר בפניכם זווית שאתם לא מכירים.

אחמד טיבי: בת-אחותו של ש"י עגנון נישאה למהנדס פלסטיני מירושלים המזרחית, משפחתו מתגוררת בירושלים המזרחית, חלקם בניו-יורק היום.

אחמד טיבי: הוא מאוד כעס על בת-אחותו, מאוד.

אחמד טיבי: הקשר – – –

אלי אלאלוף: – – –

אחמד טיבי: הקשר כמעט ניתק.

אחמד טיבי: הקשר כמעט ניתק.

אחמד טיבי: אבל למה אני מתעניין?

אחמד טיבי: כי אני אוהב להכיר את האחר גם כשהוא לא מסכים אתי, חולק עלי, או עוין אותי אפילו.

אחמד טיבי: לכן למדנו את ביאליק, "אל הציפור", "צפרירים"; למדנו את טשרניחובסקי; אני מוכן ללמוד ולקרוא את אורי צבי גרינברג – אנשים שאני לא מסכים אתם.

אחמד טיבי: הגיע הזמן שבכנסת הזאת תלמדו משורר בין-לאומי, את מחמוד דרוויש – האיש שיש לו אסכולה של הכרת האחר, איש האהבה, האדם, הערכים, הלאום.

אחמד טיבי: הכרת האחר היא דבר שחוצה גבולות וממיס דעות קדומות.

אחמד טיבי: מי ייתן ותדמו לנו בהכרת האחר.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: עד כאן שיעור בהיסטוריה עגנון-פלסטינית מאת אחמד טיבי.

יחיאל חיליק בר: מי בעד העברת – חברות וחברים, אני מצביע אם להעביר את זה לוועדת החינוך.

יחיאל חיליק בר: מי בעד?

יחיאל חיליק בר: מי נגד?

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

יחיאל חיליק בר: נא להצביע.

יחיאל חיליק בר: הצבעה מס' 3 בעד ההצעה להעביר את הנושא לוועדה – 14 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הנושא לוועדת החינוך, התרבות והספורט נתקבלה.

יחיאל חיליק בר: 14 בעד, ללא מתנגדים וללא נמנעים.

יחיאל חיליק בר: אני קובע כי ההצעה לסדר-יום בנושא: יובל להענקת פרס נובל לש"י עגנון, תעבור להמשך דיון בוועדת החינוך.

יחיאל חיליק בר: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/669); נספחות.

יחיאל חיליק בר: ]

יחיאל חיליק בר: אנחנו עוברים עכשיו להצעת חוק למניעת אלימות במשפחה (תיקון מס' 16) (החלטה לעניין מעצר של מפר צו הגנה), של חברת הכנסת זהבה גלאון, אבל תציג את זה חברת הכנסת מיכל רוזין בשמה של חברת הכנסת גלאון.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, עד עשר דקות, גברתי.

מיכל רוזין: יש פה שר?

יחיאל חיליק בר: מה?

מיכל רוזין: אני לא רואה שר.

יחיאל חיליק בר: היא הודיעה שהיא יוצאת לדקה וחוזרת, בסדר?

יחיאל חיליק בר: באישור.

מיכל רוזין: כנסת נכבדה, הצעת החוק הזאת שמה סוף לפחד התהומי של נשים רבות שחיות בישראל, ואני חושבת שכבוד הוא לנו להעביר בקריאה ראשונה היום, בשבוע זכויות האדם הבין-לאומי, הצעת חוק שתהפוך סוף-סוף צווי הגנה למשהו שיאפשר באמת להגן באמצעותו על נשים רבות.

מיכל רוזין: אלפי נשים בישראל קמות כל בוקר בידיעה הנוראית שיש סיכוי שיירצחו על-ידי בן-הזוג או קרוב משפחה אלים.

מיכל רוזין: כיום, מי שמתלוננת על אלימות כלפיה יכולה אומנם לקבל צו הגנה, אבל הצו הזה לא שווה כלום, כי גברים שמפרים אותו שוב ושוב נעצרים רק לעתים רחוקות כשהם עושים זאת.

מיכל רוזין: הצעת החוק שיזמה חברת הכנסת זהבה גלאון, חברתי, יושבת-ראש המפלגה, שנכתבה בסיוע המקצועי והרציני של איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל, מתקנת מצב אבסורדי שצווי הגנה בעצם לא שווים את הנייר שהם כתובים עליו.

מיכל רוזין: מרגע שיעבור החוק תחויב המשטרה לעצור את מי שהפר צו הגנה, או להסביר למה היא בחרה להשאיר גבר אלים חופשי ברחוב.

מיכל רוזין: הלב נחמץ כשנחשפים למספרים: רק ב-2016 נרצחו 15 נשים על-ידי קרוב משפחה, בן-זוג או גבר שהכירו, והן מצטרפות ליותר מ-100 נשים שנרצחו בנסיבות דומות בחמש השנים האחרונות; ואלה רק מי שנכנסו לסטטיסטיקה של המוות.

מיכל רוזין: כל צו הגנה שמופר יכול להסתיים באסון, וזה קורה מאות פעמים בשנה.

מיכל רוזין: גם השר לביטחון פנים גלעד ארדן ושרת המשפטים איילת שקד לא נשארו אדישים לנתונים המזעזעים והתגייסו לתמוך בהצעה.

מיכל רוזין: נשים לא צריכות לעמוד לבד אל מול האלימות הקשה שמופנית כלפיהן.

מיכל רוזין: הגיע הזמן לתת לצווי ההגנה שיניים: בכל פעם שגבר שיפר צו הגנה ולא ייעצר, המשטרה תידרש לכתוב הסבר מנומק להחלטתה לשחרר אותו.

מיכל רוזין: אם יש לכם הסבר משכנע – שישכנעו, בבקשה; אנחנו מחכות לשמוע.

מיכל רוזין: ומעניין כמה שוטרים ירצו באמת לחתום על שחרור של גבר שמאיים ברצח כשיצטרכו להסביר ולנמק זאת.

מיכל רוזין: אני מבקשת מכולכם לתמוך בהצעה הכל-כך חשובה הזאת, שתשנה את חייהן של אלפי נשים ואת חיי החברה בישראל.

מיכל רוזין: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה, חברת הכנסת רוזין.

יחיאל חיליק בר: אני עובר לרשימת הדוברים: זוהיר בהלול; עיסאווי פריג'; בר-לב; מרגלית; טרכטנברג, חאג' יחיא – מוותר?

יחיאל חיליק בר: גנאים – – –

אחמד טיבי: אני מבקש – – –

יחיאל חיליק בר: לא לא, חבר'ה.

יחיאל חיליק בר: מי שנרשם.

יחיאל חיליק בר: לא, לא.

אחמד טיבי: – – – ברשימה.

יחיאל חיליק בר: אז רגע, אין בעיה – – –

אחמד טיבי: – – – יש לי כספים, אני רוצה לסיים עם זה.

יחיאל חיליק בר: רגע, בוא נראה מה המצב פה: גנאים; זנדברג; גליק – – –

אחמד טיבי: גנאים, גנאים.

אחמד טיבי: אני רוצה – – –

יחיאל חיליק בר: אתה רוצה במקומו?

יחיאל חיליק בר: בבקשה, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אתה רשום, חבר הכנסת טיבי?

אחמד טיבי: – – –

יחיאל חיליק בר: בסדר.

יחיאל חיליק בר: אז בבקשה, ידבר חבר הכנסת טיבי, וגנאים – במקום טיבי.

אחמד טיבי: תודה רבה, אדוני.

אחמד טיבי: תודה, חבר הכנסת מסעוד.

אחמד טיבי: אני חייב ללכת לכספים, אבל – – –

מסעוד גנאים: אבל תביא לנו כסף משם.

אחמד טיבי: בשבוע הבא יהיה משהו בתרבות.

אחמד טיבי: אדוני היושב-ראש, אני רוצה לדבר הן כרופא והן כחבר כנסת.

אחמד טיבי: היום השתתפתי בדיון בוועדה למעמד האישה בראשות חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן – דיון הזוי עד גבול הפתולוגיה הנפשית.

אחמד טיבי: הכותרת הייתה: טרור מיני בערים מעורבות.

אחמד טיבי: אני רוצה להעלות על נס את הדרך שבה ניהלה חברתי חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן את הדיון.

אחמד טיבי: היא רוקנה, היא הוציאה את האוויר – –

עאידה תומא סלימאן: המזוהם.

אחמד טיבי: – – את האוויר המזוהם, אכן, מהבלון הפאשיסטי של מי שיזמו את הדיון: חברות הכנסת – –

איציק שמולי: יוליה.

אחמד טיבי: – – יוליה מלינובסקי וענת ברקו, בבי"ת.

אלי אלאלוף: מה זה עיר מעורבת?

אלי אלאלוף: גברים ונשים?

אחמד טיבי: הברקה של חבר כנסת אלאלוף, ששאל אותי אם עיר מעורבת – הכוונה לגברים ונשים.

אחמד טיבי: אנחנו אמרנו שהטרדות מיניות, אונס – זו עבירה מגדרית, לא מגזרית, ובואו נתאחד כולנו לטפל בדבר הנורא הזה.

אחמד טיבי: לפעמים ערבים תוקפים יהודיות, יהודים תוקפים ערביות, יהודים תוקפים יהודיות.

יעל גרמן: בדרך כלל.

אחמד טיבי: על-פי רוב, מבחינה סטטיסטית.

אחמד טיבי: אבל הכיוון היה כאילו מדובר במשהו לאומני, וכולם הרגישו אי-נחת בוועדה.

אחמד טיבי: לכן אמרתי "הזוי".

אחמד טיבי: ובשל כך אני מבקש להעביר בשם רבים – לא יודע כמה – בקשה: אני מעריך מאוד את ד"ר ליפשיץ, אבל הוא רופא משפחה, אין לו הסמכה בפסיכיאטריה, לכן אני מבקש מיושב-ראש הכנסת, ממנכ"ל הכנסת, להקצות חצי תקן לפסיכיאטר לכנסת.

אחמד טיבי: אבל אני חושש שחצי תקן – – –

יחיאל חיליק בר: חצי תקן לא יספיק.

יחיאל חיליק בר: לא יספיק.

יחיאל חיליק בר: לא יספיק.

אחמד טיבי: בדיוק.

אחמד טיבי: אני חושש שחצי תקן לא יספיק.

יחיאל חיליק בר: מחלקה פסיכיאטרית.

יחיאל חיליק בר: בוא נחליט על מחלקה פסיכיאטרית.

אחמד טיבי: לדעתי, אם תהיה מחלקה סגורה, הסדין או (אומר בערבית: איך זה נקרא – הפרגוד), פה יהיה בצד הזה, ככה.

אחמד טיבי: יהיה סגור.

אלי אלאלוף: זה לא פייר.

אחמד טיבי: מאחוריך, מאחוריך – – –

יחיאל חיליק בר: מהשורה של אלאלוף והלאה.

אחמד טיבי: – – –

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

אחמד טיבי: זה נורא, מה שהיה שם, אבל שוב תודה לעאידה – אה, והייתה שם סגנית-ניצב שנתנה נתונים הפוכים מהנתונים ואמרה: יש ירידה, והמספרים שאת נותנת, חברת הכנסת מלינובסקי, הם לגבי אלימות באופן כללי, לא לגבי אלימות מינית.

אחמד טיבי: לא נתפס שום דבר על רקע לאומני.

אחמד טיבי: היא כעסה על המשטרה, אגב.

אחמד טיבי: אבל שוב, עאידה, תודה רבה.

אחמד טיבי: ואני מקווה שהנשיאות – אגב, לא הייתי בנשיאות כשהדבר הביזארי הזה אושר – לא תאשר הצעות הזויות כאלה.

אחמד טיבי: בוא, לא, אני לא רוצה להחזיר אתכם להיסטוריה לפני 90 שנה.

אחמד טיבי: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: אני ממשיך: חברי הכנסת זנדברג; גליק; אורן אסף חזן – אתה רוצה?

אורן אסף חזן: אני מוותר.

יחיאל חיליק בר: מוותר, וואו.

יחיאל חיליק בר: תרשמו בפרוטוקול, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: עאידה תומא סלימאן.

אורן אסף חזן: יש לי חוק עוד רגע.

אורן אסף חזן: מה, אני אתיש אתכם כאן?

יחיאל חיליק בר: זועבי.

עאידה תומא סלימאן: – – –

יחיאל חיליק בר: אה, סליחה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, עד שלוש דקות.

עאידה תומא סלימאן: כבוד היושב-ראש, חברי כנסת, קודם כול, תודה, חבר הכנסת טיבי.

עאידה תומא סלימאן: אני חייבת להגיד שהצעת החוק המוצעת היא הצעה חשובה ביותר.

עאידה תומא סלימאן: כמי שהגיעה מתחום העשייה במאבק באלימות, אני יודעת כמה נשים מבוהלות ובדרך כלל מפוחדות כאשר יש הפרות של צווי הרחקה.

עאידה תומא סלימאן: ואני מברכת את חברת הכנסת זהבה גלאון ואת כל היוזמים של הצעת החוק הזו על יוזמה מסוג זה.

עאידה תומא סלימאן: אבל, אני חייבת גם כן להתייחס לסאגה שהייתה בדיון של הוועדה לקידום מעמד האישה.

עאידה תומא סלימאן: אני פניתי ליושב-ראש הכנסת כשאושר הדיון הזה – ידעתי, ידעתי שיהיה שימוש בנשים שהוטרדו מינית למען הון פוליטי גרידא של חברות הכנסת וחברי הכנסת; ידעתי גם כן שזה יהיה מסע הסתה; בדיוק כמו שדיברו על טרור ההצתה והציתו תבערה גזענית נגד האוכלוסייה הערבית, רצו לעשות אותו דבר בוועדה והשתמשו בנושא שהוא קרוב ללבנו וכולנו מגויסים כדי להיאבק נגדו.

עאידה תומא סלימאן: אני מאוד מצטערת שזה גם כן לווה בסוג של הסתה נגדי באופן אישי, כיושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האישה, ובכל מיני שקרים שהופצו בתקשורת ביומיים האחרונים.

עאידה תומא סלימאן: חברות כנסת ישבו בישיבה הזו והעליבו את נציגי המשטרה וזלזלו בנתונים של נציגי המשטרה.

עאידה תומא סלימאן: פתאום חברות הכנסת שמגינות על המשטרה ועל הצבא מזלזלות ומעליבות את המשטרה, ואני, שמתווכחת כל הזמן עם המשטרה, עשיתי את המוטל עלי: הגנתי עליהם מהזלזול הזה.

עאידה תומא סלימאן: נוסף על כך, היה זלזול במי שהעלתה שהוטרדה מינית.

עאידה תומא סלימאן: פתאום, אם המוטרדת היא לא מוטרדת מערבי, אז חברת הכנסת ענת ברקו מתנפלת עליה ומזלזלת בה.

עאידה תומא סלימאן: אני הגשתי תלונות לוועדת האתיקה, אבל עכשיו גם הגשתי תלונה לקצין הכנסת על עוזר פרלמנטרי, יועץ פרלמנטרי, שהתנהג בצורה שהיא בעיני מאיימת.

עאידה תומא סלימאן: הבריונות הזו חייבת להיפסק.

עאידה תומא סלימאן: אפרופו, מדברים על אלימות במשפחה – בואו נדבר על אלימות בכנסת, בואו נדבר על בריונות בכנסת, בואו נדבר על הטרדות מיניות בכנסת, ולא רק של הערבים, אלא גם של חברי כנסת מכהנים.

עאידה תומא סלימאן: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה, חברת הכנסת סלימאן.

יחיאל חיליק בר: חברי הכנסת זועבי; אבו מערוף.

ענת ברקו: אני מבקשת להתייחס.

ענת ברקו: אדוני היושב-ראש – –

יחיאל חיליק בר: מירב בן ארי.

קריאה: וואו, וואו.

ענת ברקו: – – אני מבקשת להתייחס.

קריאה: פגז.

יחיאל חיליק בר: גרמן.

קריאה: פצצה.

יחיאל חיליק בר: אוחנה, נחמיאס, אבקסיס, לביא, ברושי, יונה, זחאלקה, שי, לוי, סויד, חסון, אייכלר.

יחיאל חיליק בר: מסעוד גנאים – בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אני רק מודיע שאני סוגר את רשימת הדוברים ברגע זה.

מסעוד גנאים: אדוני היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אין ספק שהצעת החוק שאנחנו דנים בה היום ונצביע עליה היא הצעה חשובה ואנחנו נתמוך בה.

מסעוד גנאים: אני רציתי לנצל את ההזדמנות לשני דברים.

מסעוד גנאים: הדבר הראשון הוא העלייה של עניין האלימות במשפחה, שמגיע עד רצח נשים, ובחברה הערבית אנחנו סובלים באמת מאחוז גבוה יחסית של נשים שנרצחו או על-ידי קרובי משפחה או על-ידי בעליהן או אנשים אחרים.

מסעוד גנאים: נגד התופעה המבישה הזו לכולנו יש עמדה ואמירה עקרונית בלי כל "אבל", וכולנו מתגייסים ומגויסים כדי לבלום את התופעה הזו.

מסעוד גנאים: את הרוצחים צריך למצוא וצריך להעניש.

מסעוד גנאים: זה – 1. 2.

מסעוד גנאים: אנחנו גם יודעים שיש אחריות עלינו כחברה, כהנהגה, לחנך לכבד את האישה, לכבד חיי אדם, משום שלצערי הרב אחוז הפשע והאלימות בחברה הערבית הוא אחוז גבוה.

מסעוד גנאים: בקשר למה שקרה היום בוועדה לקידום מעמד האישה, באמת אנחנו באנו כחברי כנסת ואמרנו שכל אישה שמותקפת או מוטרדת, אנחנו לצדה: יהודייה, ערבייה.

מסעוד גנאים: אנחנו מזדהים עם הקורבנות האלה, היהודיות, שבסוף הוטרדו על-ידי – אפילו אם זה על-ידי ערבי.

מסעוד גנאים: אין ספק, כל אישה.

מסעוד גנאים: אבל המניע, הדחף, להגיד בוועדה כאילו – להסתמך על אמנת האו"ם באזורי המלחמות, כאילו שיש צדדים ואחת הטכניקות במלחמה זה עניין ההטרדה והאונס – עד איפה, עד איפה הלכנו?

מסעוד גנאים: עד איפה?

מסעוד גנאים: המניע של כל הטרדה, אנחנו אמרנו, זה מניע מיני, לא מניע לאומי, לא מניע דתי.

מסעוד גנאים: גם ערביות מוטרדות, נוצריות, מוסלמיות, יהודיות, ואנחנו כולנו נגד ההטרדות האלה, ועומדים לצדן של הקורבנות, אם הן יהודיות או ערביות.

מסעוד גנאים: אבל הבעיה הייתה בפופוליזם ובהסתה הזו, שאין לה מקום.

מסעוד גנאים: אפילו אני, בדיון, אפילו כאשר היינו לצד המציעים, ואנחנו מאמינים שזה נכון, רוצים לעזור, הם גם רוצים: תודו.

מסעוד גנאים: נודה במה?

מסעוד גנאים: נודה שזה "טרור מיני", במירכאות, שהמניע שלו הוא לאומי?

מסעוד גנאים: איזה הזיה, איזה שטות.

מסעוד גנאים: בואו, רוצים להילחם בהטרדות נגד יהודיות וערביות?

מסעוד גנאים: כולנו ביחד במאבק הזה.

מסעוד גנאים: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חנין.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני, עד שלוש דקות.

דב חנין: תודה לך, אדוני היושב-ראש, אני מצטרף למברכים, חברת הכנסת מיכל רוזין, על הצעת החוק החשובה הזו.

דב חנין: כשאנחנו מתמודדים עם התופעות הקשות של אלימות במשפחה, שלמרבה הצער נעשו רווחות יותר ויותר, מסוכנות יותר ויותר, אנחנו חייבים בהתמודדות רב-ממדית, ואנחנו צריכים מגוון של כלים להתמודד עם התופעות הקשות האלה.

דב חנין: ובין הכלים האלה, צו הגנה הוא כלי מאוד משמעותי, ואת הכלי הזה צריך להפוך לכלי שנמצא ופועל במציאות; לא רק על הנייר, אלא בפועל, במציאות.

דב חנין: ומהבחינה הזאת הצעת החוק הזאת היא הצעה חשובה, אני מברך עליה, ואני מאחל לכולנו שנדע להשלים אותה במהירות בכנסת.

דב חנין: אדוני היושב-ראש, הטרדה ואלימות מינית הן דבר פסול ומגונה.

דב חנין: זה פסול ומגונה כשזה בא מצדו של יהודי; זה פסול ומגונה כשזה בא מצדו של ערבי; זה פסול ומגונה כשזה בא מצדו של כל בן-אדם.

דב חנין: ואנחנו, כולנו בכנסת, חייבים להתאחד באמירה ברורה, חדה, חד-משמעית, של הוקעת אלימות, אלימות מינית, הטרדות מיניות.

דב חנין: הדברים האלה צריכים להיות מחוץ לגדר המותר.

דב חנין: אנחנו צריכים לחזור ולמתוח קווים אדומים בפני ההתנהגויות הפסולות האלה.

דב חנין: ואחרי שאומרים את הדברים החשובים האלה של הוקעה של הטרדה ושל אלימות מינית שבאה מצדו של כל בן-אדם, צריך גם לזכור שבהיסטוריה היו לא מעט מצבים ולא מעט מקרים שבהם סומן המיעוט כמקור לאיום על הנשים של הרוב.

דב חנין: ואני רוצה, עמיתי חברי הכנסת, להזכיר לכולנו את האנטישמיות באירופה.

דב חנין: אתם לא זוכרים את הסיפורים ואת הטקסטים על היהודי שמאיים על הנערה או על הצעירה הארית?

דב חנין: זה הרי היה הבסיס של "דר שטירמר", העיתון הזה היה מלא בהאשמות האלה.

דב חנין: זאת הייתה התחלת העיתון, וזה היה גם סופו.

דב חנין: לכן אני כל כך נחרדתי כשראיתי את השפה הקשה והבעייתית, המוטעית והמטעה הזאת.

דב חנין: הטרדה מינית היא הטרדה מינית; אלימות מינית היא אלימות מינית; הוקעה שלה צריכה להיעשות, אבל שימוש בהוקעה הזאת או שימוש במאבק הזה כדי להסית נגד מיעוט לאומי – עמיתי, חברותי, חברות וחברי הכנסת, אסור שזה יהיה במקומותינו.

דב חנין: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת חנין.

יחיאל חיליק בר: חברי הכנסת חסון; אמסלם; השכל; ברקו – בבקשה, חברת הכנסת ענת ברקו, אחרונת הדוברים.

ענת ברקו: אדוני היושב-ראש, תודה, כנסת נכבדה, אני חושבת שהצעת החוק היא חשובה באופן בלתי רגיל, כי כולנו נגד הטרדות מיניות, גם כלפי נשים וגם כלפי גברים, כפי שראינו לאחרונה.

ענת ברקו: מה שאני מציעה, ואני חושבת שהדברים נאמרו בצורה מאוד יפה על-ידי חבר הכנסת מסעוד גנאים – כאיש חינוך, אני חושבת – זה לחנך את הילדים מגיל מאוד צעיר.

ענת ברקו: אתה, חבר הכנסת גנאים, דיברת ביושר רב על האלימות בחברה הערבית; על האלימות כלפי נשים, שכמובן, היא לא ייחודית לחברה הערבית, היא בעצם עבירה שחוצה מגזרים וחברות; וגם על הקטע של חינוך, גם לאחר – וזה עובד לכל הכיוונים.

ענת ברקו: אי-אפשר להתעלם מזה שאנחנו רואים גם התבטאויות כלפי צעירות, סטודנטיות צעירות, שיורדות מהאוניברסיטה למגרש החניה ומוצאות את עצמן מוטרדות מצעירים מעיסאוויה, שלא היו מעזים לעשות את זה לבנות בכפר שלהם, כי זה היה עולה בדם.

ענת ברקו: אנחנו יודעים את זה.

ענת ברקו: לכן – אני לא חושבת שצריך לפתח את הנושא יותר מדי כי אני לא חושבת שמישהו נותן לו גיבוי.

ענת ברקו: יחד עם זה, לדבר על חינוך מגיל אפס, כלפי כולם, זה דבר שחייבים לעשות.

ענת ברקו: ואם בהטרדות מיניות עסקינן, אני רוצה לומר שהמבחן הטוב ביותר לטיפול בהטרדות מיניות – זה מהניסיון רב-השנים שלי גם בצבא – הוא מבחן הבת ומבחן האחות.

ענת ברקו: איך היית רוצה שיתייחסו לבת שלך או לאחות שלך?

ענת ברקו: איך הייתם רוצים?

ענת ברקו: בזה, אני חושבת, אנחנו נותנים מענה לכל הדברים.

ענת ברקו: אני עושה כרגע הפרדה, ואני מוצאת לנכון להתייחס לדברים שנאמרו על-ידי יושבת-ראש הוועדה חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן.

ענת ברקו: היום, במהלך דיון בוועדה, שהתפתח לכל מיני כיוונים, קמה אישה שלא אנקוב בשמה מפאת כבודה, והתלוננה שהעוזר הפרלמנטרי שלי הטריד אותה מינית – – –

עאידה תומא סלימאן: – – –

ענת ברקו: אני לא הייתי פותחת את זה.

עאידה תומא סלימאן: היא לא אמרה.

ענת ברקו: היא אמרה.

עאידה תומא סלימאן: היא לא אמרה.

ענת ברקו: היא אמרה.

עאידה תומא סלימאן: היא אמרה: עוזר.

ענת ברקו: עוזר פרלמנטרי.

ענת ברקו: היא ייחדה את הדברים אלי.

עאידה תומא סלימאן: את פתחת את זה.

ענת ברקו: ואז היא מצאה לנכון לגנוב בעצם את נושא הוועדה ואת הזמן של אנשים שהגיעו מנצרת ומכל מיני מקומות כדי לפתוח את הדברים ולעשות דיון ענייני, והיא פתחה את העניין.

ענת ברקו: אני רוצה לשתף אתכם – לפני כמה חודשים הגיעה אישה ללשכתי, התלוננה כי היא קיבלה מסרונים מאיימים מבחינה מינית מבחור שהיה לה קשר עמו מחוץ לכנסת.

ענת ברקו: בסופו של דבר – ושוב, אני לא נוקבת בשמות – – –

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

ענת ברקו: אדוני היושב-ראש, מאוד חשוב לי להעביר את הדברים האלה.

יחיאל חיליק בר: כן, אבל את מעל – – –

ענת ברקו: אם תיתן לי עוד דקה אני אתמקד.

יחיאל חיליק בר: אז יש לך דקה, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: דקה.

ענת ברקו: אני אתמקד.

ענת ברקו: הופנתה – פניתי ליועץ המשפטי של הכנסת, היא הופנתה למשטרה.

ענת ברקו: פניתי למשטרה, שאלתי אם אני יכולה להתלונן בשמה.

ענת ברקו: נאמר לי שלא.

ענת ברקו: אנחנו כחברי כנסת לא יכולים להיות גם חוקרים של המשטרה.

ענת ברקו: לכן אני מזמינה אותה גם היום: אם היא מרגישה שהיא הוטרדה – כי אני רואה אותה כאן ברחבי הכנסת; היא מקללת, היא פונה אלי באופן לא נאות, ואני פניתי עכשיו לקצין הכנסת בעניין הזה.

ענת ברקו: ובעצם הכתובת היא גם לא הוועדה למעמד האישה בכנסת.

ענת ברקו: אפשר לפתוח את הדברים, אבל הכתובת היא – תלונה שתטופל בשיא המקצועיות על-ידי משטרת ישראל, כפי שנאמר לי גם על-ידי היועץ המשפטי של הכנסת, גם על-ידי היועצת לענייני מגדר וגם על-ידי משטרת ישראל, כשאני ביקשתי להתלונן בשמה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

ענת ברקו: אני מודה לכם על ההזדמנות לומר את הדברים הללו.

ענת ברקו: כמובן – אני חוזרת לזה – הנושא הוא חשוב, וחשוב שנדון בו.

ענת ברקו: תודה.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת שטרן, בבקשה.

יחיאל חיליק בר: אני מבקש לעמוד בזמנים.

אלעזר שטרן: אדוני היושב-ראש, אני מודה לך שנתת לי.

יחיאל חיליק בר: בשמחה.

אלעזר שטרן: כיוון שאנחנו מדברים קצת על נושאים שקשורים למשפחה, אני רציתי לדבר על צו על-תנאי שהוציא היום שופט בית-המשפט העליון מלצר נגד כוונתו של הראשון לציון לכנס דיון דחוף בנושא העגונה מצפת.

אלעזר שטרן: יש דיין, איש גדול בתורה, הרב לביא, שהחליט, אחרי הרבה זמן ודיון הלכתי מעמיק, להתיר לאישה להקים משפחה אחרי שבעלה, לצערנו הרב, נפגע באופן אנוש ואינו יכול לתת לה גט מטעמים של מודעות והכרה.

אלעזר שטרן: בית-הדין בצפת, אחרי הרבה מאוד היסוסים ולבטים ודיון מעמיק, החליט להגדיר אותה כאישה שיכולה להתחתן שוב, להתיר אותה מעגינותה.

אלעזר שטרן: לצערנו הרב, הראשון לציון, שהוא לא דיין, החליט, בלי פנייה של מי שזכותו אולי לפנות, לקיים דיון נוסף.

אלעזר שטרן: עצם ההחלטה הזאת יש בה התעללות באישה המותרת הזאת, ואני לא מכיר מילים בשפה העברית כדי לנסות לתאר איך רב בישראל מסוגל להתעלל ככה באישה, ומזל שיש בישראל בית-משפט עליון.

אלעזר שטרן: במקום הזה, שבו נוהגים, לצערי הרב, חברים שלנו ושרים לשסות את הציבור בישראל בבית-המשפט העליון, ולדבר גם עלינו כמחוקקים – איך אנחנו מוכנים שבית-המשפט העליון יורה לנו מה לעשות – אם המקום הזה נתן ואפשר לרב שהוא לא דיין, כתוצאה מכוח פוליטי ולא עומק הלכתי, להיות הראשון לציון, להיות אחד משני הרבנים הראשיים – ואף אחד משניהם אין לו הסמכה של דיין, אבל אנחנו נתנו לו את הכוח להיות ראש בית-הדין העליון; כאילו – תארו לעצמכם שנשיא בית-המשפט העליון, אין לו סמכות להיות שופט, זה בדיוק העניין.

אלעזר שטרן: ואנחנו עומדים ושותקים נוכח ההתעללות באישה האומללה הזאת, ששנים של סבל מאחוריה.

אלעזר שטרן: והבית הזה שותק, ולצערי הרב, גם החברים שלי מהבית החרד"לי, שיכול להיות שעיקר הנושא הזה, איך נראית היהדות במדינה, היה צריך להיות מונח לפתחם – הם עוד פעם מתעסקים רק בעמונה.

יחיאל חיליק בר: נא לסיים.

אלעזר שטרן: הרי הם נתנו את הכוח הזה לאותו רב כשהם הטילו וטו על צירוף נשים לגוף הבוחר שהביא לבחירה הזאת.

אלעזר שטרן: אני קורא פה לבניין הזה להתעשת, לברך את בית-המשפט העליון על זה שיש שופטים בירושלים, ויש שופטים בישראל; שכשאנחנו באופן ישיר או עקיף עושים עוולות של התעללות בפרט, טוב שיש בית-משפט עליון בישראל.

אלעזר שטרן: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת שטרן.

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת רוזין, אנחנו יכולים לעבור להצבעה?

יחיאל חיליק בר: אנחנו, אם כן, עוברים עכשיו להצבעה על הצעת חוק למניעת אלימות במשפחה (תיקון מס' 16) (החלטה לעניין מעצר של מפר צו הגנה), התשע"ז–2016.

יחיאל חיליק בר: מי בעד?

יחיאל חיליק בר: מי נגד?

יחיאל חיליק בר: ההצבעה החלה.

אלעזר שטרן: הגענו למסקנה ששר זה דבר לא חשוב.

אלעזר שטרן: הצבעה מס' 4 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 16 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק למניעת אלימות במשפחה (תיקון מס' 16) (החלטה לעניין מעצר של מפר צו הגנה), התשע"ז–2016, לוועדת החוקה, חוק ומשפט נתקבלה.

יחיאל חיליק בר: 16 בעד, ללא מתנגדים וללא נמנעים.

יחיאל חיליק בר: אני קובע כי הצעת החוק עברה בקריאה ראשונה, ותחזור לוועדת החוקה, חוק ומשפט להמשך הדיון.

אלעזר שטרן: לא צריך פה שר, אז מה אם יש פה – – – חברי כנסת.

אלעזר שטרן: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/671); נספחות.

אלעזר שטרן: ]

יחיאל חיליק בר: אנחנו עוברים להצעת חוק אימוץ ילדים (תיקון מס' 10) (ביטול איסור הפרסום לגבי פרסום שנעשה בהסכמה), של חברי הכנסת אורן חזן, יחיאל חיליק בר ואורי מקלב.

יחיאל חיליק בר: יציג את החוק – נכון, אני מציין, יש פה שלוש הצעות חוק מוצמדות שיידונו בשיתוף: הצעת חוק אימוץ ילדים (תיקון מס' 10), שעכשיו יציג חבר הכנסת חזן – כבר אתה מתבקש לעלות לדוכן – תיקון מס' 11 ותיקון מס' 12.

יחיאל חיליק בר: תיקון מס' 11 זה של חברת הכנסת גרמן, ותיקון מס' 12 זה של חברת הכנסת שאשא ביטון.

יחיאל חיליק בר: אתם תעלו להציג את זה לאחר מכן.

יחיאל חיליק בר: השרה נכנסה.

יחיאל חיליק בר: עד עשר דקות, חבר הכנסת חזן.

יחיאל חיליק בר: אתה יכול לדבר דקה.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, הזמן שלך החל.

אורן אסף חזן: כבוד היושב-ראש, מזכירת הכנסת, כבוד השר או השרה – כבוד השרה, חברתי, חברי חברי הכנסת, תראו, עמדתי כאן לפני כמה חודשים ביחד עם חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון – ואני שם לרגע בצד את כל העבודה הנהדרת, המדהימה, שהיא עושה בוועדה לזכויות הילד ובכלל העבודה החברתית; אני רוצה להתייחס רק להתנהלות שלך לגבי החוק הזה.

אורן אסף חזן: אני רוצה להגיד לך תודה, אמיתי, לא בשמי – בשם מאומצים ומאומצות.

אורן אסף חזן: אגב, גם ליעל גרמן, חברת הכנסת, מגיעה תודה.

אורן אסף חזן: שוב אנחנו נתקלים באמת בשיתוף פעולה יוצא מן הכלל.

אורן אסף חזן: גם אנשים שחושבים שהם קצת יותר חכמים מכולם בסוף משתפים פעולה, ואנחנו מצליחים להביא תוצאות.

אורן אסף חזן: גרמן, גם כשמחמיאים לך את יכולה להתייחס, את יודעת, לא רק כשעולבים בך.

אורן אסף חזן: גם כשמחמיאים את יכולה להתייחס.

יעל גרמן: תודה, תודה.

אורן אסף חזן: עכשיו לגופו של עניין.

אורן אסף חזן: תראו – – –

איתן כבל: יש מחמאות שלא – – –

אורן אסף חזן: תגיד לי, הצלחת לשמוע את זה מהמקום שלך?

אורן אסף חזן: כי בכל זאת, מהמקומות הנמוכים קצת קשה לשמוע.

אורן אסף חזן: הקולות מגיעים מאוחר יותר.

איתן כבל: תתקדם, אורן, תתקדם.

אורן אסף חזן: עזוב, לא יפה, לא יפה, לא יפה.

יחיאל חיליק בר: חבר הכנסת חזן.

אורן אסף חזן: סליחה.

אורן אסף חזן: אז אני חוזר לעניין.

אורן אסף חזן: לפני כמה חודשים, כשהגיעה הצעת החוק הזאת לקריאה טרומית – עלי היא בכלל נחתה – בכלל ראיתי איזשהו פרסום בטלוויזיה על אנשים שהם חלק בלתי נפרד מהחברה בישראל, אבל בעידן המודרני של ישראל 2016 הם עדיין מרגישים נבדלים לחלוטין.

אורן אסף חזן: כי החוק, שבעיני הוא קצת מיושן – והיה מי שחלק על עמדתי בוועדה – החוק בוחר להיות עד כדי כך שמרני, שהוא מרשה, בחברה שאמורה להיות פתוחה ומקבלת ומחבקת ואוהבת ואוהדת, הוא מרשה לבדל חלקים מהחברה.

אורן אסף חזן: לעתים אנחנו מסתכלים, צופים בטלוויזיה, ורואים סיפור מרגש זה או אחר על אדם או גברת, נער או נערה, שבאים בגילוי לב ומספרים בטלוויזיה על סיפור חייהם: סיפור שיכול להתחיל בנטישה ממקום טוב, או סיפור שהתחיל בעצבות, אבל כולו נגמר בטוב; בזוג הורים שבחרו לאמץ.

אורן אסף חזן: מה שהציבור בישראל לא יודע זה שמאחורי אותה כתבה, אותו אדם, גברת, נער או נערה שהגיעו לטלוויזיה לספר את הסיפור ולשתף עברו מסכת תלאות מאוד מאוד ארוכה, שכללה בקשות מרובות מגורמים במדינה, ומעל הכול – מבתי-המשפט, כדי בכלל לספר את הסיפור שלהם.

אורן אסף חזן: תפסתי את עצמי ואמרתי: איך יכול להיות מצב שבחברה כל כך מקבלת כמו שלנו, אנחנו, בכוח, גורמים לאנשים להרגיש חלק נפרד ממנה?

אורן אסף חזן: מה, הם עשו משהו רע?

אורן אסף חזן: הם צריכים להתבייש?

אורן אסף חזן: אני זוכר את עצמי בתור ילד צעיר בשכונה, שהיה לנו שכן ליד הבית של סבתא שלי שתמיד היו מדברים בשקט-בשקט: הוא מאומץ, אימצו אותו.

אורן אסף חזן: כאילו, למה בשקט-בשקט?

אורן אסף חזן: מה, הוא עשה משהו רע?

אורן אסף חזן: הוא פגע במישהו?

אורן אסף חזן: הוא מצורע?

אורן אסף חזן: חסר לו משהו?

אורן אסף חזן: אנחנו כל היום מדברים על כך שאנחנו צריכים לקדם ולחבק כל אדם בעל מוגבלות, ופה אין בכלל מוגבלות.

אורן אסף חזן: אז מה, אז בכוח לייצר אדם – לגרום לריחוק, לשנאה כלפיו?

אורן אסף חזן: לתת לו להרגיש שהוא חלק נפרד מהחברה בישראל?

אורן אסף חזן: הדבר הזה כאב לי, בדיוק כמו שאני בטוח שהוא כאב לחברות הכנסת.

אורן אסף חזן: יפעת, כמו שאמרתי, לקחה את זה לידיים שלה בוועדה וקידמה את זה, ואני הגשתי תיקון פשוט: אדם לא צריך להתבייש לספר את סיפור חייו.

אורן אסף חזן: כל אחד ואחת מאתנו, אם נשים לרגע את הוויכוחים הפוליטיים, את המאבקים, לעתים את שנאת החינם – חלק מהעם היהודי, הרי בלתי נפרד מהדרך שלו זה אהבת חינם, ואהבת לרעך כמוך.

אורן אסף חזן: אדם לא צריך להרגיש שהוא לא שייך ואנחנו לא צריכים לדחוף אותו לדבר הזה.

אורן אסף חזן: ואני באתי ואמרתי דבר פשוט: אנחנו צריכים לעשות בדיוק ההפך – לחבק.

אורן אסף חזן: אבל זה לא רק הסיפור של הילדים, זה לא רק הסיפור של הילדות, של הנערים והנערות; זה הסיפור של ההורים, שלחלקם זה הגיע ממקום של קושי, ממקום שאולי הם לא הצליחו להביא ילד או ילדה לעולם, אולי המזל לא שפר עליהם.

אורן אסף חזן: אני רוצה לספר לכם סיפור אישי שלי, שקפץ לי ברגע, על מקרה שאני הכרתי בחיים שלי, שעד היום אני מתקשה להבין אותו ולא מבין למה אדם שעובר את זה לא יכול לשתף כדי לחלוק ברגש, לחלוק אולי בכאב, ולהרגיש יותר טוב.

אורן אסף חזן: אני מטייל לי לתומי ביוון לפני כמה שנים, ופוגש שתי בנות על האונייה, והן מספרות לי שהן אחיות.

אורן אסף חזן: אתה מסתכל על שתיהן, ואין שום קשר ושום דמיון ביניהן, שום דבר.

אורן אסף חזן: הן אומרות לי: אבל אנחנו אחיות.

אורן אסף חזן: אתה רואה עליהן שאחת גדלה במקום אחד והשנייה גדלה במקום אחר, אחת מדברת בשפה אחת והשנייה מדברת בשפה אחרת.

אורן אסף חזן: כמובן, שתיהן ילדות טובות, אני לא מדבר על החינוך, אבל הלבוש והדרך.

אורן אסף חזן: ואני שואל, והן אומרות לי: יש לנו סיפור מיוחד.

אורן אסף חזן: אז אני אומר: אוקיי, אתן אחיות, מה הסיפור?

אורן אסף חזן: כאילו מה – אחיות מאימא אחרת?

אורן אסף חזן: מאבא אחר?

אורן אסף חזן: לא, יש לנו סיפור מיוחד.

אורן אסף חזן: אני נולדתי בטעות וההורים שלי לא חשבו להתחתן והם מסרו אותי לאימוץ.

אורן אסף חזן: שנים אחרי הם התאהבו שוב, התחתנו והביאו עוד לא מעט ילדים לעולם.

אורן אסף חזן: במשך שנים לא יכולתי לספר לאף אחד, וגם היום אני לא יכולה, והייתי צריכה לחכות לגיל כזה או אחר.

אורן אסף חזן: אז אני שם לרגע בצד את העניין המורכב של לבוא ולדעת – אגב, סוף הסיפור הוא סיפור טוב: היא פגשה את ההורים המאמצים, ההורים הביולוגיים, כולם מכירים את כולם והכול בסדר.

אורן אסף חזן: אבל אני שם לרגע את הסיפור המשפטי המורכב ואני מסתכל על הסיפור האנושי, של ילדה שיודעת שיש לה אחים ואחיות, של ילדה שיודעת שהיא עברה סיפור, אבל אף אחד לא יכול לספר לה והיא לא יכולה לשתף אף אחד במה שעובר עליה.

אורן אסף חזן: היא לא יכולה.

אורן אסף חזן: והיא מרגישה לעתים שזה לא המקום שלה בכלל בעולם.

אורן אסף חזן: ולמה?

אורן אסף חזן: כי יש מי שגורם לה, בשם המדינה, בשם החוק, להתבייש במי שהיא ולהתבייש במה שהיא.

אורן אסף חזן: ואותי זה מאוד ציער.

אורן אסף חזן: ודווקא מהמקום הזה, הכל-כך אנושי, אנחנו מתקדמים בצעדי ענק.

אורן אסף חזן: הגדירו את זה הנציגים שמייצגים את קהילת המאומצים והמאמצים בצורה הכי טובה: בשבילנו זה יום היסטורי.

אורן אסף חזן: וכשאתה יושב בחדר הזה, גם אם אין לך סיפורים שאתה מכיר או שמעת או ידעת או ראית, כשאתה יושב בחדר הזה ואתה רואה אנשים שאומרים לך: מה שאתם עושים בשבילנו כאן היום זה היסטוריה, אנחנו יוצאים אל האור, אנחנו מרגישים חופשיים, אנחנו מרגישים שהורידו מעלינו את הכבלים – בעיני אין שליחות ציבורית יותר מזה.

אורן אסף חזן: שימו רגע בצד את עמונה ואת התקציב; אנחנו מתעסקים פה בבני-אדם, שומו שמים.

אורן אסף חזן: אנחנו עומדים פה פעם אחר פעם בדיונים לסדר, שבוע אחר שבוע, מסתכלים על הציבור – פה 90% מהזמן, אם לא 99% ממנו, המליאה הזו ריקה.

אורן אסף חזן: פעם שאל אותי בכיר בכנסת, אמר לי: תגיד לי, בשביל מי אתה מדבר?

אורן אסף חזן: כל הזדמנות שיש לך אתה עולה לדבר.

אורן אסף חזן: בשביל מי אתה מדבר?

אורן אסף חזן: המליאה ריקה.

אורן אסף חזן: אמרתי: זה שהמליאה ריקה זה לא הבעיה שלי, זה שהמליאה ריקה זה בעיה של חברי הכנסת.

אורן אסף חזן: אני מדבר אל הציבור.

אורן אסף חזן: אז גם במקום הזה, אני קורא לכל מי שרואה אותי לקראת סוף דברי ושישמע את חברותי אחרי, להבין שבמציאות שאנחנו חיים היום אנחנו צריכים לחבק.

אורן אסף חזן: אני כל פעם חוזר על משפט ששמעתי בערוץ הילדים כשהייתי קטן: כולנו שונים אבל כולנו שווים.

אורן אסף חזן: אנחנו צריכים לחבק, אנחנו צריכים להקשיב, אנחנו צריכים לשמוע, אנחנו צריכים לתת את הבמה לכל מי שנראה לנו שהוא הכי רחוק מאתנו.

אורן אסף חזן: אני מקווה שבהקשר הזה, של קהילה שאולי על פניו נראית מאוד מאוד מצומצמת והסיפור הזה מאוד מאוד רחוק מכלל הציבור בישראל – אבל בסוף זה הסיפור של כל אחד ואחת מאתנו; זה הסיפור של האדם שעומד מולך בדואר, או הגברת שנותנת לך שירות, המנהלת שלך או המנהל שלך, אבל זה גם הסיפור של הילדים שלנו, שהולכים לגן ולבית-הספר ומסתכלים על החבר שלהם, שההורים שלו הם קצת שונים, הם לא הביאו אותו בדרך המקובלת, וזאת גם לא הייתה החסידה; הם לקחו ואימצו אותו אליהם בגלל הסיפור שלהם ובגלל הסיפור שלו.

אורן אסף חזן: את האנשים האלה, מהמקום הכל-כך אנושי, הכל-כך רגיש, אנחנו צריכים לחבק, וזה בדיוק הזמן.

אורן אסף חזן: אז קודם כול אני רוצה שוב להודות, ואנחנו נודה על המוגמר כשנסיים את התהליך.

אורן אסף חזן: אני רוצה לבקש רשות, ברשותך – איציק יצא החוצה ולקח לי את הטלפון.

אורן אסף חזן: מה שרציתי לעשות, לנצל את הדקה שנותרה – זה מנותק לחלוטין מהנושא, אבל אם כבר יש זמן לדבר אז אני אגיד, וזה להזכיר לציבור בישראל את מספר הימים שנמצאים בשבי בעזה הדר גולדין ואורון שאול.

אורן אסף חזן: במהלך היום אנחנו פעמים רבות פוגשים את המשפחות או חברים של שני אחינו שנמצאים אי-שם בעזה.

אורן אסף חזן: אנחנו כל הזמן אומרים שהדבר הכי חשוב, מהבמה שלנו בכנסת, זה לדבר ולהזכיר ולשים על השולחן.

אורן אסף חזן: אז אני התכוונתי להקריא את מספר הימים – אם אינני טועה זה 853 ימים, אבל אני לא רוצה לטעות ולהטעות, אז אני מקווה שבפעם הבאה אני – לא בהתרגשות של העברת החוק – אבוא מוכן עם הנתון.

אורן אסף חזן: אבל אני כן רוצה להגיד שאני מבקש מחברי וחברותי בכנסת:

אורן אסף חזן: כשם שאנחנו יודעים לאחד כוחות ולהילחם ולצעוק ביחד בשביל דברים כאלה, אנחנו גם צריכים שלא להתבייש לזכור שאנחנו עם אחד.

אורן אסף חזן: רק היום בוועדת הכספים נלחמנו כתף אל כתף, אופוזיציה וקואליציה, להגדיל את התקציב משרד הבריאות ב-400 מיליון שקל.

אורן אסף חזן: גרמן, הבאתי בשורה.

אורן אסף חזן: תקציב משרד הבריאות יעלה מ-44.2 מיליארד ל-44.6.

אורן אסף חזן: 400 מיליון השקלים הנוספים ילכו לקופות-החולים.

אורן אסף חזן: גם הצלחנו לגרום למשרד הבריאות להבין שאין לקנוס בתי-חולים או קופות-חולים שלא ממהרים לשחרר חולה סיעודי או גריאטרי למוסד אם אין מוסד קרוב למקום מגוריו.

אורן אסף חזן: נכון, יש מצוקה של מיטות, אבל גם פה אנחנו מתעסקים בבני-אדם.

אורן אסף חזן: ואפילו לגובה ההנחה הצלחנו להגיע.

אורן אסף חזן: ואני הגעתי למסקנה: זה נכון שכולם מרוצים, אבל במקרה הזה, אלה יש להם עוד קצת טענות ואלה יש להם קצת טענות – כנראה שעשינו דבר טוב.

אורן אסף חזן: אז אם אנחנו יודעים לשלב כוחות, ובלי להתייחס למאבקים האידיאולוגיים, אין באמת שמאל-ימין, כולם מבינים את זה, וכולנו צריכים לזכור דבר אחד, שבארץ-ישראל, במדינת ישראל של 2016, אין לנו אלא את עצמנו, וכולנו נתאחד יחדיו נגד מבקשי רעתנו.

אורן אסף חזן: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת חזן.

יחיאל חיליק בר: ראוי להוסיף לאזכור שלך כמובן את אחינו השבוי אברה מנגיסטו.

אורן אסף חזן: – – – מנגיסטו.

יחיאל חיליק בר: לא, לא – בסדר.

יחיאל חיליק בר: רק הוספתי בשבילך, הוספתי בשבילך.

אורן אסף חזן: רק שתדע שהיה לו נאום נוסף על זה, ואני אעשה את זה בשילוב.

יחיאל חיליק בר: בסדר, אני רק הוספתי.

אורן אסף חזן: מקבל את הערתך באהבה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/671); נספחות.

יחיאל חיליק בר: ]

יחיאל חיליק בר: חברת הכנסת גרמן, בבקשה תציגי את תיקון מס' 11 לחוק אימוץ ילדים.

יחיאל חיליק בר: אחריה – חברת הכנסת שאשא ביטון תציג את תיקון מס' 12.

יעל גרמן: אדוני היושב-ראש, חברי וחברותי חברי הכנסת, לא בכדי אנחנו מעלים היום את הצעת החוק.

יעל גרמן: יש בזה סמליות רבה.

יעל גרמן: היום אנחנו הרי מציינים את יום זכויות האדם, ואחת הזכויות היסודיות שלנו היא זכות הדיבור.

יעל גרמן: אני אפילו לא מדברת על זכות הבעת דעה, על חופש הדעה; אני מדברת על דיבור.

יעל גרמן: אנחנו יכולים לדבר עם אנשים, לתקשר, להשיח את לבנו, לבכות, לצחוק, לשמוע – אחת הזכויות היסודיות ביותר.

יעל גרמן: אבל את הזכות הבסיסית הזאת שללו עד היום מילדים מאומצים ומהורים מאמצים.

יעל גרמן: יאנוש קורצ'אק חיבר בשנת 1929 את מגילת זכויות הילד, והוא כתב בה שורה שלמה של זכויות שמן הראוי לתת לילדים.

יעל גרמן: בין השאר, הוא דיבר על הזכות לגדול בחירות גופנית, מחשבתית ונפשית; הוא דיבר על הזכות של הילד לחיות בסביבה של אמון, צחוק ושמחה; הוא דיבר על הזכות לאהבה, הזכות לכבוד, הזכות להיות הוא עצמו.

יעל גרמן: הוא גם דיבר על הזכות לשמור סודות.

יעל גרמן: חוק האימוץ בנוסחו הנוכחי, שנחקק לפני 25 שנה, פוגע בכל הזכויות האלה, אבל חמור מכך – הוא משדר לילד שסוד אפל אופף את קיומו, שהוא שונה מהאחרים ושאסור לו לספר על כך.

יעל גרמן: סוד הוא בדרך כלל אפל ובדרך כלל מכביד, ואת הכובד הזה אנחנו הטלנו על הכתפיים של ילדים ובני-נוער, וגם של מבוגרים.

יעל גרמן: האיסור הגורף על הילד לדבר על חלק כל כך משמעותי מזהותו עלול גם לפגוע בהתפתחות שלו, בהתפתחות הנפשית, ועלול להעמיס עליו קשיים בגיל ההתבגרות, שגם כך יש לו.

יעל גרמן: בפגישה הראשונה שלי עם מאמצים ומאומצים, מייד אחרי שקראתי על האיסור הארכאי והבלתי-הגיוני הזה, הם ציינו דבר ראשון שהם כל כך גאים – גאים להיות מאמצים וגאים להיות מאומצים.

יעל גרמן: בשיחה שהייתה לי עם אחד ההורים המאמצים הוא אמר לי במפורש: אני כל כך גאה בבן ובבת המאומצים שלי, ואני לא יכול להבין למה החוק הזה משרה אווירה של סוד ושל בושה.

יעל גרמן: אני רוצה לספר בגלוי לחברים שלי, לכל העולם, על הילד שלי, על הבת שלי, על הבן, על איך אימצתי אותם, וגם הילדים רוצים לספר זאת.

יעל גרמן: אבל, כאמור, חוק ארכאי, סעיף 34 בחוק האימוץ, לא אפשר את זה עד היום.

יעל גרמן: הנוסח החדש שומר על צנעת הפרט באותו מקום שצריך לשמור, אבל סוף-סוף הוא ישחרר את הילדים ואת הוריהם לבטא את עצמם ככל אדם.

יעל גרמן: אני חושבת שבכך הוא מתקן עוול של שנים.

יעל גרמן: אין פלא שהאבסורד שבחוק עורר כמה וכמה חברי כנסת.

יעל גרמן: עמד כאן חבר הכנסת אורן חזן, שגם הוא חוקק, ויפעת שאשא ביטון, שכיושבת-ראש הוועדה לזכויות הילד עשתה עבודה נפלאה.

יעל גרמן: אני חושבת שהיא פשוט לקחה את החוק וקידמה אותו מול משרדי הממשלה, והיא ראויה לתודות ולהערכה גדולה מאוד.

יעל גרמן: אני מקווה שאנחנו נזכה לעמוד כאן בקרוב ולאשר את החוק בקריאה השנייה והשלישית, ובכך נסיר את מסך הבושה מהפעולה הכל-כך אצילית וכל כך מלאת אהבה של אימוץ ילדים בישראל.

יחיאל חיליק בר: תודה רבה, חברת הכנסת גרמן.

יחיאל חיליק בר: [רשומות (הצעות חוק, חוב' כ/671); נספחות.

יחיאל חיליק בר: ]

יחיאל חיליק בר: אני מבקש מחברת הכנסת שאשא ביטון – – –

אורן אסף חזן: – – –

יחיאל חיליק בר: לא, יש רשימת דוברים.

יחיאל חיליק בר: יש רשימת דוברים, ואחרי זה – – –

אורן אסף חזן: – – –

יחיאל חיליק בר: הן יכולות לענות.

יחיאל חיליק בר: אין סיכום של שר.

יפעת שאשא ביטון: תודה.

יפעת שאשא ביטון: כבוד היושב-ראש, חברי חברי הכנסת, אני לא אכביר מילים על חשיבות החוק.

יפעת שאשא ביטון: אנחנו דיברנו על כך בקריאה הטרומית, ודיברו על כך גם חברי שהיו כאן קודם – חברת הכנסת יעל גרמן וחבר הכנסת אורן חזן.

יפעת שאשא ביטון: אני רק כן רוצה להדגיש שמאוד סמלי שזה עולה ביום זכויות האדם, ואני חושבת שאין זכות גדולה מזו שהילדים או המאומצים בכלל יוכלו לחיות בשלום עם הזהות שלהם ולדבר על כך בחופשיות, בלי שהחברה תכפה עליהם בושה או שתיקה או חיים בצל הסוד.

יפעת שאשא ביטון: כי אנחנו יודעים, במיוחד בעידן של פתיחות, שבו אנחנו אומרים לילדים כמה חשוב לדבר על הדברים ולהיות פתוחים ולשתף, דווקא יש אוכלוסייה שאנחנו אומרים לה: לא.

יפעת שאשא ביטון: אתם תשתקו ותשמרו את החיים שלכם לעצמכם.

יפעת שאשא ביטון: אני רוצה בהקשר הזה לומר שהחוק הזה, שנכתב לפני הרבה מאוד שנים, אולי התאים לתקופה של פעם.

יפעת שאשא ביטון: חוק האימוץ בכלל, לא רק בסעיף – – –

קריאה: – – –

יפעת שאשא ביטון: 1960.

אלי אלאלוף: – – – 1984.

יפעת שאשא ביטון: כן, ב-1984 הם עוד החמירו.

יפעת שאשא ביטון: בשנות ה-60 נחקק החוק, ומה שקרה בתהליך – במקום ללכת ולפתוח את הדברים, קרה במדינת ישראל משהו הפוך:

יפעת שאשא ביטון: הם הלכו וסגרו את החוק והחמירו בהרבה מאוד סעיפים, מה שאומר שאנחנו בכלל צריכים לקחת את כל חוק האימוץ – לא רק את סעיף 34(א) – ולראות איפה אנחנו עוד צריכים לעשות התאמות למציאות המשתנה.

יפעת שאשא ביטון: ודבר אחרון, אני רוצה ככה לציין גם בנושא של זכויות האזרח.

יפעת שאשא ביטון: היום בוועדה לזכויות הילד קיימתי דיון על זכות ההורים שילדיהם מועמדים, נקרא לזה, או עתידים לצאת מהבית או לצאת ממשמורתם – על זכות ההורים לקבל ייצוג משפטי בהליך כבר מהשלבים הראשונים, על מנת שההליך באמת יהיה הוגן וכדי ששני הצדדים יוכלו להשלים אותו מתוך תחושה שמוצו כל הכלים.

יפעת שאשא ביטון: בדיון עלה גם הנושא של ייצוג הילדים.

יפעת שאשא ביטון: הרבה פעמים אנחנו נותנים משקל מאוד גדול למשפחה ונותנים משקל מאוד גדול לרשויות, ואנחנו שוכחים שכולנו בעצם נמצאים שם כדי להגן על הילד, ואת קולו של הילד אנחנו לא שומעים.

יפעת שאשא ביטון: ולכן, אנחנו נקדם חקיקה גם בעניין של חובת יידוע ההורים על זכותם לקבל ייצוג משפטי, וכמובן – מתן ייצוג משפטי גם לילדים שנמצאים בהליכים בבתי-המשפט.

יפעת שאשא ביטון: אז תודה רבה לכם, ואני כמובן מזמינה את כולם להצביע בעד החוק החשוב הזה.

יחיאל חיליק בר: תודה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חברת הכנסת שאשא ביטון.

יחיאל חיליק בר: אנחנו עוברים עכשיו לרשימת הדוברים: בהלול; פריג'; בר-לב; מרגלית; גלאון; טרכטנברג; חאג' יחיא; זנדברג; גליק; סעדי; שמולי; סלימאן; אבו מערוף; בן ארי; אוחנה; נחמיאס ורבין; אבקסיס; לביא; ברושי; יונה; זחאלקה; נחמן; לוי; סויד; חסון; אייכלר; טיבי; רוזין; חנין; חסון – – –

דב חנין: רגע, רגע.

יחיאל חיליק בר: אה, סליחה.

דב חנין: – – – לדלג?

יחיאל חיליק בר: לא, לא חשבתי לרגע.

יחיאל חיליק בר: אבל אמרתי חנין – חשבתי חנין – – –

אורן אסף חזן: – – – שאלה פרוצדורלית.

אורן אסף חזן: המזכירה, נניח שאני רשום – אני יכול לעלות שוב?

אורן אסף חזן: איך זה עובד?

יחיאל חיליק בר: לא, לא, לא, לא.

אורן אסף חזן: לא, אם אני נגיד עכשיו רשום.

אורן אסף חזן: הקראת את השם שלי, בגלל זה שאלתי.

אורן אסף חזן: לא, אני לא אעלה, סתם כדי ללמוד להבא.

יחיאל חיליק בר: אני, לבקשתך, אתקן.

יחיאל חיליק בר: מספר הימים שביקש חבר הכנסת חזן להזכיר זה 873 ימים שבהם אורון שאול נמצא בעזה ו-865 ימים שבהם נמצא הדר גולדין בעזה.

יחיאל חיליק בר: תודה על העדכון.

יחיאל חיליק בר: מניח שזה מה שרצית.

אורן אסף חזן: – – –

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני.

דב חנין: תודה רבה לך, אדוני היושב-ראש.

דב חנין: ראשית, אני רוצה לברך את שלושת היוזמים, היוזם והיוזמות של הצעות החוק החשובות האלה.

דב חנין: אני גם רוצה להצטרף לדברייך, חברת הכנסת יפעת שאשא ביטון: יש מקום להסתכל באופן רחב על ההסדרים הנוגעים לאימוץ.

דב חנין: חלק מההסדרים האלה, שנכתבו בזמנו מתוך ראייה, מתוך רצון לעשות דברים טובים, בפועל מייצרים נזקים ואין להם שום מקום בחוק שלנו.

דב חנין: אני רוצה לתת דוגמה של עיוות אחד גדול, והוא זכויות מאומצים לרשת.

דב חנין: כאשר מתים קרובים של המאומץ, בעצם זכויות המאומצים מאוד מאוד חלקיות על-פי הדין הישראלי.

דב חנין: אנחנו חייבים ליצור מצב שבו הבן או הבת המאומצת, מרגע שנעשה האימוץ, זכויותיהם שוות לאותם בן או בת שאינם מאומצים.

דב חנין: אני קורא לכם, עמיתי חברי הכנסת, גבירותי ועמיתי היוזמים של הצעת החוק הזאת, להמשיך בעבודה ובאמת לעשות את התיקון הזה.

דב חנין: זה עוול שאין לו שום מקום ואין לו שום הצדקה.

דב חנין: אני רוצה לנצל, אדוני היושב-ראש, את ההזדמנות ולומר כמה מילים בסיומו של יום ארוך שבו אנחנו ציינו את יום זכויות האדם בכנסת.

דב חנין: ציינו את זכויות האדם בכנסת במבט על החירויות ומצבן של החירויות בחברה שלנו – חופש הביטוי, שנמצא היום תחת מתקפה.

דב חנין: דיברנו בוועדת החינוך על מה שקורה במערכת החינוך, על זה שסטודנטים לא יכולים לממש את זכותם לחופש ביטוי.

דב חנין: דיברנו על זה שמורים חוששים לבטא את דעותיהם ועמדותיהם.

דב חנין: אנחנו נמצאים היום בזמנים שבהם אפילו מרצים באוניברסיטאות נמצאים תחת איום ותחת סכנה שגם הם יוכפפו לאיזה קוד אתי.

דב חנין: אני חייב לומר שכשאני הייתי מרצה ולימדתי משפטים באוניברסיטת תל-אביב, לא האמנתי שיגיעו ימים שבהם גם החופש בתוך האקדמיה יהיה מאוים על-ידי מערכת.

דב חנין: כשאנחנו מדברים על חירויות ועל זכויות, צריך לזכור תמיד שחירויות וזכויות הן קודם כול זכויות המיעוט, ומה שמותר היום לבני הרוב להגיד, לא מותר לבני המיעוט להגיד – אם זה מיעוט פוליטי, אם זה מיעוט לאומי.

דב חנין: חופש הביטוי של ערבים היום בישראל מצומצם יותר, וגם זה דבר שצריך לשים אותו על סדר-היום שלנו ביום זכויות האדם הזה.

דב חנין: חשוב מאוד שביום הזה עסקנו לא רק בחירויות, עסקנו גם בזכויות חברתיות: בזכות לדיור, בזכות לבריאות.

דב חנין: צריך להבין שבלי זכויות חברתיות אין קיום לזכויות בכלל.

דב חנין: אני אומר את הדברים כסוציאליסט, ומבחינתי אין הבדל בין החירויות לבין הזכויות; אלה ואלה הן זכויות אדם, אלה ואלה חשובות, ועל אלה ואלה צריך להיאבק, ביום הזה ובכל ימות השנה.

דב חנין: תודה רבה.

יחיאל חיליק בר: תודה, חבר הכנסת חנין.

יחיאל חיליק בר: חברי הכנסת חסון; אמסלם; השכל; אורי מקלב.

יחיאל חיליק בר: הדובר האחרון, חבר הכנסת אלאלוף – בבקשה, אדוני.

יחיאל חיליק בר: הוא אחרון הדוברים, ואחריו נעבור להצבעות.

יחיאל חיליק בר: בבקשה, אדוני, עד שלוש דקות.

אלי אלאלוף: אדוני היושב-ראש, חברי הכנסת, בנושא שאנחנו מדברים עליו, אם אני אדבר על הסיפור האישי שלי, אז אני עבריין.

אלי אלאלוף: אתם יודעים את זה?

אלי אלאלוף: גם בוועדה של יפעת אמרו לי: בתנאי שלא יהיה פרוטוקול של דברי וששום דבר לא יתפרסם משם.

אלי אלאלוף: זה הייעוץ המשפטי שקיבלתי מהיועץ המשפטי של הכנסת, שאני מאוד מאוד מכבד.

אלי אלאלוף: עד אותו יום לא ידעתי שאני עבריין, כי אני כל יום, בגאווה, עם החברים, עם המשפחה, עם מועמדים לאימוץ, אני מספר.

אלי אלאלוף: עם הבן שלי אני מדבר על הנושא של האימוץ.

אלי אלאלוף: אני מדבר על הנושא של האימוץ כי אני חושב שזה לטובתו ולטובתנו ההורים, שאנחנו, בזכותו אנחנו הורים.

אלי אלאלוף: בזכותו הרבה מאוד משפחות הפכו למשפחות, כי אנחנו מספרים את הסיפור שלו.

אלי אלאלוף: אני חושב שהחוק הזה היה צריך להיות מזמן מזמן יוזמה ממשלתית, אם הפקידים היו ממלאים את תפקידם.

אלי אלאלוף: הם היו צריכים לבוא ולהציע למערכת החקיקה, דהיינו לכנסת, לתקן את החוק – יש לי מילים קשות, אז אני אתאפק – החוק האבסורדי הזה.

אלי אלאלוף: הניכור שיש בין הפקידים שעוסקים בנושא הזה לבין המציאות, זה פשוט נורא.

אלי אלאלוף: ניכור נורא כזה, של חוסר הבנת המערכת את הילד, הילדה, המשפחות שהן משפחות אימוץ.

אלי אלאלוף: לצערי זה מתבטא בהרבה מאוד דברים.

אלי אלאלוף: היום לאמץ ילד זה עלויות אדירות.

אלי אלאלוף: ראינו שמשפחות שאין להן אמצעים, מימוש הזכות הבסיסית שלהן להיות הורים ולטפל בילד שלהן, היא בלתי אפשרית.

אלי אלאלוף: הסכומים הם אדירים.

אלי אלאלוף: יותר מזה, היות שרוב האימוצים הם מחוץ-לארץ, ההוצאות הן עוד יותר גבוהות, התהליך הוא עוד יותר קשה – –

יחיאל חיליק בר: תודה, אדוני.

אלי אלאלוף: – – והמערכת הזאת ניתנה לעמותות פרטיות, שעושות מזה כסף רב, לצערי.

אלי אלאלוף: שני משפטים, ברשותך.

יחיאל חיליק בר: בבקשה.

אלי אלאלוף: לכן אני חושב שצריך לבדוק מחדש את כל המערכת.

אלי אלאלוף: אני מודה שמבחינה אתית לא נוח לי לעשות את זה בוועדה שלי, אבל יש לבדוק בכלל את כל השירות הזה.

אלי אלאלוף: אני חייב גם לציין שאני 25 שנה פלוס אבא של הבן שלי, ואף פעם שירותי האימוץ לא שאלו אותי, לא התקשרו, אולי אני מתעלל, חס ושלום?

אלי אלאלוף: אולי אני פוגע?

אלי אלאלוף: כדאי לעשות ככה וככה?

אלי אלאלוף: ההתמודדות שלנו כהורים – כמו כל הורה, גם הביולוגיים, מתמודדים כל יום עם בעיות מיוחדות.

אלי אלאלוף: אני חייב גם לציין – – –

יחיאל חיליק בר: בבקשה, בקצרה.

אלי אלאלוף: כן, אני גמרתי, אני מסיים.

אלי אלאלוף: יש צורך לתקן את זה ולעשות שגם משפחות, גם זוגות, גם בודדים שרוצים לאמץ ילד, הבעיה הכלכלית לא תעמוד בפניהם.

אלי אלאלוף: תודה.

חמד עמאר: חבר הכנסת אורי מקלב, בבקשה.

אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, תודה רבה, חברי חברי הכנסת, אני הצטרפתי להצעת החוק של חבר הכנסת אורן חזן, אבל לפני שהצטרפתי אליו שקלתי בדעתי טוב, לפני שאני מצטרף, ואני רוצה לשתף אותך בהתחבטות שלי: האם הצעת החוק הזו היא עוברת רק את מבחן הזמן?

אורי מקלב: דהיינו, זמנים אחרים: פעם היה ככה, היום אחרת.

אורי מקלב: היום יש פתיחות יותר גדולה, היום יש תפיסות אחרות, תפיסות שונות.

אורי מקלב: אנחנו יותר עושים רפורמות.

אורי מקלב: מכיוון שאף אחד לא חושד שאני חסיד של רפורמות בנושאים ערכיים – אבל בנושאים כאלה, האם זה עובר את המבחן של המוסריות והערכיות?

אורי מקלב: ואני חושב היום, אחרי מבחן, שזה לא רק בגלל שזה זמן אחר.

אורי מקלב: אנחנו גם לא באים אולי אפילו לבקר; יכול להיות שמישהו יחשוב שאנחנו מבקרים את אלה שאז תיקנו ככה; אלה שחשבו ובאמת אסרו לספר הם אנשים שאולי היו מצומצמים בתפיסתם, ואנחנו היום מבקרים את ההחלטה שלהם.

אורי מקלב: המסקנה שאני הגעתי אליה, ובזה אני רוצה לשתף אתכם, שמאותו מקום שאנחנו אז – אותם אלה שאסרו, שחוקקו את סעיף 34 לחוק, שרצו את טובת המאמץ וטובת המאומץ – מאותה נקודה היום אנחנו חושבים אחרת, שצריך לשנות את זה.

אורי מקלב: אז רצינו לשמר ולשמור אותם, ומהמקום הזה היום, באווירה שיש, בסביבה שיש – אם אז יכול להיות שהיה משהו של גנאי: אתה ילד מאומץ; זאת יכלה להיות סיבה לדחות ילד ולהגיד לו: אתה ילד מאומץ בכלל, אתה לא הבן, אתה מאומץ, וזה היה משהו של גנאי, או ממקום לא טוב, היה משהו שמבייש אותו – היום הפוך: רואים בזה בית מוסרי, בית שאימץ ילד, הורים ערכיים מאוד.

אורי מקלב: יודעים שהקשר חזק בין ההורים, קשר חזק, ולפעמים יש ללמוד מזה על הקשר הביולוגי, מה שלא קורה.

אורי מקלב: יש הרבה הכרת הטוב לילד המאומץ, ומצד שני, ההדדיות שיש בעניין הזה.

אורי מקלב: ואני חושב שזה מגיע באמת ממקום הרבה הרבה יותר טוב בתפיסה.

אורי מקלב: זאת לא תפיסה, זאת מציאות אחרת.

אורי מקלב: זה המקום לשינוי.

אורי מקלב: היינו חייבים לעשות את השינוי הזה, כפי שבאמת נפגשנו וראינו את הדברים האלה.

אורי מקלב: אבל היה עוד משהו שהעיק עלי ושגם עורר אותי למחשבה: בסדר, נניח שהילד המאומץ רוצה היום לספר, והוא לא רוצה להרגיש שהוא עובר עבירה אלא שמותר לו; והפוך, זה מחזק אותו.

אורי מקלב: הסביבה מחבקת אותו, הוא יכול להוציא את מה שיש לו, יש מי שיכול לתמוך בו בעניין הזה.

אורי מקלב: באמת גם היום המציאות היא שילד מאומץ הוא לא ילד דחוי והוא לא ילד שרואים אותו לא בסטנדרט – הפוך, כפי שאמרתי.

אורי מקלב: אבל אולי האבא המאמץ או אולי ההורים המאמצים, זה לא נוח להם?

אורי מקלב: אנחנו בהצעת החוק לא מאפשרים, לא אומרים שבסדר, יש לנו רק את נושא האבא הביולוגי.

אורי מקלב: אבל בין האבא המאמץ לילד המאומץ – אנחנו אומרים: אם אחד מהם רוצה.

אורי מקלב: אולי היינו צריכים לעשות איזה הבדל, גם לעשות איזה תהליך של בירור בעניין הזה?

אורי מקלב: הסיפור שהיה כאן בכנסת לפני תקופה חיזק אותי – בנושא ילדי תימן – שאם המאומץ או המאמצים רוצים, אין לי ספק שזה הולך ביחד.

אורי מקלב: המקרים החריגים אולי יגיעו לבית-המשפט.

אורי מקלב: באופן טבעי יש דעה אחת, יש אחידות דעים בהבנה בקשר החזק הזה.

אורי מקלב: כאן, לפני חודשיים-שלושה דנו בנושא של ילדי תימן.

אורי מקלב: הגיעו סיפורים, ואנחנו יודעים שהילדים האלה נמסרו לאימוץ.

אורי מקלב: סיפר סיפור חבר כנסת, מתוך משפחה קרובה, ואחרי זה המשפחה ביקשה ממנו לא לספר את זה בשמם ולכן אני לא אגיד את השמות.

אורי מקלב: הוא סיפר על מקרה, סיפור של קרוב משפחה שלו.

אורי מקלב: הוא אימץ ילד – הפוך, לקחו את הילד שלו לאימוץ ואחרי בירורים ובירורים הוא הגיע לבת שלו, להורים המאמצים שגרו בחיפה, הם היו זוג רופאים.

חמד עמאר: נא לסיים.

אורי מקלב: אני מסיים, רק את הסיפור.

אורי מקלב: בסופו של דבר, לאחר מאמצים הם גם נפגשו עם הבת שלהם.

אורי מקלב: היא הייתה הבת הבכורה שלהם, ולאחר מכן היו להם עוד שמונה ילדים.

אורי מקלב: הם נפגשו.

אורי מקלב: הבת לא רצתה להיפגש ולאחר מאמצים היא הסכימה, לעשר דקות.

אורי מקלב: בעשר הדקות האלה האימא באה ואומרת לה: נכון יש לך כתם לידה בגב בצורה כזאת וכזאת?

אורי מקלב: כן.

אורי מקלב: זאת אומרת, היה ברור שהיא הבת שלהם, המאומצת.

אורי מקלב: ועם כל זה היא אמרה להם, גם לאחר מחשבה שנייה: אני מאוד מעריכה, מכירה את ההורים הביולוגיים שלי, אבל טוב לי.

אורי מקלב: אני לא יכולה לפגוע בהורים המאמצים שלי, ואני נשארת.

אורי מקלב: יש לי שני ילדים.

אורי מקלב: אני נשארת עם ההורים המאמצים שלי, ובזה נגמר הסיפור.

אורי מקלב: הם ראו אותה פעם אחת וזהו.

אורי מקלב: מה זה אומר?

אורי מקלב: שהקשר של המאומץ עם המאמצים הוא קשר מאוד חזק, ואם אחד מתחיל בתהליך, אין לי ספק ששני הצדדים ירצו בתהליך הזה.

אורי מקלב: תודה רבה.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: אנחנו עוברים להצבעה.

חמד עמאר: חברי הכנסת, נא לשבת.

חמד עמאר: אנחנו מצביעים על הצעת חוק אימוץ ילדים – יהיו שלוש הצבעות נפרדות, כל חוק בנפרד.

חמד עמאר: הצעת חוק אימוץ ילדים (תיקון מס' 10) (ביטול איסור הפרסום לגבי פרסום שנעשה בהסכמה), התשע"ז–2016 – חברי הכנסת, נא להצביע.

חמד עמאר: הצבעה מס' 5 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 13 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק אימוץ ילדים (תיקון מס' 10) (ביטול איסור הפרסום לגבי פרסום שנעשה בהסכמה), התשע"ז–2016, לוועדת החוקה, חוק ומשפט נתקבלה.

חמד עמאר: בעד – 13, אין נמנעים, אין מתנגדים.

חמד עמאר: הצעת החוק עברה, ותעבור לוועדת החוקה, חוק ומשפט להמשך דיון, להכנתה לקריאה שנייה ושלישית.

חמד עמאר: אנחנו עוברים להצעת חוק אימוץ ילדים (תיקון מס' 11) (ביטול איסור הפרסום לגבי פרסום שנעשה בהסכמה), התשע"ז–2016.

חמד עמאר: חברי הכנסת, נא להצביע.

חמד עמאר: הצבעה מס' 6 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 13 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק אימוץ ילדים (תיקון מס' 11) (ביטול איסור הפרסום לגבי פרסום שנעשה בהסכמה), התשע"ז–2016, לוועדת החוקה, חוק ומשפט נתקבלה.

חמד עמאר: בעד – 13, אין נמנעים, אין מתנגדים.

חמד עמאר: הצעת החוק חוזרת לדיון בוועדת החוקה, חוק ומשפט לשם הכנתה לקריאה שנייה ושלישית.

חמד עמאר: אנחנו עוברים להצעה השלישית, הצעת חוק אימוץ ילדים (תיקון מס' 12) (ביטול איסור הפרסום לגבי פרסום שנעשה בהסכמה), התשע"ז–2016.

חמד עמאר: נא להצביע.

חמד עמאר: הצבעה מס' 7 בעד ההצעה להעביר את הצעת החוק לוועדה – 13 נגד – אין נמנעים – אין ההצעה להעביר את הצעת חוק אימוץ ילדים (תיקון מס' 12) (ביטול איסור הפרסום לגבי פרסום שנעשה בהסכמה), התשע"ז–2016, לוועדת החוקה, חוק ומשפט נתקבלה.

חמד עמאר: בעד – 13, אין נמנעים, אין מתנגדים.

חמד עמאר: הצעת החוק עברה בקריאה ראשונה, וחוזרת לדיון בוועדת החוקה, חוק ומשפט להכנתה לקריאה שנייה ושלישית.

חמד עמאר: הודעה למזכירת הכנסת.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

ירדנה מלר-הורוביץ: ברשות יושב-ראש הישיבה, הנני מתכבדת להודיעכם, כי הונחה היום על שולחן הכנסת החלטה בדבר תיקוני טעויות בחוק הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית, התשע"ו–2016.

ירדנה מלר-הורוביץ: תודה.

חמד עמאר: תודה רבה.

חמד עמאר: תם סדר-היום.

חמד עמאר: הישיבה הבאה תתקיים מחר, יום רביעי, י"ד בכסלו התשע"ז, 14 בדצמבר 2016, בשעה 11:00.

חמד עמאר: ישיבה זו נעולה.